Kristin Cast

Škola noci 03. Vyvolená

1)

„Jo, moje narozky stojí prostě za houby,“ řekla jsem svojí kočce Nale.

(I když ona vlastně není moje, spíš já jsem její. Znáte kočky. Nemají páníčky, ale obsluhu. Většinu času se tenhle fakt snažím ignorovat.)

Pokračovala jsem, jako by Nala hltala každé moje slovo (kéž by…). „Už sedmnáct let trpělivě snáším, že jsem se narodila čtyřiadvacátého prosince, a vlastně jsem si zvykla. Vůbec mi to nevadí.“ Samozřejmě jsem se akorát tak snažila přesvědčit samu sebe, že je to pravda. Nala „mňaufla“ tónem naštvané důchodkyně a začala si poklidně olizovat zadek, čímž mi patrně dala najevo, kam si svoje lži můžu strčit.

„Vím přesně, co se stane,“ nedala jsem se a namalovala si decentní linky. (Vážně decentní! Když vyplácám polovinu tužky a začerním si víčka až po obočí, vypadám jako mýval po výbuchu. A vlastně tak vypadá úplně každý.) „Dostanu spoustu dárků, se kterými si lidi dali strašně práce, ale žádné opravdické narozeninové dárky to nebudou, protože na nich budou stromečky, vločky a bůhvíco ještě. Všichni mají pocit, že moje narozky musí spojit s Vánocemi, jenže to absolutně nefunguje. Prostě to nejde.“ Zachytila jsem v zrcadle pohled Naliných zelených očí. „Ale my se budeme usmívat a předstírat, že nám pitomé vánoční motivy vůbec nevadí, protože ani od nejlepších kámošů nemůžeš čekat, že to

pochopí.“

Nala kýchla.

„Přesně to si myslím taky, ale my na sobě nedáme nic znát, protože když se náhodou prořeknu, je to vždycky ještě horší. Mám pak hromadu nemožných dárků a ještě k tomu hromadu naštvaných gratulantů.“

Nala se netvářila, jako že se mnou zrovna souhlasí, a tak jsem radši obrátila pozornost zpátky ke své tváři v zrcadle. Chviličku jsem myslela, že jsem to s těmi linkami přece jen kapku přehnala, ale potom jsem se naklonila k zrcadlu blíž a uvědomila si, že moje oči vypadají tak nezvykle velké a tmavé kvůli něčemu úplně jinému. Už je to sice dva měsíce, co mě označili, ale safírově modrý srpek měsíce na čele a jemný krajkový vzor, který mi rámuje obličej, měobčas ještě zaskočí. Špičkou prstu jsem přejela jednu sytě modrou spirálu. Pak jsem skoro mimoděk sjela k širokému výstřihu černého svetříku, stáhla si ho z levého ramene, setřásla dozadu dlouhé tmavé vlasy a odhalila neobvyklé tetování, které se mi táhne od zátylku na rameno a odtamtud podél páteře až ke kostrči. Jako obvykle mnou při tom pohledu projel záchvěv, v němž se mísil úžas a strach.

„Nikdo jiný na světě není jako ty,“ zašeptala jsem. Pak jsem si odkašlala a nepřirozeně vesele dodala: „A na tom, že je někdo jiný než ostatní, není vůbec nic špatného.“ Obrátila jsem oči v sloup. „Kecy.“ Jak jsem se tak dívala do stropu, napadlo mě, že bych ho správně měla vidět. Myslím ten obrovský černý mrak, který nade mnou už měsíc visí. „Zatraceně, divím se, že kolem mě neustále neprší. To bych měla super vlasy!“ oslovila jsem sarkasticky svůj zrcadlový odraz. Potom jsem s povzdechem vzala ze stolku obálku, která tam ležela. Nad ozdobnou zpáteční adresou se skvěl ve zlatě vyvedený nápis Rodina Hefferova. „A když už mluvíme

o černých myšlenkách…“ zamumlala jsem. Nala zase kýchla. „Máš pravdu. Aspoň to budu mít za sebou.“ Bez velkého

nadšení jsem obálku rozlepila a vytáhla z ní přání. „Do háje.

To je horší, než jsem čekala.“ Na přední straně se vyjímal obrázek velkého dřevěného kříže, uprostřed kterého byl zkrvaveným hřebem přitlučený roztažený svitek pergamenu. Na něm stálo (pochopitelně krví): Vy slavíte, ale narozeniny má ON. Vevnitř jsem našla rudý nápis Veselé Vánoce a pod tím máminou rukou připsaný vzkaz: Doufám, že v tomto svátečním čase myslíš na svou rodinu. Všechno nejlepší k narozeninám ti s láskou přejí máma a táta.

„To je naprosto typické,“ sdělila jsem Nale. Rozbolelo mě břicho. „A on není žádný můj táta.“ Roztrhla jsem přání vejpůl, hodila oba kusy do odpadkového koše a chvíli se na ně dívala. „Když mě rodiče zrovna neignorují, snaží se mě urazit. To první mi vyhovuje víc.“

Nadskočila jsem, protože v tu chvíli někdo zaťukal.

„Zoey, všichni se po tobě ptají,“ ozval se za dveřmi Damienův zřetelný hlas.

„Vydrž, už jsem skoro hotová!“ křikla jsem, narovnala záda a naposled se mrkla na svůj odraz. Vzpurně jsem se rozhodla, že rameno nechám odhalené. „Taková znamení kromě mě nikdo nemá. Tak ať se na ně všichni hezky kouknou, aby měli o čem mluvit.“

Povzdychla jsem si. Normálně takhle mrzutá nebývám, jenomže když máte pitomé narozky a pitomé rodiče…

Ne. Sobě lhát nebudu.

„Kdyby tu tak byla Stevie Rae,“ zašeptala jsem.

A jsme u toho. To proto se už měsíc straním kamarádů (i svých kluků, mám jaksi dva) a připomínám velký ohavný nacucaný mrak. Stýská se mi po nejlepší kámošce a bývalé spolubydlící, kterou sice před měsícem všichni viděli umřít, ale která se ve skutečnosti proměnila v nemrtvou noční příšeru. Zní to melodramaticky, jako něco z mizerného béčkového filmu, ale bohužel je to tak. Místo aby Stevie Rae teď byla dole s ostatními a snažila se vyšperkovat moje příšerné narozeniny, plíží se starými tunely pod Tulsou s tlupou dalších odporných nemrtvých příšer, které jsou fakticky zlé a k tomu ještě hnusně smrdí.

„Červenko? Děje se něco?“ ozval se zase Damienův hlas a vytrhl mě z nesmyslných ponurých úvah. Popadla jsem naštvanou Nalu, nechala za sebou děsné blahopřání od rodičů a vyběhla na chodbu. Málem jsem chudáka Damiena porazila.

„Sorry… promiň…“ zahučela jsem. Hned se mnou srovnal krok a rozpačitě po mně střelil pohledem.

„Neznám nikoho, kdo by se na svoje narozeniny tvářil tak kysele jako ty,“ poznamenal.

Pustila jsem Nalu, která se mi snažila vykroutit z náruče, pokrčila rameny a pokusila se o nonšalantní úsměv. „Trénuju na dobu, až budu fakt stará, až mi bude třicet nebo tak, a budu muset svůj opravdický věk zapírat.“

Zastavil a otočil se ke mně. „No jasněěě,“ protáhl. „Oba víme, že upírky ve třiceti vypadají na dvacet a jsou to parádní kočky. A totéž platí, i když jim je sto třicet. Tak mi tady nevykládej o nějakém tréninku na horší časy. Co tě doopravdy trápí?“

Zaváhala jsem a začala přemýšlet, co mu mám, nebo spíš co mu můžu říct. Damien zvedl jedno pečlivě vytrhané obočí a svým nejvěrnějším učitelským tónem prohlásil: „Víš přece, že kluci jako já jsou na emoce jako radar. Radši to rovnou vzdej a pověz mi pravdu.“

„Vy gayové máte neuvěřitelnou intuici,“ povzdychla jsem si.

„To jsme celí my teplouši, jsme sice v menšině, ale zato máme hrdost a šestý smysl na city.“

„Není slovo teplouš náhodou urážka?“

„Není, když ho používají jen teplouši. A neodbíhej od tématu, děláš to moc nápadně a nikdo ti to nespolkne.“ Založil si ruce v bok a dupl. Fakt.

Usmála jsem se, ale bylo mi jasné, že z očí mi pořád kouká smutek. Zničehonic jsem zoufale zatoužila říct Damienovi pravdu a intenzita toho pocitu mě zaskočila.

„Stýská se mi po Stevie Rae,“ vyhrkla jsem, než jsem se stačila ovládnout.

Nezaváhal ani vteřinu. „Já vím.“ Podezřele se mu zaleskly oči.

A bylo to venku. Najednou se ze mě vyřinul vodopád slov, jako by někdo vytáhl stavidla. „Měla by být tady! Pobíhala by jako splašená, rozvěšovala ozdoby a určitě by upekla dort.“

„Úplně nepoživatelný,“ připojil se Damien a popotáhl.

„Jasně, ale byl by přesně podle mámina nejlepčího receptu.“ Napodobila jsem kamarádčinu příšernou výslovnost, jak jsem nejlíp uměla, a musela se usmát skrz slzy. Bylo to zvláštní. Teprve teď, když jsem Damienovi přiznala, jak jsem doopravdy smutná a proč, jsem se dokázala usmát naplno.

„A já i dvojčata bychom byli děsně otrávení, protože by nás přinutila dát si na hlavu takové ty příšerné narozeninové kloboučky s gumičkou, co tě řeže do brady.“ Otřásl se a asi to ani moc nehrál. „Skutečně neznám nikoho, komu by slušely.“

Zahihňala jsem se a tlak na prsou trochu povolil. „Nevím proč, ale Stevie Rae mě vždycky dokáže rozesmát.“ Vůbec jsem si nevšimla, že mluvím v přítomném čase. Došlo mi to, až když Damienův úsměv zničehonic povadl.

„Jo, byla skvělá.“ Na slovo byla položil zvláštní důraz a zadíval se na mě, jako by pochyboval o mém duševním zdraví.

Kdyby tak znal celou pravdu. Kdybych se mu směla se vším svěřit…

Jenže to nešlo. Něco takového by Stevie Rae, mě nebo nás obě stálo život. A tentokrát už bychom umřely doopravdy.

Radši jsem popadla zjevně ustaraného kamaráda za ruku a táhla ho ke schodům do přízemí, kde na nás ve společenské místnosti čekali ostatní přátelé (a jejich nemožné dárky).

„Jdeme. Mám chuť něco rozbalovat,“ zalhala jsem statečně.

„No konečně! Už se absolutně nemůžu dočkat, až rozbalíš můj dárek!“ zajásal. „Sháněl jsem ho celé dny!“

S úsměvem jsem vyslechla detailní líčení jeho hrdinské výpravy za dokonalým dárkem a ve vhodných okamžicích přikyvovala. Obvykle se takhle typicky homosexuálně nechová. Samozřejmě netvrdím, že náš báječný Damien Maslin není gay. Je, a jaký. Jenomže k tomu je taky vysoký, hnědovlasý, má nádherné velké oči, prostě přesně typ, se kterým byste chtěli chodit (a taky vám nikdo nebrání, pokud jste kluk). Skoro nikdy není přehnaně afektovaný, ale zkuste s ním zapříst hovor o nakupování a jeho dívčí stránka okamžitě vypluje na povrch. Mně se to ale líbí. Když začne smrtelně vážně rozebírat, jak je důležité kupovat opravdu kvalitní boty, vypadá hrozně roztomile a mě to úžasně uklidňuje. Což se mi právě hodilo, protože jsem se aspoň mohla psychicky připravit na všechny ty mizerné dárky, které na mě (bohužel) čekaly.

Škoda že na moje opravdické problémy to nezabíralo.

Když jsme došli ke společenské místnosti, Damien pořád mlel o své nákupní křížové výpravě. Zamávala jsem na holky, které v hloučcích posedávaly kolem velkoplošných televizí, a pak ho následovala do menší boční místnosti, která slouží jako počítačová pracovna a knihovna. Damien otevřel dveře a všichni mí kamarádi příšerně falešně spustili „Hodně štěstí, zdraví“. Nala zasyčela a já koutkem oka zahlédla, jak couvá ven a uraženě odchází na chodbu. Zbabělče, pomyslela jsem si a litovala, že nemůžu zdrhnout taky.

Jakmile moje parta dozpívala, všichni se na mě sesypali.

„Všechno nej nej!“ vyhrkla jednohlasně dvojčata. No, v genetickém smyslu slova dvojčata nejsou. Erin Batesová je sněhobílá holka z Tulsy a Shaunee Coleová karamelová krasavice s jamajskými kořeny, která vyrostla v Connecticutu, ale jsou tak neuvěřitelně stejné, že barva pleti a místo narození nehrají žádnou roli. Jsou spřízněné duše a to je víc než obyčejná biologie.

„Všechno nejlepší, Červenko,“ ozval se hluboký sexy hlas, který jsem okamžitě poznala. Vysmekla jsem se z dvojčecího sendviče a vrhla se do náruče svého kluka Erika. No, technicky vzato mám kluky dva, ale ten druhý je člověk. S Heathem jsem chodila, než mě označili, a teď už bych s ním správně chodit neměla, jenže jsem se tak nějak náhodou napila jeho krve, otiskli jsme se a to z něj dělá mého kluka automaticky. Ano, je to komplikované. Ano, Erikovi se to ani trochu nelíbí. A ano, předpokládám, že se kvůli tomu se mnou co nevidět rozejde.

„Děkuju,“ zamumlala jsem, vzhlédla k němu a jako obvykle se začala topit v jeho fantastických očích. Erik je vysoký a hrozně hezký, má černé vlasy jako Superman a neuvěřitelně modré oči. Přitulila jsem se blíž a na chvilku si blaženě vychutnávala jeho vůni a pocit bezpečí, který ve mně jeho blízkost vyvolává. Tuhle radost jsem si v uplynulých čtyřech týdnech moc často nedopřávala. Taky se na mě zadíval a najednou všichni okolo zmizeli a byli jsme tam jen my dva, jako ve filmu. Když jsem v jeho náruči zůstala, nejistě a trochu překvapeně se usmál. Bodlo mě u srdce. Ten kluk to se mnou vážně nemá jednoduché a ani netuší, proč jsem na něj taková. Impulzivně jsem se vytáhla na špičky a k velkému potěšení svých přátel mu dala pusu.

„Jé, Eriku, co takhle se o to narozeninové cukrování podělit?“ podotkla Shaunee a významně na mého kluka zvedla obočí.

„Jo, fešáku,“ přidala se Erin a jako správné dvojče trik s obočím přesně napodobila. „Já si chci v rámci oslav taky užít trochu líbání.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Narozeniny nemá on a pusy smí rozdávat jen oslavenec.“

„Sakra,“ řekla Shaunee. „Mám tě fakticky ráda, Červenko, ale ocucávat tě nechci.“

„To si vyprošuju. Osoby stejného pohlaví nelíbám,“ ohradila se Erin a zazubila se na Damiena, který zasněně hleděl na Erika. „Nechám to tady Damienovi.“

„Cože?“ zamumlal, ale evidentně dvojčata vůbec neposlouchal.

„Nerada ti kazím radost, ale tenhle…“ nakousla Shaunee.

„…za tvůj tým nekope,“ dokončila Erin.

Erik se dobrosrdečně zachechtal, chlapsky Damiena praštil do ramene a prohlásil: „Ale jestli někdy změním názor, budeš první, kdo se o tom dozví.“ (Další důvod, proč ho zbožňuju. Je skvělý a šíleně oblíbený, ale bere lidi takové, jací jsou, a nikdy se nad nikoho nepovyšuje.)

„Ehm, tak trochu jsem doufala, že první bych se o tom dozvěděla já,“ podotkla jsem.

Erik mě se smíchem objal a zašeptal mi do ucha: „S tímhle si fakt starosti dělat nemusíš.“

Uvažovala jsem, že mu dám ještě jednu pusu, ale vtom se do místnosti vřítilo menší tornádo v podobě Damienova kluka Jacka Twista.

„Hurá, ještě nerozbaluje! Všechno nejlepší k narozeninám, Zoey!“ Rozpřáhl paže, vrhl se ke mně a cestou smetl i Damiena, takže jsme skončili ve skupinovém objetí.

„Říkal jsem ti, že už není čas,“ pokáral ho Damien, jakmile jsme se z toho propletence vymanili.

„Já vím, ale chtěl jsem, aby to bylo zabalené naprosto dokonale,“ odvětil Jack. S půvabem, jaký projde fakticky jedině homosexuálovi, vytáhl ze svojí pánské kabelky krabičku zabalenou v červené fólii a ozdobenou třpytivou zelenou mašlí, která byla tak velká, že se pod ní dárek skoro ztrácel. „Tu mašli jsem vyrobil sám.“

„Jack je na tyhle věci vážně machr,“ poznamenal Erik. „Jen škoda že do nich nepočítá taky úklid.“

„Promiň,“ řekl Jack mile. „Slibuju, že hned po oslavě dám všechno do pořádku.“

Erik s Jackem spolu bydlí, což je jen další důkaz toho, že Erik je frajer. Chodí do kvinty (na normální střední by to byl třeťák) a je bezkonkurenčně nejoblíbenější kluk na škole. Jack je tercián (takže prvák), přestoupil teprve nedávno, je rozkošný, i když kapku infantilní, a gay jako poleno. Erik mohl udělat scénu, že s buzerantem bydlet nebude, a úplně Jacka před všemi spolužáky znemožnit. Místo toho ho vzal pod ochranná křídla a chová se k němu jako k mladšímu bráchovi. Vlastně se tak chová i k Damienovi, který s Jackem už dva a půl týdne oficiálně chodí. (Všichni to víme na den přesně, protože Damien je beznadějný romantik a kromě kulatých týdenních výročí slaví i ta půltýdenní. Jasně že se nám z toho zvedá žaludek, ale jen v tom nejlepším smyslu slova.)

„Když už jsme u těch dárků…“ řekla významně Shaunee.

„Jo, polož tu přerostlou mašli tady na stůl, ať může Zoey začít rozbalovat,“ ozvala se Erin.

Zaslechla jsem, jak Jack šeptá Damienovi: „Přerostlou?“ Kamarád ke mně vyslal prosebný pohled a ujistil ho: „Kdepak, je dokonalá.“

„Ne, Jacku, dej mi ten svůj rovnou, chci ho otevřít jako první.“ Chňapla jsem po dárku, rychle s ním zamířila ke stolu a začala tu obrovitánskou lesklou zelenou věc opatrně odlupovat od červené fólie. „Myslím, že si tuhle mašli schovám, je fantastická,“ dodala jsem.

Damien na mě vděčně mrkl. Erin se Shaunee se začaly hihňat, a tak jsem jednu z nich nakopla, což umlčelo obě. Dala jsem mašli stranou, rozbalila jsem krabičku, otevřela ji a vytáhla…

Kristova noho.

„Těžítko se sněhem.“ Snažila jsem se, aby to znělo nadšeně. „A je tam i sněhulák.“ Nechci být hnusná, ale těžítko se sněhem a sněhulákem není dárek k narozeninám. Je to vánoční ozdoba. Kýčovitá vánoční ozdoba, mám-li být přesná.

„No právě! A poslechni si, co hraje!“ vyhrkl Jack. Skoro nadskakoval vzrušením. Vzal mi těžítko z ruky a natáhl klíček v podstavci. Zvonkohra uvnitř začala falešně vyhrávat „Rolničky, rolničky“.

„Děkuju, Jacku. Moc se mi líbí,“ zalhala jsem.

„To jsem rád,“ odvětil. „Všechny naše dárky spolu ladí, víš?“ Střelil pohledem po Erikovi a Damienovi a všichni tři se na sebe zašklebili jako malí rošťáci.

Roztáhla jsem rty v nuceném úsměvu. „Aha, to zní zajímavě. Asi bych měla otevřít další.“

„Teď můj!“ Damien mi předal dlouhý měkký balíček.

Pevně jsem úsměv ukotvila, aby neodplul, a pomalu dárek rozbalila. Ze všeho nejvíc jsem si v tu chvíli přála proměnit se v kočku, zasyčet a utéct odsud pryč.

2)

„Páááni, to je nádhera!“ Přejela jsem rukou úhledně složenou šálu. Naprosto mě šokovalo, že mi někdo dal opravdický suprový dárek.

„Kašmír,“ řekl Damien pyšně.

Vytáhla jsem šálu z krabičky. Byla jsem úplně unesená z její elegantní smetanové barvy, protože všechno, co obvykle dostávám k narozeninám, bývá buď zelené, nebo červené. Vtom jsem ale ztuhla jako přimražená. Radovala jsem se předčasně.

„Všimla sis těch sněhuláků vyšitých na obou koncích?“ozval se Damien. „Že jsou rozkošní?“

„Úplně k sežrání,“ odvětila jsem. Jasně, sněhuláci jsou rozkošní, ale o Vánocích, a ne když má člověk narozky.

„Fajn, teď my,“ vyhrkla Shaunee a vrazila mi velkou krabici nedbale zabalenou v zeleném papíře potištěném stromečky.

„Na našem dárku žádní sněhuláci nejsou,“ řekla Erin a zamračila se na Damiena.

„Jo, nikdo nám neřekl, že se máme držet nějakého tématu.“ Shaunee kamaráda provrtala pohledem.

„Nic se neděje!“ skočila jsem jim do toho možná až trochu moc rychle a nadšeně. Pak jsem strhla papír. V krabici jsem našla černé kožené kozačky na jehlovém podpatku, které by byly totálně super, boží a fantastické… nebýt řvavých vánočních stromečků s červenými a zlatými ozdobami vyšitých na stranách. Takové boty se dají nosit JENOM o Vánocích. Takže by je logicky nikdo neměl dostat k narozeninám!

„Jé, děkuju,“ zajásala jsem vší silou. „Ty jsou hezké!“

„Sháněly jsme je celou věčnost,“ podotkla Erin.

„To teda jo. Přece bychom nedaly naší vánoční oslavenkyni obyčejné boty,“ dodala Shaunee.

„Chraň bůh. Ještě abych dostala obyčejné černé kozačky, že jo.“ Bylo mi do breku.

„Hele, zbyl tam ještě jeden dárek.“

Erikův hlas mě vytáhl z černé propasti vánočněnarozeninové deprese. „Vážně dostanu ještě něco?“ Můj tón jasně říkal: „Nepovídej, opravdu tam na mě čeká ještě jeden zcela nevhodný dar?“ Doufala jsem, že ostatní si ničeho podezřelého nevšimli.

„No jo, už to tak bude.“ Skoro ostýchavě mi podal maličkou krabičku. „Snad se ti bude líbit.“

Zadívala jsem se na dárek a málem vykvikla úžasem. Erik držel cosi zabalené ve stříbrozlatém papíře. Uprostřed to mělo luxusní nálepku s nápisem Klenotnictví Moody’s. (Přísahám, že jsem v tu chvíli někde v pozadí zaslechla jásavý chór.)

„To je z Moody’s!“ Znělo to dost ochraptěle, ale nemohla jsem si pomoct.

„Snad se ti bude líbit,“ zopakoval Erik a podal mi dárek, jako by to byl blyštivý diamant.

Strhla jsem krásný obal a pod ním objevila černou sametovou krabičku. Sametovou. Fakticky. Z opravdického sametu. Kousla jsem se do rtu, abych se nezačala hystericky hihňat, zadržela jsem dech a krabičku otevřela.

Nejdřív jsem spatřila lesklý platinový řetízek. Samým štěstím jsem se nezmohla na slovo. Pak jsem sjela očima k nádhernému perlovému přívěsku, který spočíval na hebkém sametovém polštářku. Samet! Platina! Perly! Zhluboka jsem se nadechla a chtěla ze sebe vysypat tisíceré díky (doslova), když vtom jsem si všimla, že perly mají divný tvar. Že by měly nějakou vadu? Je vůbec možné, aby notoricky luxusní a neuvěřitelně drahé klenotnictví Moody’s vzalo mého kluka na hůl? A potom mi došlo, co to má být. Přívěsek měl tvar sněhuláka.

„Líbí se ti?“ zeptal se Erik. „Jakmile jsem ho uviděl, věděl jsem, že to je dokonalý dárek k tvým narozeninám. Prostě jsem ho musel koupit.“

„Jasně. Moc se mi líbí. Je, hm, neobvyklý,“ vypravila jsem ze sebe.

„To Erik vymyslel, že ti všichni dáme něco se sněhulákem!“ vykřikl radostně Jack.

„Ne že bych si s tím zvlášť lámal hlavu, nabídlo se to tak nějak samo,“ řekl Erik a maličko zrudl. „Připadalo mi to jako fajn nápad, aspoň něco jiného než srdíčka a tak, co se holkám normálně dává.“

„Přesně, srdíčka a tak, to je hrozně obyčejné. Kdo by chtěl k narozkám něco takového?“ odpověděla jsem.

„Ukaž, připnu ti ho,“ nabídl se.

Nezbylo mi než zvednout si vlasy, aby mi Erik mohl jemný řetízek dát kolem krku. Cítila jsem, jak se mi vánoční sněhulák tragicky houpe ve výstřihu, a připadala si jako větev smrčku.

„Moc ti sluší,“ prohlásila Shaunee.

„A musel stát majlant,“ řekla Erin. Obě zároveň na mého kluka pochvalně kývly.

„Dokonale ladí s tou šálou ode mě,“ přidal se Damien.

„A s mým těžítkem!“ pípl Jack.

„Přesně to pravé, když má někdo narozky na Štědrý den,“ uzavřel to Erik a vrhl na dvojčata omluvný pohled. Holky se na něj velkomyslně usmály.

„Ano, to dá přece rozum,“ řekla jsem, promnula perlového sněhuláka mezi prsty a věnovala jim všem velice jásavý a velice neupřímný úsměv. „Děkuju. Vím, kolik námahy a času vás takové výjimečné dárky musely stát, a opravdu si toho vážím. Fakticky.“ Myslela jsem to naprosto upřímně. Z dárků samotných jsem sice byla nešťastná, ale dobře jsem si uvědomovala, co jimi moji kamarádi chtěli vyjádřit.

Nic netušící přátelé se kolem mě shlukli a všichni naráz jsme se objali tak nešikovně, že jsme se rozchechtali. V tu chvíli se rozletěly dveře a ve světle z chodby se zalesklo skrznaskrz blonďaté háro.

„Na.“

Moje novopečené upíří reflexy naštěstí zafungovaly, takže balíček, který po mně hodila, jsem bez obtíží chytila.

„Hledal tě pošťák, ale tys byla tady se svým stádem pakoňů,“ řekla posměšně.

„Padej odsud, Afrodito,“ ozvala se Shaunee.

„Nebo tě polijeme vodou a ty se rozpustíš. To se prý ježibabám stává,“ doplnila Erin.

„Jasně,“ ušklíbla se Afrodita. Už se obrátila k odchodu, ale pak se ohlédla, věnovala mi široký nevinný úsměv a poznamenala: „Máš na krku rozkošného sněhuláka.“ Setkaly jsme se pohledem a já bych přísahala, že na mě mrkla. Potom pohodila vlasy a odvinila se. Její smích se ještě okamžik vznášel ve vzduchu jako mlha.

„To je taková mrcha,“ vzdychl Damien.

„Člověk by řekl, že třeba přece jen dostane rozum, když jsi ji vyšoupla z Dcer temnoty a Neferet rozhlásila, že jí bohyně odebrala její dar,“ řekl Erik. „Ale ta holka se nikdy nezmění.“

Zadívala jsem se na něj. Ty máš co mluvit, Eriku Nighte, vždyť jsi s ní dřív chodil. Ani jsem to nemusela říkat nahlas, Erik mi to evidentně vyčetl z očí, protože se rychle odvrátil.

„Nenech si od ní zkazit narozky, Červenko,“ otočila se ke mně Shaunee.

„Vůbec si té hnusné ježibaby nevšímej. Všem je teď stejně ukradená,“ dodala Erin.

V tom měla pravdu. Od chvíle, kdy Afroditu kvůli jejímu sobectví zbavili předsednictví nejprestižnější školní studentské organizace Dcery temnoty a post předsedkyně i učednice velekněžky přešel na mě, přestala být nejoblíbenější mládě a ztratila veškerý vliv. Naše velekněžka a moje mentorka Neferet navíc veřejně oznámila, že bohyně Nyx se na Afroditu zlobí a odvrátila se od ní. Všichni, kdo ji dřív zbožňovali a podlézali jí, se jí najednou začali vyhýbat.

Já bohužel vím, že všechno není docela tak, jak si všichni myslí. Bohyně totiž Afroditě dar věšteckých vizí neodebrala, má je dál a jen díky tomu jsem před měsícem zachránila život svojí babičce i Heathovi. Přiznávám, že Afrodita se v průběhu celého toho dobrodružství dál chovala hnusně a sobecky, ale to na věci nic nemění. Heath i babička jsou naživu a Afrodita na tom má pořádnou zásluhu.

Nedávno jsem ještě ke všemu zjistila, že velekněžka Neferet, moje mentorka a nejváženější upírka na celé škole, ve skutečnosti vůbec není taková, jaká se jeví. Vlastně jsem si skoro jistá, že svoji moc zneužívá a je zlá.

Temnota není vždy totéž co zlo a stejně tak světlo není vždy poslem dobra. Tohle mi řekla Nyx v den, kdy mě označili, a v podstatě to problém s Neferet dokonale vystihuje. Není taková, jakou ji všichni vidí.

A já o tom nesmím nikomu říct, rozhodně nikomu, kdo je ještě naživu (tudíž mi zbývá jen moje nemrtvá nejlepší kámoška, se kterou jsme se už měsíc neviděly). Naštěstí jsem celou tu dobu nemusela mluvit ani s Neferet, protože odjela na zimní prázdniny do Evropy a má se vrátit až po Novém roce. Myslela jsem si, že do té doby přijdu na nějaké řešení, ale zatím mě nenapadlo vůbec nic konstruktivního. Ach jo.

„Co v tom je?“ zeptal se Jack a obrátil mou pozornost od skličujících tajemství zpět k neméně skličující oslavě narozenin.

Všichni jsme se zadívali na balíček v hnědém papíře, který jsem pořád svírala v rukou.

„Nemám potuchy,“ přiznala jsem.

„Určitě další dárek!“ zajásal. „Otevři to!“

„No nazdar…“ zamumlala jsem. Kamarádi se na mě nechápavě zadívali, a tak jsem radši honem začala rozbalovat. Z obyčejného papíru se vyloupla krabička v překrásné levandulově modré fólii.

„Je to další dárek!“ vypískl uchváceně Jack.

„Od koho asi je?“ nadhodil Damien.

Zrovna jsem se ptala sebe samé na totéž. Papír by ukazoval na babičku, která žije na fantastické levandulové farmě. Ale proč by mi posílala dárek poštou, když se máme za hodinku sejít?

Krabička, která se skrývala pod fólií, byla hladká a bílá. Otevřela jsem ji. Vevnitř spočívala v hnízdě ze zmuchlanéhomodrého papíru další, mnohem menší. Úplně jsem hořela zvědavostí. Vyndala jsem ji. Pár kousků papíru se kvůli statické elektřině přichytilo ke spodku, a tak jsem je smetla. Pomalu se snesly na stůl. Nakoukla jsem pod víčko a ohromeně zalapala po dechu. Na bílé vatě tam spočíval nejkrásnější stříbrný náramek, jaký jsem kdy viděla. Vytáhla jsem ho, a když se na světle zatřpytily droboučké přívěsky, nadšeně jsem vzdychla. Byly tam hvězdice, mušličky, mořští koníci a mezi nimi rozkošná stříbrná srdíčka.

„Ten je absolutně dokonalý!“ vykřikla jsem a připnula si ho na zápěstí. „Kdo mi ho jen mohl poslat?“ Se smíchem jsem začala otáčet rukou a kochala se odlesky tlumeného plynového světla, které měnily naleštěné stříbro v broušené diamanty. „Nejspíš babička, ale to je divné, vždyť se máme už za chvíli sejít…“ Najednou mi došlo, že v místnosti zavládlo naprosté, tíživé ticho.

Zvedla jsem oči a zadívala se na svoje přátele. Tvářili se otřeseně (Damien), rozladěně (dvojčata) a naštvaně (Erik).

„Co je?“

„Na,“ řekl Erik a podal mi lístek, který zřejmě vypadl z krabičky spolu s papírovou vycpávkou.

„A jéje.“ Okamžitě jsem to příšerné písmo poznala. Do háje! Patřilo Heathovi, lépe známému jako můj kluk číslo 2. Přečetla jsem si krátký vzkaz a ucítila, jak mi hoří tváře. Bylo mi jasné, že můj obličej právě dostal velice nehezkou rudou barvu.

Zo, všecko nejlepší!! Vím, jak nesnášíš dárky, co

míchají narozky s Vánocema, takže ti posílám něco, co

se ti zaručeně bude líbit. To koukáš, co? Žádný stromečky, žádný vločky! Kajmanský ostrovy mi pěkně lezou krkem a dovolená s našima je hrozná nuda. Nemůžu se dočkat, až budu zase s tebou. Takže se uvidíme šestadvacátého, zatím čau! Zbožňuju tě! Heath

„A jéje,“ zopakovala jsem přitrouble. „No, ehm, je od Heatha.“ Nejradši bych se propadla do země.

„Tak to je trapas. Proč jsi prosím tebe nikomu neřekla, že nechceš k narozeninám dárky, co připomínají Vánoce?“ zeptala se Shaunee přímo, jak to umí jen ona.

„Jo, vždyť stačilo naznačit,“ připojila se Erin.

„Hmm,“ pronesla jsem výmluvně.

„Mysleli jsme, že sněhuláci jsou bezva nápad, ale když nemáš vánoční motivy ráda…“ ozval se Damien.

„Já mám vánoční motivy ráda,“ hlesla jsem.

„Mně se těžítka se sněhem líbí,“ šeptl Jack. Vypadalo to, že se každou chvíli rozbrečí. „Rád si s nimi hraju.“

„Vypadá to, že Heath tě zná líp než my.“ Erikův hlas zněl hluše a lhostejně, ale na očích jsem mu poznala, jak moc mu to ublížilo. Stáhl se mi žaludek.

„To není pravda, Eriku,“ vyhrkla jsem rychle a vykročila k němu.

Ucouvl, jako bych měla nějakou odpornou nakažlivou nemoc, a to mě rázem naštvalo. Nemůžu přece za to, že se s Heathem kamarádím už od třetí třídy a že moji alergii na vánoční narozky pochopil už dávno. Prokristapána, jasně že

o mně ví víc než oni, na tom přece není vůbec nic divného! Známe se už sedm let, kdežto Erik, Damien, dvojčata a Jack mě poznali před dvěma měsíci, nebo ještě později. Co s tím jako mám asi dělat?

Významně jsem se koukla na hodinky. „Za patnáct minut se mám sejít s babičkou ve Starbucks. Nerada bych přišla pozdě.“ Zamířila jsem ke dveřím, ale ještě jsem se naposled otočila a podívala se na svoji partu. „Nechtěla jsem nikoho urazit. Mrzí mě, že vás ten Heathův vzkaz rozhodil, ale za to já nemůžu. A někomu jsem o těch dárcích řekla. Pověděla jsem to Stevie Rae.“

3)

Ve Starbucks na Utica Square, náměstí se spoustou bezvaobchůdků jen kousek od Školy noci, bylo daleko víc lidí, než jsem čekala. Jasně, večer byl na zimu neobvykle teplý, ale přece jen byste řekli, že čtyřiadvacátého prosince budou po deváté všichni doma koukat na zlaté prasátko, a ne se courat po městě a ujíždět na kofeinu.

Tak dost, okřikla jsem se v duchu. Přece se na srazu s babičkou nebudu mračit. Skoro se nevídáme, takže těch pár vzácných chvilek prostě nesmím zkazit. Babička navíc moc dobře ví, že narozeniny a Vánoce jsou dvě různé věci, a vždycky od ní dostanu něco výjimečného a báječného (prostě takového, jaká je ona sama).

„Zoey! Tady jsem!“

Na kraji chodníku, který zabíralo venkovní posezení kavárny, stála babička a mávala na mě. Tentokrát jsem žádný neupřímný úsměv nepotřebovala. Vždycky když ji spatřím, cítím absolutně nefalšovaný nával radosti. Začala jsem se prodírat davem k ní.

„Ptáčátko! Moc se mi po tobě stýskalo, u-we-tsi-a-geya!“ Čerokézský výraz pro dceru mě zahřál u srdce a pak už mě objaly babiččiny důvěrně známé paže. Její náruč sladce a konejšivě voněla po levanduli a po domově. Přitiskla jsem se víc a vychutnávala si lásku, bezpečí a uznání.

„Mně se taky stýskalo, babi.“

Naposled mě stiskla a pak kousek poodstoupila, aby se na mě mohla pořádně podívat. „Ukaž se mi. No jistě, hned vidím, že už je ti sedmnáct. Vypadáš úplně jako dospělá a podle mě jsi i trochu vyšší, než když ti bylo teprve šestnáct.“

Vesele jsem se ušklíbla. „Ale prosím tebe, babi, vypadám naprosto stejně a ty to dobře víš.“

„Kdepak, vypadáš jinak. Jistému druhu žen každý rok přidá na kráse a síle, a ty přesně k tomuhle druhu patříš.“

„Ty taky, babi. Moc ti to sluší.“ A neříkala jsem to jen tak ze zdvořilosti. Babička je děsně stará, lépe řečeno, je jí už hodně přes padesát, ale mně připadá, že se vůbec nemění. Samozřejmě ne v tom smyslu jako upírky, co vypadají na dvacet, ať je jim padesát nebo sto padesát. Babička je člověk a má nádherné husté stříbrné vlasy, ale její laskavé hnědé oči nestárnou.

„Škoda že si musíš tady venku zakrývat svoje krásná tetování.“ Lehce mě pohladila po tváři, kam jsem si před odjezdem rychle napatlala mazlavý krycí krém, který musí mláďata nosit, kdykoli opouštějí areál Školy noci. Lidé samozřejmě vědí, že upíři existují, a dospělí se maskovat nemusejí, ale pro mláďata platí jiná pravidla. Vlastně to celkem chápu. Puberťáci si ještě se vším nedokážou poradit úplně hladce a upíři to v lidském světě rozhodně nemají lehké.

„To se nedá nic dělat. Pravidla jsou pravidla, babi.“ Pokrčila jsem rameny, jako že o nic nejde.

„Ale ta krásná znamení na krku a rameni zakrytá nemáš, viď že ne?“

„Ne, proto mám na sobě bundu.“ Přesvědčila jsem se, že se nikdo nedívá, odhrnula si vlasy a stáhla si bundu z ramene, aby se babička mohla podívat na safírově modrý krajkový vzor.

„To je nádhera, ptáčátko,“ řekla tiše. „Jsem moc pyšná, že si tě bohyně vyvolila a zkrášlila tě něčím takhle neobvyklým.“

Znovu mě objala a já se k ní přivinula. Vůbec nevím, čím jsem si takovou báječnou babičku zasloužila. Ať se děje cokoli, bere mě takovou, jaká jsem. Nevadí jí, že se měním v upíra, že předčasně toužím po krvi a dokážu zhmotnit a ovládat všech pět živlů, vzduch, oheň, vodu, zemi a ducha. Pro babičku jsem zkrátka u-we-tsi-a-ge-ya, dcera jejího srdce, a všechno ostatní jsou jenom nepodstatné detaily. Napadlo mě, jak je to zvláštní a úžasné, že si takhle rozumíme a máme tolik společného, když její opravdická dcera, moje máma, je úplně jiná.

„Tady jste. Silnice byly úplně ucpané. Hrozně nerada jezdím z Broken Arrow do Tulsy ve špičce.“

Mámin hlas rozmetal moje štěstí na kousky. Připadalo mi, že jsem ji snad nějakým řízením zlého osudu přivolala. Babička mě pustila, obě jsme se otočily a uviděly ji, jak stojí u našeho stolu s papírovou krabicí na dort a zabaleným dárkem.

„Mami?“

„Lindo?“

Vůbec mě nepřekvapilo, že babičku mámin nečekaný příchod zaskočil stejně jako mě. Kdyby ji pozvala, řekla by mi o tom. Obě na ni máme naprosto stejný názor. Zaprvé nám vždycky zkazí radost. Zadruhé si obě přejeme, aby se změnila. Zatřetí víme, že to pravděpodobně nehrozí.

„Netvařte se tak překvapeně. Myslely jste, že nepřijdu na oslavu narozenin vlastní dcery?“

„Ale Lindo, když jsme spolu minulý týden mluvily, říkala jsi, že pošleš Zoey dárek poštou,“ ozvala se babička. Bylo na ní vidět, jak moc je otrávená.

„To jsem chtěla, ale pak ses zmínila, že se máte sejít tady,“ odvětila máma a zamračila se na mě. „Samozřejmě by bylo vhodnější, kdyby mě Zoey pozvala osobně, ale už jsem se smířila s tím, že se ke mně chová bezohledně.“

„Mami, vždyť ses mi měsíc vůbec neozvala. Kdy jsem tě asi měla pozvat?“ Snažila jsem se udržet neutrální tón. Vážně jsem nechtěla, aby se moje setkání s babičkou zvrhlo v příšernou hysterickou scénu, jenomže máma ještě neřekla ani deset vět a ve mně už všechno vřelo. Když nepočítám to pitomé vánočněnarozeninové přání, co mi poslala, naše vzájemná komunikace skončila před měsícem, když máma přišla se svým příšerným manželem, mým tupčímem, na návštěvu do školy. Byla to hrůza. Tupčím, starší církve věřících, se předvedl ve své nejlepší úzkoprsé, předpojaté, bigotní formě a nakonec ho Neferet v podstatě vyhodila a řekla mu, ať už se nevrací. Máma samozřejmě cupitala za ním jako správná poslušná ženuška.

„Tys nedostala to blahopřání, co jsem ti poslala?“ Mámin ublížený výraz se pod tíhou mého upřeného pohledu začal drolit.

„Dostala, mami.“

„Tak vidíš, nezapomněla jsem na tebe.“

„No dobře.“

„Taky bys mohla svojí mamce občas zavolat,“ hlesla plačtivě.

„Promiň,“ vzdychla jsem. „Měla jsem před koncem pololetí strašnou spoustu učení.“

„Doufám, že máš na té škole aspoň dobré známky.“

„Mám.“ Připadala jsem si smutná, osamělá a zároveň naštvaná.

„No, to ráda slyším.“ Osušila si oči a přisunula ke mně balíčky, které přinesla. Veselým tónem, do kterého se evidentně musela nutit, pokračovala: „Tak, teď si všechny hezky sedneme. Zoey, ty nám za chvilku dojdeš pro něco k pití, viď? Ještě že mě tvoje babička pozvala, vidím, že ani jednu z vás nenapadlo koupit dort.“

Sedly jsme si a máma začala zápasit s izolepou na papírové krabici z cukrářství. Využily jsme s babičkou toho, že se na nás nedívá, a vyměnily si všeříkající pohled. Já dobře věděla, že ji sem nezvala, a ona zase, že narozeninové dorty nesnáším. Zvlášť ty levné a přeslazené, jaké pro mě máma odjakživa objednává.

S morbidním zájmem, který v člověku obvykle vyvolává například pohled na bouračku, jsem sledovala, jak máma otevírá krabici. Vevnitř spočíval malý hranatý dort s bílou polevou. Navrchu měl zcela neoriginální červený nápis Veselé narozeniny a v každém rohu zapíchnutý rudý květ vánoční hvězdy. Celé to bylo ještě ozdobené nějakými zelenými čmáranicemi.

„Že je krásný? Takový vánoční,“ zašvitořila máma a nenápadně se pokusila sloupnout z víka krabice cedulku Sleva 50%. Pak se zarazila a zvedla ke mně šokovaný pohled. „Ale ty už přece Vánoce neslavíš, nebo ano?“

Oprášila jsem falešný úsměv, který jsem si ten den už pěkně procvičila. „My slavíme zimní slunovrat, ten byl předevčírem.“

„Vsadím se, že celá škola teď vypadá opravdu krásně.“ Babička se na mě usmála a vzala mě za ruku.

„Proč by to tam mělo vypadat krásně?“ Máma se už zase tvářila ublíženě. „Když neslaví Vánoce, tak přece nezdobí stromečky ani nic jiného.“

Babička se vysvětlení ujala místo mě. „Lindo, zimní slunovrat lidé slavili dávno předtím, než vznikly Vánoce. Vánoční stromečky,“ položila na ta slova trochu sarkastický důraz, „se zdobí už celá tisíciletí. Křesťané tuhle tradici převzali od pohanů, ne naopak. Církev zvolila pětadvacátý prosinec jako datum Ježíšova narození právě proto, aby se krylo se svátkem zimního slunovratu. Vzpomeň si, když jsi byla malá, měly jsme sice vevnitř vánoční stromek, ale taky jsme obalovaly šišky v burákovém másle, navlékaly na nitě kousky jablek, praženou kukuřici a brusinky a pak jsme tím zdobily ještě jeden stromek venku před domem. Už tenkrát jsem ti o slunovratu povídala.“ Babička se na svoji dceru posmutněle a nechápavě usmála a obrátila se zase na mě. „Ozdobili jste stromy ve školním areálu?“

Přikývla jsem. „Jo, vypadá to suprově a ptáci i veverky se můžou zbláznit radostí.“

„No, tak si rozbal dárky a potom si dáme dort a kafe, ne?“ přerušila mě máma a zatvářila se, jako by náš rozhovor vůbec neslyšela.

Babička se rozzářila. „Ano, už měsíc se nemůžu dočkat, až ti tohle dám.“ Sklonila se a vytáhla zpod stolu dva dárky.

Jeden byl velký a vypadal jako pyramida z pestrobarevného (a rozhodně ne vánočního) papíru. Druhý měl nezaměnitelný tvar knížky a byl pečlivě zabalený ve smetanově bílém hedvábném papíře, jaký prodávají v luxusních buticích. „Nejdřív otevři tenhle.“ Přistrčila mi pyramidu. Nedočkavě jsem papír strhla a našla pod ním kouzlo svého dětství.

„Jé! Děkuju mockrát, babi!“ Zabořila jsem obličej do nádherných květů levandule zasazené ve fialovém keramickém květináči a zhluboka se nadechla. Vůně ve mně vyvolala vzpomínky na prolenošené letní dny a pikniky s babičkou. „Ta je krásná.“

„Musela jsem ji vypěstovat ve skleníku, aby vykvetla ve správný čas. Pořídila jsem ti k ní ještě tohle.“ Podala mi papírovou tašku. „Máš tam lampu pro pěstování pod umělým osvětlením a podstavec. Tak bude mít rostlina dostatek světla a ty nebudeš muset v pokoji roztahovat závěsy. Vím, že by tě bolely oči.“

Široce jsem se usmála. „Ty myslíš na všechno.“ Kradmo jsem pohlédla na mámu. Měla ve tváři prázdný výraz, který jasně říkal, že by nejradši byla někde jinde. Měla jsem sto chutí se jí zeptat, proč se sem vůbec obtěžovala, ale bolestí se mi stáhlo hrdlo a nezmohla jsem se na slovo. Překvapilo mě to. Myslela jsem, že mi teď ničím nedokáže ublížit, když už jsem skoro dospělá, ale ukázalo se, že ani v sedmnácti se s některými věcmi jen tak nevyrovnám.

„A mám pro tebe ještě něco, ptáčátko,“ řekla babička a podala mi dárek v hedvábném papíře. Zjevně jí mámino zaryté mlčení neuniklo a jako obvykle se mi snažila nedostatek mateřské lásky vynahradit.

Spolkla jsem knedlík v krku a dárek rozbalila. Byla to knížka s koženou vazbou, na první pohled děsně stará. Potom jsem zaregistrovala její název a zalapala po dechu. „Dracula! Tys mi sehnala staré vydání Draculy!“

„Podívej se do tiráže, zlatíčko,“ vybídla mě a oči jí zajiskřily nedočkavostí.

Nalistovala jsem správnou stranu a nevěřila vlastním očím. „Panebože, to je první vydání!“

Babička se šťastně rozesmála. „Obrať ještě pár listů.“

Hned jsem to udělala a našla dole na titulní straně Stokerův rozmáchlý podpis a vročení leden 1899.

„Podepsané první vydání! To muselo stát majlant!“ Nadšeně jsem babičku objala.

„Vůbec ne. Objevila jsem ho v jednom zastrčeném antikvariátu, který zrovna rušili. Nikdo si asi nevšiml, jakou má ta knížka cenu. Je to ale koneckonců jenom první americké vydání.“

„Je to nejlepší dárek, jaký jsem kdy dostala. Strašně moc ti děkuju, babi.“

„Nemáš zač. Vím, že tuhle klasiku miluješ, a připadalo mi, že v tvé současné situaci bude docela legrační dát ti staré vydání s podpisem.“

„Víš, že Bram Stoker se otiskl s upírkou a to ho inspirovalo k napsání téhle knížky?“ vyhrkla jsem a s posvátnou úctou obracela silné listy. Staré ilustrace byly fakticky děsivé.

„Netušila jsem, že se Stoker zamiloval do upírky,“ řekla babička.

„Když člověka kousne upír a očaruje ho, to přece nemá s láskou nic společného,“ ozvala se máma.

Já i babička jsme k ní zvedly oči. „Lidé a upíři se do sebe můžou zamilovat, mami,“ pronesla jsem s povzdechem. „Přesně o tom otisk je.“ No, svou roli v tom hraje i touha po krvi a pořádná dávka sexuální přitažlivosti, plus psychické pouto, které dokáže být dost nepříjemné. Všechno to znám z vlastní zkušenosti s Heathem, ale mámě jsem o tom rozhodně vykládat nehodlala.

Otřásla se, jako by jí po páteři přejelo něco odporného. „Mně to připadá nechutné.“

„Mami. Copak ti nedochází, že mám do budoucna na výběr jen ze dvou možností? Buď se proměním v bytost, která ti připadá nechutná, nebo během příštích čtyř let umřu.“ Neměla jsem chuť to s ní rozebírat, ale její názory mi vážně šly na nervy. „Byla bys radši, abych byla mrtvá, nebo dospělá upírka?“

„Pochopitelně ani jedno,“ odpověděla.

„Lindo.“ Babička mi pod stolem konejšivě položila ruku na stehno. „Zoey se ti jen snaží říct, že se musíš s její budoucností vyrovnat a přijmout ji takovou, jaká je. Tvoje názory se jí dotkly.“

„Moje názory!“ Čekala jsem, že máma spustí obvyklou tirádu na téma „proč mě pořád kritizuješ“, ale překvapila mě. Zhluboka se nadechla a zadívala se mi přímo do očí. „Nechtěla jsem se tě dotknout, Zoey.“

Chvíli vypadala jako dřív, jako ta máma, kterou bývala, než si vzala Johna Heffera a stala se z ní dokonalá stepfordská panička. Sevřelo se mi srdce. „Ale mě se to vážně dotklo,“ pronesla jsem skoro mimoděk.

„Omlouvám se,“ řekla. Pak ke mně natáhla ruku. „Co kdybychom tuhle oslavu začaly znovu od začátku?“

Chopila jsem se nabízené ruky a pocítila nesmělý záchvěv naděje. Třeba v ní přece jen kousek té někdejší mámy zůstal. Přišla koneckonců sama, bez tupčíma, a to je samo o sobě malý zázrak. Stiskla jsem jí ruku a usmála se. „Já jsem pro.“

„Tak si rozbal dárek a pak načneme dort,“ odvětila a pošoupla ke mně balíček.

„Bezva!“ Snažila jsem se do toho výkřiku vložit co nejvíc nadšení navzdory pochmurným výjevům Kristova narození, které zdobily balicí papír. Můj úsměv však povadl, jakmile jsem spatřila bílou koženou vazbu a zlatou ořízku. Padl na mě strašlivý smutek. Otočila jsem knihu a zadívala se na titul Písmo svaté církve věřících vyražený zlaceným písmem na přední straně. To ale nebylo všechno. Dole taktéž v nevkusném zlatém provedení stálo Rodina Hefferova. Mezi prvními listy byla zasunutá červená sametová záložka se zlatým střapcem, a protože mě v ten okamžik nenapadala žádná jiná reakce než „to je absolutně hnusný dárek“, mlčky jsem tam knihu otevřela. Zamrkala jsem a zadoufala, že mám jenom halucinace. Bohužel to nezmizelo. Na prázdné stránce byl nakreslený rodokmen. Tupčímovým divně skloněným leváckým rukopisem, který jsem okamžitě poznala, tam stálo Linda Hefferová. Od toho vedla čára ke jménu John Heffer a vedle bylo datum jejich svatby. Pod tím byla vepsaná jména mého bratra, mojí sestry a mě, jako bychom se všichni narodili těm dvěma.

Abyste rozuměli, můj opravdový táta, Paul Montgomery, od nás odešel, když jsem byla ještě malá, a podařilo se mu za sebou dokonale zamést veškeré stopy. Sem tam přišel poštou zoufale hubený šek s alimenty, bez zpáteční adresy, ale jinak jsme o něm už deset let neměli jedinou zprávu. Jasně, jako táta stál za houby, ale byl to můj opravdický táta, což John Heffer, který mě z hloubi duše nesnáší, nikdy nebude, ani kdyby se přetrhl.

Zvedla jsem od toho směšného rodokmenu oči a zadívala se na mámu. Můj hlas zněl překvapivě klidně, přestože uvnitř mě vřely divoké emoce. „Jak tě napadlo dát mi k narozeninám právě tohle?“

Máma se zatvářila naštvaně. „Mysleli jsme, že ti udělá radost, když uvidíš, že pořád patříš do naší rodiny.“

„Ale já do ní nepatřím. Nepatřila jsem do ní už dávno předtím, než mě označili. Víš to ty, vím to já a ví to i John.“

„Tvůj otec rozhodně ne –“

Zvedla jsem ruku a zarazila ji. „Ne! John Heffer není můj otec. Je to tvůj manžel, nic víc. Vybrala sis ho ty, ne já. Nic pro mě neznamená a nikdy neznamenal.“ Rána, která se ve mně otevřela ve chvíli, kdy se ke mně máma při návštěvách obrátila zády, začala znovu krvácet a zmocnil se mě hněv. „Něco ti povím, mami. Správně jsi mi měla k narozeninám dát něco, čím bys mi chtěla udělat radost, ne věc, kterou mi chtěl za každou cenu vnutit tvůj manžel.“

„Takhle se mnou mluvit nebudeš, mladá dámo,“ prohlásila máma a potom se vztekle obrátila k babičce. „Takhle drzá je po tobě.“

Babička zvedla stříbrné obočí. „Děkuju, Lindo,“ odvětila, „to je možná to nejhezčí, cos mi kdy řekla.“

„Kde je?“ obořila jsem se na mámu.

„Kdo?“

„John. Kde je? Nepřišla jsi sem kvůli mně, ale protože chtěl, abys mi ublížila. To by si v žádném případě nenechal ujít. Tak kde je?“

„Vůbec netuším, o čem mluvíš.“ Jenomže její oči mimoděk zatěkaly sem a tam. Věděla jsem, že se nepletu.

Vstala jsem a zakřičela: „Johne! Vylez, já vím, že tu jsi!“

A taky byl. Od jednoho z pultů na opačné straně, hned u vchodu do kavárny, se odlepila mužská postava. Než k nám došel, pořádně jsem si ho prohlédla a marně se snažila přijít na to, co na něm máma vidí. Je to absolutně nezajímavý chlap. Nijak zvlášť vysoký, tmavé prošedivělé vlasy, bezvýrazná brada, úzká ramena, hubené nohy. Jeho jediný neobvyklý rys jsou oči, a to jen proto, že v nich nenajdete ani špetku vlídnosti. Nikdy jsem nepochopila, jak může takový studený bezduchý člověk věčně kázat o víře.

Došel k nám a chtěl něco říct, ale já ho předběhla a hodila po něm jeho „dárek“.

„Tohle si můžeš nechat. Není to moje rodina ani moje víra,“ řekla jsem a zadívala se mu přímo do očí.

„Takže sis zvolila zlo a temnotu,“ opáčil.

„Ne, zvolila jsem láskyplnou bohyni, která mě obdařila svým znamením a výjimečnými schopnostmi. Zvolila jsem jinou cestu než ty. Nic víc, nic míň.“

„Jak jsem řekl, zvolila sis zlo.“ Položil mámě ruku na rameno, jako by bez jeho opory nevydržela ani sedět. Přikryla ji svojí dlaní a teatrálně popotáhla.

Už jsem si ho dál nevšímala a sjela pohledem k ní.

„Mami, tohle už víckrát nezkoušej. Až budeš ochotná mě přijmout takovou, jaká jsem, a budeš mě opravdu chtít vidět, zavolej mi a já se s tebou ráda sejdu. Ale předstírat, že mě chceš vidět, když ve skutečnosti jen posloucháš Johnovy rozkazy, to mi ubližuje a není to správné.“

„Žena má být podřízena svému muži,“ zacitoval John.

Už jsem měla na jazyku, že něco tak šovinistického, povýšeného a vůbec pošahaného snad ani nemůže myslet vážně, ale nakonec jsem se rozhodla, že nebudu zbytečně plýtvat slovy. „Jdi se vycpat, Johne.“

„Jen jsem chtěla, aby ses odvrátila z cesty zla,“ zaštkala máma.

Vtom zarmouceně, ale bez obalu promluvila babička. „Lindo, velice mě mrzí, že jsi přijala víru, která jako jeden ze svých základních principů hlásá, že všechno odlišné je automaticky zlé.“

„Vaše dcera nalezla Boha, což by se jí pod vaším vlivem nikdy nepovedlo,“ vyjel na ni John.

„Nalezla vás, to je celé. Smutnou pravdou je, že odjakživa nerada myslela vlastní hlavou, a teď za ni myslíte vy. Ale já a Zoey se za samostatný úsudek nestydíme, a tak vám něco povíme.“ Babička mi vrazila květináč s levandulí a první vydání Draculy, popadla mě za loket a vytáhla mě na nohy. „Žijeme v Americe a to znamená, že nemáte právo vnucovat nám svoje názory. Lindo, úplně se Zoey souhlasím. Kdyby se ti náhodou v té tvojí hlavince rozbřesklo a chtěla ses s námi vidět, protože nás máš ráda takové, jaké jsme, zavolej mi. Jinak už tě nikdy nechci vidět.“ Odmlčela se a zhnuseně nad Johnem zavrtěla hlavou. „A vás už nikdy nechci vidět, ať se děje, co se děje.“

Zamířily jsme pryč, ale za námi se ještě ozval tupčímův ostrý hlas prosycený vztekem a nenávistí. „Však my se ještě uvidíme. Mnoho dobrých, slušných, bohabojných lidí už nehodlá vaši bezbožnost dál trpět. Co je moc, to je moc. Nebudeme už déle žít vedle vyznavačů temnoty. Jen počkejte a uvidíte… budete litovat…“

Naštěstí jsme se za chvilku ocitly z doslechu. Měla jsem slzy na krajíčku, jenže pak jsem zaslechla, co si moje milovaná babička mumlá pod vousy.

„Opičák jeden mizerný podělaný.“

„No teda, babi!“

„Jé, ptáčátko, já právě řekla o manželovi tvojí matky, že je mizerný podělaný opičák, viď?“

„Přesně tak.“

Zadívala se na mě a tmavé oči jí zajiskřily. „To je dobře.“

4)

Babička se pokusila moji oslavu zachránit. Prošly jsme se po Utica Square a skončily v restauraci Stonehorse, kde jsme přece jen vzaly na milost narozeninové tradice. Lépe řečeno, babička si dala dvě sklenky červeného a já colu a obrovský kus lepkavého čokoládového ďábelského dortu. (Ano, ta ironie nám neunikla.)

Babičku ani nenapadlo chlácholit mě výmysly ve stylu, že to máma určitě tak nemyslela, že ji to časem přejde, zase se usmíříme a kdesi cosi. Na to je moc upřímná a nekonvenční.

„Tvoje máma je slaboch, který neumí být sám sebou a dokáže se realizovat jen prostřednictvím muže,“ řekla mi u vína. „Bohužel si toho muže vybrala opravdu špatně.“

„Ona se nikdy nezmění, viď?“

Babička mě něžně pohladila po tváři. „Možné je všechno, ptáčátko, ale já o tom silně pochybuju.“

„Jsem ráda, že mi nelžeš.“

„Lží se nic nevyřeší. Dokonce ti ani neusnadní život, aspoň v konečném důsledku ne. Nejlepší je vždycky přiznat pravdu, i kdyby byla sebenepříjemnější. Když už člověk udělá nějakou botu, má se tomu postavit čelem.“

Povzdychla jsem si.

„Tys snad nějakou botu udělala, zlato?“ zeptala se mě.

„Udělala. A nevím, jestli se jí dokážu postavit čelem.“ Provinile jsem se na ni usmála a pověděla jí o svojí katastrofální oslavě s kamarády.

„Podívej, tu záležitost s Heathem a Erikem musíš vyřešit co nejdřív. Ani jeden z nich ti to už moc dlouho tolerovat nebude, brzo jednomu z nich dojde trpělivost a bouchnou v něm saze.“ Nafoukla tváře a názorně výbuch předvedla.

„Chci to vyřešit, jenže Heath byl po celé té hrůze s tím sériovým vrahem, před kterým jsem ho zachránila, skoro týden v nemocnici a potom ho rodiče na vánoční prázdniny odvezli na Kajmanské ostrovy. Už měsíc jsme se neviděli a tím pádem jsem s tím zmatkem nemohla nic dělat.“ Pečlivě jsem seškrabovala zbytky čokoládové polevy z talířku, abych se babičce nemusela dívat do očí. Celá ta historka o sériovém vrahovi je totální výmysl. Sice jsem Heatha doopravdy zachránila, ale ne před obyčejným šílencem. Vysvobodila jsem ho ze spárů příšer, kterým velí moje nemrtvá nejlepší kámoška Stevie Rae. Jenomže to babičce nesmím prozradit. Nesmím to vlastně prozradit vůbec nikomu, protože za vším stojí velekněžka Školy noci Neferet, která k mojí smůle dokáže skvěle číst myšlenky. Přímo ty moje teda z nějakého záhadného důvodu ne, ale ostatních ano, a kdybych se někomu svěřila a ona toho dotyčného vyhmátla, byl by to neskutečný průšvih.

Ne, vůbec nejsem ve stresu.

„Asi by ses měla vrátit domů a dát všechno do pořádku,“ řekla babička. Zřejmě jsem se zatvářila hodně vyplašeně, protože hned dodala: „Tím myslím ten trapas s dárky, ne problém s Heathem a Erikem.“

„Už jsem se lekla. Máš pravdu, přesně to teď udělám.“ Zamyslela jsem se nad tím, co před chvílí řekla. „Víš, já si ve škole opravdu připadám jako doma.“

„Já vím.“ Usmála se. „A mám z toho radost. Našla jsi svoje místo, ptáčku, a já jsem na tebe hrdá.“

Doprovodila mě k mému veteránu Volkswagen Brouk a na rozloučenou mě objala. Ještě jednou jsem jí poděkovala za fantastické dárky. O mámě už nepadlo ani slovo.

O některých věcech zkrátka nemá cenu mluvit. Řekla jsembabičce, že se vrátím rovnou do Školy noci a hned se půjdu usmířit s kamarády, a myslela jsem to vážně. Jenže místo toho jsem úplně sama od sebe zamířila do centra. A nebylo to poprvé.

Celý uplynulý měsíc jsem si hledala výmluvy, proč musím do města, a kdykoli jsem měla chvilku, vyplížila jsem se ze školy a bloumala ulicemi v centru jako nepokojný duch. Jako duch… Zafrkala jsem smíchy. Tak to se mi vážně povedlo. Lepší přirovnání jsem si pro pátrání po mojí nejlepší kámošce Stevie Rae, která před měsícem umřela a vstala z mrtvých, nemohla vybrat.

Ano, zní to uhozeně, ale je to tak.

Mláďata umírají. Od chvíle, co jsem nastoupila na Školu noci, umřeli tři moji spolužáci a dvakrát jsem byla přímou toho. Všichni víme, že se to může stát. Úplně všichni už ale nevědí, že tahle tři mrtvá mláďata zase ožila, vstala z mrtvých nebo… zatraceně! Asi nejjednodušší způsob jak to popsat je, že se proměnila v naprostá upírská klišé: chodící mrtvoly, které sají lidem krev a nemají v sobě ani špetku lidskosti. Navíc hnusně smrdí.

Znám to z vlastní zkušenosti, protože jsem ke své smůle na ty první dva mrtvé spolužáky narazila, jenom jsem si tehdy ještě myslela, že jsou duchové. Pak někdo začal vraždit lidské kluky a zdálo se, že se to snaží hodit na upíry. Bylo to dost strašné, protože jsem oba kluky, co je zabili, osobně znala a chvíli mě kvůli tomu dokonce policie podezírala. Ještě větší hrůza ale nastala, když jako třetího unesli Heatha.

Pochopitelně jsem ho nemohla nechat umřít. Kromě jiného proto, že jsme se omylem tak trošku otiskli. S Afroditinou pomocí jsem přišla na to, jak Heatha podle otisku vystopovat. Policie si myslí, že jsem pak svého pořádně pocuchaného kluka zachránila před sériovým vrahem.

A co se stalo doopravdy?

Našla jsem svoji nemrtvou nejlepší kámošku a její hnusné poskoky. Podařilo se mi odtamtud Heatha dostat (pod slovem „odtamtud“ si představte staré tunely z dob prohibice pod opuštěným tulským nádražím) a promluvit si se Stevie Rae. Teda spíš s tím, co z ní zůstalo.

Problém číslo jedna je, že podle mě nepřišla o veškerou lidskost jako ta ostatní nechutná nemrtvá bývalá mláďata, která si chtěla dát Heatha k večeři.

Problém číslo dvě je Neferet. Stevie Rae tvrdí, že za tím vším stojí právě ona, a já vím, že je to pravda. Těsně předtím, než dorazila k nádraží policie, velekněžka na mě a na Heatha použila pěkně odporné kouzlo, které nám mělo z paměti vymazat všechno, co se v tunelech odehrálo. Na Heatha to zabralo. Na mě jen na chvíli, než jsem využila moc pěti živlů a kouzlo zlomila.

Radši to zkrátím. Od té doby pořád jen přemýšlím, co si počnu a) se Stevie Rae, b) s Neferet, c) s Heathem. Sice jsem od všech tří měla poslední čtyři týdny pokoj, ale to na situaci nic nezměnilo. Vlastně to bylo tím horší.

„Fajn,“ řekla jsem nahlas, „mám narozeniny a i na moje poměry stojí za houby. Takže tebe, Nyx, požádám jenom

o jednu laskavost. Chci najít Stevie Rae. Prosím,“ dodala jsem spěšně. (Damien by mě určitě poučil, že když někdo mluví se svojí bohyní, měl by být co nejzdvořilejší.)

Žádnou odpověď jsem nečekala, a když mi v hlavě zazněla slova stáhni okénko, myslela jsem, že je to text nějaké písničky, co hrajou v rádiu. Až na to, že jsem rádio vůbec neměla zapnuté a neslyšela žádnou hudbu, nehledě na to, že se to ozývalo přímo v mojí hlavě, a ne z reproduktorů.

Nervózně jsem okénko stáhla.

Celý týden bylo neobvykle teplo. Dnes se teplota vyšplhala dokonce až na patnáct stupňů, což v prosinci není úplně normální, ale jsme koneckonců v Oklahomě a tady není normální počasí nikdy. Teď už ale byla skoro půlnoc a pořádně se ochladilo. Ne že by mi to vadilo. Dospělí upíři nepociťují chlad jako lidi. A není to tím, že jsou nějaké chodící studené kusy masa (brr, přesně tohle se asi stalo ze Stevie Rae!), ale tím, že mají úplně jiný metabolismus. Já jsem sice jenom mládě, ale moje proměna probíhá rychleji než u jiných, kteří jsou označení teprve pár měsíců, a tak jsem vůči mrazu mnohem odolnější. Studený průvan, který se prohnal mým broukem, mi tím pádem vůbec nevadil. Zvláštní bylo, že jsem i přesto začala kýchat a po zádech mi přeběhl mráz.

Fuj, co to tady smrdí? pomyslela jsem si. Páchlo to jako zatuchlý sklep, vaječná pomazánka, kterou někdo zapomněl dát do ledničky, a hniloba. Hnusná kombinace, a bohužel silně povědomá.

„Do háje!“ Došlo mi, co cítím, strhla jsem volant doprava, přejela tři jednosměrné pruhy a zaparkovala kousek severně od hlavního autobusového nádraží. Rychle jsem zavřela okénko a zamkla auto (asi by mě ranila mrtvice, kdyby někdo ukradl moje první vydání Draculy). Chvíli jsem zůstala stát na chodníku a větřila. Stopu jsem chytila téměř okamžitě. Ble. Takový smrad mi prostě uniknout nemohl. Nechala jsem se vést čichem a zamířila pryč od uklidňujícího světla autobusáku. Pořád jsem přitom čenichala jako nějaký praštěný pes.

Našla jsem ji v jedné postranní uličce. Nejdřív jsem myslela, že se sklání nad velkým pytlem s odpadky, a sevřelo se mi srdce. Musím ji z tohohle strašného života vysvobodit, někde ji bezpečně ukrýt, dokud se nenajde způsob, jak ji vyléčit. Nebo jí umožnit doopravdy a jednou provždycky umřít. Ne! Tuhle myšlenku jsem rázně zapudila. Už jsem Stevie Rae viděla umírat a nehodlala jsem si to víckrát zopakovat.

Jenomže než jsem k ní stačila dojít, vzít ji do náruče (se zadrženým dechem) a ujistit ji, že se o ni postarám, ten pytel odpadků zasténal a pohnul se. Došlo mi, že Stevie Rae nebufetí v popelnici, ale vysává nějakého bezdomovce!

„No to snad ne! Proboha, okamžitě toho nech!“

Bývalá spolubydlící se s nadlidskou rychlostí otočila. Bezdomovkyně se svezla na zem, ale Stevie Rae ji pořád držela za špinavé zápěstí. Vycenila zuby, oči jí zaplály příšerným rudým svitem a zasyčela na mě. Byla jsem tak zhnusená, že jsem se ani nelekla. Kromě toho jsem zrovna protrpěla vážně děsné narozky a všichni, včetně nemrtvých nejlepších kámošek, už mi šli pěkně na nervy.

„Stevie Rae, to jsem já. A syčení si strč někam, zníš jako upír v nějakém fakticky slaboduchém hororu.“

Chvíli nic neříkala a já se vyděsila, že v průběhu toho měsíce, co jsme se neviděly, možná ztratila poslední špetku lidskosti a stalo se z ní to, co z ostatních, totálně bezcitné zvíře. Stáhl se mi žaludek, ale obrnila jsem se, zadívala se jí do červených očí a nakrčila nos. „A upozorňuju tě, že smrdíš jako skunk. Vy tam dole v Zombielandu nemáte sprchy?“

Stevie Rae se zamračila, což kupodivu působilo pozitivně, protože aspoň přestala cenit tesáky. „Jdi pryč, Zoey,“ řekla. Hlas měla studený a lhostejný, takže její rozkošný venkovský přízvuk připomínal spíš hrubý tón laciné šlapky. Oslovila mě ale jménem a to mi úplně stačilo.

„Dokud si nepromluvíme, nikam nejdu. Nejdřív ze všeho pusť tu ženskou, prokristáčka, beztak má vši a bůhvíco ještě.“

„Jestli si chceš povídat, budeš muset počkat, až se nakrmím.“ Naklonila hlavu ke straně a v tom pohybu bylo něco příšerně hmyzího. „Pokud si vzpomínám, ty ses otiskla s tím svým lidským kašpárkem, takže proti trošce lidské krve určitě nic nemáš. Chceš si dát taky loka?“ Usmála se a olízla si špičáky.

„Fuj! Ani mě nehne! A abys věděla, Heath není žádný kašpárek, je to můj kluk, teda jeden z mých kluků. Napila jsem se z něj omylem. Chtěla jsem ti o tom říct, jenomže tys umřela. Takže děkuju, ale nemám zájem. Kdo ví, kde ta ženská všude byla.“ Věnovala jsem té vykulené chudince s mastnými zknocenými vlasy omluvný úsměv. „Neberte si to osobně, paní.“

„Bezva. Aspoň mi neubude.“ Stevie Rae se zase sklonila ke krku bezdomovkyně.

„Nech toho!“

Podívala se na mě přes rameno. „Už jsem řekla, Zoey, běž pryč. Tady nemáš co dělat.“

„Ty taky ne,“ opáčila jsem.

„To se pleteš. Spousta věcí ti evidentně vůbec nedochází.“

Obrátila se zpátky k ženě, která se rozbrečela a pořád dokola opakovala „prosím ne, prosím ne“. Vykročila jsem k nim a zvedla ruce nad hlavu. „Povídala jsem, nech toho.“

Stevie Rae jen zasyčela, otevřela pusu a chtěla se té ženské zakousnout do krku. Zavřela jsem oči a soustředila se. „Vzduchu, přijď ke mně!“ zavelela jsem. Vlasy mi okamžitě zavlály v poryvu větru. Zakroužila jsem rukou a představila si malé tornádo. Potom jsem otevřela oči, máchla zápěstím a vrhla vzdušnou sílu k bezdomovkyni. Vír ji obklopil a odnesl o kus dál pod pouliční lampu, přesně jak jsem chtěla. Stevie Rae se přitom nepohnul ani jediný umaštěný vlásek. „Děkuju, vzduchu,“ zamumlala jsem. Než se vítr vytratil, polaskal mě po tváři.

„Lepšíš se.“

Obrátila jsem se zpátky ke kámošce. Dívala se na mě s nepokrytě ostražitým výrazem, jako by čekala, že přivolám další tornádo a pošlu ji někam do neznáma.

Pokrčila jsem rameny. „Trénovala jsem. Je to celé

o koncentraci a sebedůvěře. Přišla bys na to sama, kdybys to taky dělala.“

Její vyzáblou tváří přeběhl záblesk bolesti, tak kratičký, že jsem si nebyla jistá, jestli se mi to jen nezdálo. „Já už nemám se živly nic společného.“

„Blbost. Máš nadání pro zemi. Získala jsi ho těsně před tím, než jsi umřela, nebo co se ti to vlastně stalo.“ Mluvit s oživlou mrtvolou o tom, že je mrtvá, bylo poněkud matoucí. „Taková věc se jen tak neztratí. A vzpomínáš, co se stalo v tunelech? Tam jsi svoje nadání pořád měla.“

Zavrtěla hlavou a krátké blonďaté kudrny (přesněji řečeno ty, které nebyly slepené mastnotou a špínou) se rozletěly do všech stran. Připomnělo mi to, jak vypadala dřív. „Přišla jsem o něj. Všechno, co jsem v sobě měla, umřelo spolu s tím, co ve mně bylo lidské. Musíš si to konečně přiznat a vykašlat se na mě. Já už jsem to udělala.“

„Já se na tebe nikdy nevykašlu. Jsi moje nejlepší kamarádka.“

Stevie Rae bez varování zasyčela jako vzteklá kočka a oči jí rudě zasvítily. „Vypadám snad jako tvoje nejlepší kamarádka?“

Srdce mi tlouklo jako splašené, ale já to ignorovala. Měla pravdu. Vůbec se té Stevie Rae, kterou jsem znala, nepodobala. Ale nechtěla jsem věřit, že už pro ni není cesty zpět. V tunelech v ní ještě doutnaly jiskřičky toho, jaká bývala dřív, a to pro mě znamenalo dostatečný důvod, proč nad ní nezlomit hůl. Bylo mi do breku, ale místo toho jsem se vzchopila a přinutila k normálnímu tónu.

„To teda nevypadáš, sakra. Kdy sis naposled myla vlasy? A co to máš na sobě?“ Ukázala jsem na tepláky a vytahané tričko, přes které měla oblečený špinavý dlouhý černý trenčkot, jaké nosí potrhlí gothici i ve třicetistupňových vedrech. „Taky by mě nepoznala vlastní máma, kdybych měla na sobě takovéhle hadry.“ S povzdechem jsem postoupila o pár kroků blíž. „Pojď se mnou. Propašuju tě na kolej. Bude to hračka, skoro všichni jsou pryč. I Neferet.“ Radši jsem rychle pokračovala dál (pochybuju, že některá z nás zrovna v tu chvíli toužila o velekněžce mluvit, spíš bychom o ní radši už nikdy ani necekly). „Většina učitelů na zimní prázdniny odjela a hodně spolužáků je dneska na návštěvě u rodičů. Je tam jak po vymření. Nebudou nás otravovat ani dvojčata, Damien a Erik, protože jsou na mě naštvaní. Takže by sis mohla dát dlouhou sprchu, umýt se báječně voňavým mýdlem, já bych ti sehnala nějaké fajn hadříky a popovídaly bychom si.“ Dívala jsem se jí do očí, a tak mi neunikl toužebný výraz, který v nich kmitl. Byla to jen vteřinka, ale než se odvrátila, viděla jsem ho úplně jasně.

„Nemůžu s tebou jít. Musím se nakrmit.“

„Žádný problém, přinesu ti něco z kuchyňky. Hele, možná bych pro tebe měla i misku Lucky Charms.“ Usmála jsem se. „Pamatuješ? Jsou fantasticky dobré a nemají naprosto žádnou výživovou hodnotu.“

„To si je pleteš s Hrabětem Čokulou.“

Můj úsměv se proměnil v široký veselý úšklebek. Takhle jsme se vždycky hádaly, čí oblíbené cereálie jsou lepší. „Hrabě Čokula je tak dobrý, protože v sobě má kakao, a kakaovník je rostlina, z čehož vyplývá, že Hrabě Čokula je zdravý.“

Stevie Rae zvedla oči. Už v nich nedoutnalo rudé světlo. Ani se nesnažila zamaskovat slzy, které jí stékaly po tvářích. Automaticky jsem ji chtěla obejmout, ale ucouvla přede mnou.

„Ne! Nesahej na mě, Zoey. Jsem jiná než dřív. Jsem špinavá a odporná.“

„Tak se mnou pojeď do školy a umyj se!“ naléhala jsem. „Najdeme nějaké řešení, slibuju.“

Smutně zavrtěla hlavou a otřela si oči. „Tohle žádné řešení nemá. Když jsem řekla, že jsem špinavá a odporná, nemyslela jsem navenek. Nevypadám ani zpoloviny tak hnusně, jak se cítím uvnitř, Zoey. Potřebuju potravu, ale ne cereálie, sendviče nebo colu. Potřebuju krev. Lidskou krev. Když…“ Odmlčela se a celým tělem jí projel křečovitý záchvěv. „Když žádnou nemám, cítím příšerný hlad, který se nedá vydržet. A musíš pochopit, že já se chci krmit. Chci lidem prokusovat krky a pít teplou krev, co chutná po strachu, vzteku a bolesti, až se mi z toho točí hlava.“ Znovu zmlkla a ztěžka se nadechla.

„Určitě doopravdy nechceš zabíjet.“

„Omyl. Chci.“

„To jenom tak říkáš. Já vím, že v sobě pořád máš špetku mojí nejlepší kámošky, a ta nedokázala ani plácnout štěně, natož někoho zavraždit.“ Než stačila něco namítnout, vyhrkla jsem: „Co kdybych ti sehnala lidskou krev a tys už nemusela nikoho zabíjet?“

Příšerným hluchým tónem prohlásila: „Já zabíjím ráda.“

„A jsi taky ráda špinavá, smradlavá a oblečená jako strašák?“ utrhla jsem se na ni.

„Mně je úplně fuk, jak vypadám.“

„Vážně? A když ti slíbím kovbojské džíny, kozačky a k tomu pěknou, dokonale vyžehlenou košili s dlouhými rukávy?“ V očích jí zajiskřilo. Evidentně jsem konečně probudila starou dobrou Stevie Rae a věděla jsem, že toho musím co nejrychleji využít. Zuřivě jsem přemýšlela, co mám říct, abych ji přesvědčila. „Mám pro tebe návrh. Sejdeme se zítra o půlnoci, vlastně ne, zítra je sobota, půlnoc je moc brzo. Někdo by si všiml, že jdu ven. Tak ve tři ráno v altánu u muzea Philbrook.“ Rošťácky jsem se usmála. „Pamatuješ, kde to je, ne?“ Byla to řečnická otázka, já přece vím, že si to pamatuje. Už jsme tam spolu jednou v noci byly, ale to zachraňovala ona mě a ne naopak.

„Jo, pamatuju.“ Pořád mluvila chladně a úsečně.

„Fajn, sejdeme se tam. Přinesu ti něco na sebe a krev. Najíš se, teda vlastně napiješ a převlékneš. Potom společně přijdeme na to, jak tě z toho dostat.“ V duchu jsem si poznamenala, že přibalím ještě mýdlo a šampon, vyčaruju vodu a přinutím ji, aby se umyla. Smrděla hůř, než vypadala. Fujtajbl.

„Nemá to vůbec cenu.“

„O tom si rozhodnu sama, dobře? Navíc jsem ti ještě nevyprávěla, jaké jsem měla děsné narozky. Zažily jsme s babičkou příšernou scénu s mámou a tupčímem. Babička

o něm řekla, že je podělaný opičák.“

Stevie Rae vyprskla smíchy úplně jako dřív. Do očí mi vhrkly slzy a musela jsem zuřivě zamrkat, abych zase zaostřila.

„Přijď tam, prosím.“ Můj hlas zněl ochraptěle. „Strašně se mi po tobě stýská.“ „Přijdu,“ řekla Stevie Rae. „Ale budeš toho litovat.“

5)

Po tomhle nepříliš optimistickém komentáři se Stevie Rae otočila a rozběhla uličkou, až se ztratila v páchnoucí tmě. Já se mnohem pomalejším tempem vrátila ke svému brouku. Dolehl na mě smutek a neklid, hlavou mi vířily mraky zmatených myšlenek. Došlo mi, že do školy se mi ještě nechce, a tak jsem zajela do non stop palačinkárny na Sedmdesáté první ulici na jihu Tulsy, objednala si velký čokoládový milkshake, pořádnou porci čokoládových palačinek a nad touhle kalorickou bombou si konečně všechno trochu srovnala.

Se Stevie Rae to vlastně šlo docela dobře. Minimálně mi slíbila, že se zítra sejdeme. A nepokusila se mě ani jednou zakousnout, což je rozhodně pokrok. Samozřejmě se mi vůbec nelíbilo, že chtěla vysát tu bezdomovkyni a že smrdí, jako by se sto let nemyla (což není daleko od pravdy). Ale přísahala bych, že pod tou maskou hnusné, šílené nemrtvé holky moje Stevie Rae přece jen pořád ještě je. Rozhodla jsem se, že se toho budu držet a pokusím se ji nějak přetáhnout zpátky na světlou stranu. I když s tím světlem to radši přehánět nebudu. Vsadím se, že slunce je jí ještě míň příjemné než mně nebo dospělým upírům. Jak jinak? Tihle nemrtví hnusáci evidentně naplňují všechna upírská klišé.

Zajímalo by mě, jestli by na přímém slunci začala hořet. Zatraceně. To by byl fakt průšvih. Máme se přece sejít ve tři ráno a to už do úsvitu zbývá jen pár hodin. Ach jo.

Jako bych neměla dost starostí s denním světlem a tak, moje myšlenky se stočily k tomu, co si počnu, až se zanedlouho vrátí do školy učitelé (hlavně Neferet), a jestli mám pořád před všemi držet v tajnosti, že Stevie Rae neumřela, teda aspoň ne úplně… Ne. Tím se budu zabývat, teprve až ji zhygienizuju a najdu pro ni bezpečný úkryt. Musím to brát hezky krůček po krůčku a doufat, že když mě Nyx ke Stevie Rae přivedla, pomůže mi to později celé vyřešit.

Když jsem dorazila do školy, už skoro svítalo. Parkoviště bylo téměř prázdné. Zamířila jsem kolem shluku rádoby středověkých budov, v nichž Škola noci sídlí, k dívčím kolejím, které se nacházejí na opačné straně areálu. Cestou jsem nikoho nepotkala, i když jsem šla opravdu pomalu a dávala si načas. Navíc jsem chtěla ještě něco zařídit, pokud možno dřív, než někde narazím na svoje uražené kamarády. (Ach jo, já narozky fakticky nesnáším…)

Chrám naproti hlavní budově je stejně jako celá škola postavený ze zvláštní směsi starých cihel a neopracovaného kamene, ale je menší, má kulatý půdorys a stojí před ním mramorová socha naší bohyně Nyx. Ve vzpažených rukou jako by držela měsíc v úplňku. Chvilku jsem se na ni dívala. Starosvětské plynové lampy, které osvětlují areál, vydávají tlumené světlo, které nedráždí oči měnících se mláďat a navíc působí laskavě a hřejivě a krásně se mihotá. Socha v něm vypadala jako živá.

Při pohledu na bohyni jsem pocítila hlubokou úctu. Opatrně jsem položila na zem květináč s levandulí i Draculu a potom jsem zapátrala v mrazem spálené trávě u paty sochy, až jsem našla vysokou zelenou svíci, která se převrátila. Zase jsem ji postavila, zavřela oči a soustředila se na teplo a krásu plamene plynové lampy a na to, že jedna svíčka dokáže svým světlem úplně změnit atmosféru i sebetemnější místnosti.

„Volám oheň. Zapal ji, prosím,“ šeptla jsem.

Uslyšela jsem zapraskání a ucítila na tváři zášleh horka. Když jsem oči otevřela, zelená svíčka ztělesňující živel země vesele plápolala. Spokojeně jsem se usmála. To, co jsem říkala Stevie Rae, nebylo žádné prázdné vychloubání. Celý měsíc jsem se cvičila v přivolávání živlů a vážně mi to začínalo jít. (Moje uražené kamarády fantastická moc, kterou mi propůjčila bohyně, bohužel neusmíří, ale stejně je to super.)

Opatrně jsem svíci postavila k bohyniným nohám. Místo abych sklonila hlavu, zvrátila jsem ji dozadu a zadívala se na úchvatnou noční oblohu. A pak jsem se pomodlila, ale přiznávám, že moje modlení obvykle zní, jako když si prostě jen tak s někým povídám. Nechci tím Nyx urazit. Už jsem zkrátka taková. Bohyně se mi zjevila hned ten den, kdy mě označili, a mně od té doby připadá, že k ní mám hodně blízko, že jí na mně doopravdy záleží. Není jako nějaký bezejmenný bůh na výsostech, který zachmuřeně shlíží na zem, zapisuje si do notýsku každou prkotinu a těší se, až mě pošle hezky supem do pekla.

„Nyx, díky, žes mi dneska v noci pomohla. Jsem zmatená a hrozně nešťastná z toho, co se se Stevie Rae děje, ale vím, že s tvojí pomocí to vyřeším… vlastně vyřešíme. Dávej na ni prosím pozor a sešli mi nějaký dobrý nápad. Vím, žes mě neoznačila a nedala mi zvláštní schopnosti jen tak pro nic za nic, a připadá mi, že obojí se Stevie Rae nějak souvisí. Nebudu ti lhát, hrozně se bojím. Ale ty víš od začátku, že jsem pěkné pako.“ Usmála jsem se. Když jsem s Nyktou poprvé mluvila, argumentovala jsem, že mi přece nemůže dát žádné zvláštní znamení, když ani neumím zaparkovat u chodníku. Jenomže jí to evidentně nevadilo a na tom se zjevně nic nezměnilo. „No, to je vlastně všechno. Jenom jsem chtěla zapálit za Stevie Rae tuhle svíčku jako symbol, že na ni nezapomenu a že neuteču před ničím, co po mně budeš žádat, i když tomu třeba nebudu tak docela rozumět.“

Chtěla jsem tam ještě chvíli zůstat. Tak trochu jsem doufala, že v duchu uslyším nějakou radu ohledně zítřejšího srazu se Stevie Rae, a proto jsem se posadila u paty sochy a dál zírala na nebe. Když se za mnou zničehonic ozval Erikův hlas, málem mě leknutím klepla pepka.

„To, co se stalo Stevie Rae, s tebou fakticky zamávalo, co?“

Nadskočila jsem a trapně zakvičela. „Prokrista, Eriku! Příšerně jsi mě vyděsil, málem jsem se počurala! Nesmíš se za mnou takhle plížit.“

„Jasně. Sorry. Nebudu rušit. Tak zatím.“ Obrátil se k odchodu.

„Počkej, nechoď pryč. Jenom jsem se tě lekla. Příště šlápni na suchý list, zakašlej nebo něco. Dobře?“

Zastavil se a otočil se zpátky ke mně. Z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst, ale rezervovaně kývl. „Dobře.“

Vstala jsem a věnovala mu (snad) povzbudivý úsměv. Když na vteřinu zapomenu na nemrtvé kamarádky a otisky s lidskými kluky, vím jedno: mám Erika vážně ráda a ani za nic se s ním nechci rozejít. „Vlastně jsem ráda, že jsi tady. Musím se ti omluvit za to, co se dneska stalo.“

Erik mávl rukou. „Tím se netrap. Ten řetízek se sněhulákem nosit nemusíš, klidně ho běž do obchodu vyměnit nebo něco. Schoval jsem si účtenku.“

Bezděky jsem k perlovému sněhulákovi zvedla ruku a pohladila ho. Když jsem teď stála před možností, že o něj přijdu (a zároveň taky o Erika), najednou mi připadal celkem roztomilý. (Erik je mimochodem mnohem víc než roztomilý.) „Ne! Nechci ho vyměnit.“ Silou vůle jsem se snažila uklidnit, abych nezněla jako totální zoufalec. „Podívej, řeknu ti na rovinu, jak to je. Bohužel jsem na tohle míchání narozenin s Vánocemi dost přecitlivělá, ale v každém případě jsem vás na to měla včas upozornit. Jenomže za ty roky už jsem si na všechny ty nepovedené oslavy tak zvykla, že mě ani nenapadlo o tom přemýšlet. Uvědomila jsem si to až těsně předtím, a to už bylo pozdě. Nechtěla jsem vám zkazit radost, a nebýt toho vzkazu od Heatha, o ničem byste nevěděli.“ Vzpomněla jsem si, že mám pořád na ruce ten boží náramek, a tak jsem přitiskla paži co nejvíc k tělu a modlila se, aby ta sladká srdíčka přestala tak vesele cinkat. Pak jsem celý proslov poněkud chabě zakončila: „A máš pravdu. Stevie Rae se mnou fakticky mává.“ Hned jsem sklapla pusu, ale už se stalo. Zase jsem promluvila o Stevie Rae v přítomném čase, i když je mrtvá, teda nemrtvá. Hlavně že jsem nechtěla vypadat jako zoufalec.

Měla jsem pocit, že mi Erik vidí až do žaludku. „Bylo by ti líp, kdybych se na čas stáhl a nechal tě na pokoji?“

„Ne!“ Bodlo mě v břiše. „To by mi teda líp nebylo, ani trochu.“

„Od té doby, co Stevie Rae umřela, jsi… prostě mimo. Jestli potřebuješ být sama, pochopím to.“

„Eriku, tady vůbec nejde jenom o Stevie Rae. Mám spoustu dalších problémů, o kterých se mi těžko mluví.“

Přistoupil blíž, vzal mě za ruku a propletl si prsty s mými. „Ani se mnou si o nich nechceš popovídat? Problémy jsou moje specialita. Třeba bych ti pomohl, v tom jsem vážně dobrý.“

Vzhlédla jsem k němu, zadívala se mu do očí a najednou jsem měla příšernou chuť mu všechno vyklopit, o Stevie Rae, Neferet, dokonce i o Heathovi. Udělalo se mi z toho až slabo a bezděky jsem se k němu naklonila. Udělal poslední krok a já mu s povzdechem padla do náruče. Jako vždycky báječně voněl a připadal mi neskutečně silný a spolehlivý.

Opřela jsem se tváří o jeho hruď. „Jasně že bys mi pomohl. Ty jsi totiž dobrý ve všem. Občas mě až děsí, jak blízko máš k dokonalosti.“

Uslyšela jsem, jak mu v prsou zadunělo smíchy. „Říkáš to, jako by to snad byla nějaká vada.“

„Vada ne, ale připadám si vedle tebe hrozně nemožná,“ zamumlala jsem.

„Nemožná?“ Odtáhl se a zadíval se na mě. „To si snad děláš srandu!“ Zase se zasmál.

Zamračila jsem se. „Co je tady k smíchu?“

Objal mě a řekl: „Červenko, víš vůbec, jaké to je chodit s holkou, která je nejmocnější mládě v celé upíří historii?“

„Nevím. Já s holkama nechodím.“ Ne že bych měla něco proti lesbám.

Vzal mě za bradu. „Někdy mě děsíš, Zoey. Ovládáš živly, všechny. Žádnou přítelkyni si kluk nesmí naštvat, ale u tebe to platí dvojnásob.“

„Ale prosím tě, neblbni. Dala jsem ti snad někdy ránu nebo něco?“ Radši jsem si nechala pro sebe, že už jsem pár lidem ránu dala, jmenovitě pár nemrtvým. A vlastně taky jeho bývalce Afroditě (která je tak hnusná a otravná, že na ni ani oživlé mrtvoly nemají). To rozhodně nebylo vhodné téma ke konverzaci.

„Jen jsem chtěl říct, že nemáš důvod připadat si nemožná. Jsi úžasná, Zoey. Copak ti to nedochází?“

„Evidentně ne. Poslední dobou mi to nějak hůř myslí.“

Zase se odtáhl a zadíval se mi do očí. „Stačí říct a já s tebou všechno rád proberu.“

Topila jsem se v jeho modrých očích. Třeba se mu můžusvěřit. Chodí do kvinty a na Škole noci je už tři a půl roku. Je mu skoro devatenáct a má fantastický herecký talent (a taky moc pěkně zpívá). Jestli někdo dokáže udržet tajemství, pak právě on. Jenomže jakmile jsem otevřela pusu, že mu vyklopím všechno o nemrtvé Stevie Rae, žaludek se mi stáhl v děsné křeči a slova mi zamrzla na rtech. Ten pocit jsem znala až moc dobře. Je to takový divný instinkt, který mi říká, kdy mám držet klapačku, vzít nohy na ramena nebo se třeba jen zastavit a něco si rozmyslet. Zrovna teď mi naprosto zřetelně radil, ať nechám pusu na zámek. Erikova další slova vzápětí dokázala, že měl pravdu.

„Já vím, že by sis radši promluvila s Neferet, ale ta se vrátí nejdřív za týden, takže zatím mě můžeš použít jako náhradní řešení.“

Jestli je na světě člověk nebo upír, se kterým si o tomhle fakticky promluvit nechci, pak je to právě Neferet. To kvůli ní a jejímu otravnému nadání pro čtení myšlenek nesmím

o Stevie Rae mluvit ani s Erikem, ani s ostatními kamarády.

„Dík, Eriku.“ Automaticky jsem se mu vyvlékla z objetí. „Ale s tímhle si musím poradit sama.“

Zničehonic mě pustil a já málem upadla. „Jde o něj, co?“

„O něj?“

„O toho lidského kluka. O Heatha. Co jsi s ním dřív chodila. Za dva dny se vrací, a proto se chováš divně.“

„Já se nechovám divně. Jenom trochu.“

„Tak proč na tebe nesmím ani sáhnout?“

„O čem to mluvíš? Vždyť na mě smíš sahat. Zrovna jsme se objímali.“

„Jo, asi tak dvě vteřiny. Pak ses odtáhla, jako vždycky v poslední době. Hele, jestli jsem udělal něco špatně, řekni mi to na rovinu a…“

„Tys nic špatně neudělal!“

Chvíli na to nic neřekl, a když konečně promluvil, znělo to, jako kdyby mu bylo daleko víc než skoro devatenáct a jako by ho tížil hrozný smutek. „S otiskem nemůžu soupeřit. Vím to. Ani se o to nesnažím. Ale myslel jsem, že mezi námi dvěma je něco víc. My spolu můžeme zůstat dlouho, daleko déle než bys byla s obyčejným člověkem, se kterým tě pojí jen nějaká biologická vazba. My dva jsme stejní, kdežto ty a Heath každý patříte k jinému druhu. Už nikdy to mezi vámi nebude jako dřív.“

„Eriku, tady nejde o to, že bys měl s Heathem soupeřit.“

„Něco jsem si o otisku přečetl. Jde tam jenom o sex.“

Zahořely mi tváře. Má naprostou pravdu. Otisk má sexuální charakter, protože když upír saje člověku krev, stimuluje to v mozku obou stejný receptor, který spouští orgasmus. O tom se ale s Erikem rozhodně bavit nechci. Radši jsem do toho moc nezabředávala a vybrala si neškodnější úhel pohledu. „Nejde tam o sex, ale o krev.“

Jasně jsem mu viděla na očích, že jsem ho neoblafla. Bohužel toho asi přečetl dost.

Tím mě samozřejmě zahnal do defenzivy. „Jsem pořád panna, Eriku, a zatím na tom nechci nic měnit.“

„Neříkal jsem nic o…“

„Připadá mi, že si mě pleteš se svojí bývalou,“ přerušila jsem ho. „S tou, kterou jsem na vlastní oči viděla, jak před tebou klečí a chystá se ti ho vykouřit. A rozhodně ne poprvé.“ No, uznávám, že nebylo zrovna fér vytahovat na něj tu trapnou scénu mezi ním a Afroditou, ke které jsem se náhodou přichomýtla. Tenkrát jsem Erika ještě ani neznala. Ale přišlo mi snazší se s ním pohádat než mu vysvětlovat touhu, kterou ve mně vyvolává Heathova krev.

„Já si tě s Afroditou nepletu,“ procedil skrz zaťaté zuby.

„Víš, třeba ti nevadí, že se chovám divně. Třeba jenom chceš víc, než jsem ti právě teď ochotná dát.“

„To není pravda, Zoey. Zatraceně dobře víš, že na tebe ohledně sexu vůbec netlačím. Nechci další Afroditu. Chci tebe. Ale líbilo by se mi, kdybych se tě mohl dotknout, aniž by ses ode mě odtáhla, jako bych byl malomocný.“

Vážně tohle dělám? Do háje. Asi jo. Zhluboka jsem se nadechla. Hádat se s Erikem je hloupost, a jestli hned nepřijdu na nějaký způsob, jak si ho pustit k tělu a přitom před ním dál utajit věci, které by mohl nechtěně vyzradit Neferet, navždycky ho ztratím. Zadívala jsem se do země a rozmyslela si, co můžu říct a co ne. „Jasně že nejsi malomocný. Podle mě jsi nejnádhernější kluk na téhle škole.“

Erik si zhluboka povzdechl. „No, sama jsi před chvílí řekla, že s holkama nechodíš, takže by se ti logicky mělo líbit, když se tě dotýkám.“

Zadívala jsem se na něj. „Líbí. Vážně.“ Rozhodla jsem se, že mu povím pravdu. Aspoň tolik pravdy, kolik můžu. „Ale je těžké pustit si tě k tělu, když mě trápí všelijaké, ehm, no, věci.“ No nazdar. Věci, jak výstižné… Jsem úplně blbá. Proč o mě tenhle kluk vůbec stojí?

„Červenko, tyhle věci, mají něco společného s tím, že si nevíš rady se svojí mocí nad živly?“

„Ano.“ Jasně, to byla v podstatě lež, ale zas ne úplně. Všechny ty věci (tj. Stevie Rae, Neferet, Heath) mi vstoupily do života kvůli mému nadání a musím se s nimi vyrovnat, i když mi to zatím zjevně moc nejde. Stejně jsem ale měla pocit, že mi tu lež Erik okamžitě pozná na nose.

Přistoupil znovu až ke mně. „Takže nejde o to, že se ti nelíbí, když se tě dotýkám?“

„O to nejde ani náhodou. Rozhodně ne.“ Taky jsem udělala krok dopředu.

Usmál se a najednou mě zase držel v náručí, ale tentokrát se sklonil a políbil mě. Chutná ještě líp než voní, takže se mi to pochopitelně líbilo a najednou jsem si uvědomila, že už je to zatraceně dlouho, co jsme se naposled pořádně pomuchlovali. Nejsem běhna jako Afrodita, ale taky žádná jeptiška. A vážně se mi moc líbí, když se mě Erik dotýká. Objala jsem jeho široká ramena a přitiskla se k němu ještě blíž. Skvěle k sobě pasujeme. On je hodně vysoký, ale mně se to líbí. Připadám si vedle něj jako malá holčička a naprosto v bezpečí, což je taky fajn. Začala jsem ho hladit po hustých vlasech na zátylku. Má je tam skoro kudrnaté.

Přejela jsem po hebké kůži nehty, ucítila, jak se zachvěl, a zaslechla tichounký sten.

„Jsi fantastická,“ zašeptal mi do rtů.

„Ty taky,“ odpověděla jsem, přimáčkla se k němu a políbila ho s ještě větší vervou. Úplně bezděčně (asi ve mně ta běhna přece jen někde dřímá) jsem ho vzala za ruku a přesunula ji ze svých zad trochu výš, až k prsům. Znovu zasténal a jeho polibek nabral na intenzitě. Zajel mi rukou pod svetr a začal mě hladit přes černou krajkovou podprsenku.

No, nebudu vám lhát. Moc se mi to líbilo. Byl to skvělý pocit. A nejlepší na tom bylo, že jsem tak zároveň Erikovi dávala najevo, že o něj fakticky stojím. Zavrtěla jsem se, aby měl lepší přístup, jenomže při tom nevinném (teda skoro nevinném) pohybu jsem mu omylem zavadila zuby o dolní ret.

Chuť jeho krve mě zasáhla jako rána pěstí. Zajíkla jsem se. Byla hustá, teplá a nepopsatelně slaně sladká. Vím, že to nezní moc lákavě, ale mě to absolutně dostalo, nemohla jsem si pomoct. Sevřela jsem Erikův obličej v dlaních a polapila jeho ret mezi svoje. Olízla jsem ho a krev začala prýštit víc.

„Jo, napij se,“ řekl ochraptěle. Dýchal trhaně a pořád rychleji.

Moc mě přemlouvat nemusel. Vtáhla jsem jeho ret do pusy a začala si vychutnávat zázračně božskou krev. Byla jiná než Heathova. Necítila jsem rozkoš, která hraničí s bolestí a smete všechny zábrany. Erikova krev ve mně nevyvolala zášleh žhavé vášně, spíš připomínala hezký malý táborák, hřejivý, bezpečný a vytrvalý. Pomalu mě plnila vlahým teplem, které se mi rozlilo až do prstů u nohou. Chtěla jsem víc, víc Erika a víc jeho krve.

„Hm-ehm!“

Jakmile se za námi ozvalo tohle ostentativní (a hlasité) odkašlání, odskočili jsme od sebe, jako by do nás někdo pustil elektřinu. Erik překvapeně vykulil oči, ale pak se usmál. Vypadal úplně jako malý kluk, kterého máma přistihla, jak ve špajzu ujídá marmeládu (v tomhle případě jsem marmeládu představovala já).

„Promiňte, profesore Blakeu. Mysleli jsme, že tady nikdo není.“

6)

No sbohem. Chtělo se mi umřít. Umřít, rozpadnout se na prach a nechat se větrem odvát kamkoli, hlavně když to bude dost daleko. Místo toho jsem se otočila. A kdo jiný by tam mohl stát než Loren Blake, upíří oficiální básník a nejnádhernější muž na zeměkouli a všech přilehlých planetách. Jeho klasicky krásnou tvář zdobil úsměv.

„Jé, dobrý den,“ vykoktala jsem, a protože to znělo zbytečně inteligentně, ještě jsem to vylepšila. „Vy nejste v Evropě?“

„Byl jsem. Zrovna jsem se vrátil.“

„Jaké to tam bylo?“ Erik působil zcela klidně a nevzrušeně. Nonšalantně mě objal paží kolem ramen.

Loren se usmál ještě zářivěji a sjel pohledem ke mně. „Taková zábava jako tady tam nebyla.“

Erikovi to asi přišlo vtipné, protože se tiše zasmál. „To víte, když znáte ty správné lidi, je celkem jedno, kde jste.“

Loren zvedl dokonalé obočí. „To vidím.“

„Zoey má narozeniny. Zrovna jsem dával naší oslavenkyni pusu,“ pokračoval Erik. „Chodíme spolu.“

Zadívala jsem se na něj a potom na učitele. Vzduch mezi nimi vyloženě sálal testosteronem. Chovali se jako absolutní neandrtálci, zvlášť Erik. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby mě najednou vzal něčím po hlavě a odvlekl za vlasy do nejbližší jeskyně. Moc mě ta představa neuchvátila.

„Ano, slyšel jsem, že jste se dali dohromady,“ odvětil Loren. Teď se usmíval tak nějak divně, trochu sarkasticky, takže to vypadalo spíš jako pohrdavý úšklebek. Pak mi ukázal na pusu. „Máš tam šmouhu od krve, Zoey. Radši si ji otři.“ Děsně jsem zrudla. „A přeju všechno nejlepší.“ Obrátil se a zamířil k budově, ve které bydlí profesoři.

„Trapnější už to být nemohlo,“ postěžovala jsem si, když jsem si slízla ze rtu krev a narovnala si svetr.

Erik pokrčil rameny a zazubil se.

Plácla jsem ho do prsou a shýbla se pro květináč a knížku. „Nevím, co ti na tom připadá vtipné,“ střelila jsem po něm a rázně vykročila ke koleji. Samozřejmě mě hned dohonil.

„Jenom jsme se líbali, Červenko.“

„Tys mě líbal. Já ti sála krev.“ Úkosem jsem na něj pohlédla. „Jo, a taky jsi měl ruku pod mým svetrem, na to bych málem zapomněla.“

Vzal mi květináč s levandulí a chytil mě za ruku. „Tak na to já hned tak nezapomenu.“

Nezůstala mi žádná volná pěst, takže jsem ho nemohla praštit. Spokojila jsem se s vražedným pohledem. „Byl to trapas. Zlý sen. Proč nás musel vidět zrovna Loren?“

„Co je nám do Blakea? Vždyť ani není opravdový profesor.“

„Byl to trapas,“ zopakovala jsem a ze srdce si přála, aby mi konečně slezl z tváří ruměnec. Taky jsem si přála, abych si mohla ještě cucnout Erikovy krve, ale nechala jsem si to moudře pro sebe.

„Mně to trapné nepřišlo. Jsem rád, že nás viděl,“ řekl Erik spokojeně.

„Ty jsi rád? Vzrušuje tě, když se na tebe při líbání někdo dívá, nebo co?“ Bezva. Erik je úchylák a já se to dozvídám teprve teď.

„To mě nevzrušuje ani trochu, ale stejně jsem rád, že nás viděl.“ Najednou se mu z hlasu i z tváře vytratil smích. „Nelíbí se mi, jak se na tebe kouká.“

Můj žaludek udělal přemet. „Jak to myslíš? Jak se na mě kouká?“

„Jako kdybys nebyla studentka a on učitel.“ Odmlčel se. „Ty sis toho nevšimla?“

„Eriku, tobě přeskočilo.“ Nenápadně jsem se vyhnula přímé odpovědi. „Loren se na mě přece nekouká vůbec nijak.“ Srdce mi bušilo, div mi nevyskočilo z hrudi. Sakra, jasně že jsem si všimla, jak se na mě kouká! Přímo to bije do očí! Dokonce jsem to rozebírala se Stevie Rae. Ale pak se stala spousta věcí a Loren skoro na měsíc odjel, a tak jsem si řekla, že se mi to všechno jenom zdálo.

„Říkáš mu křestním jménem,“ ozval se Erik.

„Jo, ale sám jsi povídal, že vlastně není opravdový profesor.“

„Já mu křestním jménem neříkám.“

„Pomohl mi vyhledat informace, které jsem potřebovala, když jsem vymýšlela nová pravidla pro Dcery temnoty.“ Nebyla to vyložená lež, spíš taková nadsázka. Já hledala informace. Loren byl u toho. Povídali jsme si o tom. Pak mě pohladil po tváři. Hned jsem tu vzpomínku odehnala a rychle mluvila dál. „A taky se mě vyptával na moje tetování.“ Což vážně udělal. Stáli jsme za úplňku venku a já mu ukázala skoro celá nahá záda, protože se chtěl podívat… dotknout se… a najít inspiraci pro báseň. Násilím jsem se odpoutala i od těchhle myšlenek a celé to uzavřela: „Takže se prostě známe.“

Erik zabručel.

V hlavě mi šrotovalo, jako bych tam měla rodinu pískomilů v běhacím kole, ale když jsem promluvila, znělo to pohodově a bezstarostně. „Eriku, ty na Lorena žárlíš?“

„Ne.“ Podíval se na mě, zase se odvrátil a potom mu oči znovu sjely zpátky. „Jo. Dobře, trochu.“

„Nemáš proč. Mezi námi dvěma nic není, máš mojeslovo.“ Šťouchla jsem do něj ramenem a myslela jsem to v tu chvíli úplně vážně. Stačilo mi, že nemám ponětí, co si počnu s otisknutým Heathem, nepotřebovala jsem navrch tajnou aférku s někým, kdo je pro mě ještě stokrát nevhodnější než můj lidský bývalý kluk. (Bohužel už jsem zjistila, že to, co nejmíň potřebuju, je zároveň to, co mě obvykle v nejbližší době čeká.)

„Prostě z něj nemám dobrý pocit,“ řekl Erik.

Zastavili jsme před vchodem do dívčí koleje. Pořád jsem ho držela za ruku. Vzhlédla jsem k němu a nevinně zamžikala. „Nevěděla jsem, že k Lorenovi něco cítíš.“

Zašklebil se. „Jen to ne.“ Přitáhl mě k sobě a objal mě. „Promiň, že jsem kvůli němu tak vyváděl. Vím, že spolu nic nemáte. Na chvíli jsem asi ze žárlivosti zblbnul.“

„Takhle nemluv. Mně nevadí, když na mě žárlíš. Teda když to není moc.“

„Jsem do tebe blázen, Červenko,“ vzdychl, sklonil se a přejel mi rty ušní lalůček. „Škoda že už je tak pozdě.“

Zachvěla jsem se. „To teda jo.“ Fakticky mě to mrzelo, ale přes jeho rameno jsem viděla stále světlejší nebe a navíc jsem byla hrozně unavená. Po té oslavě, výstupu s mámou a tupčímem a setkání s nemrtvou nejlepší kámoškou jsem už vážně potřebovala být chvíli sama, všechno si v klidu přebrat a pak spát jako dřevo až do rána (vlastně v mém případě spíš až do večera). Jenomže z Erikovy náruče se mi ani trochu nechtělo.

Dal mi pusu na temeno a přivinul mě k sobě. „Hele, už ses rozmyslela, kdo bude při úplňkovém rituálu ztělesňovat zemi?“

„Ne, ještě ne.“ Do háje. Úplněk bude za dva dny, jenže já na ten obřad vážně nechtěla ani pomyslet. Nahradit Stevie Rae by bylo bolestné, i kdyby byla na sto procent mrtvá, ale s vědomím, že je mrtvá jen napůl a potlouká se po smradlavých uličkách a hnusných tunelech, jsem se cítila ještě mnohem hůř. Nebylo to prostě správné.

„Ujmu se toho, jestli chceš. Stačí říct.“

Zvedla jsem hlavu a zadívala se na něj. Společně s dvojčaty, Damienem a pochopitelně se mnou patří do rady prefektů. Já jsem hlavní prefektka, i když chodím do nejnižšího ročníku. Stevie Rae byla taky prefektka a já se zkrátka nedokázala rozhodnout, kdo ji má nahradit. Vlastně jsem potřebovala nominovat do rady dva studenty, ale ani

o tom posledním volném místě jsem nepřemýšlela. Ach jo, je toho na mě moc. Zhluboka jsem se nadechla. „Budeš prosím při úplňkovém rituálu představovat zemi?“

„Jasně, Červenko. Ale jestli proti tomu nic nemáš, měli bychom si vyvolávání kruhu nejdřív vyzkoušet. Vy všichni máte nadání pro nějaký živel, ty dokonce pro všech pět, a asi by bylo lepší zjistit, jestli všechno klapne, když mezi vámi bude někdo bez nadání.“

„No, ty nejsi tak docela bez nadání.“

„Teď nemám na mysli svoji úžasnou líbací techniku.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Já taky ne.“

Přitáhl si mě ještě blíž, až jsme na sobě byli úplně nalepení. „Tak to bych ti ji měl předvést v plném rozsahu.“

Zahihňala jsem se a on mě políbil. Pořád jsem na jeho rtech cítila příchuť krve a o to byla ta pusa lepší.

„Něco mi říká, že jste se usmířili,“ ozvala se Erin.

„Taky mám ten pocit, ségra,“ připojila se Shaunee.

Tentokrát jsme od sebe neodskočili, jen jsme oba vzdychli.

„V téhle škole pojem soukromí ztrácí smysl,“ zamumlal Erik.

„Ale prosím vás, vždyť si za to můžete sami. Ocucáváte se tady všem na očích,“ ohradila se Erin.

„Podle mě je to sladké,“ prohlásil Jack.

„To je tím, že jsi sám hrozně sladký,“ řekl Damien, vzal Jacka v podpaží a společně sešli po širokém vstupním schodišti.

„Ségra, já budu zvracet. Jak jsi na tom ty?“ zahučela Shaunee.

„Úplně stejně. Někdo by měl přinést kýbl,“ řekla Erin.

„Tak vám se z cukrování dělá špatně, jo?“ zeptal se jich Erik se zlomyslným zábleskem v očích. Byla jsem zvědavá,

co chystá. „Příšerně,“ prohlásila Erin. „Moje slova,“ přisvědčila Shaunee.

„Takže vás asi nezajímá, co jsem vám měl vzkázat od Colea a T. J.?“

„Od Colea Cliftona?“ vyhrkla Shaunee.

„Od T. J. Hawkinse?“ zajímala se Erin.

„Právě od těch.“

Hluboce cynická dvojčata okamžitě začala vidět věci v mnohem pozitivnějším světle. „Cole je fááákt kus,“ zapředla Shaunee. „Ty jeho blonďaté pačesy a rošťácké modré oči… Nejradši bych mu naplácala na holou.“

„T. J.“ Erin se dramaticky začala ovívat dlaní. „Ten kluk fantasticky zpívá. A je fantasticky vysoký… Hmmm, já ho prostě žeru.“

„Mám tohle divadýlko chápat tak, že byste přece jen

o nějaké cukrování stály?“ zeptal se Damien a blahosklonně zvedl obočí. „Ano, komteso Damienová,“ zapěla Shaunee, kdežto Erin jen zlostně přimhouřila oči a přikývla.

„Tys jim měl od kluků něco vzkázat?“ pobídla jsem Erika, než Damien stačil něco odseknout. Asi tak pomilionté se mi zastesklo po Stevie Rae. Je daleko lepší usmiřovatelka než já.

„Jo, napadlo nás, jestli byste Shaunee, Erin a ty,“ stiskl mi rameno, „nechtěly zítra večer jít do IMAXu.“

„Jako že s tebou, Colem a T. J.?“ zeptala se Shaunee.

„Přesně. Jo, a Damien s Jackem jsou taky zvaní.“

„Na co se jde?“ zajímal se Jack.

Erik udělal dramatickou pauzu. „Protože jsou svátky, v IMAXu je speciální promítání 300.“

Teď se pro změnu začal ovívat Jack.

Damien se široce usmál. „Počítejte s námi.“

„S námi taky,“ řekla Shaunee a Erin přikývla tak nadšeně, až se jí blonďaté vlasy rozletěly jako nějaké bláznivé roztleskávačce.

„300 je podle mě naprosto perfektní film. Každý si v něm něco najde,“ vmísila jsem se do hovoru. „Polonazí chlapi pro ty, koho berou kluci. Polonahé ženské pro ty, co jsou na holky. A spousta šíleně hrdinské akce, která bere úplně každého.“

„A k tomu navrch půlnoční projekce pro ty, kdo nemají rádi denní světlo,“ dodal Erik.

„Dokonalost sama,“ řekl Damien.

„Moje slova,“ pronesla unisono dvojčata.

Já jsem se jen usmívala jako idiot. Naprosto je miluju. Všech pět dohromady a každého zvlášť. Poprvé za uplynulý měsíc jsem se cítila jako dřív, spokojená, dokonce šťastná, a to přesto, jak moc mi schází Stevie Rae.

„Takže domluveno?“ zeptal se Erik.

Všichni přisvědčili.

„Tak my radši jdeme domů. Kdo ví, co by s námi udělali, kdyby nás po večerce nachytali na dívčím území,“ zavtipkoval.

„Ano, radši půjdeme,“ souhlasil Damien.

„Ještě jednou všechno nejlepší, Zoey,“ ozval se Jack.

Ach jo, ten kluk je zlatíčko. Věnovala jsem mu zářivý úsměv. „Děkuju, jsi sladký.“ Zadívala jsem se na ostatní. „Omlouvám se, že jsem ten dnešek tak zkazila. Vaše dárky se mi doopravdy moc líbí.“

„To znamená, že je budeš nosit?“ opáčila Shaunee a provrtala mě pronikavýma čokoládovýma očima.

„Jo, budeš nosit ty boží kozačky, za které jsme vyhodily 295 dolarů a 52 centů?“ rozvedla to Erin.

Šokovaně jsem zalapala po dechu. Holky mají prachaté rodiče. Já na rozdíl od nich nejsem zvyklá vlastnit boty za tři sta dolarů. Přiznám se, že když jsem teď věděla, kolik stály, líbily se mi čím dál víc. „Jasně. Budu ty fááákt boží boty nosit,“ napodobila jsem Shaunee.

„Ta šála taky nebyla vyloženě levná,“ prohodil povzneseně Damien. „Už jsem říkal, že je kašmírová?“

„Říkal. Asi tak stokrát,“ zamumlala Erin.

„Já kašmír miluju,“ ujistila jsem ho.

Jack zesmutněl a sklopil oči. „Moje těžítko zas tak moc nestálo.“

„Ale o to je hezčí a báječně se hodí k mému nádhernému řetízku se sněhulákem, který už nikdy nesundám.“ Usmála jsem se na Erika.

„Ani v létě?“ zeptal se.

„Ani v létě,“ odpověděla jsem pevně.

„Děkuju, Červenko,“ zašeptal a lehce mě políbil.

„Už se mi zase chce blinkat,“ vzdychla Shaunee.

„Co je s tím kýblem?“ zasténala Erin.

Erik mě ještě naposled sevřel v náruči a pak se rozběhl za Jackem a Damienem. Přes rameno ještě zavolal: „Nebojte, já klukům vysvětlím, že vy dvě na líbání prostě nejste.“

„Zkus to a já tě zabiju,“ řekla Shaunee sladce.

„Zakroutím ti krkem,“ upřesnila neméně sladce Erin.

Rozchechtala jsem se a zaslechla, jak se Erik v dálce taky směje. Popadla jsem květináč s levandulí, přivinula si k hrudi Draculu a šla s kamarádkami dovnitř. V tu chvíli jsem začala věřit, že třeba Stevie Rae vážně pomůžu a zase budeme všichni spolu.

Bohužel se ukázalo, že to byla naivní představa. A naprosto nereálná.

7)

V sobotu večer (což je pro nás vlastně sobota ráno) se všichni jen tak poflakují. Holky scházejí do společenské místnosti neučesané a v pyžamu, rozespale pojídají cereálie nebo studený popcorn a koukají se v televizi na seriály, které už každý stokrát viděl. Proto jsem se Shaunee a Erin vůbec nedivila, že se na mě nechápavě zamračily, když jsem vběhla dovnitř, popadla müsli tyčinku a plechovku coly (samozřejmě pořádné coly se spoustou cukru) a zaclonila jim výhled na obrazovku.

„Co je?“ zabručela Erin.

„Červenko, proč jsi tak aktivní?“ zeptala se Shaunee.

„Jo, to není vůbec zdravé,“ chytila se toho blonďatá půlka dvojčat.

„Přesně, ségra. Každý má v sobě na den jen určitou dávku aktivity, a když si ji vyplácáš hned po ránu, budeš potom akorát mrzutá,“ vysvětlila Shaunee.

„Já nejsem aktivní. Mám něco na práci.“ To naštěstí jejich přednášku zarazilo. „Jdu si do knihovny najít nějaké věci k rituálům.“ Náhodou jsem nelhala. Až na to, že ony automaticky usoudily, že mluvím o úplňkovém rituálu, kdežto já chtěla najít nějaký, který by chudince nemrtvé Stevie Rae vrátil opravdický život. „Zaskočte prosím vás mezitím za Damienem a Erikem a povězte jim, že se sejdeme pod stromem u zdi v –“ koukla jsem na hodinky. „Teď je půl šesté, takže bych kolem sedmé měla být v knihovně hotová.

Sejdeme se ve čtvrt na osm, dobře?“

„Dobře,“ odpověděly obě.

„Ale proč se vlastně máme sejít?“ zeptala se Erin.

„Jé, sorry. Erik bude zítra zastupovat zemi.“ Najednou se mi v krku udělal knedlík. Dvojčata taky zesmutněla. Evidentně jsem nebyla sama, kdo se přes smrt Stevie Rae ještě nepřenesl, a to ani nevěděly, že ve skutečnosti mrtvá není. „Radši by si to před rituálem zkusil, když my ostatní máme nadání pro živly a on ne. Přišlo mi to jako dobrý nápad.“

„Jasně… dobrý nápad…“ zamumlala dvojčata.

„Stevie Rae by se pěkně naštvala, kdybychom pokazili rituál jen proto, že se nám po ní stýská,“ řekla jsem. „Už ji slyším. Neseďte tady a dělejte něco, lidiii, jinak se děsně ztrapníte.“ Můj chabý pokus o buranský přízvuk dvojčata rozesmál.

„Budeme tam, Červenko,“ řekla Shaunee.

„Fajn, a pak půjdeme na 300,“ dodala jsem.

To už úplně zářily.

„Jo, a mohly byste přinést obřadní svíčky?“

„Provedu!“ řekla Erin.

„Dík, holky.“

„Zoey?“ zavolala na mě ještě Shaunee, když už jsem byla skoro u dveří. Zastavila jsem se a ohlédla se.

„Hezké boty,“ křikla Erin.

Vesele jsem se ušklíbla, zvedla nohu a zavrtěla špičkou. Měla jsem na sobě džíny, ale vyrolované až ke kolenům, aby byly dobře vidět blýskavé vánoční stromečky vyšité po stranách mých nových kozaček. Kolem krku jsem si navíc omotala šálu se sněhuláky od Damiena. Byla fakticky měkoučká jako kašmírový sen. Dvě spolužačky, které seděly na pohovce u dveří, obdivně vzdychly a holky se na sebe spokojeně podívaly.

„Ty jsem dostala k narozeninám od dvojčat,“ řekla jsem dost nahlas, aby to kámošky slyšely. Okamžitě mi začaly posílat vzdušné polibky.

Vyšla jsem ze dveří, zakousla se do müsli tyčinky a zamířila do mediálního centra v hlavní budově. Kupodivu mi úplňkový rituál nedělal žádné starosti. Bude samozřejmě nezvyk, že zemi bude zastupovat někdo jiný než Stevie Rae, ale sejdou se tam všichni mí přátelé. Pořád jsme parta, i když jsme o jednu kamarádku přišli.

Škola byla ještě vylidněnější, než je o prázdninách obvyklé, ale na tom nebylo o Vánocích nic divného. Mláďata sice musí být neustále ve fyzické blízkosti dospělých upírů, ale na jeden den z areálu školy odjet můžeme. (Upíři vydávají nějaký zvláštní feromon, který ovlivňuje naši tělesnou proměnu a umožňuje nám ji úspěšně dokončit. Teda aspoň většina z nás ji dokončí úspěšně. Ostatní umřou.) Hodně spolužáků na Štědrý večer odjelo k rodinám.

Knihovna byla prázdná, přesně jak jsem čekala. Nemusela jsem se bát, že bude zamčená nebo že spustím alarm, což by se mi určitě stalo na normální škole. Upíři díky svým telepatickým a fyzickým schopnostem nepotřebují zámky, aby udrželi mezi studenty disciplínu. Vlastně ani nevím, co se stane někomu, kdo provede něco typicky pubertálního a pitomého. Povídá se, že upíři případného provinilce (ha ha, tohle slovo by se Damienovi moc líbilo) na nějakou dobu vyloučí a zakážou mu přístup do areálu. Pro mládě to znamená, že může opravdu vážně onemocnět, přesněji řečeno se začne topit ve vlastní rozkládající se tkáni a nakonec umře.

Sečteno a podtrženo, je lepší upíry ničím nenaštvat. To jenom já musím všechno dělat obráceně, a proto jsem si znepřátelila nejmocnější velekněžku na škole. Někdy je fajn být Zoey (třeba když se líbám s Erikem nebo se bavím s kamarády), ale většinu času to znamená být až po krk zavalená problémy a trápením.

Začala jsem prohlížet zaprášené staré knihy v oddělení metafyzické literatury (určitě si dovedete představit, jak je tahle sekce u nás velká). Šlo to pomalu, protože jsem se rozhodla, že nebudu používat počítačový katalog. Vážně jsem za sebou nechtěla zanechat elektronickou stopu, ze které by i slepý poznal, že Zoey Redbirdová hledá informace

o mláďatech, která umřela, potom vstala z mrtvých a proměnila se v krvelačné netvory, to vše za přispění velekněžky, která touží ovládnout svět a kuje nějaké blíže neurčené pikle! Ne. Dokonce i mně došlo, že by z toho byl průšvih.

Po hodině mi moje šnečí tempo už začínalo jít pěkně na nervy. Nejradši bych poprosila o pomoc Damiena, on je totiž hrozně chytrý, sečtělý a najít nějakou informaci pro něj není problém. Zrovna jsem svírala v jedné ruce Ozdravné rituály pro tělo i duši a natahovala se do nejvyšší police pro prastarou, v kůži vázanou knihu jménem Kouzlem či rituálem proti zlu, když se náhle odněkud vynořila silná ruka a bez námahy ji vytáhla z řady. Otočila jsem se a málem to naprala přímo do Lorena Blakea.

„Kouzlem či rituálem proti zlu? Neobvyklý studijní materiál.“

Jeho blízkost zrovna nepřispěla k tomu, abych zůstala klidná. „Znáte mě.“ (No, právě že nezná.) „Vždy připravena.“

Zmateně svraštil čelo. „Čekáš snad, že budeš někdy v blízké době muset bojovat se zlem?“

„Ne!“ vyhrkla jsem až moc rychle. Pokusila jsem se to zamaskovat bezstarostným smíchem, ale určitě vyzněl naprosto falešně. „Víte, před pár měsíci by nikoho ani ve snu nenapadlo, že Afrodita ztratí kontrolu nad smečkou hladových upířích duchů, ale stalo se to. Tak jsem si říkala, že se radši pojistím.“ Kristepane, tohle by mi nespolklo ani děcko.

„To máš asi pravdu. Takže se nechystáš na nic konkrétního?“

Trochu mě zarazilo, že ho to evidentně hodně zajímá. „Kdepak,“ odvětila jsem blazeovaně. „Jenom se snažím být opravdu dobrá předsedkyně Dcer temnoty.“

Zadíval se na knihu, kterou jsem držela v ruce. „Uvědomuješ si, že tyhle rituály působí jen na dospělé upíry? Když onemocní mládě, má to bohužel jenom jednu příčinu.

Jeho tělo odmítá proměnu a to znamená smrt.“ Laskavějším tónem dodal: „Není ti špatně, viď že ne?“

„Jé, vůbec ne!“ odpověděla jsem. „Jsem v pohodě. Já, no, víte…“ Zarazila jsem se a zoufale vymýšlela nějakou výmluvu. Vtom mě něco napadlo. „Je to asi trapné, ale chtěla jsem si načíst co nejvíc knížek, ještě než se stanu velekněžkou.“

Usmál se. „Proč by to mělo být trapné? Ty přece nepatříš k ženám, které si myslí, že být sečtělá a vzdělaná je něco, za co se musí stydět.“

Zapálily se mi tváře, řekl o mně, že jsem žena! To je daleko lepší slovo než „mládě“ nebo „holka“. Vedle něj jsem si vždycky připadala dospělá a ženská. „Ne, tak jsem to nemyslela. Přišlo mi to trapné, protože to zní dost namyšleně, automaticky předpokládat, že se jednou stanu velekněžkou.“

„Podle mě to spíš svědčí o zdravém rozumu a oprávněné sebedůvěře.“ Jeho úsměv byl tak hřejivý, že jsem ho úplně cítila na kůži. „Mě sebevědomé ženy odjakživa přitahují.“

Páni, úplně se mi protočily palce u nohou.

„Ty si vůbec neuvědomuješ, jak jsi výjimečná, viď, Zoey? Jsi jedinečná, žádné obyčejné mládě. Jsi bohyně mezi těmi, kdo se považují za polobohy.“ Pohladil mě po tváři a přejel prsty po tetování nad očima. Měla jsem pocit, že se rozpustím a vsáknu do regálu za sebou. „Nechci znát pravdu, pořád vedu svou: že krásná jsi a že jsi moje světlo, když jsi jak noc a černější než peklo.“

„Z čeho to je?“ Z jeho doteku mě svědilo celé tělo a točila se mi hlava, ale přesto jsem poznala hypnotický rytmus, který propůjčoval svému čarovnému hlasu, když recitoval poezii.

„Ze Shakespeara,“ zamumlal a palcem lehounce přejel po vzoru, který se mi táhl po lícní kosti. „Z jednoho sonetu pro černou dámu, jeho jedinou pravou lásku. Určitě víš, že Shakespeare byl upír. Říká se, že největší láskou jeho života byla mladá dívka, kterou označili, ale nedokončila proměnu a zemřela.“

„Já myslela, že dospělí upíři nesmějí s mláďaty nic mít.“ Stáli jsme tak blízko, že mi stačilo šeptat.

„Nesmíme. Není to správné. Jenže někdy k sobě dvě osoby cítí tak silnou přitažlivost, že před ní neobstojí ani tradiční bariéra mezi mláďaty a dospělými, ani věkový rozdíl. Věříš, že taková přitažlivost může existovat, Zoey?“

On mluví o nás dvou! Dívali jsme se jeden druhému do očí a já byla ztracená. Jeho tetování tvořily výrazné lomené čáry připomínající blesky. Dokonale ladily s jeho tmavými vlasy a očima. Byl tak šíleně krásný a o tolik starší, že mě na jednu stranu neodolatelně přitahoval a na druhou děsil. Zahrávala jsem si s něčím, co se naprosto vymykalo mojí dosavadní zkušenosti a mohla jsem nad tím každou chvíli ztratit kontrolu. Jenomže tu přitažlivost jsme nemohli popřít, a tradiční bariéra mezi mládětem a dospělým se pod jejím tlakem opravdu hroutila, přesně jak říkal. Vždyť i Erik si všiml, jak se na mě Loren dívá.

Erik… Zmocnil se mě provinilý pocit. Kdyby viděl, co tady s Lorenem dělám, ranila by ho mrtvice. Zároveň mi ale hlavou prolétla ošklivá myšlenka. Erik tady přece není. Rozechvěle, ale zhluboka jsem se nadechla a jakoby zdálky zaslechla svůj hlas: „Ano. Věřím, že taková přitažlivost existuje. Co vy?“

„Teď už v ni věřím.“ Smutně se usmál. Zničehonic vypadal hrozně mladě, sladce a zranitelně. Veškeré myšlenky na Erika se mi rázem vykouřily z hlavy. Zatoužila jsem vzít Lorena do náruče a ujistit ho, že se to všechno nějak spraví. Už jsem k němu málem přistoupila blíž, když zase promluvil a svými slovy mě tak vyvedl z rovnováhy, že jsem na jeho bezbranný chlapecký úsměv zapomněla. „Vrátil jsem se už včera, protože jsem věděl, že máš narozeniny.“

Nevěřícně jsem zamrkala. „Opravdu?“

Kývl a zase mi pohladil prstem tvář. „Hledal jsem tě a našel tě s Erikem.“ Ztmavly mu oči a hlas mu zhrubl. „Vůbec se mi nelíbilo, jak tě osahával.“

Nevěděla jsem, co na to mám odpovědět. Přišlo mi děsně trapné, že nás viděl, když vás někdo přistihne při muchlování, není to nic příjemného. Ale na druhou stranu jsme nedělali nic zakázaného. Erik je můj kluk a do toho, co spolu děláme, Lorenovi vůbec nic není. Jenže jakmile jsem se mu zadívala do očí, napadlo mě, že možná chci, aby do toho měl co mluvit.

Jako by mi četl myšlenky, spustil ruku dolů a odvrátil ode mě pohled. „Já vím. Nemám právo ti vyčítat, že s Erikem chodíš. Není to moje věc.“

Váhavě jsem ho vzala za bradu a otočila mu obličej zpátky, abych se mu mohla dívat do očí. „Chceš, aby to byla tvoje věc?“

„Víc než dovedu vyjádřit slovy,“ řekl. Potom upustil knížku, kterou do té doby pořád držel, a vzal moji tvář do dlaní. Palci se skoro dotýkal mých rtů a ostatní prsty se mi zanořily do vlasů. „Myslím, že jsem na řadě, abych dal oslavenkyni pusu.“

Zmocnil se mých úst a mně připadalo, jako by se v ten okamžik zmocnil i mého těla a duše. Neříkám, že Erik líbá špatně. A s Heathem jsme si občas dali pusu, už když jsem chodila do třetí třídy a on do čtvrté, takže mi jeho polibky vždycky připadaly důvěrně známé a fajn. Jenže Loren byl muž. V jeho polibku jsem necítila ani stopu po neobratné váhavosti, na kterou jsem byla zvyklá. Jeho rty i jazyk jasně říkaly, že ví přesně, co chce a jak to získat. Zapůsobilo to na mě jako nějaké nepochopitelné kouzlo. Když jsem mu polibek oplatila, nebyla jsem už malá holka. Stala se ze mě žena, zralá a mocná. Taky jsem najednou věděla, co chci a jak to dostat.

Když jsme se od sebe odtrhli, oba jsme lapali po dechu. Loren pořád svíral můj obličej v dlaních, ale odtáhl se aspoň tak daleko, abychom si mohli hledět do očí.

„Tohle jsem neměl dělat,“ řekl.

„Já vím,“ odvětila jsem, ale stejně jsem na něm dál visela pohledem. Pořád jsem v jedné ruce držela tu pitomou knížku o ozdravných rituálech, ale druhou jsem se mu opírala

o hruď. Zvolna jsem roztáhla prsty, až vklouzly do výstřihu jeho košile a dotkly se nahé kůže. Zachvěl se a já pocítila

ozvěnu kdesi hluboko v sobě.

„Bude to složité,“ zamumlal.

„Já vím,“ zopakovala jsem.

„Ale nechci, aby to tímhle skončilo.“

„Ani já ne.“

„Nikdo o nás nesmí vědět. Aspoň zatím.“

„Fajn.“ Přikývla jsem, i když mi nebylo úplně jasné, co všechno se pod tím „o nás“ skrývá. Ale když jsem si uvědomila, že mě vlastně žádá, abych se s ním potají scházela, divně se mi stáhl žaludek.

Znovu mě políbil. Tentokrát to bylo sladké, hřejivé a fakticky něžné. Křeč v břiše povolila. „Málem bych zapomněl,“ zašeptal. „Něco pro tebe mám.“ Vtiskl mi ještě jednu rychlou pusu a pak zalovil v kapse černých kalhot. S úsměvem vytáhl malou zlatou krabičku na šperky. Podal mi ji. „Všechno nejlepší, Zoey.“

Otevřela jsem ji a srdce se mi bláznivě zatřepotalo. Zalapala jsem po dechu. „Páni! Ty jsou super!“ Třpytily se tam diamantové náušnice, krásné jako polapený sen. Nebyly to žádné obrovské nevkusné šutry, ale drobné kamínky, které jiskřily, až mě z toho skoro bolely oči. Na vteřinu se mi vybavilo, jak se Erik rozkošně usmíval, když mi předával řetízek se sněhulákem, a pak mi moje svědomí babiččiným hlasem připomnělo, že tak drahý dárek nesmím od muže v žádném případě přijmout, ale Lorenův hlas to všecko přebil.

„Když jsem je uviděl, vzpomněl jsem si na tebe. Jsou jako ty, dokonalé, výjimečné a zářící.“

„Ach Lorene! Nikdy v životě jsem nedostala něco tak nádherného.“ Opřela jsem se o něj, on se sklonil, objal mě a líbal mě a líbal, až mi připadalo, že vybuchnu a rozletím se na kousíčky.

„Nasaď si je,“ šeptl, když jsem se pak marně snažila popadnout dech.

Ráno jsem si náušnice nevzala, takže jsem je za vteřinku měla na sobě.

„Tamhle ve čtenářském koutku je staré fazetové zrcadlo. Pojď se na sebe podívat.“ Vrátili jsme knížky do regálů, Loren mě vzal za ruku a společně jsme zamířili do útulného kouta mediálního centra, kde stála velká polstrovaná pohovka a dvě pohodlná křesla. Na stěně mezi nimi viselo velké, evidentně hodně staré broušené zrcadlo ve zlatém rámu. Loren zůstal stát za mnou a položil mi ruce na ramena, takže jsme se v něm odráželi oba. Odhrnula jsem si husté vlasy za uši a otočila hlavu ze strany na stranu, aby se plošky diamantů v mihotavém světle plynových lamp zatřpytily.

„Jsou překrásné,“ řekla jsem.

Loren mi stiskl ramena a přitáhl si mě blíž. „Ty jsi překrásná,“ zamumlal. Aniž spustil oči z mého odrazu, dotkl se rty jednoho lalůčku ozdobeného diamantem a zašeptal: „Pro dnešek už jsi toho přečetla dost. Pojď se mnou ke mně.“

Zlíbal mi tetování od zátylku až k rameni a já v zrcadle viděla, jak se mi přivírají víčka. Pak mi došlo, o co mě právě požádal, a příšerně jsem se vyděsila. On chce, abych šla k němu a vyspala se s ním! Ale já nechci! Teda vlastně možná chci. Teoreticky. Jenže doopravdy přijít o panenství s tímhle sexy a daleko zkušenějším chlapem, a teď hned? Dneska? Namáhavě jsem polkla a trochu nešikovně se mu vyvinula z náruče. „To… to nejde.“ Zoufale jsem pátrala po něčem, co bych mohla ještě dodat na vysvětlenou, aby to neznělo hloupě a dětinsky, když vtom sloupkové hodiny za pohovkou důstojným tónem odbily sedmou a mně se děsně ulevilo. „To nejde, protože mám ve čtvrt s Shaunee, Erin a zbytkem rady prefektů domluvený sraz. Chceme si nacvičit zítřejší rituál.“

Loren se usmál. „Ty jsi ale svědomitá předsedkyně, co? V tom případě to necháme na jindy.“ Přistoupil zase blíž a já myslela, že mi dá další pusu, ale on se jen dotkl mojí tváře a pohladil mě po tetování. Celá jsem se rozklepala a nemohla se vůbec nadechnout. „Kdyby sis to rozmyslela, budu v básnickém apartmá. Víš, kde to je?“

Přikývla jsem, protože mluvit jsem ještě pořád nemohla. Každý na škole ví, že oficiální básník má pro sebe celé třetí patro budovy, kde bydlí učitelé. Ani si nepamatuju, kolikrát mi dvojčata vykládala svoje fantazie o tom, jak se ovážou dárkovou stuhou a nechají se doručit do apartmá lásky (tak tomu říkají ony, ne já).

„Dobře. Kdyby ses přece jen rozhodla, že mě z tohohle trápení vysvobodíš, víš, kde mě najdeš. Budu na tebe myslet.“

Už se otočil a udělal první krok, když jsem konečně našla hlas. „Ale já fakticky nebudu mít čas, takže kdy se zase uvidíme?“

Ohlédl se a věnoval mi svůj sexy, vědoucí úsměv. „Neměj strach, moje malá velekněžko, já si tě najdu.“

Jakmile zmizel, ztěžka jsem klesla na pohovku. Nohy jsem měla jak z gumy a srdce mi bušilo tak prudce, že to bolelo. Roztřeseně jsem si sáhla na jednu diamantovou náušnici. Studila, na rozdíl od perlového sněhuláka, který se mi vyčítavě houpal na krku, a stříbrného náramku na zápěstí. Ty doslova pálily. Schovala jsem si obličej do dlaní a sklesle zamumlala: „Asi se ze mě stává běhna.“

8)

Když jsem přiběhla, všichni už na mě čekali. Dokonce i Nala. Přísahala bych, že se na mě podívala, jako by naprosto přesně věděla, co jsem před chvilkou v knihovně prováděla. Potom na mě mrzutě mňaufla, kýchla a odcapkala pryč. Panebože, ještě že neumí mluvit.

Vtom jsem se ocitla v Erikově objetí. Letmo mě políbil, přimáčkl mě k sobě a pošeptal mi do ucha: „Těšil jsem se na tebe celý den.“

„No jo, byla jsem v knihovně.“ Hned jsem si uvědomila, že to vyznělo příkře a hnusně (aneb hlas špatného svědomí), protože se odtáhl a mile, ale nechápavě se usmál.

„Dvojčata říkala něco takového.“

Zadívala jsem se mu do očí a připadala si jako strašná mrcha. Proč proboha riskuju, že ho ztratím? Neměla jsem Lorenovi dovolit, aby mě líbal. Bylo to špatné, a já to od začátku moc dobře věděla…

„Hezká šála, Červenko,“ poznamenal Damien a zatahal za jednoho sněhuláka na jejím lemu. Vytrhl mě tak ze sebemrskačského vnitřního monologu.

„Díky, tu mám od přítele,“ zavtipkovala jsem chabě, ale určitě to vyznělo uhozené a falešně.

„Přítel, zde ve smyslu kamarád,“ ozvala se Shaunee a obrátila oči v sloup.

„Jo, nestraš chudáčka Jacka,“ řekla Erin. „Damien kvůli tobě orientaci měnit nebude.“

„Vystrašený bych měl být spíš já, ne?“ nadhodil z legrace Erik.

„Ty se nemáš čeho bát, krasavče,“ uklidnila ho Erin.

„Jestli tě Červenka nechá kvůli komtese Damienové, s námi překonáš žal jedna dvě,“ prohlásila Shaunee a obě dvojčata na důkaz svého tvrzení provokativně zavlnila boky. Svědomí mě sice hryzalo dál, ale stejně jsem se rozesmála a zakryla Erikovi oči.

Damien se na holky výmluvně zamračil a odkašlal si. „Vy dvě jste hotové povětrnice.“

„Ségra, co to prosím tebe je povětrnice?“ zeptala se Shaunee.

„To je žena či dívka, která na čerstvém povětří vypadá ještě líp než vevnitř,“ prohlásila Erin a pokračovala v břišním tanci.

„Jste husy, to znamená ženy či dívky mdlého rozumu,“ odsekl Damien, ale taky se neubránil smíchu, zvlášť když se k vrtění zadkem připojil i Jack. „Já to vzdávám,“ řekl a obrátil se ke mně. „Chtěl jsem jít za tebou do knihovny, ale pak jsme s Jackem začali koukat na staré díly Willa a Grace a úplně jsme ztratili pojem o čase. Ale až budeš příště něco hledat, stačí říct a já ti pomůžu.“

„On by pořád jen čučel do knížek,“ vzdychl Jack a laškovně ho šťouchl do ramene.

Damien se začervenal. Dvojčata začala vydávat dávivé zvuky. Erik se rozchechtal. Ve mně by se krve nedořezal.

„To nevadí,“ vypravila jsem ze sebe. „Jenom jsem se koukala, ehm, na nějaké věci.“

„Už zase ty tvoje věci?“ Erik se na mě široce zazubil.

Ničilo mě, jak chápavě a povzbudivě se tváří. Kdyby věděl, že ty moje věci tentokrát zahrnovaly cicmání s Lorenem Blakem… Ach bože. Ne. Nikdy se to nesmí dozvědět.

Ano, uvědomuju si, že jsem pěkně povrchní mrcha, když se jednu chvíli celá nažhavená líbám s Lorenem a teď se najednou můžu zalknout pocitem viny.

Zjevně by mi prospěla terapie.

Rozhodla jsem se, že o celé té zamotané situaci budu přemýšlet až jindy. „Přinesly jste svíčky?“ zeptala jsem se dvojčat.

„Jasně,“ řekla Erin.

„Prosím tebe, to přece není nic těžkého,“ poznamenala Shaunee. „Dokonce už jsme je postavily, kam patří.“ Ukázala na pěkné rovné místo pod rozložitým dubem. Ve správném pořadí tam stály čtyři svíce reprezentující živly a pátá, která zastupuje ducha, tvořila střed kruhu.

„Já vzal sirky!“ vyhrkl nadšeně Jack.

„Bezva. Dobře. Tak jdeme na to.“ Naše pětice vykročila ke svíčkám. Damien zůstal k mému údivu trochu pozadu a pošeptal mi: „Jestli tady Jacka nechceš, stačí říct a já ho pošlu pryč.“

„Ne,“ odpověděla jsem bezmyšlenkovitě, ale hned mi došlo, že by si to mohl špatně vyložit. „Ne, Damiene, ať tu zůstane. Patří k nám.“

Damien se na mě vděčně usmál a gestem Jackovi naznačil, ať mi podá sirky. Doslova ke mně přihopsal.

„Původně jsem chtěl vzít zapalovač, ale nějak mi to nesedělo,“ vysvětlil hrozně vážným tónem. „Podle mě je skutečné dřevo lepší. Jako že opravdické sirky. Ke starodávnému rituálu se zapalovač nehodí, je takový studený a moc moderní. Tak jsem přinesl tohle.“ Pyšně mi podal něco ve tvaru válce. Zůstala jsem na to koukat jako husa, a tak sundal víčko a spodek mi vrazil do ruky. „Krbové zápalky. Přesně to pravé. Vzal jsem je z naší společenské místnosti, víš, máme tam krb.“

Sirky byly dlouhé, tenké, měly hezkou fialovou barvu a červené hlavičky. „To je perfektní,“ řekla jsem a zahřálo mě u srdce, že můžu aspoň někomu udělat radost. „Určitě je přines i na zítřejší oficiální rituál, použiju je místo zapalovače.“

„Bezva!“ zajásal, široce se usmál na Damiena a rychle vyběhl z kruhu. Usadil se u paty stromu a opřel se o kmen.

„Fajn, všichni připravení?“

Tři kamarádi a jeden přítel (naštěstí jen jeden, všechny bych tady fakt nechtěla) sborově přisvědčili.

„Tak si to projdeme. Nebudeme to komplikovat a dělat z toho velkou show. Vy budete stát na svých místech v kruhu mezi ostatními Dcerami a Syny temnoty. Potom Jack pustí hudbu a já vejdu.“

„Bude profesor Blake zase něco recitovat jako minule?“ zeptal se Damien.

„Doufám, že jo,“ vzdychla toužebně Shaunee.

„Ten chlap je fáákt kus. S ním je i poezie skoro zajímavá,“ řekla Erin.

„Ne!“ vyštěkla jsem. Všichni se na mě divně koukli (aspoň myslím, že všichni, dvojčata a Damiena jsem viděla, ale na Erika jsem se schválně nepodívala). Trochu jsem ubrala na hysterii a pokračovala: „Ne, tentokrát asi žádná recitace nebude. Aspoň mi nic neříkal. Vlastně je to jedno.“ Vložila jsem do té věty maximální nezájem. „Takže vstoupím já a v rytmu hudby obejdu kruh, ať už někdo bude recitovat nebo ne. Skončím veprostřed. Přivolám všech pět živlů, požádám Nyx, aby nám požehnala do nového roku, nabídnu všem víno, rozloučím se se živly a půjdeme se najíst.“ Otočila jsem se k Damienovi. „Zařídil jsi jídlo, viď?“

„Ano, hlavní kuchařka už se vrátila z dovolené a včera jsme spolu vymysleli menu. Udělá nám chilli na všechny možné způsoby. A k tomu,“ jeho tón naznačoval, že máme čekat něco vážně zásadního, „opravdické pivo z Evropy.“

„To zní dobře.“ Uznale jsem se na něj usmála. Vím, zdá se to divné a trošku nezákonné, že nezletilí smějí na schůzi školní organizace pít pivo. Jenže díky fyziologickým změnám, které probíhají v tělech mláďat, na nás alkohol skoro nepůsobí, rozhodně ne natolik, abychom se pod jeho vlivem chovali jako typická pubertální mládež (jinými slovy se nezkárujeme pod obraz a nepoužijeme to jako záminku k sexu).

„Hele, Červenko, nechtěla jsi při tomhle rituálu oznámit, koho pro příští rok nominuješ do rady prefektů?“ ozval se Erik.

„Máš pravdu. Na to jsem úplně zapomněla.“ Povzdychla jsem si. „Jo, takže než rozpustím kruh, oznámím jména dvou nominovaných.“

„Kdo to bude?“ zajímal se Damien.

„Hm, no, mám pár kandidátů, ale ještě jsem se napevno nerozhodla. Večer si to rozmyslím.“ To byla lež. Žádné kandidáty jsem připravené neměla a vůbec se mi o tom nechtělo přemýšlet, protože jeden z těch dvou nových nahradí v radě Stevie Rae. Vtom mi došlo, že ostatní prefekti by vlastně do nominace taky měli mít co mluvit. „No, když jsme u toho, co kdybychom se zítra před rituálem sešli a probrali to společně?“

„S tím si nedělej hlavu,“ řekl Erik. „Prostě někoho vyber sama, my ti věříme.“

Hrozně se mi ulevilo. „Vážně?“

Ozvalo se jednohlasné „jasně“. Všichni ve mě zjevně měli absolutní důvěru. Ach jo.

„Dobře, fajn. Takže nějaké otázky k průběhu rituálu?“ zeptala jsem se.

Zavrtěli hlavou.

„Bezva. Teď si zkusíme vyvolat kruh.“ Naštěstí je úplně jedno, kolik průšvihů a problémů se na mě hrne. Když přijde na vyvolávání kruhu a přivolávání pěti živlů, pro které mám zvláštní cit nebo jinými slovy nadání, cítím jen radostné vzrušení, které nedokáže nic přebít. Vykročila jsem k Damienovi a zaznamenala, jak se mi zlepšuje nálada a nervozita ustupuje. Vytáhla jsem jednu dlouhou sirku a škrtla hlavičkou o drsný papír na vnitřní straně víčka. Vyskočil plamínek a já řekla: „Volám do našeho kruhu vzduch. Když přijdeme na svět, nejprve se nadechneme, a proto volám vzduch jako první. Vzduchu, přijď!“ Přiložila jsem sirku ke knotu Damienovy žluté svíčky a zapálila ho. Plamen nezhasl, ani když kolem nás zavál divoký poryv větru. Jako bychom se na chvíli ocitli ve středu krotkého a hravého minitornáda.

Vesele jsme se na sebe s Damienem ušklíbli. „To je tak úžasný pocit, že mi nikdy nezevšední,“ řekl kamarád tiše.

„Mně taky ne,“ odpověděla jsem a sfoukla sirku. Pak jsem postoupila dál po směru hodinových ručiček, nebo jak my říkáme „po slunci“, k Shaunee s červenou svíčkou. Zaslechla jsem, že si něco brouká. Vytáhla jsem další sirku a vtom mi došlo, že tu písničku znám. Bylo to „Light My Fire“ od Jima Morrisona. Usmála jsem se na ni. „Oheň nás zahřívá plamenem vášně. Volám ho do našeho kruhu!“ Jako obvykle jsem se ani nemusela namáhat se zapalováním knotu, protože sám vzplál a zalil nás světlem a teplem.

„Jsem tak nažhavená, že ode mě brzo něco chytne,“ zapředla Shaunee.

„Nyx ti dala nadání pro správný živel,“ podotkla jsem a zamířila k Erin, která se celá chvěla nedočkavostí. Sirka v mé ruce pořád hořela, a tak jsem jen s úsměvem řekla: „Voda je dokonalá protiváha ohně, stejně jako Erin je dokonalé dvojče pro Shaunee. Volám do našeho kruhu vodu!“ Přiložila jsem plamínek k modré svíci a okamžitě mě zaplavily vůně a zvuky oceánu. Úplně jsem cítila, jak mi kolem nohou šplouchá teplá voda tropického moře a chladí mou kůži rozehřátou plamenem ohně.

„Voda, to je moje,“ řekla Erin spokojeně.

Potom jsem se zhluboka nadechla, záměrně nasadila uklidňující úsměv a vykročila k Erikovi, který svíral zelenou svíčku reprezentující čtvrtý živel, zemi.

„Připravený?“ zeptala jsem se.

Byl trošku pobledlý, ale přikývl a silným, sebejistým hlasem řekl: „Ano, jsem připravený.“

Zvedla jsem sirku, která ještě pořád hořela, a, „Jau! Sakra!“ Nevšimla jsem si, že plamínek mezitím dospěl až skoro na konec dřívka, a spálila si o něj prsty. V tu chvíli jsem si připadala spíš jako úplná káča než jako učednice velekněžky a jediné mládě v dějinách, co má nadání pro všech pět živlů. Omluvně jsem se koukla na Erika a pak na ostatní v téměř dokončeném kruhu. „Sorry.“

Jenom nad mojí nešikovností dobrosrdečně pokrčili rameny. Už jsem se obracela zpátky k Erikovi a chtěla vylovit z dózy další zápalku, když mi došlo, co vidím, vlastně spíš nevidím.

Damiena, Shaunee a Erin nespojovala světelná linie. Jejich svíce hořely. Jejich živly se zhmotnily. Ale pouto, které jsme cítili už při prvním společném vyvolávání a viditelně se projevovalo jako krásné třpytivé vlákno vyznačující obvod kruhu, najednou scházelo. Netušila jsem, co mám dělat. V duchu jsem se obrátila na Nyx. Bohyně, prosím, ukaž mi, jak mám vytvořit kruh bez Stevie Rae! Pak jsem zapálila sirku a povzbudivě se usmála na Erika.

„Země nás živí a dává nám domov. Jako čtvrtý živel volám právě ji!“

Přiložila jsem zápalku ke knotu zelené svíčky a účinek na sebe nenechal dlouho čekat. Erik vyjekl bolestí a svíce mu vyletěla z ruky někam do temných stínů za stromem. Začal si třít dlaň a mumlal něco v tom smyslu, že to bylo jako vosí žihadlo. V tu chvíli se ze tmy ozval proud nadávek a někdo evidentně hodně vytočený se začal drát naším směrem.

„Do hajzlu! Au! Sakra! Kdo to…“

Zpoza stromu se vynořila Afrodita, v ruce držela zhaslou zelenou svíčku a třela si červený flek na čele, který se rychle měnil v bouli.

„No nazdar. Že mě to nenapadlo hned, do háje. Nařídí mi, abych šla ven do…“ Zarazila se, rozhlédla se po okolních stromech a trávě a ohrnula dokonalý nosánek. „…do téhle džungle, kde je to samá příroda, a jako by nestačilo, že je tady plno hmyzu a špíny, ještě po mně pakoňové házejí nějaký bordel.“

„Škoda že nemáme po ruce ještě něco,“ zašvitořila sladce Erin.

„Afrodito, ty jsi fakt hnusná ježibaba,“ pronesla stejně sladce Shaunee.

„No ne, odkdy umějí pakoňové mluvit?“

Nevěnovala jsem jejich přestřelce pozornost a zeptala se jí: „Kdo ti nařídil, abys sem šla?“

Afrodita se mi zadívala přímo do očí. „Nyx,“ odpověděla.

„No jasně!“

„To určitě!“

„Leda ve snu!“

Damien s dvojčaty promluvili najednou, ale Erik byl podezřele zticha. Zarazila jsem je zdviženou rukou. „Dost!“ okřikla jsem je ostře a oni okamžitě sklapli.

„Proč Nyx chtěla, abys sem šla?“ zeptala jsem se Afrodity.

Popošla blíž a nespouštěla ze mě oči. Na Erika se ani nepodívala, jen řekla: „Uhni, ubožáku.“ K mému nesmírnému údivu doopravdy ustoupil a ona se postavila na jeho místo. „Přivolej zemi, zapal svíčku a uvidíš sama.“

Než někdo stačil něco namítnout, udělala jsem, co mi napovídal instinkt. Už dopředu jsem ale věděla, co se stane. „Země nás živí a dává nám domov. Jako čtvrtý živel volám právě ji!“ zopakovala jsem, škrtla novou sirkou a přidržela ji u zelené svíčky. Knot okamžitě vzplál a mě i Afroditu obklopila vůně rozkvetlé letní louky.

Afrodita tiše řekla: „Nyx se rozhodla, že potřebuju ve svém už tak dost zmrveném životě další průšvih, a dala mi nadání pro zemi. To je ale náhoda, co?“

9)

„To teda sakra ani náhodou!“ zaječela Shaunee.

„Přesně, ségra! Jen jedno slovo trošku změním, to teda do hajzlu ani náhodou!“ pronesla Erin.

„To přece není možné,“ ozval se Damien.

„Ale je,“ řekla jsem. Pořád jsem stála zády k ostatním a upřeně se dívala na Afroditu. Než kamarádi stihli začít vyšilovat ještě víc, dodala jsem: „Podívejte se na kruh.“ Já se ani nenamáhala. Věděla jsem, co bych spatřila, a jejich překvapené nádechy mi daly za pravdu. Nakonec jsem se ale přece jen ohlédla. Krása zářivého světelného pouta, které sálalo bohyninou mocí a pojilo čtveřici dohromady, mě znovu uchvátila. „Nelže. Poslala ji sem Nyx. Afrodita má nadání pro zemi.“

Nastalo šokované ticho. Kamarádi jen s otevřenou pusou sledovali, jak jdu do středu a beru do ruky fialovou svíčku.„Duch nám dává jedinečnost, odvahu a sílu. Žije dál poté, co naše těla zaniknou. Duchu, přijď!“ Rázem mě obklopily všechny čtyři živly a moje duše se zatřepotala radostí. Začala jsem obcházet kruh a každému ze svých zmatených, rozrušených přátel se zadívala do očí. Sama jsem nechápala, co se děje, ale věděla jsem s naprostou jistotou, že je to Nyktina vůle, a chtěla jsem jim to nějak vysvětlit.

„Nebudu předstírat, že Nyktě rozumím. Cesty bohyně jsou nevyzpytatelné a někdy po nás žádá opravdu těžké věci.

Tohle je přesně ten případ. Ať se nám to líbí nebo ne, Nyx evidentně chce, aby roli Stevie Rae v našem kruhu převzala Afrodita.“ Střelila jsem po ní pohledem. „Řekla bych, že ani ona sama z toho není zrovna dvakrát odvázaná.“

„Slabé slovo,“ zamumlala Afrodita.

Nenechala jsem se rozhodit. „Vždycky ale máme možnost volby. Nyx nás do ničeho nenutí. Buď Afroditu přijmeme mezi sebe, nebo…“ Zarazila jsem se, protože jsem nevěděla, co říct. Zkusili jsme vyvolat kruh s někým jiným, ale země Erika nepřijala. Možná bohyně nechtěla v kruhu konkrétně jeho, jenomže tomu jsem nevěřila. Erik je hodný kluk a člen rady prefektů, a navíc mi instinkt napovídal, že

o tohle tady vůbec nejde. Nyx prostě chce Afroditu a nikoho jiného. S povzdechem jsem pokračovala: „Nebo, já nevím, vyzkoušíme na téhle pozici pár dalších mláďat a uvidíme, jestli země někoho přijme.“ Podívala jsem se na Erika, který se sklopenýma očima stál za hranicí kruhu. „Jenže chyba podle mě není v Erikovi.“ Usmál se na mě, ale byl to jen automatický pohyb rtů. Výraz jeho očí se nezměnil.

„Myslím, že musíme udělat, co po nás Nyx žádá. I když se nám to nelíbí,“ ozval se Damien.

„Shaunee?“ Otočila jsem se k ní. „Co myslíš ty?“

Shaunee s Erin se na sebe podívaly, a i když to bude znít praštěně, úplně jsem viděla, jak se mezi nimi vznášejí stužky slov.

„Svolujeme, aby ježibaba vstoupila do kruhu,“ odpověděla Shaunee.

„Ale jen proto, že to Nyx chce,“ doplnila Erin.

„A aby bylo jasno, absolutně nechápeme, proč bohyně něco takového žádá,“ uzavřela Shaunee a Erin přikývla.

„To mi budou dál nadávat do ježibab?“ zeptala se Afrodita.

„Dýcháš ještě?“ štěkla Shaunee.

„Jestli jo, tak jsi pořád ježibaba,“ ozřejmila to Erin.

„A my ti tak budeme říkat,“ zakončila Shaunee.

„Ne,“ prohlásila jsem rozhodně. Dvojčata po mně vrhla

vražedný pohled. „Nemusíte ji mít rády. Ani se vám nemusí líbit, že ji tady Nyx chce. Ale jestli Afroditu vezmeme mezi sebe, tak se vším všudy. To znamená žádné nadávky a urážky.“ Dvojčata se nadechla k nějaké námitce, a tak jsem honem dodala: „Zeptejte se samy sebe. Podívejte se do svého nitra, dokud vás naplňují vaše živly. Co vám říká svědomí?“ Se zadrženým dechem jsem čekala na výsledek.

Dvojčata se zarazila.

„No tak jo,“ zamumlala otráveně Erin.

„Máš pravdu. Ale moc odvázané z toho nejsme,“ řekla Shaunee.

„A co ona? My jí přestaneme nadávat do ježibab, a ona se pořád smí chovat hnusně?“ vyhrkla ještě Erin.

„Teď má pravdu zase Erin,“ přidal se Damien.

Koukla jsem se po Afroditě. Tvářila se znuděně, ale já si všimla, že zhluboka dýchá, jako by se nemohla nasytit luční vůně kolem sebe. Taky občas pohladila prsty vzduch, jako by se probírala hebkou trávou. Evidentně nebyla k tomu, co se stalo, úplně lhostejná.

„Afrodita udělá to samé co vy. Poradí se se svým svědomím a rozhodne se, co je správné.“

Afrodita se výsměšně rozhlédla, jako by ve tmě pátrala po něčem neviditelném. Pak pokrčila rameny. „A jéje. Vypadá to, že žádné svědomí nemám.“

„Tak dost!“ vyštěkla jsem na ni a energie, která ještě pořád proudila kruhem, po ní šlehla jako bič a ovinula se jí kolem těla. Můj hlas zesílil a její modré oči se rozšířily údivem a strachem. „V tomhle kruhu nic takového nezkoušej. Tady nebudeš lhát a něco hrát. Rozhodni se. Máš taky na vybranou. Vím, že by to nebylo poprvé, co by ses Nyktě vzepřela. Klidně to udělej zase. Ale jestli se rozhodneš zůstat a řídit se bohyninou vůlí, lži a nenávist musejí jít stranou.“

Myslela jsem, že poruší kruh a odejde. Skoro jsem si přála, aby to udělala. Bylo by jednodušší, kdyby zemi nezastupoval nikdo. Prostě bych zelenou svíčku zapálila sama a položila ji na zem. Jenomže Afrodita mě překvapila, a bylo to první z mnoha překvapení, které pro mě Nyx na

dnešek přichystala.

„Dobře. Zůstanu.“

„Fajn,“ řekla jsem a rozhlédla se po kamarádech. „Souhlasíte?“

„Souhlasíme,“ zamumlali bez velkého nadšení.

„Výborně. Takže máme zase kompletní kruh.“

Radši jsem ho hned obešla proti směru hodinových ručiček a rozloučila se s jednotlivými živly, aby se náhodou nestalo ještě něco dalšího. Stříbrná linie zmizela, ale kolem nás dál povíval teplý větřík vonící po moři a lučním kvítí. Všichni mlčeli jako zařezaní a tísnivé ticho se nesnesitelně protahovalo. Skoro mi začalo být Afrodity líto. V tu chvíli samozřejmě otevřela pusu a jako obvykle veškerý případný soucit spolehlivě vymazala.

„Klídek. Já vypadnu a vy můžete pokračovat ve svém turnaji v Dračím doupěti nebo co to tady provozujete.“ Pohrdavě se ušklíbla.

„Hele, my žádné Dračí doupě nehrajeme!“ vyjekl Jack.

„Pojďte, zajedeme před kinem do palačinkárny na něco k jídlu,“ řekl Damien. Celá moje parta se k Afroditě obrátila zády, zamířila pryč a začala se bavit o tom, jak jsou Sparťani v 300 boží a že budou počítat, kolik je v tom filmu upířích herců.

Ušli pár metrů, když si Erik všiml, že s nimi nejdu.

„Zoey?“ zavolal na mě. Všichni se zastavili, otočili a udiveně se na mě zadívali. Zjevně nechápali, proč pořád stojím s Afroditou v prostoru kruhu. „Ty s námi nejdeš?“ Jeho hlas zněl úplně normálně, ale kolem úst měl napjatý výraz. Buď se zlobil, nebo si o mě dělal starosti.

„Jeďte sami, sejdeme se až v kině. Potřebuju si promluvit s Afroditou.“

Čekala jsem, že Afrodita si neodpustí nějaký štiplavý komentář, ale mlčela. Kradmo jsem se po ní podívala. Koukala do prázdna a mě ani mých kamarádů si vůbec nevšímala.

„Ale takhle přijdeš o čokoládové palačinky, Červenko,“ pípl Jack.

„To nevadí.“ Usmála jsem se na něj. „Dala jsem si je včera, na oslavu.“

„Pojďte, ať si holky můžou v klidu popovídat,“ řekl Erik.

Jeho tón se mi vůbec nelíbil. Jako bych mu byla úplně ukradená. Než jsem ale stačila něco namítnout, otočil se a šel pryč. Do háje. Budu si ho muset nějak usmířit, a to hodně rychle.

„Erik nemá rád, když něco není po jeho. A taky nemá rád, když je pro jeho přítelkyni něco důležitějšího než on. Ale to už asi začínáš poznávat sama,“ podotkla Afrodita.

„Nehodlám se s tebou bavit o Erikovi. Jenom mi řekni, co všechno ti Nyx ukázala.“

„Neměla bys to náhodou vědět? Jsi přece její jediná, vyvolená, bla bla bla…“

„Afrodito, zrovna teď mě fakticky hodně bolí hlava. Chci si dát s kamarády čokoládové palačinky a potom zajít se svým klukem do kina na 300. To tvoje divadýlko, že jsi největší mrcha na zeměkouli, mě už vážně štve. Takže mi prostě odpověz a pak se můžeme v klidu rozejít.“ Promnula jsem si čelo. Ani trochu jsem nečekala, že na mě vzápětí upustí absolutní bombu.

„Chceš říct, že ti mám odpovědět a ty pak v klidu půjdeš za tou zrůdou, ve kterou se proměnila Stevie Rae, ne?“

Z obličeje se mi vytratila veškerá barva. „O čem to sakra mluvíš, Afrodito?“

„Pojď se projít,“ řekla a vykročila k vysoké kamenné zdi, která ohraničuje školní areál.

„Ne.“ Popadla jsem ji za ruku. „Vyklop všechno, co víš.“

„Koukni, já takhle těsně po vizi nedokážu zůstat v klidu na jednom místě, a tahle poslední navíc byla jiná než obvykle.“ Vytrhla se mi a přejela si dlaní po čele, jako by ji taky bolela hlava. Teprve v tu chvíli jsem si všimla, že se jí třesou ruce, vlastně se klepala celá a byla bílá jako stěna.

„Tak jo, jdeme se projít.“

Nejdřív nic neříkala a já měla sto chutí s ní zalomcovat a vymlátit z ní, jak se dozvěděla o Stevie Rae. Když konečně promluvila, ani se na mě nepodívala. Říkala to spíš pro sebe.

„Moje vize se změnily. Začalo to tehdy, když jsem viděla, jak zavraždili ty lidské kluky. Předtím jsem se na všechno dívala zvnějšku. Viděla jsem, co se děje, ale mě se to nijak netýkalo. Všechno bylo úplně zřetelné a věděla jsem naprosto přesně, o co jde. S těmi kluky to bylo jiné. Nesledovala jsem to zdálky. Byla jsem jeden z nich. Cítila jsem, jak mě zabíjejí.“ Odmlčela se a otřásla. „Navíc už to vůbec není tak přehledné a jasné jako předtím. Místo toho se ocitnu v příšerné smršti strachu, paniky a zmatku. Sem tam mi utkví nějaká maličkost nebo aspoň zčásti pochopím, co se děje, jako když jsem za tebou přišla, že musíš Heatha dostat z těch tunelů, nebo umře. Ale většinou jsem prostě bez sebe hrůzou, ničemu nerozumím a proberu se úplně vyřízená.“ Střelila po mně pohledem, jako by si teprve teď vzpomněla, že jdu vedle ní. „Jako při té vizi, kde se topila tvoje babička. Všechno jsem viděla jejíma očima a jen náhodou jsem si všimla pár detailů, podle kterých jsem poznala ten most, co měl spadnout.“

Přikývla jsem. „Pamatuju si, žes mi toho tenkrát moc neřekla, ale myslela jsem, že mi spíš něco schválně zatajuješ.“

Sarkasticky se usmála. „Já vím. Ne že bych si něco dělala z toho, co si o mně myslíš.“

„Radši mi konečně pověz o Stevie Rae.“ Kristepane, ta holka mi jde na nervy!

„Už měsíc jsem žádnou vizi neměla. Což je jedině dobře, protože o zimních prázdninách musím jezdit k rodičům. Hodně často.“

Z jejího kyselého výrazu jasně vyplývalo, že návštěvy u nich zrovna nemiluje, což jsem naprosto chápala. Když byl naposled ve škole návštěvní den, omylem jsem se připletla k děsné scéně mezi ní a jejími rodiči. Její táta je starosta Tulsy. A máma ženská varianta satana. Proti nim vypadají naši jako milující páreček ze seriálu Krok za krokem (opět

přiznávám, že koukám na sitcomy).

„Já měla včera narozky a naši mi je totálně zkazili.“

„Tvůj nevlastní táta je jeden z těch cvoků z církve věřících, viď?“

„Jo. Babička o něm řekla, že je podělaný opičák.“

Rozesmála se. Jako že doopravdy. Zůstala jsem na ni chvilku zírat, protože její obličej najednou nebyl studený a hezký, ale rozzářený a krásný.

„Naši jsou příšerní,“ dodala jsem.

„Čí rodiče nejsou?“

„Třeba rodiče Stevie Rae. Má je hrozně ráda, teda měla, než…“ Nedokázala jsem tu větu doříct, do očí se mi hrnuly slzy.

„Takže tahle část mojí vize už se naplnila. Stevie Rae se proměnila v nestvůru.“

„Ona není žádná nestvůra! Je jenom jiná než dřív.“

Afrodita zvedla jedno dokonalé blonďaté obočí. „Kdybych neviděla, co se z ní stalo, byla bych v pokušení říct, že to je jedině dobře.“

„Nech si to a pověz mi, co přesně jsi viděla.“

„Viděla jsem, jak někdo vraždí upíry. Hrozným způsobem.“ Ztěžka polkla, jako by přemáhala nutkání zvracet.

„Stevie Rae?“ vypískla jsem.

„Ne. Ta byla v jiné vizi.“

„Promiň, ale teď v tom mám trochu zmatek.“

„Aspoň víš, jak mi při těch zatracených vizích je, teda při těch nových. Nic jiného než zmatek. A bolest. A strach. Jsou totálně na blití.“

„Takže v té, kde jsi viděla někoho vraždit upíry, Stevie Rae nebyla?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, ale tak nějak mám pocit, že spolu souvisejí.“ Vzdychla. „Stevie Rae jsem viděla v té další. Vypadala děsně. Byla hrozně špinavá, vychrtlá a oči měla červené a tak nějak svítily. A kdybys viděla, co měla na sobě! Ne že by někdy měla extra dobrý vkus, ale tohle byla

fakt síla.“

„No jo, nemusíš to rozvádět. Takže byla nemrtvá.“

„Něco takového. Připadala mi jako takový ten hnusný upír z hororů, příšera, přesně jak nás lidi odjakživa vnímali.“

„Všichni lidi ne. Měla bys tenhle svůj přístup konečně změnit. Vždyť jsi dřív taky byla člověk,“ podotkla jsem.

„No jo pořád. Byly doby, kdy jsem byla zamilovaná do Seanna Williama Scotta z Prciček. To je dávno pryč.“ Pohodila vlasy. „Ale zpátky k tématu. Viděla jsem Stevie Rae umřít. Tentokrát doopravdy. A něco mi říká, že jestli se tahle vize vyplní, povede to k těm vraždám upírů, o kterých jsem mluvila. Musíme Stevie Rae zachránit, protože Nyx

o žádné vraždění nestojí.“ „Jak Stevie Rae umřela?“ „Zabila ji Neferet. Vyvlekla ji na denní světlo a ona

shořela.“

10)

„Zatraceně. Takže ona vážně nesmí na slunce,“ zamumlala jsem.

„Tos nevěděla?“ zeptala se Afrodita.

„Stevie Rae není moc do řeči od té doby, co… no, co umřela.“

„Ale tys s ní už mluvila, ne?“

Zastavila jsem se a otočila se k ní, aby se mi musela dívat do očí. „Podívej, nesmíš o tom nikomu říct ani slovo.“

„Jé, a já to chtěla dát do školních novin.“

„Mluvím vážně, Afrodito.“

„Myslíš, že jsem úplně pitomá? Jestli se někdo kromě nás dvou o Stevie Rae dozví, Neferet to okamžitě zjistí, protože umí v podstatě číst myšlenky. Každému mimo nás.“

„Tobě taky do hlavy nevidí?“

Afrodita se spokojeně a pěkně nepříjemně usmála. „Ne, nikdy se jí to nepovedlo. Proč myslíš, že mi tak dlouho všechno procházelo?“

„Bezva.“ Moc dobře jsem věděla, jaké odporné věci prováděla, když byla předsedkyní Dcer temnoty. Od chvíle, co ji znám, se chová sobecky, zlomyslně a občas vyloženě hnusně. Ano, díky jejím vizím jsem zachránila život babičce a Heathovi, ale ona se ani nesnažila zastírat, že jí na nich vůbec nezáleží a že mi pomáhá jen proto, abych u ní měla dluh. Přimhouřila jsem oči a pátravě se na ni zadívala. „Fajn, a teď mi hezky pověz, proč mi tohle všechno vykládáš. Co tím sleduješ?“

S hranou nevinností vykulila oči a nasadila absolutně nevěrohodný andělský tón. „Jak to myslíš? Pomáhám ti, protože ty i tvoji kamarádi jste na mě vždycky byli moc hodní.“

„Nech si ty kecy, Afrodito.“

Vrátila se k lhostejnému výrazu a normálnímu hlasu. „Řekněme, že musím odčinit křivdu.“

„Chceš Stevie Rae vynahradit, jak ses k ní chovala?“

„Jí ne. Nyktě.“ Odvrátila pohled. „Vím, že to ještě nemůžeš chápat. Dostala jsi od bohyně nadání teprve nedávno, máš obrovskou moc a můžeš se přetrhnout, abys konala jen dobro. Ale až budeš se svým darem nějakou dobu žít, možná poznáš, že zachovat se vždycky správně není vůbec jednoduché. Začneš zakopávat, hlavně o ostatní lidi. Začneš dělat chyby.“ Ušklíbla se. „No, ty možná ne. Mně se to stalo. Na tobě, na Stevie Rae a na nikom tady ve škole mi nějak zvlášť nezáleží, ale záleží mi na Nyktě.“ Hlas jí trochu zakolísal. „Poznala jsem na vlastní kůži, jaké to je, když si myslíš, že se od tebe bohyně odvrátila. Už to nechci nikdy zažít.“

Natáhla jsem k ní ruku a dotkla se její paže. „Ale Nyx se od tebe přece neodvrátila. To o tobě jen roznášela Neferet, aby ostatní přestali věřit tvým vizím. Za tím, co se stalo Stevie Rae, stojí právě ona, ale to ty asi víš, ne?“

„Vím, už od té vize, ve které jsem viděla umírat Heatha.“ Trochu nuceně se uchichtla. „Ještě že naše myšlenky číst nedovede. Kdo ví, co by s mládětem, které by přišlo na její hnusné plány, udělala?“

„Ona ví, že to o ní vím.“

„Děláš si srandu?“

„No, přinejmenším ví, že ji podezírám.“ Zaváhala jsem, ale pak jsem si řekla, že je to fuk. Bylo to uhozené, ale vypadalo to, že Afrodita (lépe známá jako hnusná ježibaba) je jediná na světě, s kým si můžu otevřeně promluvit. „Tu noc, co jsem zachránila Heatha před těmi nemrtvými mláďaty, se mi Neferet pokusila vymazat paměť. Na chvíli se jí to povedlo, jenže já poznala, že je něco špatně. Použila jsem moc živlů, zlomila její kouzlo, no, a potom jsem jí tak trochu naznačila, že si všechno pamatuju.“

„Tak trochu?“

Nervózně jsem přešlápla. „Ona mi vyhrožovala. Říkala, že jestli o ní začnu něco vykládat, nikdo mi neuvěří. Naštvala jsem se a odsekla, že i kdyby mi přestali věřit všichni upíři a mláďata, Nyx mi stejně bude věřit dál.“

Afrodita se usmála. „Vsadím se, že ji to pěkně vytočilo.“

„No, asi jo.“ Ve skutečnosti se mi při představě, jak moc je velekněžka vytočená, udělalo kapku zle. „Jenomže hned potom odjela na prázdniny a od té doby jsem ji neviděla.“

„Brzo se vrátí.“

„Já vím.“

„Máš strach?“

„Příšerný,“ přiznala jsem.

„Ani se ti nedivím. Fajn, pár věcí jsem z těch vizí přece jen vyčetla. Musíme Stevie Rae dostat z vlivu těch ostatních potvor a ukrýt ji na nějakém bezpečném místě. A musíme to udělat hned teď. Než se Neferet vrátí. Všechno to spolu nějak souvisí. Sice netuším jak, ale jsem si tím naprosto jistá a taky vím, že je to celé hrozně špatné.“ Zašklebila se, jako by zrovna kousla do něčeho nechutného. „Vlastně mi připadá špatná celá ta záležitost s nemrtvými příšerami. Jsou fakticky odporné.“

„Stevie Rae je jiná než ostatní.“

Z Afroditina pohledu bylo jasně poznat, že mi vůbec nevěří.

„Zkus se nad tím zamyslet. Proč Nyx dala mláděti tak mocný dar, jako je nadání pro zemi, a pak ho nechala umřít? A potom ještě vstát z mrtvých?“ Chvíli jsem hledala nejvhodnější způsob, jak jí to vysvětlit. „Podle mě si Stevie Rae zachovala zbytky lidskosti právě díky svému spojení se zemí a jsem přesvědčená, že když jí pomůžu, teda vlastně pomůžeme, dokáže se vrátit k tomu, co byla dřív. Anebo najdeme způsob, jak ji uzdravit. Jak zařídit, aby se proměnila zpátky v mládě, nebo dokonce v dospělého upíra. A když se

nám to povede s ní, třeba potom pomůžeme i těm ostatním.“

„A máš už nějaký nápad, jak by se to dalo provést?“

„Ne. Ani ťuk.“ Zakřenila jsem se na ni. „Ale získala jsem na svoji stranu úžasně mocnou spolužačku, která má věštecké vize a k tomu ještě nadání pro zemi.“

„Super. Hned jsem klidnější.“

Nikdy bych to před ní nepřiznala, ale když jsem si s ní takhle promluvila o Stevie Rae a probrala s ní svoje úvahy, cítila jsem se líp. O hodně líp.

„Tak to vezmeme od začátku,“ pokračovala Afrodita. „Jak Stevie Rae najdeme?“ Našpulila pusu. „Hlavně neříkej, že se s tebou mám plazit po nějakých špinavých smradlavých tunelech.“

„No, ona mi slíbila, že se dneska ve tři ráno sejdeme v altánu u muzea Philbrook.“

„A určitě přijde?“

Kousla jsem se do rtu. „Nalákala jsem ji na kovbojské oblečení, takže asi jo.“

Afrodita zavrtěla hlavou. „Ona umře, vstane z mrtvých a stejně chce dál chodit nastrojená jako magor.“

„Přesně tak.“

„Tak to je fakt smutné.“

„To jo,“ povzdychla jsem si. Miluju Stevie Rae až za hrob, ale těžko můžu popřít, že se obléká úděsně.

„Kam ji vezmeš, až si pro ty hadry přijde?“

Radši jsem vynechala, že bych ji nejradši ze všeho nejdřív šoupla do vany. „Nevím. Zatím jsem se zasekla na tom, kde vezmu to oblečení a, ehm, krev.“

„Krev?!“

„Nutně ji potřebuje. Lidskou krev. Bez ní hrozně vyšiluje.“

„No, ona je dost šílená už tak, ne?“

„Není! Jenom něco řeší.“

„Něco řeší?“

„Řeší,“ trvala jsem na svém.

„No dobře, jak chceš. Potřebuješ vymyslet, kam ji vezmeš. S těmi ostatními potvorami zůstat nemůže.“

„Chtěla jsem ji přemluvit, aby se vrátila sem. Když jsou upíři na prázdninách, nebude problém ji tady schovat.“

„Sem ji vzít nesmíš.“ Afrodita zpopelavěla. „Tady jsem ji viděla umřít. Nadobro.“

„Sakra! V tom případě nemám ponětí, co si s ní počnu,“ přiznala jsem.

„Mohla bys ji zatím ukrýt u mých rodičů,“ řekla.

„No jasně. Vaši jsou přece ohromně laskaví a milí. To je fakticky bezva nápad, Afrodito.“

Protočila oči. „Naši jsou pryč. Dneska ráno odjeli na tři týdny lyžovat do Colorada. Navíc ji nevezmeme přímo do domu. Rodiče bydlí v jednom z těch panských sídel, která kdysi postavili ropní magnáti, jenom kousek od muzea. Nad garáží je samostatný byt pro hosty, dřív tam bydlelo služebnictvo. Vůbec se nepoužívá, jedině když přijede na návštěvu babička, jenomže tu máma nedávno šoupla do hrozně luxusního domova důchodců, takže s ní si starosti dělat nemusíš. Všechno by tam ale mělo normálně fungovat, myslím takové ty věci jako elektřina, voda a tak.“

„Tam se jí nic nestane?“

Pokrčila rameny. „Bude tam určitě ve větším bezpečí než tady.“

„Dobře, tak to máme vyřešené.“

„Nebude mít námitky?“

„Ne,“ zalhala jsem bez váhání. „Řeknu jí, že je tam lednička plná krve.“ Pak jsem si povzdychla. „Až na to, že netuším, kde mám tu krev vzít. Neseženu ani lok, natož celou ledničku.“

„Je v kuchyni.“

„U vás doma?“ Úplně mě zmátla.

„Ježíši, jasně že ne, kde to žiješ? Tady v kuchyni máme krev. V takové velké nerezové lednici. Pro upíry. Každý den sem vozí čerstvé dávky od lidských dárců. Všichni z vyšších ročníků o tom vědí, občas nám trochu dají, když pořádáme nějaký rituál.“

„Tak to bude hračka, zvlášť teď, když je škola skoro prázdná. Nikdo mě při tom nechytí.“ Zašklebila jsem se. „Jen doufám, že ji neskladují v plastových flaškách jako limonádu, to by mě asi porazilo.“ No jo, krev mi vážně hodně chutná, ale představa, že ji piju, mi pořád připadá hrozně odporná. Ano, vím, že jsem zralá na návštěvu u cvokaře.

„Je v sáčcích, jako to bývá v nemocnicích. To přežiješ.“

Úplně automaticky jsme odbočily doprava a zamířily oklikou ke koleji.

„Musíš jít se mnou,“ vyhrkla jsem zničehonic.

„Do kuchyně?“

„Ne, za Stevie Rae. Potřebujeme, abys nás dovedla k vašemu domu, pustila nás do toho bytu pro hosty a tak.“

„Bude naštvaná, že se do toho pletu.“

„Já vím, ale bude to prostě muset přežít. Ví, že tvoje vize zachránila život mojí babičce. Když jí řeknu, žes měla vizi

o ní, uvěří ti. Nic jiného jí ani nezbývá.“ Potěšilo mě, že můj hlas zní sebejistě. Ve skutečnosti jsem se tak vůbec necítila. „Ale bude lepší, když se nejdřív schováš a vylezeš, teprve až si s ní promluvím.“

„Hele, vážně se projednou snažím zachovat správně, ale nebudu se schovávat před holkou, která mi dělala ledničku.“

„Takhle o ní nemluv!“ vyjela jsem na ni. „Napadlo tě už někdy, že všechny ty průšvihy a nespravedlnosti, co se ti staly, nezavinila ani tak Neferet jako spíš tvoje hnusná povaha?“

Afrodita zvedla obočí a naklonila hlavu ke straně. Vypadala jako nějaký blonďatý ptáček. „To víš, že napadlo, ale já nejsem jako ty. Nejsem žádná kladná hrdinka ani věčná optimistka. Na něco se tě zeptám. Ty si myslíš, že všichni jsou v podstatě dobří, viď?“

Zaskočila mě, ale přikývla jsem. „No, vlastně jo.“

„Já ne. Podle mě je většina upírů i lidí v hloubi duše zlá. Jen něco předstírají. Hrajou si na dobráky, ale stačí hrozně málo a ukáže se, jací jsou to doopravdy parchanti.“

„To je dost depresivní náhled na život.“

„Podle tebe depresivní, podle mě realistický.“

„Jak potom můžeš někomu věřit?“

Odvrátila pohled. „Já nikomu nevěřím. Je to jednodušší. Jednou na to přijdeš sama.“ Znovu se na mě podívala a v očích měla zvláštní nerozluštitelný výraz. „Moc každého změní.“

„Já se měnit nehodlám.“ Chtěla jsme to patřičně rozvést, ale potom jsem si uvědomila, že kdyby mi ještě před pár měsíci někdo řekl, že budu flirtovat s dospělým chlapem a přitom mít další dva kluky bokem, nevěřila bych mu ani slovo. Neznamená to náhodou, že jsem se změnila?

Afrodita se usmála, jako by mi četla myšlenky. „Já nemluvila o tobě, ale o lidech okolo tebe.“

„Aha,“ řekla jsem. „Koukni, nechci být hnusná, ale já si vybírám kamarády líp než ty.“

„To se uvidí. Když jsme u toho, neměla bys zrovna teď být na cestě do kina?“

„Měla,“ povzdychla jsem si. „Ale to nestihnu. Musím zajít pro tu krev, sbalit oblečení a zajet do hypermarketu pro mobil na kredit. Chci ho Stevie Rae dát, aby mi mohla kdykoli zavolat.“

„Dobře. Sejdeme se v půl třetí u tajných dveří ve východní zdi? Tak budeme mít rezervu a dorazíme k muzeu dřív než Stevie Rae.“

„Souhlasím. Jenom si dojdu do pokoje pro kabelku, vezmu to oblečení a můžeme se do toho dát.“

„Fajn. Půjdu napřed.“

„Ehe?“ pronesla jsem výmluvně.

Podívala se na mě, jako bych byla nějaký mentál. „Přece nechceš, aby nás někdo viděl spolu. Ještě by si mohli myslet, že jsme kamarádky nebo něco.“

„Afrodito, mně je fuk, co si o mně kdo myslí.“

Obrátila oči v sloup. „Zato mně ne.“ Rychle se vydala ke koleji.

„Hej!“ zavolala jsem za ní. Ohlédla se. „Dík za pomoc.“

Zamračila se. „To nestojí za řeč. A myslím to doslova, jako že o tom už nemáš mluvit. Kristova noho.“ Zavrtěla hlavou a zmizela vevnitř.

11)

Když jsem se probírala oblečením Stevie Rae, našla jsem přívěsek se srdíčkem. Byla jsem se svojí spolubydlící až do poslední chvíle, a než jsem se tehdy vrátila do našeho pokoje, prošla tamtudy upíří úklidová četa (nebo něco takového) a odnesla všechny její věci. Naštvalo mě to. Hrozně moc. Vymohla jsem si, že část těch věcí vrátí zpátky, protože jsem chtěla, aby mi Stevie Rae připomínaly. Anastasia, profesorka kouzel a rituálů (je moc fajn a je to manželka učitele šermu Draka Lankforda), mě odvedla do tmavého skladiště a já si nacpala do tašky tolik kamarádčiných věcí, kolik se tam vešlo, a dala je zpátky do její zásuvky prádelníku. Pamatuju se, že Anastasia se ke mně chovala laskavě, ale evidentně se jí vůbec nelíbilo, že si chci Stevie Rae připomínat.

Když nějaké mládě umře, dospělí od nás očekávají, že na něj zapomeneme. Hned a navždycky, bez diskuze.

Jenomže mně se to nelíbí. Nechtěla jsem na svoji nejlepší kámošku zapomenout ani v době, kdy jsem ještě nevěděla, že vstala z mrtvých.

Jak jsem popadla její džíny, z kapsy něco vypadlo. Pomačkaná obálka, na které bylo známým škrabopisem načmárané moje jméno. Otevřela jsem ji a stáhl se mi žaludek. Bylo v ní takové to vtipné narozeninové přáníčko, s obrázkem kočky (dost se podobala Nale), která měla na hlavě špičatý narozeninový klobouček a hrozně se mračila. Vevnitř stálo Všechno nejlepší a tak dál. Mě tvoje narozky stejně nezajímají, jsem přece kočka. Stevie Rae pod to namalovala velikánské srdce a připsala: Máme tě rády! Stevie Rae a mrzutá Nala. Na dně obálky ležel stříbrný řetízek. Vytáhla jsem ho a zjistila, že se na něm houpe sladké stříbrné srdíčko. Otevřela jsem ho, ale ruce se mi přitom strašně třásly. Vypadla z něj fotka poskládaná do malého čtverečku. Opatrně jsem ji uhladila a vzlykla. Poznala jsem totiž, že je to oříznutý snímek, který jsem pořídila já sama (držela jsem foťák v natažené ruce, přitiskla se ke Stevie Rae tváří a zmáčkla spoušť). Otřela jsem si oči, zase obrázek poskládala, vrátila ho do medailonku a pověsila si řetízek na krk. Byl dost krátký, takže mi srdíčko krásně zapadlo do prohlubně na krku.

Z nějakého důvodu mi to dodalo odvahu. Taky se ukázalo, že vzít krev z kuchyně není vůbec nic těžkého. Místo obvyklé kabelky, maličké designové, kterou jsem loni objevila v jednom butiku na Utica Square (je z falešné růžové kožešiny, absolutně boží!), jsem si vzala velký batoh. Když jsem ještě chodila na Jižní střední v Broken Arrow, to znamená, než mě označili a život se mi proměnil v horskou dráhu, používala jsem ho jako školní tašku. Byl tak velký, že bych v něm propašovala i pěkně tlusté dítě (kdyby bylo hodně malé), a tudíž se tam snadno vešly kamarádčiny děsné kovbojské džíny, tričko, černé kovbojské holínky (ach jo), pár kousků spodního prádla a navrch ještě pět pořádných sáčků krve. Vypadaly pěkně hnusně. Ale nebudu zapírat, že jsem měla sto chutí zapíchnout do jednoho brčko a vyzunknout ho na jeden zátah jako pytlík džusu. Já vím, jsem nechutná.

Jídelna byla zavřená, stejně jako kuchyně, a nebyla tam ani noha. Ale jak je na naší škole zvykem, ani jedna místnost nebyla zamčená. Dovnitř i ven jsem se dostala úplně bez problémů. Když jsem odcházela s batohem nacpaným krví, snažila jsem se tvářit pokud možno normálně a nevinně. (Jako zlodějka bych se rozhodně neuživila.)

Nejvíc jsem se bála, že narazím na Lorena (na kterého jsem se fakticky úporně snažila zapomenout… i když ne zas tak, abych si sundala diamantové náušnice), ale nakonec jsem potkala jen jednoho kluka z tercie, Iana Bowsera. Je to takový prťous, ale je s ním legrace. Chodím s ním na dramaťák. Ian je k smrti zamilovaný do profesorky Nolanové, která tenhle předmět učí, a občas kvůli tomu vyvádí strašně směšné věci. Když do mě u dveří jídelny doslova vletěl, zrovna profesorku hledal.

„Jé, Zoey, promiň! Fakt se omlouvám!“ Nervózně mě pozdravil tradičním upírským gestem úcty, pěstí přitisknutou k srdci. „Ne-nechtěl jsem do tebe vrazit.“

„Nic se nestalo.“ Hrozně mi vadí, když se v mojí přítomnosti spolužáci chovají vyplašeně a ustrašeně, jako by se báli, že je proměním v nějaký sliz. Prosím vás, tady jsmeve Škole noci, ne v Bradavicích! (Jasně, četla jsem všechny díly Harryho Pottera a miluju i filmy, takže jsem oficiálně pako.)

„Neviděla jsi náhodou někde profesorku Nolanovou?“

„Ne, ani nevím, že se vrátila z prázdnin,“ odpověděla jsem.

„Vrátila, včera. Měl jsem se s ní už před půlhodinou sejít.“ Široce se usmál a začervenal se. „Chci se příští rok dostat do finále shakespearovské recitační soutěže, a tak jsem ji poprosil, jestli by mi nemohla dávat soukromé hodiny.“

„To je fajn.“ Chudáček. Jestli nepřestane mutovat, nemá v té drsné konkurenci sebemenší šanci.

„Kdybys ji náhodou potkala, řekni jí prosím, že ji hledám.“

„Spolehni se.“

Ian odešel. Já vyrazila k parkovišti, nasedla do auta a jela do hypermarketu. Koupit mobil na kredit (plus mýdlo, kartáček na zuby a cédéčko Kennyho Chesneyho) byla hračka. Mnohem horší byl telefonát od Erika.

„Zoey? Kde vězíš?“

„Pořád ve škole,“ řekla jsem. Nebyla to tak docela lež. V tu chvíli jsem zrovna zajížděla ke krajnici poblíž východní zdi, kde je „tajný“ zadní východ. Ty uvozovky jsou namístě, protože o něm ví většina mláďat a docela určitě všichni dospělí upíři. Máme ve škole takovou neformální tradici, že se mláďata právě tudy občas vyplíží mimo areál a uspořádají si vlastní rituál nebo provedou něco blíže neurčeného, co se teoreticky nesmí.

„Ve škole?“ Znělo to naštvaně. „Ale film už skoro končí.“

„Já vím. Promiň.“

„Stalo se něco? Jestli ti Afrodita řekla něco hnusného, tak to prostě pusť z hlavy, víš, jaká je.“

„Vím. Ale netýkalo se to tebe.“ Aspoň ne moc. „Nic mi není, jenom jsem teď strašně vynervovaná a musím si v hlavě srovnat pár věcí.“

„Zas ty tvoje věci.“ Moc nadšení v tom nebylo.

„Fakticky mě to mrzí, Eriku.“

„Jasně, fajn. To nevadí. Uvidíme se zítra nebo někdy. Čau.“ Pak mi to zamáčkl.

„Do háje,“ řekla jsem do hluchého mobilu.

V tom okamžiku na okénko na straně spolujezdce zaťukala Afrodita. Trhla jsem sebou a vykvikla. Položila jsem telefon a odemkla jí.

„Je na tebe naštvaný, co?“ řekla hned.

„Ty máš radarový sluch nebo co?“

„Ne, jenom perfektní odhad. A taky znám našeho Erika jako svoje boty. Nepřišla jsi na rande. Má vztek.“

„Tak zaprvé, on není náš kluk, ale můj. Zadruhé to nebylo žádné rande. Zatřetí se o Erikovi absolutně nehodlám bavit s někým, kdo se mu ho ještě nedávno snažil vyhulit.“

Čekala jsem, že začne prskat, ale ona se rozesmála. „OK, jak chceš. Ale nepomlouvej něco, dokud jsi to nezkusila, slečno Neposkvrněná.“

„Ble.“ Otřásla jsem se. „Změníme téma. Už jsem vymyslela, jak to se Stevie Rae uděláme. Vážně nemá cenu, aby ses schovávala, takže mi teď ukaž, kudy se jede k vašim, já tě tam vysadím a pak se tam se Stevie Rae vrátím.“

„A než ji přivezeš, já se zase ztratím?“

To mě taky napadlo. A ne že by mě ta představa nelákala, ale touhle dobou už mi bylo jasné, že zachránit Stevie Rae znamená spolupracovat s Afroditou. Moje nemrtvá kámoška si prostě musí na její přítomnost zvyknout. A těch tajemství a polopravd už na mě bylo trochu moc. Nechtěla jsem lhát aspoň holce, kvůli které lžu všem ostatním (jestli víte, jak to myslím).

„Ne. Stevie Rae musí jednoduše pochopit, že v tom jedeš i ty.“ Zrovna jsme zastavily na stopce, a tak jsem po ní střelila pohledem a optimisticky dodala: „Ale třeba nám všem udělá tu radost a zakousne tě.“

„Tohle se mi na tobě líbí. Vždycky vidíš všechno z lepší stránky,“ odsekla Afrodita sarkasticky. „Fajn, tady zatoč doprava. Až se dostaneš na hlavní třídu, odboč doleva a jeď pár bloků pořád rovně, až k té cihlové směrové tabuli, co ukazuje k muzeu.“

Jela jsem podle jejích instrukcí. Nesnažily jsme se

o žádnou plytkou konverzaci, ale mlčení mi vůbec nepřipadalo trapné ani nepříjemné. Vlastně mi s ní bylo celkem fajn. Tím nechci říct, že najednou přestala být mrcha, ale začínala mi být docela sympatická. Možná to byl jen další důkaz toho, že bych měla vážně uvažovat o návštěvě psychologa. Mimoděk mě napadlo, jestli mláďatům zabírají antidepresiva.

U cedule ukazující k muzeu Philbrook jsem odbočila doleva a Afrodita poznamenala: „Už jsme skoro tam. Pátý dům napravo. Nezabočuj hned na první příjezdovou cestu, až na druhou. Ta vede dozadu k bytu nad garáží.“

Když se dům objevil před námi, jenom jsem ohromeně zavrtěla hlavou. „Tady bydlíš?“

„Už ne.“

„Do prkýnka, vždyť to je palác!“ Ten dům byl úžasný. Takhle si představuju, že bydlí boháči v Itálii.

„Spíš vězení.“ Chystala jsem se pronést nějaké moudro ve smyslu, že jako označené mládě je oficiálně plnoletá, a tím pádem může svoje rodiče poslat někam (jako jsem to svým způsobem udělala já), ale než jsem jí stačila říct něco milého, začala se do mě zase navážet. „A ty tvoje ubohé náhražky pořádných sprostých slov mi jdou na nervy. Ono by tě neubylo, kdybys někdy řekla do prdele. Panenská svatozář by ti určitě nezhasla.“

„Já nadávám. Říkám zatraceně, sakra a do prčic. Skoro za každou větou.“ Proč mám vlastně najednou zapotřebí hájit svoji nechuť ke sprostým slovům?

„Tak to jo.“ Evidentně jsem jí byla k smíchu.

„A na panenství není vůbec nic špatného. Pořád lepší než si to rozdat s každým na potkání.“

Smála se dál. „Ty se máš ještě hodně co učit, Červenko.“ Ukázala na budovu, která připomínala zmenšeninu velkého domu. „Zajeď tam dozadu. Byt má zadní vchod a auto aspoň nebude vidět z ulice.“

Zaparkovala jsem svého brouka za luxusní garáží a vystoupily jsme. Afrodita odemkla dveře a za nimi se objevilo schodiště. Vyšly jsme nahoru do bytu.

„Ty bláho, tady teda za starých časů na služebnictvu nešetřili,“ zamumlala jsem a rozhlížela se po naleštěných podlahách z tmavého dřeva, kožených křeslech a blýskavé kuchyni. Všechno bylo dokonale sladěné, nikde se nepovalovaly žádné kýčovité serepetičky. Na ozdobu tam stálo pár svíček a na první pohled šíleně drahých váz. Vzadu byla ložnice a koupelna. Nakoukla jsem tam a spatřila velikánskou postel s nadýchanými péřovými polštáři a přikrývkami. Do koupelny jsem se nedívala, ale byla jsem si jistá, že je stokrát hezčí než nejlepší koupelna u našich doma.

„Myslíš, že to půjde?“ zeptala se Afrodita.

Zamířila jsem k jednomu oknu. „Tlusté závěsy, to je dobře.“

„A taky okenice. Zavírají se zevnitř, takhle.“ Předvedla mi to.

Kývla jsem k ploché televizi. „Kabelovka?“

„Samozřejmě,“ odvětila. „Někde tady bude i pár dévédéček.“

„Bezva.“ Přešla jsem ke kuchyni. „Nechám ty pytlíky s krví tady, vezmu si s sebou jenom jeden. Radši hned vyrazím.“

„Fajn. Já si zatím pustím MTV.“

„Fajn,“ zopakovala jsem po ní, ale k odchodu jsem se neměla. Rozpačitě jsem si odkašlala. Afrodita zvedla oči od ovladače.

„Co je?“

„Stevie Rae nevypadá jako dřív a taky se jinak chová.“

„Vážně? To by mě ani ve snu nenapadlo, ještě žes mě na to upozornila. Vždyť většina lidí, co umřou a pak vstanou z mrtvých a sajou krev, je úplně v pohodě a nikdo by to na nich nepoznal.“

„Mluvím vážně.“

„Zoey, já Stevie Rae a pár těch dalších příšer viděla ve vizích. Jsou hnusné. Nemusíš to rozvádět.“

„Jenže doopravdy je to ještě horší.“

„To by mě taky napadlo.“

„Ne abys Stevie Rae něco řekla,“ varovala jsem ji.

„Jako abych si odpustila poznámky o tom, že je mrtvá a tak? Nebo že je hnusná?“

„Obojí. Nechci, abys ji vyplašila. Nebo aby se na tebe vrhla a prokousla ti krk. Asi bych ji dokázala zastavit, ale stoprocentně jistá si tím nejsem. A kromě toho, že by to bylo nechutné a těžko by se to vysvětlovalo, ta krev by tady všechno úplně zničila.“

„Ty jsi tak ohleduplná.“

„Hele, Afrodito, zkus něco nového. Zkus být milá,“ řekla jsem.

„Tak já nebudu mluvit vůbec.“

„To by taky šlo.“ Zamířila jsem ke dveřím. „Vrátím se co nejdřív.“

„Poslyš,“ zarazila mě ještě, „vážně by mi dokázala prokousnout krk?“

„Levou zadní,“ odpověděla jsem a zavřela za sebou.

12)

Poznala jsem, že Stevie Rae už k altánu dorazila. Neviděla jsem ji, zato jsem ji cítila. Fuj. Vážně, hnus. Doufala jsem, že důkladná koupel a trocha šamponu s tím smradem něco udělá, ale moc jistá jsem si tím nebyla. Ať se mi to líbí nebo ne, je koneckonců mrtvá.

„Stevie Rae, já vím, že tady někde jsi,“ zavolala jsem tiše. Víte, upíři se dokážou pohybovat naprosto neslyšně a umějí kolem sebe vytvořit takovou bublinu neviditelnosti. Mláďata tuhle schopnost mají taky, jenom ne úplně dokonalou. Já jsem jaksi předčasně vyspělá, takže jsem v těchhle věcech poměrně dobrá. Kdyby snad někdo, například strážný muzea, ve tři ráno koukal z okna, rozhodně mě neuvidí. Ale zatímco svojí schopností zůstat v zšeřelé pohádkové zahradě muzea neviditelná jsem si byla celkem jistá, netušila jsem, jestli dokážu schovat do své bubliny i Stevie Rae. Zkrátka a dobře jsem ji chtěla popadnout a zmizet. „Vylez. Mám pro tebe oblečení, krev a poslední album Kennyho Chesneyho.“ To poslední byl nestydatý úplatek. Stevie Rae je do toho plešatého svalovce a jeho countryových odrhovaček blázen. Neptejte se mě, co na něm vidí nebo slyší.

„Krev!“ zasyčel z křoví u paty altánu hlas, který teoreticky mohl patřit Stevie Rae, kdyby měla fakticky hroznou rýmu a trpěla vážnou duševní poruchou.

Obešla jsem altán a nakoukla za hustý (ale pečlivě sestříhaný) keř. „Stevie Rae?“

Vypotácela se odtamtud a vrhla se ke mně. Oči jí plály příšerným rudým svitem. „Dej mi tu krev!“

No nazdar. Vypadala jako šílenec. Honem jsem rozepnula batoh, vytáhla pytlík krve a podala jí ho. „Počkej vteřinku, vzala jsem nůžky, abys…“

Stevie Rae ohavně zavrčela, urvala vršek sáčku zuby (teda spíš tesáky), zaklonila hlavu a vycucla ho, než bys řekl švec. Vyždímala z něj poslední kapičku a hodila ho na zem. Když se na mě potom podívala, lapala po dechu, jako by zrovna vyhrála závod na sto metrů.

„Hnusný, co?“

Usmála jsem se na ni a snažila se nedat najevo, že mě to doopravdy vyděsilo. „No, babička říká, že každý může udělat dobrý dojem, když je zdvořilý a mluví spisovně, takže příště říkej radši ‚hnusné‘ a nezapomeň poděkovat.“

„Potřebuju víc krve.“

„Mám pro tebe ještě čtyři sáčky. Nechala jsem je v ledničce tam, kde teď budeš bydlet. Chceš se převléknout už tady, nebo až si tam dáš sprchu? Je to hned tady naproti přes ulici.“

„O čem to mluvíš? Dej mi moje věci a krev a tím to hasne.“

Oči jí trochu zesvětlaly, ale stejně vypadala zle a nepříčetně. Byla ještě vychrtlejší a bledší než včera. Zhluboka jsem se nadechla. „Takhle to dál nejde, Stevie Rae.“

„Takhle to je a jiné to nebude. Já už se nezměním.“ Ukázala na obrys měsíčního srpku na svém čele. „Moje znamení se nikdy nevybarví. Zůstanu už navždycky mrtvá.“

Prozkoumala jsem obrys. Není nějaký vybledlý? Připadal mi světlejší nebo aspoň míň zřetelný a to nevěstilo nic dobrého. Dost to se mnou zamávalo. „Ty nejsi mrtvá.“ Nic lepšího mě nenapadlo.

„Připadám si tak.“

„No, vlastně tak i vypadáš. A když člověk hnusně vypadá, většinou se i hnusně cítí. Třeba to bude právě tím.“ Vytáhla jsem z batohu jednu kovbojskou botu. „Koukni, co pro tebe mám.“

„Boty globální problémy nevyřeší.“ Tohle byl dávný spor, který vedla s dvojčaty, a v jejím hlase zazněla stopa někdejšího zápalu.

„Dvojčata by ti k tomuhle řekla svoje.“

Zase se vrátila k bezvýraznému chladnému tónu. „Co by asi holky řekly, kdyby mě teď viděly?“

Zadívala jsem se jí do rudých očí. „Že potřebuješ sprchu a zásah módní policie. Ale taky by byly strašně rády, že jsi naživu.“

„Já nejsem naživu. To se ti tady právě snažím vysvětlit.“

„Ušetři si námahu. Tomu neuvěřím, dokud budeš chodit a mluvit. Podle mě nejsi ani trochu mrtvá, jen ses změnila. Netvrdím, že ses proměnila v dospělého upíra. Tohle je nějaká jiná proměna a připadá mi o hodně těžší než ta moje. Proto se s tebou tohle děje. Dovolíš mi prosím, abych ti pomohla? Zkus aspoň na chvíli věřit, že se to dá nějak vyřešit, ano?“

„Nechápu, jak si tím můžeš být tak jistá,“ řekla.

Moje odpověď vytryskla odněkud z hloubi duše, a jakmile jsem ji zformulovala do slov, věděla jsem, že to je přesně to pravé. „Jsem si tím tak jistá, protože na sto procent vím, že Nyx tě pořád miluje. Sice tomuhle nezabránila, ale určitě pro to má nějaký vážný důvod.“

V kamarádčiných rudých očích se objevil záblesk naděje a mě z toho zabolelo u srdce. „Fakt myslíš, že mě Nyx neopustila?“

„Neopustila, a já taky ne.“ Vykašlala jsem se na to, že smrdí, a pevně ji objala. Sice můj stisk neopětovala, ale neodtáhla se a ani se mi nezakousla do krku, což byl docela pokrok. „Pojď. Sehnala jsem ti bydlení hned tady poblíž.“

Vykročila jsem a doufala, že půjde za mnou. Chvilku sice váhala, ale pak šla. Vzaly jsme to zkratkou přes zahradu až k Rockford Road. Afroditin palác (vlastně spíš palác jejích trhlých rodičů) je na Sedmadvacáté ulici, se kterou se tahle kříží. Kráčela jsem tmou prostředkem silnice a připadala si trochu jako ve snu. Vší silou jsem se soustředila na svůj příkrov ticha a neviditelnosti, aby halil i Stevie Rae, která šla tak metr za mnou. Byla opravdu pořádná tma a všude vládlo nepřirozené ticho. Zvedla jsem hlavu a zadívala se přes holé větve starých stromů lemujících ulici na nebe. Správně jsem měla spatřit skoro kompletní úplněk, ale obloha se zatáhla a přes mraky prosvítala jen nezřetelná bílá záře. Ochladilo se a já byla velice vděčná svému měnícímu se metabolismu, že poryvy studeného větru skoro necítím. Napadlo mě, jestli je Stevie Rae taky odolná vůči rozmarům počasí, a už jsem se jí na to chtěla zeptat, ale předběhla mě.

„Neferet se to nebude líbit.“

„Co jako?“

„Že nejsem s ostatními, ale s tebou.“ Evidentně ji to znervózňovalo, protože si nevědomky třela předloktí.

„Klid, Neferet se nedozví, že jsi se mnou. Aspoň do té doby, než budeme připravené jí to dát vědět.“

„Pozná to, jakmile se vrátí a nenajde mě tam.“

„Bude akorát vědět, že jsi pryč, nic víc. Mohlo se ti třeba něco stát.“ Vtom mi cosi docvaklo. Cosi tak neuvěřitelného, že jsem se zastavila, jako bych narazila do zdi. „Stevie Rae! Ty už kolem sebe nepotřebuješ mít dospělé upíry, abys přežila!“

„Cože?“

„To znamená, že jsi dokončila proměnu! Nekašleš a nejsi na smrt nemocná.“

„Zoey, to bude tím, že obojí už mám za sebou.“

„Ne, ne, ne! Tak jsem to nemyslela.“ Popadla jsem ji za ruku a nenechala se vyvést z míry tím, že se mi hned vyškubla a ucouvla. „Dokážeš přežít bez dospělých. To dovedou jen jiní dospělí. Tím pádem mám pravdu, dokončila jsi proměnu, jenom trochu jinou.“

„A to má jako být dobrá zpráva?“

„Jo!“ V hloubi duše jsem si tím zdaleka nebyla tak jistá, ale za každou cenu jsem chtěla Stevie Rae dodat trochu optimismu. Zvlášť proto, že vypadala dost špatně. Jako že ještě hůř než obvykle. „Co je ti?“

„Potřebuju krev!“ Přejela si špinavý obličej roztřesenou rukou. „Jeden malý sáček ani náhodou nestačí. Včera jsi mě nenechala nakrmit, takže už jsem dva dny bez jídla. A když mám hlad, je to… příšerné.“ Podivně naklonila hlavu ke straně, jako by zaslechla ve větru nějaký hlas. „Slyším, jak jim v žilách šumí krev.“

„Komu?“ Udělalo se mi trochu špatně, ale zároveň mě to zvláštně fascinovalo.

Máchla paží a ten pohyb měl v sobě něco ladně zvířecího. „Lidem, co tady kolem spí.“ Její hlas klesl v zastřený šepot. Něco v jejím tónu mě nevysvětlitelně nutilo, abych se naklonila blíž, přestože jí oči zase rudě hořely a páchla tak hrozně, že se mi zvedal žaludek. „Někdo je vzhůru.“ Ukázala na velikou vilu vpravo od nás. „Holka… asi tak stejně stará jako my… je sama ve svém pokoji…“

Znělo to jako vábivý zpěv. Prudce se mi rozbušilo srdce. „Jak to víš?“ šeptla jsem.

Otočila planoucí oči zpátky ke mně. „Já vím spoustu věcí. Vím, že toužíš po krvi. Cítím to. Není důvod, proč by sis ji měla odpírat. Můžeme jít dovnitř za tou holkou. Společně ji zvládneme. Rozdělím se s tebou, Zoey.“

Na vteřinu jsem propadla vášni, která rozpalovala zrak Stevie Rae, i vlastnímu hladu. Neměla jsem lidskou krev od chvíle, kdy jsem se před měsícem napila z Heatha. Byl to jen jeden malý doušek, ale vzpomínka na něj mi utkvěla na jazyku jako dráždivé tajemství. Omámeně jsem naslouchala, jak Stevie Rae spřádá temnou pavučinu, která mě stahovala do svého nádherného lepkavého objetí!

„Ukážu ti cestu dovnitř. Umím najít vchody, o kterých nikdo neví. Přiměješ tu holku, aby mě pozvala dál, nemůžu teď vstoupit do ničího domu bez pozvání. Ale když už jsem jednou vevnitř…“ Zasmála se.

Jen díky tomu smíchu jsem se probrala. Stevie Rae se dřív smála hrozně hezky. Šťastně, dětsky a s nevinnou radostí ze života. Teď to znělo jako zkreslená zlovolná ozvěna.

„Ten byt je tamhle o dva domy dál. Krev je v ledničce.“ Obrátila jsem se k ní zády a vyrazila.

„Jenomže ta není teplá ani čerstvá.“ Znělo to naštvaně, ale šla za mnou.

„Je celkem čerstvá a v kuchyni máš mikrovlnku, můžeš si ji ohřát.“

Na to nic neřekla a za pár minut už jsme byly u sídla. Zavedla jsem ji zadem k bytu nad garáží, otevřela dveře a začala stoupat do schodů. V polovině jsem si všimla, že Stevie Rae za mnou nejde. Seběhla jsem zase dolů. Stála venku ve tmě. Jasně jsem rozeznávala jen rudé oči.

„Musíš mě dovnitř pozvat,“ řekla.

„Jé, promiň.“ Sice jsem ji předtím slyšela, ale asi jsem to úplně nevnímala, protože teprve teď mi došlo, jak moc je Stevie Rae jiná než já. Byl to šok. „Hm, no, tak pojď dál,“ vyhrkla jsem.

Udělala krok vpřed a narazila do neviditelné překážky. Vyjekla bolestí a pak zavrčela. Provrtala mě planoucím pohledem. „Nějak ti to nevychází. Nedostanu se sem.“

„Říkalas přece, že stačí, abych tě pozvala.“

„Ne ty. Někdo, kdo v tom domě bydlí.“

Nade mnou zazněl Afroditin chladně zdvořilý hlas. „Já tu bydlím. Pojď dál.“ Nepříjemně mi připomněla svoji mámu.

Stevie Rae bez problému překročila práh. Už došla skoro ke mně, když si uvědomila, čí hlas právě slyšela. Její netečný výraz vystřídal prudký hněv.

„Tys mě přitáhla k ní domů!“ Vyštěkla to na mě, ale dívala se přitom na Afroditu.

„Ano, a existuje pro to velice jednoduché vysvětlení.“ Připravila jsem se, že kdyby se dala na ústup, popadnu ji za flígr, ale pak jsem si vzpomněla, jakou má teď děsnou sílu, a začala se radši soustředit na moc živlů. Napadlo mě, že využiju nadání pro vzduch a poručím větru, aby zabouchl dveře, než k nim doběhne.

„To jsem teda zvědavá! Víš dobře, že Afroditu nemůžu ani cítit.“ Konečně stočila pohled ke mně. „Sotva jsem umřela, už s ní kamarádíš?“

Chtěla jsem ji ujistit, že kámošky ani náhodou nejsme, ale Afrodita mě předběhla. „Prober se,“ odsekla pohrdavě. „Já se Zoey nekamarádím. Vaše stádo pakoňů se pořád pase hezky pohromadě. Zapletla jsem se do toho jen proto, že Nyx má zvrácený smysl pro humor. Takže buď pojď dál, nebo padej, odkud jsi přišla. Mně je to fuk…“ Konec věty už jsme skoro neslyšely, protože se otočila a vrátila se zpátky do bytu.

„Věříš mi?“ zeptala jsem se Stevie Rae.

Zadívala se na mě a dlouho ze mě nespouštěla zrak. „Ano,“ odvětila nakonec.

„Tak pojď.“ Pokračovala jsem nahoru a Stevie Rae šla neochotně za mnou.

Afrodita seděla na gauči a předstírala, že sleduje MTV. Když jsme vstoupily dovnitř, nakrčila nos a řekla: „Co to tady tak děsně smrdí? Jako když něco chcíplo…“ Zvedla hlavu a uviděla Stevie Rae. Rozšířily se jí zorničky. „Vlastně nic.“ Ukázala dozadu. „Koupelna je tam.“

Podala jsem kámošce svůj batoh. „Na. Promluvíme si, až budeš hotová.“

„Nejdřív krev,“ prohlásila.

„Běž dozadu a já ti tam jeden pytlík přinesu.“

Upřeně zírala na Afroditu a ta zase nespouštěla oči z televize. „Přines dva,“ zasyčela.

„Dobře, dva. Jak chceš.“

Bez dalších řečí odešla. Dívala jsem se za ní. Kráčela s podivnou elegancí šelmy.

„Tak to je hustý. Je hnusná, špinavá a naskakuje mi z ní husí kůže,“ šeptla Afrodita. „Nemohlas mě varovat?“

„Já se snažila. To tys dělala, jako že víš všechno na světě. Vzpomínáš?“ opáčila jsem taky šeptem. Potom jsem vyrazila ke kuchyňce a vytáhla z lednice pytlíky krve. „A slíbila jsi, že budeš milá.“

Zaklepala jsem na zavřené dveře koupelny. Nic se neozvalo, a tak jsem je opatrně pootevřela a nakoukla dovnitř. Stevie Rae držela džíny, tričko a boty. Jen tak tam stála, uprostřed překrásné koupelny, a koukala se na ně. Tvář měla odvrácenou, takže jsem si tím nemohla být jistá, ale vypadalo to, že brečí.

„Přinesla jsem ti krev,“ řekla jsem tiše.

Stevie Rae se vzchopila, otřela si dlaní obličej a hodila oblečení i boty na mramorový sokl u umyvadla. Natáhla se pro sáčky. Dala jsem jí k nim ještě nůžky, které jsem našla v kuchyni.

„Chceš s něčím pomoct?“ zeptala jsem se.

Zavrtěla hlavou, ale nepodívala se na mě. „Zacláníš tady, protože jsi zvědavá, jak vypadám nahá, nebo protože chceš taky trochu krve?“

„Ani jedno.“ Udržela jsem neutrální tón. Nechtěla jsem se nechat vytočit, když se mě zjevně snažila vyprovokovat. „Budu v obýváku. Ty staré hadry hoď na chodbu, já je vynesu.“ Rázně jsem za sebou zavřela.

Když jsem se vrátila k Afroditě, zavrtěla hlavou. „Tohle chceš zachraňovat?“

„Ne tak nahlas!“ sykla jsem a unaveně klesla na druhý konec gauče. „A nehodlám ji zachraňovat sama. Pomůže mi Nyx a taky ty.“

Otřásla se. „Nevím, jestli hůř smrdí, nebo vypadá.“

„To jsem si všimla, a ona taky.“

„Jen říkám, že je to hnus.“

„Říkej si, co chceš, ale ne před Stevie Rae.“

„Tak jen aby bylo jasno, ta holka je podle mě nebezpečná,“ prohlásila. „Napadají mě dvě slova: časovaná bomba. Z té by se rozklepalo i tvoje stádo pakoňů.“

„Nemohla by sis laskavě vymyslet něco jiného?“ Ach bože, jsem fakt k smrti utahaná.

„Když vy jste pakoňové. Ty vaše víkendy…“

„Jaké víkendy?“ Neměla jsem ponětí, o čem mluví.

„Skoro každý víkend se slezete a díváte se popořadě na všechny díly Hvězdných válek nebo Pána prstenů.“

„No a co?“

Teatrálně obrátila oči v sloup. „No právě. Tobě to ani nepřipadá divné. Jasný důkaz, že jste stádo pakoňů.“

Zaslechla jsem, jak se otevřely a zase zavřely dveře koupelny, což mi ušetřilo vysvětlování, že samozřejmě moc dobře vím, jak jsou ty filmy ohrané, ale že si u nich člověk může užít spoustu legrace, zvlášť když na ně čučí s partou kámošů, všichni se cpou popcornem a sténají blahem nad Anakinem a Aragornem. (Mně se celkem líbí i Legolas, ale dvojčatům připadá moc přiteplalý. Damien ho pochopitelně zbožňuje.) Zašla jsem do kuchyně, našla pod dřezem pytel na odpadky, nacpala do něj odporné hadry Stevie Rae, zavázala ho a vyhodila před dveře bytu na schody.

„Brrr,“ otřásla se Afrodita.

Sedla jsem si zpátky na gauč a upřela nevidoucí pohled na obrazovku. Afroditu jsem ignorovala.

„Myslela jsem, že si o tom chceš promluvit.“ Ukázala bradou ke koupelně.

„Stevie Rae není žádné to.“

„Smrdí jako to.“

„Odpověď zní ne. Nebudeme o ní mluvit, dokud u toho ona nebude,“ uzavřela jsem důrazně.

13)

Když jsem Afroditě zatrhla diskuzi o Stevie Rae, obrátila jsem se zpátky k televizi. Nedokázala jsem však v klidu sedět. Po chvíli jsem vstala, zatáhla závěsy a pozavírala okenice, ale to mi zabralo jen pár minut, a tak jsem zamířila do kuchyně a prohlédla si zásoby ve skříňkách. Už dřív jsem si všimla, že v ledničce je karton balené vody Perrier, pár láhví bílého vína a několik kusů takového toho drahého cizího sýra, co smrdí jako zapařené nohy. V mrazáku bylo maso, ryby zabalené v hnědém papíře a led. Ve skříňkách jsem sice našla leccos, ale samé hnusy, co jedí pracháči. Znáte to, konzervy s rybičkami, které nemají ani odříznuté hlavy, uzené ústřice (ble), další podezřelé maso, sklenice s nakládanými podivnostmi a neochucené krekry v dlouhých krabičkách. Po pořádné cole ani stopa.

„Budeme muset na nákup,“ podotkla jsem.

„Stačí, když se připojíš na on-line konto, co mají rodiče v lahůdkářství Petty’s. Prostě si naklikáš, co chceš, oni to sem dovezou a strhnou to našim z účtu. Jenom musíš smraďošku na tu chvilku zamknout v ložnici nebo něco.“

„Co až vaši uvidí, že platí něco, co nekupovali?“

„Vůbec si toho nevšimnou,“ řekla. „Platba jde přes banku a je to jen pár dolarů.“

„Fakt?“ Netušila jsem, že někteří lidi takhle doopravdy žijou. „Ty bláho, vy musíte mít peněz.“

Pokrčila rameny. „No jo.“

Pak jsme sebou obě trhly, protože se za námi ozvalo významné zakašlání. Když jsem se otočila a uviděla Stevie Rae, píchlo mě u srdce. Krátké blond vlasy měla mokré a rámovaly jí obličej v obvyklých prstýncích. Oči měla pořád červené a tváře propadlé a bledé, ale špína zmizela. A i když na ní oblečení viselo, vypadala zase jako stará dobrá Stevie Rae.

„Ahoj,“ šeptla jsem. „Cítíš se líp?“

Nervózně se ošila, ale kývla.

„Rozhodně míň smrdíš,“ poznamenala Afrodita.

Vrhla jsem na ni vražedný pohled.

„Co je? Snažím se být milá.“

S povzdechem jsem zavrtěla hlavou. Tady se žádné pomoci nedočkám. „Dobře, co kdybychom teď probraly další postup?“ Myslela jsem to jako řečnickou otázku, ale Afrodita mi do toho vpadla.

„Jaký další postup? Já vím, že Stevie Rae, ehm, řeší všelijaké závažné problémy, ale nemám ponětí, co s tím chceš dělat. Je mrtvá. Vlastně nemrtvá.“ Koukla po Stevie Rae. „Hele, teď to doopravdy nemyslím jako urážku, jenom…“

„To není urážka. Máš pravdu,“ přerušila ji Stevie Rae. „A netvař se, jako by ti na mně nějak záleželo. Jsem ti stejně ukradená, jako když jsem ještě byla naživu.“

„Snažím se být zdvořilá,“ odsekla Afrodita, ale po zmíněné zdvořilosti nebyla v jejím tónu ani stopa.

„Tak to máš co zlepšovat,“ vmísila jsem se do hovoru. „Sedni si, Stevie Rae.“ Posadila se do měkkého koženého křesla vedle gauče. Já si sedla zpátky na svoje místo a pokusila se nemyslet na to, jak mě bolí hlava. „Teď vám povím, co jsem zjistila.“ Vypočítala jsem body na prstech. „Zaprvé, Stevie Rae už nepotřebuje kontakt s dospělými upíry, což znamená, že dokončila proměnu.“ Afrodita se nadechla, ale já ji nepustila ke slovu. „Zadruhé potřebuje krev, dokonce častěji než normální upíři.“ Zadívala jsem se na obě holky. „Neví některá z vás, jestli dospělí začnou vyšilovat, když nemají pravidelný přísun krve?“

„V upíří sociologii pro pokročilé jsme se učili, že dospělí musejí pravidelně pít krev, jinak onemocní. To může znamenat fyzicky i duševně,“ řekla Afrodita a pokrčila rameny. „Neferet se nikdy nezmínila, že se upíři bez krve zblázní. Ale třeba je to jedna z věcí, které nám poví až po dokončení proměny.“

„Já jsem o ničem takovém nikdy neslyšela, když jsem ještě byla naživu,“ dodala Stevie Rae.

„Stačí krev jakéhokoli savce, nebo musí být lidská?“

„Lidská.“ Směřovala jsem tu otázku na Stevie Rae, ale odpověděly s Afroditou současně.

„Dobře. Tak dál. Krom toho, že se Stevie Rae neobejde bez krve a nepotřebuje k přežití dospělé upíry, nemůže vstoupit do lidského obydlí, dokud ji tam někdo nepozve.“

„Někdo, kdo tam bydlí,“ doplnila kamarádka. „Ale to není zas až takový problém.“

„Jak to?“ zeptala jsem se.

Obrátila ke mně narudlé oči. „Dokážu lidi přimět, aby dělali věci proti své vůli.“

Stálo mě hodně úsilí, abych se neotřásla.

„Na tom není nic divného,“ ozvala se Afrodita. „Spousta dospělých upírů má tak silné charisma, že jim lidi nic neodmítnou. To je jeden z důvodů, proč se nás tolik bojí. Zrovna ty bys to měla chápat, Zoey.“

„Ehe?“

Zvedla obočí. „Otiskla ses přece s tím svým lidským klukem. Určitě ti nedalo moc práce ho přemluvit, aby ti dal líznout.“ Významně se odmlčela a zlomyslně se usmála. „Pochopitelně mluvím o krvi.“

Tu nechutnou narážku jsem přešla. „Fajn, takže to je další věc, kterou má Stevie Rae společnou s dospělými. Ale normální upíry nemusí ostatní zvát, aby k nim mohli přijít, ne?“

„V životě jsem nic podobného neslyšela,“ potvrdila Afrodita.

„To je tím, že nemám duši,“ pronesla Stevie Rae naprosto lhostejným tónem.

„Ty máš duši,“ namítla jsem automaticky.

„Nemám. Když jsem umřela, Neferet nějak dokázala oživit moje tělo, ale lidskost mi nevrátila. Moje duše zůstala mrtvá.“

Za žádnou cenu jsem si nechtěla připustit, že je něco takového možné, a už jsem se s ní chtěla začít hádat, ale Afrodita mi nedala příležitost.

„To zní logicky. Proto nemůžeš vstoupit do příbytku živé bytosti bez pozvání a proto asi shoříš, když vyjdeš na denní světlo. Bez duše nemáš proti slunci šanci.“

„Jak to víš?“ vyhrkla Stevie Rae.

„Věštecké vize, vzpomínáš?“

„Já myslela, že se na tebe Nyx vykašlala a nadání ti vzala,“ opáčila kamarádka nemilosrdně.

„Tyhle pomluvy roznáší Neferet, protože Afrodita viděla ve vizích právě ji, a tebe,“ vysvětlila jsem důrazně. „Nyx se na ni nevykašlala. A na tebe taky ne.“

„Proč Zoey pomáháš?“ štěkla Stevie Rae na Afroditu. „A ty kecy, že Nyx má mizerný smysl pro humor, si nech. Chci slyšet opravdický důvod.“

Afrodita ohrnula nos. „Do toho ti sakra vůbec nic není.“

Stevie Rae vyskočila a vrhla se k ní tak rychle, že se proměnila v rozmazanou šmouhu. Než jsem stačila mrknout, chytila Afroditu za krk a přitáhla si ji tak blízko, že se dotýkaly nosem. „Omyl. Je to moje věc, protože jsem tady. Pozvalas mě dál, pamatuješ?“

„Stevie Rae, pusť ji,“ řekla jsem klidným tónem, ale srdce mi tlouklo jako splašené. Kamarádka vypadala zatraceně nebezpečně a úplně pomateně.

„Nikdy jsem ji neměla ráda, Zoey. To víš moc dobře. Tisíckrát jsem ti říkala, že je zkažená a máš se od ní držet dál. Nevím, proč bych jí teď nemohla zakroutit krkem.“

Dost mě znepokojovalo, jak Afroditě vylézají oči z důlků a jak rudne v obličeji. Pokoušela se Stevie Rae vytrhnout, ale měla asi tak stejnou šanci jako malé dítě proti naštvanému dospělému. Pomoz mi Stevie Rae přivést k rozumu, pomodlila jsem se v duchu k bohyni a soustředila se na moc živlů. V hlavě mi najednou zazněla slova a já je rovnou vyhrkla nahlas.

„Nemůžeš jí zakroutit krkem, protože nejsi žádná nestvůra.“

Sice Afroditu nepustila, ale otočila se ke mně. „Jak to víš tak jistě?“

Bez váhání jsem odpověděla: „Protože věřím v naši bohyni a v tu část tebe, která je pořád moje nejlepší kámoška.“

Stevie Rae pustila svoji oběť a ta se rozkašlala a začala si masírovat krk.

„Omluv se,“ nařídila jsem bývalé spolubydlící ostře. Rudé oči jí vztekle zaplály, ale já se narovnala a pohled jí oplatila. „Omluv se jí,“ trvala jsem na svém.

„Jenže mě to nemrzí.“ Vrátila se (normální rychlostí) ke křeslu.

„Nyx dala Afroditě nadání pro zemi,“ řekla jsem. Stevie Rae sebou škubla, jako bych jí dala facku. „Když jsi ji napadla, ublížila jsi zároveň i bohyni.“

„Nyx dovolila, aby na moje místo nastoupila ona?“

„Nyx chce, aby ti Afrodita pomohla. Já to sama nezvládnu, Stevie Rae. Našim kamarádům o tobě říct nemůžu, protože Neferet by se jim určitě podívala do hlavy a všechno by se provalilo. A i když to nevím na sto procent, v hloubi duše jsem přesvědčená, že Neferet je zlá. Stojíme samy proti neskutečně mocné velekněžce. Afrodita je jediné mládě kromě mě, kterému Neferet nedokáže přečíst myšlenky. Potřebujeme ji.“

Stevie Rae na blondýnu, která si pořád třela krk a lapala po dechu, zhnuseně pohlédla. „Stejně trvám na tom, aby řekla, proč nám pomáhá. Nemá nás ráda. Je to lhářka, tyranka a hnusná mrcha.“

„Pokání,“ vypravila ze sebe přidušeně Afrodita.

„Cože?“ opáčila Stevie Rae.

Afrodita se na ni rozzlobeně zadívala. Hlas měla pořád trochu ochraptělý, ale dýchat už zjevně mohla a zděšení vystřídal vztek. „Jaké cože? Ty to slovo neznáš? Po-ká-ní,“ vyslabikovala. „To znamená, že musím odčinit něco zlého. Vlastně hodně zlých věcí. Proto musím udělat, na co jsem dřív kašlala, řídit se Nyktinou vůlí.“ Odkašlala si a tvář se jí zkřivila bolestí. „Nelíbí se mi to o nic víc než tobě. A když už mluvím takhle upřímně, rovnou ti povím, že pořád hrozně smrdíš a tvoje kovbojské hadry vypadají praštěně.“

„Afrodita ti odpověděla na otázku,“ obrátila jsem se na kámošku. „Nebyla zrovna dvakrát zdvořilá, ale ty ses ji před chvílí pokusila uškrtit, takže jste si kvit. Teď se jí omluv.“ Přísně jsem se na ni zahleděla a mlčky přivolala energii ducha. Stevie Rae polekaně zamrkala a sklopila oči.

„Promiň,“ zahučela si pod vousy.

„Tys něco říkala? Asi špatně slyším,“ řekla Afrodita.

„Už mě nebaví, jak se vy dvě chováte jako malí spratci na pískovišti!“ zaječela jsem. „Stevie Rae, omluv se jako dospělá a ne jako rozmazlený fakan.“

„Omlouvám se,“ pronesla hlasitě a zamračila se na Afroditu.

„Koukněte,“ povzdychla jsem si, „my tři se musíme nějak dohodnout. Takhle bych se pořád bála, že se vzájemně pokusíte zabít, jakmile se k vám otočím zády.“

„To by mohla zkusit.“ Stevie Rae nehezky našpulila pusu. „Nemůže mě zabít, i kdyby sebevíc chtěla.“

„Protože už jsi mrtvá, nebo protože bych se k tobě přes to tvoje zamořené pásmo vůbec nedostala?“ zeptala se Afrodita falešně sladkým hláskem.

„Tohle přesně myslím!“ zařvala jsem na ně. „Nechte toho! Když nedokážeme spolupracovat, jak se postavíme Neferet? A jak uzdravíme Stevie Rae?“

„My se musíme postavit Neferet?“ podivila se Afrodita.

„Proč se jí musíme postavit?“ namítla Stevie Rae.

„Protože je zlá, do prdele!“ zaječela jsem.

„Tys řekla do prdele,“ pípla Stevie Rae.

„A neuhodil do tebe blesk. Do hajzlu, to je něco,“ zaradovala se Afrodita.

„Vůbec jsem nevěděla, že takové slovo znáš, Červenko,“ pokračovala kámoška.

Bezděky jsem se na ni usmála. V tu chvíli vypadala a mluvila úplně jako dřív a to ve mně vyvolalo obrovský příval naděje. Pořád tam někde je. Stačí vymyslet nějaký způsob, jak v ní probudit…

„To je ono!“ vykřikla jsem vzrušeně.

„Že začneš mluvit sprostě? Podle mě to teda není zrovna dobrý nápad, Zoey, vůbec se to k tobě nehodí,“ prohlásila Stevie Rae.

„Myslím, že vážně nemáš duši, Stevie Rae. Nebo ti schází nějaká její část.“

„Říkáš to, jako by to bylo dobře,“ ozvala se Afrodita. „Nechápu, kam míříš.“

„Nejsem zrovna nadšená, že s ní musím v něčem souhlasit, ale vážně, co je tak skvělého na tom, že nemám duši?“ zeptala se kámoška.

„Tak tě přece uzdravíme!“ Jenom na mě dál nechápavě zíraly. Protočila jsem oči. „Stačí, když ti vrátíme duši nebo ji nějak slepíme zpátky dohromady. Je fakt, že asi nebudeš úplně stejná jako předtím. Evidentně jsi dokončila proměnu, jenom jinou.“

„Jo, trošku jinou,“ zamumlala Afrodita.

„Ale jakmile budeš zase mít neporušenou duši, vrátí se ti lidskost, tvoje staré já. A o to tady jde především. To ostatní,“ vágně jsem mávla rukou, „však víš, divné oči a ten tvůj problém s krví, s tím už si pak snadno poradíme, když budeš zase sama sebou.“

„To mi silně připomíná tu pitomou teorii, že důležité není, jak člověk vypadá, ale jaký je,“ poznamenala Afrodita.

„Přesně tak jsem to myslela, Afrodito, a ten tvůj negativní pohled na svět už mi začíná jít fakt na nervy,“ zavrčela jsem na ni.

„Podle mě vaší partě pořádný pesimista bolestně schází,“ ohradila se uraženě.

„Ty k její partě nepatříš,“ řekla Stevie Rae.

„Ty už taky ne, smraďoško,“ odpálila ji Afrodita.

„Ty hnusná ježibabo! Neopovažuj se…“

„Dost!“ Vztáhla jsem k nim ruce a pomyslela na to, že by obě potřebovaly nasekat na zadek. Vzduch okamžitě poslechl. Do holek se opřel pořádný poryv větru a srazil je hezky tam, kde původně seděly. „Fajn, to stačí,“ odvolala jsem ho rychle a vítr hned ustal. „Ehm, sorry. Ujely mi nervy.“

Afrodita si prsty prohrábla totálně rozlítaný účes. „Spíš už ses taky úplně zcvokla,“ zavrčela.

V duchu jsem s ní částečně souhlasila, ale nahlas jsem to samozřejmě nepřiznala. Podívala jsem se na hodinya s hrůzou zjistila, že už je sedm. Žádný div, že mám dost. „Poslyšte, všechny jsme utahané. Vyspíme se a sejdeme se tady zítra po úplňkovém obřadu. Zkusím mezitím v knihovně najít něco o ztracených nebo narušených duších a co se s nimi dá dělat.“ Aspoň jsem měla nějaký konkrétní cíl.

Nemá cenu jen zbůhdarma chodit mezi regály, ledaže bych zase narazila na Lorena a dala si s ním další kolo líbání. A sakra, na něj jsem úplně zapomněla.

„Já jsem pro. Mám toho tady právě dost.“ Afrodita vstala. „Rodiče se vrátí až za tři týdny, takže nemusíš mít strach, že tě tady najdou. Dvakrát týdně sem chodí zahradníci, ale ve dne, a to ty nemůžeš ven, protože bys shořela, takže to nebude problém. Naši taky obvykle zařídí, aby sem jednou týdně zajeli z úklidové firmy, když jsou pryč, ale tenhle byt se uklízí, jen když tady je na návštěvě babička.“

„Ty brďo, ona je fakticky v balíku,“ podotkla směrem ke mně Stevie Rae.

„To teda je,“ přisvědčila jsem.

„Máte tady kabelovku?“ zeptala se Afrodity.

„Samozřejmě.“

„Bezva.“ Tak šťastný výraz jsem v kamarádčině tváři neviděla od chvíle, kdy umřela.

„Fajn, tak my jdeme,“ oznámila jsem a zamířila s Afroditou ke dveřím. „Jé, Stevie Rae, koupila jsem ti mobil s kreditem. Máš ho v batohu. Kdybys něco potřebovala, brnkni mi. Budu s sebou všude nosit telefon a tentokrát ho nezapomenu zapnout jako vždycky.“ Zaváhala jsem. Nějak se mi ji tam nechtělo nechat samotnou.

„Běž. Uvidíme se zítra,“ řekla. „Nemusíš mít o mě strach. Jsem mrtvá, co horšího se mi může stát?“

„To je fakt,“ souhlasila Afrodita.

„Tak jo, dobře. Ahoj,“ rozloučila jsem se. Věděla jsem, že má pravdu, ale nechtělo se mi to říkat nahlas, abych to nezakřikla. Uznejte, je nemrtvá a to je hodně zlé, jenomže vždycky to může být ještě horší. Při tom pomyšlení mi přejel mráz po zádech. Bylo to varování a já si ho měla všimnout, ale bohužel jsem svůj instinkt neposlechla a vyrazila slepě vstříc nejisté budoucnosti. Škoda. Třeba bych byla na tu hrůzu, co mě čekala, aspoň trochu připravená.

14)

„Vysaď mě u tajného vchodu. Pořád nemám zájem, aby si ostatní mysleli, že se spolu bavíme,“ řekla Afrodita.

Zabočila jsem doprava na Peoria Street a zamířila ke škole. „Co že ti tak najednou záleží na tom, co si ostatní myslí?“

„Záleží mi na tom, co se donese Neferet. Když se dozví, že jsme kamarádky, nebo jen to, že už nejsme na kordy, zbytek si domyslí.“

„A to by byl parádní průšvih.“

„Přímo průser,“ upřesnila.

„Stejně nás ale občas uvidí pohromadě, když teď budeš při mých rituálech zastupovat zemi.“

Překvapeně se na mě podívala. „To teda nebudu.“

„To teda budeš.“

„To teda nebudu.“

„Afrodito, Nyx tě obdařila nadáním pro zemi. Patříš do kruhu. Nechceš se přece vzepřít Nyktině vůli.“ Z poslední věty jsem sice vynechala slovíčko „zase“, ale stejně viselo ve vzduchu.

„Řekla jsem, že se budu vůlí bohyně řídit, a taky to dodržím,“ procedila skrz zaťaté zuby.

„V tom případě se dneska v noci zúčastníš úplňkového obřadu.“

„To bude trošku problém, když teď nepatřím do Dcer temnoty.“

Do háje. Na to jsem úplně zapomněla.

„Tak se do nich prostě vrátíš.“ Začala něco říkat, ale já zvýšila hlas a překřikla ji. „Stačí, když slíbíš, že budeš dodržovat nová pravidla.“

„Ta stojí za prd.“

„Už zase se schováváš za svůj negativní přístup,“ řekla jsem. „Složíš ten slib?“

Všimla jsem si, že si kouše ret. Nechala jsem ji přemýšlet a soustředila se na řízení. Tohle si musí rozhodnout sama. Řekla, že chce svoje kopance odčinit a řídit se bohyninou vůlí. Jenomže chtít něco udělat a udělat to doopravdy jsou dvě různé věci. Afrodita se celé roky chovala sobecky a ošklivě. Čas od času mám pocit, že se v ní něco zlomilo, ale většinou je to prostě a jednoduše hnusná ježibaba, jak jí říkají dvojčata.

„No dobře, tak jo.“

„Cos povídala?“

„Že jo. Slíbím, že budu dodržovat tvoje debilní nová pravidla.“

„Afrodito, když tohle slibuješ, tak nějak se přitom automaticky předpokládá, že ti ta pravidla nepřipadají debilní.“

„To není pravda. Klidně si to můžu myslet. Zavážu se přece, že budu na počest vzduchu sama sebou, na počest ohně věrná, na počest vody moudrá, na počest země soucitná a na počest ducha upřímná. Takže zůstávám sama sebou a upřímně říkám, že tvoje nová pravidla jsou debilní.“

„Proč ses je teda naučila zpaměti?“

„Poznej svého nepřítele,“ pronesla, jako by z něčeho citovala.

„To řekl kdo?“

Pokrčila rameny. „Určitě nějaký mudrc. Zní to jako něco, co by řekl před tisíci lety nějaký bláznivý starý Číňan.“

Měla jsem sto chutí říct, ať si tyhle kecy strčí někam, ale udržela jsem se (hlavně proto, že by se mě určitě, zeptala kam, a já bych musela zase říct to slovo na p).

„Fajn, jsme tady.“ Zajela jsem ke krajnici. Mraky, které začaly k ránu houstnout, naštěstí už úplně zakryly oblohu a i po rozbřesku vládlo ponuré šero. Afrodita musí jen přejít po trávníku ke školní zdi, otevřít tajné dveře a přeběhnout kousek ke koleji. Jak by řekla dvojčata, levou zadní. Zadívala jsem se na nebe a napadlo mě, že bych mohla poprosit vítr, aby přihnal ještě víc mraků, ale potom jsem střelila pohledem po Afroditině otráveném obličeji a řekla si, že jí troška slunce neuškodí. „Takže se uvidíme večer na rituálu, viď?“ pobídla jsem ji nenápadně. Nechápala jsem, proč pořád ještě sedí v autě.

„Ano, budu tam.“

Zdálo se, že je duchem mimo. Ale ať si dělá, co chce. Někdy je fakticky vadná.

„Tak čau.“

„Jo, čau,“ zamumlala, otevřela dveře a (konečně) vystoupila. Ještě se ale sklonila a řekla: „Mám divný pocit. Ty ne?“

Zamyslela jsem se. „Nevím. Jsem trochu na nervy, ale to bude tím, že moje nejlepší kámoška je mrtvá, vlastně nemrtvá.“ Zkoumavě jsem se na ni zadívala. „Jde na tebe vize?“

„Nevím. Nepoznám to. Někdy mám prostě jen předtuchu, ale v opravdickou vizi se to nepromění.“

Byla fakticky dost bledá a tvář se jí leskla potem (což je u Afrodity známka, že se s ní děje něco hodně špatného). „Radši si zase nasedni. Všichni už určitě spí, nikdo nás spolu neuvidí.“ Afrodita je hrozná mrcha, ale když má vizi, je úplně bezmocná a je jí mizerně. Nechtěla jsem, aby se zhroutila venku, o samotě a na denním světle.

Oklepala se jako zmoklá kočka. „Ne, to je v pohodě. Třeba se mi jen něco zdá. Ahoj večer.“

Dívala jsem se za ní, jak rychle kráčí k silné zdi z cihel a kamenů, která ohraničuje školní areál. Stíní ji vysoké prastaré duby. Hluboké šero kolem mi najednou připadalo nezvykle zlověstné. Pak komu se tady něco zdá… Sáhla jsem po řadicí páce a hodila tam jedničku, když Afrodita zaječela.

Někdy nepřemýšlím. Tělo přepne na autopilota a prostě jen jednám. Přesně to se stalo teď. Ani jsem nevěděla jak, a už jsem byla venku z auta a hnala se k Afroditě. Když jsem k ní doběhla, zaregistrovala jsem dvě věci. Zaprvé tam něco božsky vonělo, tak trochu povědomě, ale ne docela. Aroma bylo husté jako sladká mlha a já se ho nemohla nabažit. Zadruhé, Afrodita v předklonu zvracela a přitom brečela, což je dost nechutné, ať už to právě sami provozujete nebo se na to jen díváte. Marně jsem se snažila přijít na to, co se stalo, a navíc mě rozptylovala ta báječná vůně, takže toho podstatného jsem si nevšimla. Ne hned.

„Zoey!“ vzlykla Afrodita a zkroutila se v dalším záchvatu. „Přiveď někoho! Honem!“

„Co je ti, máš vizi? Co se stalo?“ Chytila jsem ji za ramena, aby při zvracení neupadla.

„Ne! Za mnou! U zdi…“ Pořád dávila, ale už neměla co. „To je hrůza.“

Automaticky jsem zvedla oči a zadívala se za ni do šera u školní zdi.

Nikdy jsem nic tak příšerného neviděla. Můj mozek nejdřív odmítl spolupráci a chvíli mi nedocházelo, na co se vlastně koukám. Když o tom s odstupem přemýšlím, asi to byl nějaký okamžitý obranný mechanismus. Bohužel nefungoval věčně. Zamrkala jsem a zaostřila. Něco se tam vlhce lesklo…

Došlo mi, co to tady tak sladce a svůdně voní. Málem jsem klesla na kolena a začala zvracet jako Afrodita. Cítila jsem totiž krev. Žádnou obyčejnou lidskou, i když ta je hodně lákavá. Tohle bylo celé tratoliště krve dospělé upírky.

Její tělo bylo groteskně přitlučené k hrubému dřevěnému kříži opřenému o zeď. Nejenže jí přibili zápěstí a kotníky, navíc měla v srdci vražený silný dřevěný kůl. Ten zároveň přidržoval na její hrudi kus papíru. Viděla jsem, že je na něm něco napsáno, ale nedokázala jsem zaostřit tak, abych to přečetla.

Taky jí uřízli hlavu. Profesorce Nolanové. Věděla jsem, že je to ona, protože tu hlavu narazili na dřevěnou tyč hned vedle těla. Její dlouhé tmavé vlasy se zvráceným půvabempovlávaly ve větru. Ústa měla otevřená v příšerné grimase, ale oči zavřené.

Popadla jsem Afroditu za loket a vytáhla ji na nohy. „Vstaň! Musíme sehnat pomoc.“

Společnými silami jsme doklopýtaly k autu. Vůbec nevím, jak se mi podařilo brouka nastartovat a rozjet se.

„B-b-budu zase zvracet.“ Afroditě tak drkotaly zuby, že skoro nemohla mluvit.

„Nebudeš.“ Sama jsem nechápala, jaktože mluvím tak klidným hlasem. „Dýchej. Soustřeď se. Vezmi si sílu od země.“ Sama jsem bezděky dělala to samé, jenom jsem čerpala energii ze všech pěti živlů. „Tobě se nic nestalo,“ povzbudila jsem ji. Tělem mi proudila moc vzduchu, ohně, vody, země i ducha a pomáhala mi nepodlehnout hysterii a šoku. „Nám se nic nestalo.“

„Nám se nic nestalo… Nám se nic nestalo…“ začala opakovat Afrodita.

Třásla se tak silně, že jsem se natáhla dozadu pro mikinu, kterou vždycky vozím na zadním sedadle. „Hoď si ji přes sebe. Už tam budeme.“

„Ale všichni jsou přece pryč! Ke komu půjdeme?“

„Všichni ne.“ Zoufale jsem se snažila přemýšlet. „Lenobia nikdy nenechává koně dlouho bez dozoru. Určitě je ve škole.“ Potom jsem se chytila mnohem temnějšího a lákavějšího stébla. „A včera jsem potkala Lorena Blakea. On se o to postará.“

„Fajn… dobře…“ zamumlala.

„Afrodito, poslouchej mě,“ řekla jsem důrazně. Obrátila ke mně rozšířené šokované oči. „Budou se ptát, proč jsme byly spolu a taky proč jsem tě vysadila u tajného vchodu.“

„Co jim povíme?“

„Nebyly jsme spolu ani jsem tě nikde nevysadila. Byla jsem na návštěvě u babičky. Tys…“ Ztratila jsem nit, ale hned jsem svoji otupělou mysl zase donutila k činnosti. „Tys byla doma. Viděla jsem tě, jak jdeš zpátky do školy, a nabídla ti, že tě svezu. Když jsme projížděly kolem zdi, vycítila jsi, že něco není v pořádku. Zastavily jsme a šly se podívat. Pak jsme ji našly.“

„Dobře. Dobře, takhle to řeknu.“

„Budeš si to pamatovat?“

Rozechvěle, ale zhluboka se nadechla. „Budu.“

S parkováním jsem si nedělala hlavu. Prostě jsem to zapíchla co nejblíž té části hlavní budovy, ve které bydlí stálí profesoři. Vytáhla jsem z auta Afroditu a společně jsme se rozběhly k dřevěným vstupním dveřím připomínajícím hradní bránu. V duchu jsem poděkovala bohyni za školní zvyk nikde nezamykat, dveře jsem rozrazila a s Afroditou v závěsu vklopýtala dovnitř.

Vběhla jsem přímo do Neferet.

„Neferet! Pojďte s námi, hned! Prosím! Je to strašná hrůza!“ zanaříkala jsem a vrhla se jí do náruče. Nemohla jsem si pomoct. Naprosto zřetelně jsem si uvědomovala, že provádí děsné věci, ale ještě před měsícem pro mě byla něco jako máma. Vlastně mi tenkrát připadala jako ideál matky, po jaké jsem vždycky toužila. Teď jsem byla tak rozhozená, že mě zaplavila neuvěřitelná úleva, sotva jsem ji uviděla.

„Zoey? Afrodito?“

Afrodita se kousek od nás svezla po stěně a zoufale se rozbrečela. Došlo mi, že se neovladatelně třesu a nebýt Neferetiných silných paží, asi bych se neudržela na nohou. Velekněžka mě od sebe jemně, ale nesmlouvavě odtáhla, aby mi viděla do tváře. „Mluv, Zoey. Co se stalo?“

Rozklepala jsem se ještě víc. Sklonila jsem hlavu a zatnula zuby. Snažila jsem se získat znovu rovnováhu a načerpat z živlů dost síly, abych dokázala něco říct.

„Slyšela jsem nějaký hluk a…“ Poznala jsem po hlase učitelku jezdectví Lenobiu. Rázně k nám kráčela chodbou.

„Bohyně!“ Koutkem oka jsem zahlédla, jak se rozeběhla

k Afroditě a snaží se ji zvednout.

„Neferet? Co se děje?“

Rychle jsem zvedla hlavu, protože tenhle hlas jsem taky poznala. Po schodišti, které vedlo do básnického apartmá, scházel Loren a cestou si oblékal starou mikinu s logemŠkoly noci. Vlasy měl rozcuchané, jako by se právě probudil. Zachytila jsem jeho pohled a konečně našla sílu promluvit.

„Profesorka Nolanová,“ vypravila jsem ze sebe a užasla nad tím, jak zřetelně to zní navzdory tomu, že jsem na pokraji zhroucení. „Našly jsme ji u tajného vchodu ve východní zdi. Někdo ji zabil.“

15)

Pak už se všechno odehrávalo hrozně rychle, ale mně připadalo, jako by se to dělo někomu cizímu, kdo se dočasně usídlil v mém těle. Neferet se okamžitě ujala velení. Prohlédla si mě i Afroditu a (k mé smůle) rozhodla, že já jsem na tom líp, a tudíž je dovedu k tělu. Zavolala Draka Lankforda a ten se za okamžik objevil, po zuby ozbrojený. Chvíli s velekněžkou diskutovali o tom, kolik bojovníků už se vrátilo z dovolené. Vzápětí dorazili dva vysocí svalnatí upíři, které jsem tak trochu znala od vidění. Ve škole vždycky byli nějací dospělí, buď jen na návštěvě, nebo tady přímo bydleli. Když jsem nastoupila do Školy noci, brzo jsem zjistila, že upíří společnost je matriarchální, což znamená, že hlavní slovo v ní mají ženy. Neznamená to, že si mužů míň váží. Muži mají stejná práva a tak, ale jejich nadání obvykle má spíš fyzický charakter, kdežto ženy bývají obdařené po intelektuální a duševní stránce. Pro tuhle chvíli bylo podstatné, že upíří muži jsou skvělí bojovníci a ochránci. S těmihle dvěma svalovci a s Drakem a Lorenem jsem si připadala absolutně v bezpečí.

To ovšem neznamená, že se mi nějak zvlášť chtělo s nimi vracet k mrtvému tělu profesorky Nolanové. Nasedli jsme do školního SUV a vydali se stejnou cestou, kterou jsme s Afroditou přijely. Roztřeseně jsem ukázala na místo, kde jsem zajela ke krajnici. Drak tam zastavil.

„Jely jsme kolem a tady Afrodita najednou řekla, že cítí něco špatného,“ spustila jsem svoji velkou lež. „Odsud jsme ale pořádně nic neviděly.“ Oči mi sklouzly k příšeří u tajných dveří. „Já taky cítila, že se něco děje, a tak jsme se tam šly podívat.“ Nejistě jsem se nadechla. „Myslela jsem, že se třeba někdo potají vrací z města na kolej a nemůže najít vchod.“ Polkla jsem a snažila se nějak zbavit knedlíku v krku. „Jak jsme se blížily ke zdi, všimly jsme si, že tam něco je. Něco hrozného. A, já jsem ucítila krev. Jakmile nám došlo, co to je… že to je profesorka Nolanová… vyrazily jsme rovnou za vámi.“

„Půjdeš tam s námi, nebo tady radši chceš počkat?“ Neferetin hlas zněl laskavě a ohleduplně a mě strašně mrzelo, že není tak hodná, jak se tváří.

„Nechci tu zůstat sama.“

„Tak pojď se mnou,“ řekla. „Bojovníci nás ochrání. Nemáš se čeho bát, Zoey.“

Přikývla jsem a vystoupila z auta. Bojovníci, Drak a Loren nás obklopili. Přešli jsme trávník a uviděli (a ucítili) ukřižované tělo. Moje smysly, otupělé předchozím šokem, znovu zaregistrovaly všechnu tu hrůzu a udělalo se mi slabo.

„Ach, bohyně!“ vydechla Neferet otřeseně. Pomalu vykročila kupředu a zastavila se až u děsivé tyče s naraženou hlavou. Jemně odhrnula tmavé vlasy z tváře a položila mrtvé ženě dlaň na čelo. „Odpočívej v pokoji, přítelkyně. Radostně vykroč na zelená luka naší bohyně. Jednoho dne se tam opět setkáme.“

Podlomila se mi kolena, ale někdo mě chytil za loket a přidržel.

„To nic. To zvládneš.“

Zvedla jsem oči a spatřila Lorena. Všechno mi ale připadalo rozmazané, musela jsem zamrkat. Jednou rukou mě pořád držel a druhou sáhl do kapsy pro kapesník, takový ten staromódní látkový. Teprve v tu chvíli jsem si uvědomila, že brečím.

„Lorene, odveď Zoey zpátky na kolej. Víc už nám tady pomoct nemůže. Jakmile zajistím plnou bezpečnost školy, zavolám lidskou policii,“ řekla Neferet a obrátila se k Drakovi. „Zařiď, ať se okamžitě vrátí všichni bojovníci.“ Učitel vytáhl mobil a vytočil první číslo. Velekněžka se podívala zase na mě. „Vím, jak to pro tebe bylo hrozné, ale jsem na tebe pyšná, žes zůstala silná a neztratila hlavu.“

Nedokázala jsem ze sebe dostat ani hlásku, takže jsem jenom kývla.

„Pojď domů, Zoey,“ zamumlal Loren.

Odvedl mě k autu. Začalo drobně mrholit. Ohlédla jsem se a všimla si, že studený déšť smývá z těla profesorky Nolanové krev, jako by nad její smrtí truchlila sama bohyně.

Loren na mě celou cestu zpátky neustále mluvil. Ani si nepamatuju, co vlastně říkal. Vybavuje se mi jenom jeho nádherný sytý hlas, který mě ovíjel a hřál. Když jsme dojeli na parkoviště a vystoupili, zase mě vzal za loket a vedl mě přes školní areál. Místo ke koleji mě ale zavedl k jídelně. Tázavě jsem se na něj zadívala.

„Potřebuješ se napít, najíst a pak teprve vyspat, proto jsme tady.“ Smutně se usmál. „Je mi jasné, že bys radši hned zalezla do postele, vypadáš na omdlení.“

„Nemám hlad,“ řekla jsem.

„Já vím, ale když něco sníš, bude ti líp.“ Sjel rukou níž a jeho dlaň vklouzla do mojí. „Budu teď tvůj osobní kuchař, dobře?“

Nechala jsem se odvést do kuchyně. Jeho teplý, silný stisk pomalu rozehříval ledový blok v mém nitru.

„Ty umíš vařit?“ zeptala jsem se. Připadalo mi to jako mnohem lepší téma hovoru než smrt a hrůza.

„Umím, ale dost špatně.“ Rošťácky se ušklíbl.

„To nezní moc slibně,“ řekla jsem. Ústa se mi roztáhla v úsměvu, ale byl nepřirozený a křečovitý, jako bych zapomněla, jak se to správně dělá.

„Neboj, pokusím se tě neotrávit.“ Došel do kouta pro židli a přitáhl ji k dlouhému varnému ostrůvku uprostřed kuchyně. „Sedni si,“ nařídil nesmlouvavě.

Bez námitek jsem poslechla a byla ráda, že už nemusím stát. Loren se začal prohrabovat skříňkami a zašel i do jedné z chladíren (v podobné byla uskladněná krev).

„Na, vypij to. Pomalu.“

Překvapeně jsem zůstala koukat na velký pohár červeného vína. „Mně tohle moc ne…“

„Tohle ti bude chutnat.“ Upřel na mě tmavé oči. „Věř mi a napij se.“

Udělala jsem, co chtěl. Na jazyku mi vybuchl ohňostroj chutí a tělem mi projel žhavý zášleh. „V tom je krev!“ vyjekla jsem.

„Je.“ Připravoval právě sendvič a ani se ke mně neotočil. „Takhle mají upíři víno nejradši, s kapkou krve.“ Konečně se na mě podíval. „Jestli ti to nechutná, dám ti něco jiného.“

„Ne, v pohodě.“ Znovu jsem si lokla a soustředila se, abych nepodlehla touze hodit do sebe celý pohár na ex.

„Tak nějak jsem tušil, že ti to nebude vadit.“

Střelila jsem po něm ostražitým pohledem. „Jak to myslíš?“ Síla krve se mi rozlévala po těle a s ní se mi vracela i schopnost jasně myslet.

Jen pokrčil rameny a dál se věnoval sendviči. „Otiskla ses s tím lidským klukem, ne? To proto jsi ho dokázala najít a zachránit před tím masovým vrahem.“

„Ano.“

Když se nedočkal dalšího vysvětlení, zvedl hlavu a usmál se. „Já si to hned myslel. To se stává. Někdy se upír otiskne omylem.“

„Upír možná, ale mláďata by neměla. Nesmíme přece vůbec pít lidskou krev,“ namítla jsem.

Jeho oči naplnila vřelost smíšená s obdivem. „Ty nejsi obyčejné mládě, a tím pádem se na tebe normální pravidla nevztahují.“ Upřeně se na mě díval a zdálo se, že mluví i o jiných věcech než o pití lidské krve.

Polilo mě horko a zároveň rozrazila zima. Bála jsem se, a přitom si připadala ohromně dospěle a sexy. Samé protiklady.

Radši jsem nic neříkala a znovu se napila krvavého vína. (Vím, že to zní odporně, ale bylo fantastické.)

„Tady máš, sněz to.“ Podal mi talíř se sendvičem, který právě vlastnoručně udělal. Byla v něm šunka a sýr. „A myslím, že nutně potřebuješ ještě tohle.“ Zalovil v jedné skříňce, spokojeně zabručel a nasypal mi na talíř pořádnou hromadu tortillových chipsů se sýrovou příchutí.

Tentokrát jsem se usmála už daleko přirozeněji. „Chipsy! Bezva.“ Ukousla jsem si obrovský kus sendviče a uvědomila si, že mám vlastně hrozný hlad. „Ale tady nevidí rádi, když se mláďata cpou nezdravým jídlem.“

„Už jsem řekl…“ Věnoval mi lenivý sexy úsměv. „Ty nejsi jako ostatní mláďata. A já jsem odjakživa toho názoru, že některá pravidla existují jen proto, aby se porušovala.“ Sklouzl pohledem k diamantovým náušnicím v mých lalůčcích.

Cítila jsem, jak mi hoří tváře, a tak jsem se radši začala znovu soustředit na jídlo, jen občas jsem po něm kradmo koukla. On si nic nevzal, nalil si jenom sklenici vína, pomalu upíjel a díval se, jak jím. Zrovna jsem mu chtěla říct, že mě znervózňuje, když konečně zase promluvil.

„Odkdy se kamarádíš s Afroditou?“

„Já s ní nekamarádím,“ zahuhlala jsem s plnou pusou (ten sendvič byl ve skutečnosti moc dobrý, takže Loren je krásný, sexy, chytrý a k tomu všemu umí vařit!). „Vracela jsem se do školy a ona šla pěšky stejným směrem.“ Trhla jsem ramenem na znamení, že je to vážně prkotina. „Jsem předsedkyně Dcer temnoty a tím pádem musím být ke všem milá, dokonce i k ní. Tak jsem jí zastavila.“

„Divím se, že to přijala. Nejste náhodou soupeřky na život a na smrt?“

„Cože? Na život a na smrt? To je trochu moc. Vlastně je mi totálně ukradená.“ Mrzelo mě, že mu nemůžu říct

o Afroditě pravdu. Já vážně hrozně nerada lžu (a taky to vůbec neumím, i když jsem se v poslední době asi dost zlepšila). Jenomže jakmile jsem pomyslela na to, jak ráda bych se mu se vším svěřila, můj instinkt mi naprosto jasně sdělil: Jemu ani slovo. Tak jsem se jen usmála, zakousla se do sendviče a užívala si, že už si nepřipadám jako v Noci oživlých mrtvol.

Vtom jsem si vzpomněla na profesorku Nolanovou. Odložila jsem nedojedenou půlku sendviče a pořádně si lokla vína.

„Lorene, kdo mohl udělat profesorce Nolanové něco takového?“

Jeho hezká tvář potemněla. „Myslím, že podle toho citátu je to víc než zřejmé.“

„Jakého citátu?“

„Ty sis nevšimla, co bylo napsané na tom papíře, který na ni připíchli?“

Zavrtěla jsem hlavou a zase se mi udělalo trochu špatně. „Byl tam nějaký nápis, ale nevydržela jsem se na to dívat.“

„Stálo tam ‚Čarodějnici nenecháš naživu. Druhá Mojžíšova 22:18.‘ A pod tím KAJTE SE, několikrát podtržené.“

Něco mi to připomnělo a začalo mě svrbět celé tělo, ale tentokrát to s krví v mém víně nemělo nic společného. „Věřící.“

„Vypadá to tak.“ Loren zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem nepochopil, proč se kněžky rozhodly koupit zrovna tohle místo a založit tady Školu noci. Bylo jasné, že to vzbudí vášně. Málokterá část Spojených států je tak úzkoprsá a přecitlivělá na svoji takzvanou víru jako tahle.“ Zavrtěl hlavou. Tvářil se doopravdy naštvaně. „Nevím, jak může někdo uctívat boha, který ponižuje ženy a jehož ‚nejvěrnější‘ si myslí, že mají právo pohrdat každým, kdo nemá stejné názory jako oni.“

„Ale všichni v Oklahomě takoví nejsou,“ namítla jsem rázně. „Silné postavení tady pořád má i víra původních Američanů a taky je tu spousta normálních slušných lidí, kteří věřícím ty jejich pitomé žvásty nežerou.“

„Jenomže věřící jsou nejvíc slyšet.“

„To, že vyřvávají hlasitěji než ostatní, neznamená, že mají pravdu.“

Rozesmál se a jeho tvář se uvolnila. „Zjevně je ti líp.“

„Jo, asi je.“ Zívla jsem.

„Ale jsi k smrti unavená, co? Nejvyšší čas vrátit se na kolej a zalézt do postele. Musíš si pořádně odpočinout a nabrat sílu, protože teď se začnou dít věci.“

Ucítila jsem v břiše ledovou tíhu a zalitovala, že jsem snědla tolik chipsů. „Co se stane?“

„Lidé na upíry otevřeně nezaútočili už desítky let. Leccos se tím změní.“

Studený strach mi hlodal v žaludku pořád hůř. „Změní? Jak?“

Podíval se na mě. „Takový útok si nesmíme nechat líbit. Oplatíme jim stejnou mincí.“ Jeho rysy ztvrdly a najednou připomínal víc válečníka než básníka. Už přede mnou nestál člověk, ale upír. Vypadal mocně, nebezpečně, exoticky a šel z něj doopravdy strach. Zkrátka a dobře byl absolutně k sežrání.

Podle všeho si v tu chvíli uvědomil, že řekl víc, než chtěl. S úsměvem obešel ostrůvek a zastavil se těsně vedle mě. „Tím se ale netrap. Do čtyřiadvaceti hodin se bude škola hemžit našimi elitními bojovníky, Erebovými syny. Žádný člověčí fanatik proti nim nemá šanci.“

Zamračila jsem se. Zvýšená ostraha má i svoje stinné stránky. Jak se mám potají vyplížit za Stevie Rae se spoustou vrchovatých pytlíků krve, když na každém kroku narazím na sto padesát testosteronem nasáklých svalovců, co se buší do prsou jako King Kong a budou mě chránit i proti mojí vůli?

„No tak, nic se ti nestane. Slibuju.“ Loren mě vzal za bradu a trochu mi zaklonil hlavu.

Najednou jsem dýchala mělce a nervozitou a napětím mě šimralo v břiše. Snažila jsem se na něj nemyslet, na jeho polibky a na to, jak mi ve spáncích buší krev, když se na mě podívá, jenomže to bylo marné. I když jsem věděla, jak tím ubližuju Erikovi, přes všechen ten zmatek kolem Stevie Rae a Afrodity i hrůzu z toho, co se stalo profesorce Nolanové, jsem na rtech pořád cítila otisk jeho úst. Toužila jsem, aby mě líbal znovu, pořád a bez přestání.

„Věřím ti,“ zašeptala jsem. Přísahám, že v tom okamžiku bych věřila úplně všemu, co by řekl.

„Moc mě těší, že sis ty náušnice nesundala.“

Než jsem stačila nějak zareagovat, sklonil se a dlouze a vášnivě mě políbil. Naše jazyky se setkaly a já zachytila příchuť vína se svůdným krvavým podtónem. Uplynula celá věčnost, než se ode mě odtáhl. Měl potemnělé oči a zhluboka dýchal.

„Radši tě rychle odvedu na kolej, než podlehnu pokušení a navždycky tě k sobě připoutám,“ zamumlal.

Soustředila jsem veškeré svoje intelektuální schopnosti a zmohla se na zajíkavé: „Tak jo.“

Zase mě vzal za paži a podpíral mě, stejně jako cestou sem. Tentokrát ale jeho dotek pálil a budil zdání intimity. Vykročili jsme ponurým ránem k dívčí koleji a naše těla se

o sebe co chvíli otřela. Vystoupali jsme po schodišti ke vchodu a Loren mi otevřel dveře. Ve velké společenské místnosti nikdo nebyl. Podívala jsem se na hodiny a nemohla uvěřit vlastním očím. Bylo pár minut po deváté.

Loren zvedl moji ruku ke rtům, vtiskl na ni vroucný polibek a pak mě pustil. „Tisíckrát dobrou noc. Tisíckrát horší je být bez tebe! Jak ze školy žák láska k lásce letí, zpátky se loudá jak do školy děti.“

Poznala jsem, že cituje z Romea a Julie. Chce tím říct, že mě miluje? Obličej se mi zarděl nervozitou a vzrušením.

„Dobrou noc,“ řekla jsem tiše. „Děkuju, že ses o mě tak staral.“

„Bylo mi potěšením, má paní,“ odvětil. „Adieu.“ Uklonil se, přitiskl si pěst k srdci v uctivém gestu, kterým zdraví bojovník velekněžku, a odešel.

Omámená posledními dozvuky šoku a Lorenova polibku jsem se vypotácela po schodech ke svému pokoji. Napadlo mě, že se zajdu podívat na Afroditu, ale byla jsem na pokraji smrti vyčerpáním. Než jsem upadla do hlubokého spánku, našla jsem sílu už jenom na jednu věc. Vytáhla jsem z odpadkového koše poloviny ohavného blahopřání, které mi poslali máma s tupčímem k narozeninám.

Přiložila jsem je k sobě a žaludek se mi zkroutil nevolností. Pamatovala jsem si to dobře. Byl na něm kříž s přitlučeným svitkem papíru. Asi chápete, kam mířím. Silně mi to připomínalo, co se stalo profesorce Nolanové.

Než jsem si to stihla rozmyslet, vytáhla jsem mobil, zhluboka se nadechla a vytočila číslo. Máma to zvedla po třetím zazvonění.

„Prosím! Krásné boží ráno!“ zanotovala vesele. Evidentně se nepodívala, kdo volá.

„To jsem já, mami.“

Okamžitě změnila tón, přesně jak jsem čekala. „Zoey? Co se zase děje?“

Neměla jsem sílu hrát s ní obvyklou hru na maminku a dcerušku. „Kde byl v noci John?“

„Proč se na takovou věc ptáš, Zoey?“

„Mami, na tyhle kecy nemám čas. Prostě odpověz.“

„Tenhle tón se mi vůbec nelíbí, mladá dámo.“

Potlačila jsem nutkání začít na ni ječet. „Mami, tohle je důležité. Hodně důležité. Otázka života a smrti.“

„Ty vždycky tak přeháníš,“ prohlásila a pak se nervózně, naprosto nevěrohodně zachichotala. „Tvůj otec a já jsme byli doma, jak jinak? Dívali jsme se v televizi na fotbal a pak jsme šli spát.“

„V kolik hodin odešel ráno do práce?“

„To je ale hloupá otázka! Asi před hodinou a půl, jako vždycky. Zoey, co to má znamenat?“

Zaváhala jsem. Smím jí to povědět? Neříkala Neferet, že zavolá policii? Smrt profesorky Nolanové bude určitě za pár hodin hlavní téma zpráv, ale teď je ještě brzo. Zatím nikdo nic neví. A jestli někdo neumí držet jazyk za zuby, tak moje máma.

„Zoey? Vysvětlíš mi to, nebo ne?“

„Sleduj zprávy. Dřív nebo později se všechno dozvíš,“ řekla jsem konečně.

„Cos provedla?“ Neznělo to ustaraně ani vyplašeně, spíš rezignovaně.

„Nic. Já nic. Jestli hledáš někoho, kdo udělal něco špatného, rozhlédni se pořádně kolem sebe u vás doma. A nezapomeň, že já už tam doma nejsem.“

„Správně,“ štěkla ostře. „Tady už žádný domov nemáš. Nevím, proč mi vůbec voláš. Neříkaly jste náhodou ty a tvoje bláznivá babička, že už se mnou v životě nepromluvíte?“

„Tvoje matka není žádný blázen,“ odsekla jsem automaticky.

„Podle mě je!“ zavřískla.

„To je fuk. Máš pravdu, neměla jsem ti volat. Přeju pěkný zbytek života, mami,“ uzavřela jsem konverzaci a zavěsila.

V jednom měla máma vážně pravdu. Neměla jsem jí volat. To, že mi poslali přání s takovým obrázkem, je určitě shoda náhod. V Tulse a Broken Arrow je nejmíň milion krámů s náboženskými předměty a ve všech prodávají tahle dementní blahopřání. Jsou na jedno brdo: buď holubice a vlnky smývající otisky nohou z písku, nebo kříže, krev a hřeby. S největší pravděpodobností to nic neznamená. Nebo ano?

Motala se mi hlava a bylo mi špatně od žaludku. Potřebovala jsem přemýšlet, ale únavou se mi všechno pletlo. Vyspím se a teprve pak se rozhodnu, co si počnu dál. Roztržené přání jsem uložila do vrchního šuplíku psacího stolu. Pak jsem se svlékla a natáhla si nejpohodlnější tepláky a tričko. Na polštáři pochrupovala Nala. Lehla jsem si k ní, zavřela oči, vypudila z mysli strašné vzpomínky a nevýslovně tíživé otázky a soustředila se na to, jak přede. Nakonec jsem vyčerpáním usnula.

16)

Poznala jsem hned, že Heath se právě vrátil do města, protože mi přetrhl sen. Ležela jsem na sluníčku (vidíte, muselo se mi to zdát) na velké nafukovací matraci ve tvaru srdce uprostřed jezera Spritu (nechtějte vědět proč), když vtom najednou všechno zmizelo a do hlavy mi vtrhl Heathův známý hlas.

„Zo!“

Rázem jsem byla vzhůru. Nala na mě upírala mrzutý zelený kočičí pohled.

„Nalo? Neslyšelas nic?“

Kočka mňaufla, kýchla, párkrát se zatočila dokolečka, plácla sebou zpátky na polštář a ve vteřině zase usnula.

„Tos mi teda pomohla,“ vyčetla jsem jí.

Vůbec si mě nevšímala.

Koukla jsem na budík a zasténala. Bylo sedm večer. No potěš. Spala jsem přes osm hodin a stejně se mi zdálo, že mám na spodní straně víček smirkový papír. Ach jo. Co se má dneska dít?

Najednou jsem si vzpomněla na profesorku Nolanovou a hovor s mámou. Stáhl se mi žaludek.

Měla bych se někomu se svým podezřením svěřit? Loren povídal, že věřící budou z té vraždy stejně podezřelí kvůli tomu příšernému vzkazu. Musím nutně rozhlásit, že v tom podle mě nejspíš jede i můj tupčím? Máma jasně řekla, že

byl celou noc a celé ráno doma. Přece by mi nelhala.

Nebo ano?

Zachvěla jsem se. Jasně že jo. Udělala by pro toho hnusáka cokoli, to už přece dokázala tím, že se ke mně obrátila zády. Ale jestli lže, já ji prásknu a ona z toho bude mít problémy, bude to moje vina. Johna Heffera nesnáším, ale nesnáším ho natolik, že s ním klidně pošlu ke dnu i svoji mámu?

Bylo mi na zvracení.

„Jestli je tupčím do té vraždy zapletený, policie na to určitě přijde sama. V tom případě jsem z obliga.“ Řekla jsem to nahlas, abych se cítila klidnější. „Počkám, jak se to celé vyvine.“ Nemůžu to udělat. Prostě ne. Je hrozná, ale je to moje máma. Pořád si pamatuju doby, kdy mě měla opravdu ráda.

Takže nebudu podnikat nic. Pokusím se na mámu a tupčíma vůbec nemyslet. Tečka. A to myslím vážně.

Mezitím co jsem se snažila samu sebe přesvědčit, že dělám správnou věc, vzpomněla jsem si, co dalšího mě ten den čeká. Úplňkový rituál Dcer temnoty. Najednou jsem měla srdce v krku. Obvykle bývám před rituálem natěšená a trošku nervózní. Dneska jsem cítila jen tíhu a nechuť. Až ostatní zjistí, že teď do našeho kruhu patří Afrodita, nebudou z toho zrovna odvázaní. Ale co. Všichni, včetně mých kamarádů, se s tím prostě budou muset srovnat. Povzdychla jsem si. Můj život stojí fakt za houby. A k tomu pravděpodobně trpím depresí. Lidi v depresi přece pořád spí, ne? Zavřela jsem bolavé oči a poddala se svojí diagnóze. Už jsem usínala, když se mi v hlavě ozvalo děsně hlasité „Zoey, brouku!“ a začal mi pípat budík. Cože, budík? Vždyť je víkend, mám ho vypnutý.

Pak mi došlo, že to pípá můj mobil. Přišla mi textovka. Otupěle jsem se podívala na displej a zjistila, že nemám jednu novou zprávu, ale čtyři.

Zo! Jsem zpatky!

Zoey chci te videt

Miluju te Zo

Zo? Brnkni mi

„Heathe,“ zaúpěla jsem a posadila se na posteli. „Zatraceně. Tohle je čím dál tím horší.“ Co si s ním sakra počnu?

Víc než před měsícem jsem se s ním otiskla. Potom ho unesl hnusný gang nemrtvých mláďat, kterému velela Stevie Rae, a málem ho zabili. Zahrála jsem si na rytíře (nebo třeba na Storm z X-Menů) a zachránila ho, ale než jsme se stačili ztratit z místa činu, objevila se tam Neferet a kouzlem nám zablokovala paměť. Já jsem díky nadání od bohyně dokázala získat svoje vzpomínky zpátky, ale nemám potuchy, jestli si na něco vzpomněl i Heath.

No, zjevně si pamatuje, že jsme se otiskli. A že spolu pořád chodíme. I když ne doopravdy. Zase jsem vzdychla. Co vlastně k Heathovi cítím? S přestávkami jsme spolu chodili už od doby, kdy jsem byla ve třetí a on ve čtvrté třídě. Přesněji řečeno jenom s jednou vážnější přestávkou, a to když se nedávno vážně a hluboce zamiloval do Budweiseru. S ochlastou jsem chodit nehodlala, a tak jsem mu dala kopačky, jenomže on to nějak nepochopil. Nenechal mě napokoji, ani když mě označili a já nastoupila do Školy noci.

To, že jsem se napila jeho krve a muckala se s ním, ho taky asi moc nepřesvědčilo, že mezi námi dvěma je konec. Ježíšikriste, já jsem taková běhna.

Asi pomilionté jsem zalitovala, že nemám nikoho, s kým bych svoje trable s kluky mohla probrat. Vlastně když teď do hry vstoupil Loren, měla bych to správně nazývat trable s kluky a chlapy. Promnula jsem si čelo a potom podnikla marný pokus zkrotit svoje rozcuchané vlasy.

Bylo mi jasné, že se musím jednou provždy rozhodnout a ujasnit si, co chci.

1.

Líbí se mi Heath. Dokonce ho možná miluju. A jeho krev mě šíleně rajcuje, i když bych se jí správně neměla ani dotknout. Chci se s ním rozejít? Ne. Měla bych se s ním rozejít? Stoprocentně ano.

2.

Líbí se mi Erik. Vážně moc. Je chytrý, vtipný a skrz naskrz slušňák. To, že je zároveň nejhezčí a nejoblíbenější kluk na škole, taky není k zahození. A jak mi sám už několikrát zdůraznil, máme hodně společného. Chci se s ním rozejít? Ne. Měla bych se s ním rozejít? No, jedině když ho budu dál podvádět s klukem číslo jedna a chlapem číslo tři.

3.

Líbí se mi Loren. Patří do úplně jiného světa nežHeath s Erikem. Je to MUŽ. Dospělý upír, což automaticky znamená moc, peníze a postavení. Ví věci, které já začínám teprve matně tušit. Cítím se s ním jako ještě nikdy předtím s nikým jiným: jako opravdová žena. Chci se s ním rozejít? Ne. Měla bych se s ním rozejít? Ano, a zatraceně rychle.

Takže je jasné, co musím udělat. Rozejdu se s Heathem (tentokrát už doopravdy), budu dál chodit s Erikem a (pokud mám jen špetku zdravého rozumu) už nikdy, ani za nic nezůstanu sama s Lorenem Blakem.

A když zvážím, v kolika průšvizích teď lítám, jmenovitě myslím to, že moje nejlepší kámoška je nemrtvá, že musím spolupracovat s Afroditou, kterou moje parta nemůže ani cítit, a že někdo zavraždil profesorku Nolanovou, na víc vztahů současně stejně nemám čas ani sílu.

Kromě toho fakticky nejsem zvyklá připadat si jako nějaká mrcha, vůbec se necítím dobře. (I když uznávám, že takhle si holka přijde na spoustu pěkných šperků.)

Na základě těchhle úvah jsem dospěla ke konečnému rozhodnutí a chtěla ho taky okamžitě zrealizovat. Otevřela jsem telefon a vyťukala zprávu pro Heatha.

Chci s tebou mluvit Odpověděl obratem. Úplně jsem ho viděla, jak se kouzelně kření.

Bezva! Dneska?

Zamyslela jsem se a kousla se do rtu. Než jsem se definitivně rozhodla, odhrnula jsem těžký závěs a vykoukla z okna. Pořád bylo zataženo a chladno. Fajn. To znamená, že venku nebude nějak zvlášť rušno, hlavně teď po setmění. Zrovna jsem si lámala hlavu, kde se s ním sejdu, když mobil zase zapípal.

Prijedu za tebou

NE

Nezaváhala jsem s tou odpovědí ani vteřinu. Opravdu by ničemu nepomohlo, kdyby se před školou najednou objevil sladký, nevinný a zoufale otištěný Heath. Jenomže kde se teda sejdeme? Nebude snadné dostat se ven, když před pár hodinami zabili jednu z našich učitelek. Další pípnutí. Vzdychla jsem.

Tak kde?

Do háje. Kde? Vtom mě napadlo to pravé místo. S úsměvem jsem odepsala.

Starbucks, za hodinu

OK!

Teď už stačí jen vymyslet, jak mám Heatha přesvědčit, že už s ním nechci chodit. Nebo aspoň jak ho mám od sebe udržet co nejdál, dokud otisk nevyprchá sám od sebe. Jestli vyprchá. Ale to přece musí, nebo ne?

Slepě jsem se dovlekla do koupelny a opláchla si obličej studenou vodou v naději, že mě probudí. Neměla jsem náladu vysvětlovat každému na potkání, kam jedu, a tak jsem si dala do kabelky pikslu krycího krému, kterým si musí mláďata zamaskovat znamení pokaždé, když se vypraví ze školy ven mezi místní obyvatelstvo (je to trochu, jako bychom byli vědci a v přestrojení prováděli terénní průzkum mezi mimozemšťany). Vlastně jsem se ani nemusela dívat z okna, abych zjistila, jaké je počasí. Moje dlouhé tmavé vlasy se naprosto zbláznily, což pokaždé znamená, že venku prší nebo je aspoň pořádně vlhko. Schválně jsem si oblékla velice nelichotivý outfit, černé tílko, beztvarou mikinu s logem Borg Invasion 4D a nejplandavější džíny. Připomněla jsem si, že to musím vzít přes kuchyňku a ulovit tam plechovku coly plné cukru a kofeinu, otevřela jsem dveře a uviděla Afroditu. Stála tam se zdviženou rukou, jako by se právě chystala zaklepat.

„Čau,“ řekla jsem.

„Ahoj.“ Kradmo se rozhlédla po prázdné chodbě.

„Pojď dál.“ Uhnula jsem, aby mohla projít, a zavřela jsem za ní. „Ale jen na chvilku, spěchám. Mám s někým sraz ve městě.“

„To je jeden z důvodů, proč jsem přišla. Máme zákaz vycházení mimo areál.“

„Kdo to řekl?“

„Dospělí a bojovníci.“

„Oni už jsou tady?“

Přikývla. „Celý oddíl Erebových synů. Hezky se na ně kouká, fakticky jsou to parádní chlapi, ale bohužel nám udělali trochu čáru přes rozpočet.“

Vtom mi došlo, o čem mluví. „A do háje. Stevie Rae.“

„Zítra jí dojde krev. Jestli teda vůbec ještě nějakou má. Házela do sebe ty pytlíky, jako by to byla limonáda.“ Afrodita maličko nakrčila nos.

„Brnknu jí, ať s nimi šetří, ale stejně jí musíme nějak dovézt další. Co nejdřív. Sakrapráce!“ zaklela jsem znovu. „Ta schůzka, co mám, je, ehm, vážně důležitá.“

„Copak, Heath se ti vrátil z prázdnin?“

Zamračila jsem se na ni. „Jak to mám vědět?“

„Ale jdi. Na tobě je všechno hrozně poznat.“ Zvedla jedno dokonale vytrhané blonďaté obočí. „Vsadím se, že Erik o téhle schůzce nemá páru.“

Dobře jsem věděla, že Afrodita dřív s Erikem chodila, a i když si my dvě začínáme celkem rozumět, znovu by po něm skočila, kdybych jí dala sebemenší šanci. Proto jsem nonšalantně pokrčila rameny. „Povím mu o tom, jakmile se vrátím. Zrovna se totiž chystám s Heathem rozejít. Ale do toho tobě nic není.“

„Slyšela jsem, že zlomit pouto otisku je v podstatě nemožné,“ podotkla.

„To platí u dospělých, u mláďat ne.“ Aspoň jsem v to doufala. „A jak jsem říkala, nic ti do toho není.“

„Fajn, v pohodě. Když mi do toho nic není, pak ti aspoň nemusím prozrazovat, jak se můžeš nepozorovaně dostat ze školy.“

„Afrodito, na tyhle tvoje srandičky teď nemám čas.“

„Jak chceš.“ Obrátila se k odchodu, ale já jí zastoupila cestu.

„Chováš se jako totální čůza. Zase,“ řekla jsem.

„A ty mluvíš skoro sprostě. Zase,“ opáčila.

Založila jsem si ruce na prsou a netrpělivě poklepala nohou.

Afrodita protočila oči. „No tak jo. Běž ke školní zdi u stájí, k té části u malého výběhu. Na jeho konci je taková skupinka stromů. Jeden z nich před pár lety rozštípl blesk, takže půlka kmene leží na vrcholku zdi. Dá se po něm celkem snadno přelézt a seskočit na zem taky není žádný velký problém.“

„Jak se potom dostanu zpátky do školy? Z druhé strany je taky rozštípnutý strom nebo co?“

Zlomyslně se usmála. „To ne, ale někdo zrovna náhodou přivázal k té spadlé půlce provaz. Po něm v pohodě vylezeš zpátky, akorát si hrozně zničíš nehty.“

„Fajn. Chápu. Teď už stačí jen vymyslet, jak propašuju z kuchyně další krev.“ Mluvila jsem spíš k sobě než k ní.

„Nemám na to čas. Stihnu sotva dojet za Heathem, pak to vzít ke Stevie Rae a vrátit se na rituál.“

„Omyl, to není všechno. Neferet ohlásila, že provede vlastní úplňkový obřad a chce, abychom se ho zúčastnili,“ oznámila Afrodita.

„Do prkýnka! Myslela jsem, že školní rituál tenhle měsíc nebude, protože jsou prázdniny.“

„Prázdniny jsou ode dneška oficiálně zrušené. Všichni dospělí i mláďata dostali rozkaz okamžitě se vrátit do školy. A do prkýnka je strašně průhledná náhražka.“

Jejích poznámek o mých vylepšených variantách sprostých slov jsem si nevšímala. „Zrušili je kvůli tomu, co se stalo profesorce Nolanové?“

Přikývla. „Byl to děs, co?“

„To teda byl.“

„Jaktože ses nepozvracela?“

Nervózně jsem se ošila. „Asi jsem byla úplně bez sebe hrůzou.“

„Škoda že já ne.“

Koukla jsem na hodinky. Bylo skoro osm. Budu mít co dělat, abych všechno stihla. „Už musím.“ Dělalo se mi špatně z představy, že mám ukrást krev z kuchyně, kde se to určitě bude hemžit upíry.

„Na.“ Afrodita mi podala hadrový batoh, který měla do té doby hozený přes rameno. „To je pro Stevie Rae.“

Byl nacpaný pytlíky s krví. Překvapeně jsem zamrkala. „Kdes to vzala?“

„Nemohla jsem spát, a taky mi došlo, že dospělí určitě přivolají posily a kuchyň tím pádem bude zase v plném provozu. Tak jsem tam radši rovnou zaběhla a sebrala všechnu krev, co tam byla, protože k další se jen tak nedostaneme. Schovala jsem ji do miniledničky u sebe v pokoji.“

„Ty máš miniledničku?“ Ty bláho, to by se mi taky líbilo!

Věnovala mi svůj patentovaný výraz nadřazenosti. „Jedna z výhod toho, že chodím do nejvyššího ročníku.“

„No, díky. Vážně je od tebe hezké, žes na Stevie Rae myslela.“

Ušklíbla se ještě ošklivěji. „Hele, nedělala jsem to z dobroty srdce. Jednoduše nechci, aby tvoje kámoška zakousla rodičům uklízečku. Máti vždycky říká, že spolehlivé ilegální přistěhovalce musí vyvažovat zlatem.“

„Ty jsi tak ohleduplná, Afrodito.“

„Mně nemusíš lichotit.“ Obešla mě, pootevřela dveře a vykoukla na chodbu, jestli je pořád prázdná. Pak se ještě ohlédla. „A to myslím doslova. Prostě o tom nemluv.“

„Uvidíme se na rituálu Dcer temnoty. Nezapomeň.“

„Na to se bohužel zapomenout nedá. A i když se mi absolutně nechce, přijdu.“ Vystřelila z pokoje a zmizela za rohem.

„Labilní,“ zamumlala jsem, vyšla na chodbu a zamířila na opačnou stranu. „Ta holka je totálně labilní.“

17)

Erik na mě bude děsně naštvaný. Když jsem vyběhla z kuchyňky, v jedné ruce plechovku coly a v druhé batoh plný krve, dvojčata se rozvalovala ve svých oblíbených křeslech a koukala na Spider-Mana 3.

„Do háje, ahoj, Červenko, jsi v pohodě?“ zeptala se Shaunee. Byla dost vykulená a vypadala vyděšeně.

„Slyšely jsme, že jste s ježi…“ Erin se zarazila a neochotně se opravila: „…teda s Afroditou našly profesorku Nolanovou. To musela být hrůza.“

„Jo, byl to docela šok.“ Přinutila jsem se pousmát, aby si

o mě nedělaly zbytečné starosti, a snažila se nedat najevo, že

bych už nejradši byla pryč.

„Nemůžu uvěřit, že se to doopravdy stalo,“ řekla Erin.

„Přesně. Zní to úplně neskutečně,“ přisvědčila Shaunee.

„Ale je to pravda. Zabili ji,“ odvětila jsem smutně.

„Vážně ti nic není?“ zeptala se Shaunee.

„Všichni si o tebe děláme starosti,“ dodala Erin.

„Je mi fajn. Čestné slovo.“ Stáhl se mi žaludek. Shaunee,

Erin, Damien a Erik jsou mí nejlepší kámoši a já jim strašně nerada lžu, i když by se vlastně spíš dalo říct, že je z některých věcí jen vynechávám. Za ty dva měsíce, co žijuve Škole noci, se z nás stala rodina. Věděla jsem, že svůj zájem nepředstírají a že se o mě doopravdy bojí. Honem jsem si rovnala v hlavě, co jim smím říct a co ne, a vtom se mě zmocnilo zlé tušení. Co když zjistí, co všechno před nimi tajím, a opustí mě? Co když o tuhle svoji novou rodinu přijdu? Stačilo mi na to jenom pomyslet, a celá jsem se rozklepala strachem. Málem jsem to nevydržela. Měla jsem sto chutí všechno tady a teď přiznat, vrhnout se jim k nohám a žebrat, ať mi odpustí a nezlobí se na mě. Místo toho jsem vyhrkla: „Musím za Heathem. Říct mu, že se rozcházíme.“

„Za Heathem?“ Shaunee se zatvářila zcela nechápavě.

„Ten kluk, co s ním chodila, když byla člověk. Pamatuješ, ségra?“ pomohla jí Erin.

„Jo, ten blond krasavec, co ho před dvěma měsíci skoro sežrali upíří duchové a pak ho málem dostal ten bezdomovec, co vraždil kluky!“ rozpomněla se Shaunee.

„Tak mě napadá, Červenko, že tvůj bývalý má docela těžký život,“ řekla zadumaně Erin.

„To jo, nechtěla bych být v jeho kůži,“ připustila jsem a nenápadně vykročila ke dveřím. „Už musím jít, holky.“

„Ze školy nikdo nesmí,“ upozornila mě Erin.

„Já vím, ale, hmm, no…“ Zaváhala jsem a hned se za to zastyděla. Možná dvojčatům nemůžu říct o Stevie Rae nebo

o Lorenovi, ale o tajné únikové cestě ze školy jim povědět smím, to je přece jenom obyčejná pubertální neposlušnost. „Vím o místě, kudy se dostanu ven a zase zpátky, a nikdo mě neuvidí.“

„To je hustý, Zoey!“ zajásala Shaunee. „Počkej, to se nám bude hodit na konci pololetí, až nás budou nutit od večera do rána šprtat. Zdejchneme se tvým tajným tunelem.“

„Ale prosím tebe.“ Erin protočila oči. „Jako bychom zrovna my potřebovaly něco šprtat. Sezónní výprodej jarních kolekcí je mnohem důležitější.“ Pak zvedla zářivě blonďaté obočí a dodala: „Ehm, Zoey, co máme vzkázat klukovi?“

„Jakému?“

„Tvému klukovi. Sladkému, nádhernému a celkově úžasnému Eriku Nightovi.“ Podívala se na mě, jako bych byla slaboduchá.

„Haló, voláme Zoey! Vážně ti nic není?“ řekla Shaunee.

„Ne, jsem v pohodě. Sorry. Co byste mu jako měly vzkazovat?“

„Prostě něco. Měly jsme ti od něj vyřídit, že mu máš zavolat, až se konečně vzbudíš. Taky má o tebe starost,“ objasnila mi to Shaunee.

„Jestli se mu neozveš, za chvíli se sem určitě přiřítí a nehne se odsud, dokud tě neuvidí,“ řekla Erin a pak se jí rozšířily zorničky. „Jééé, ségra!“ Zvlnila rty v sexy úsměvu. „Myslíš, že s ním přijdou ti dva frajeři ze včerejška?“

Shaunee pohodila tmavou hřívou. „Tuhle možnost nelze spolehlivě vyloučit, ségra. T. J. a Cole jsou jeho kamarádi a on teď prochází mimořádně náročným obdobím.“

„Přesně, ségra. A každý ví, že kamarádi v psychicky náročných obdobích musejí držet spolu.“

Dvojčata se synchronizované otočila ke mně. „Jen běž a moc od nás svého bývalého pozdravuj,“ řekla Erin.

„My ti budeme krýt záda. Počkáme na Erika a povíme mu, že se tady samy hrozně bojíme,“ doplnila Shaunee.

„Ano, nutně potřebujeme osobní ochranu,“ prohlásila Erin. „Takže bude muset přivést svoje kamarády, všichni si tady uděláme hezky pohodlí a budeme čekat, až se vrátíš.“

„To je bezva nápad. Ale neříkejte mu prosím, že jsem pláchla ze školy. Mohl by udělat nějakou hloupost. Něco si vymyslete, jako třeba že jsem u Neferet nebo tak.“

„Spolehni se, zařídíme to. Ale víš jistě, že se ti venku nic nestane?“ řekla Shaunee. „Vlastně se fakticky dost bojíme.“

„Jo, nemůžeš dát bývalému kopačky, teprve až chytí toho šílence, co ukřižoval profesorku Nolanovou a uřízl jí hlavu?“ zeptala se Erin.

„Ne, musím to udělat hned. Vždyť víte, s tím otiskem to nebude žádná procházka růžovým sadem.“

„Scéna,“ povzdychla si Erin.

„Děsná scéna.“ Shaunee chmurně přikývla.

„Jo, a čím déle to budu odkládat, tím to bude horší. No uznejte, Heath je zpátky pár hodin a už mi úplně zacpal schránku textovkama.“ Dvojčata mi věnovala soucitný pohled. „Tak ahoj. Vrátím se včas, abych se stačila převléknout před Neferetiným rituálem.“ Rychle jsem zamířila pryč. Holky za mnou ještě zavolaly „čau“.

Vystřelila jsem ven a narazila do chlapa jako hora. Málem jsem spadla ze schodů, ale zachytily mě neskutečně silné ruce. Zvedla jsem oči (výš… výš… ještě výš…) a konečně spatřila kamennou tvář s drsnými, ale hezkými rysy. Překvapeně jsem zamrkala. Stoprocentně to byl dospělý upír (měl super tetování), ale nevypadal o moc starší než já. Akorát byl doopravdy strašně obrovský!

„Opatrně, mládě,“ řekl gigant oblečený od hlavy k patě v černém. Potom se jeho přísně neutrální výraz proměnil. „Ty jsi Zoey Redbirdová.“

„Jo, jsem Zoey.“

Pustil mě, o krok ustoupil a řízně si přitiskl pěst k srdci, jako by salutoval. „Buď zdráva. Těší mě, že osobně poznávám mládě, které Nyx obdařila takovým nadáním.“

Připadala jsem si hloupě, ale pozdrav jsem mu oplatila. „Taky mě těší. Jak se jmenuješ ty?“

„Darius, Erebův syn.“ Formálně se uklonil. Tu druhou část vyslovil, jako by to byl titul, a ne jenom název zaměstnání.

„Zavolali vás kvůli tomu, co se stalo profesorce Nolanové, že jo?“ Trochu se mi zachvěl hlas a on si toho všiml.

„Klid,“ řekl a najednou vypadal ještě mladší, ale zároveň fantasticky silný. „Ničeho se neboj, Zoey. Erebovi synové budou Nyktinu školu hájit do posledního dechu.“

Vyslovil to tónem, ze kterého mi naskočila husí kůže. Byl mohutný, svalnatý a evidentně to bral smrtelně vážně. Nedokázala jsem si představit, že by ho někdo dokázal přemoct, natož přimět k poslednímu dechu. „D-děkuju,“ zakoktala jsem.

„Mí bratři ve zbrani střeží celý školní areál. Můžeš spát klidně, malá kněžko.“ Usmál se na mě. Malá kněžko? Tak to si mohl odpustit, beztak se určitě proměnil teprve nedávno.

„Ehm, fajn. Bezva.“ Vykročila jsem ke schodům. „Jdu jen, no, do stáje za svojí kobylkou Persefonou. Ráda jsem tě poznala. A taky jsem ráda, že jsi tady,“ dodala jsem ještě a dost infantilně mu zamávala. Pak už jsem konečně stála na chodníku a vydala se ke stájím. Cítila jsem, že se za mnou dívá.

Do prčic. Tohle je průšvih. Zuřivě jsem přemýšlela, co mám dělat. Jak potají zdrhnu ze školy, když se to všude hemží bojovníky velikosti žulové skály? (I když někteří jsou v podstatě celkem roztomilí kluci.) Ne že by mě jeho roztomilost nějak brala. Fakticky už nemůžu přibírat na seznam další potenciální nápadníky. Ani ve snu. Je to sice vážně fešák, ale pořád vypadá jako hora. Ach jo, už mi přeskakuje a navíc mě tak hrozně bolí hlava…

Vtom se mi v nitru ozval hlas. Přemýšlej… uklidni se…

Slova mi konejšivě kroužila rozrušenou myslí a já bezděky zpomalila. Zhluboka jsem se nadechla a zvolna si srovnala myšlenky. Potřebuju zůstat klidná… nepřitahovat pozornost… soustředit se a…

A v tu chvíli jsem dostala nápad. Našla jsem řešení. V temnějším úseku mezi dvěma plynovými lampami jsem uhnula z chodníku, jako bych se jenom chtěla projít pod rozložitými starými duby. Ale jakmile jsem došla k prvnímu stromu, zastavila jsem v jeho stínu, zavřela oči a zkoncentrovala se. Potom jsem přivolala ticho a neviditelnost, tak jako jsem to udělala už dřív. Dál půjdu neslyšně jako duch (zadoufala jsem, že mě tohle přirovnání napadlo jen náhodou a ne proto, že mám nějakou příšernou předtuchu budoucnosti).

Jdu zcela tiše… nikdo mě nevidí… nikdo mě neslyší…

jsem jako mlha… sen… duch…

Vycítila jsem přítomnost Erebových synů, ale nerozhlížela se, abych neztratila koncentraci. Pořád jsem si opakovala svoji modlitbu, zaklínadlo, kouzlo. Byla jsem tišší než myšlenka, než tajemství, nepostižitelná, zahalená závojem ticha a oparem magie. Chvěla jsem se po celém těle. Bylo to, jako bych se doopravdy vznášela, a když jsem se na sebe podívala, viděla jsem jen rozostřené mlžné stíny. Tak tohle Bram Stoker popisuje v Draculovi. Ta myšlenka mě asi měla rozhodit, ale místo toho mě ještě posílila. Cítila jsem, jak se doslova rozplývám. Jako sen jsem doplula ke stromu rozštípnutému bleskem a vyšplhala po zničeném kmenu k silné větvi, která se opírala o vršek zdi. Připadala jsem si lehká jako pírko.

Přesně jak říkala Afrodita, k větvi byl pevně přivázaný provaz, stočený jako číhající had. Spustila jsem ho dolů. Moje pohyby byly naprosto tiché a zvláštně rozmazané. Kdesi hluboko ve mně se ozval zvláštní instinkt. Zvedla jsem paže a zašeptala: „Vzduchu a duchu, volám vás! Sneste mě na zem jako půlnoční mlhu.“

Nemusela jsem ze zdi seskočit. Zatočil se kolem mě teplý vítr, zvedl moje tělo, které se změnilo v nehmotný přízrak, a snesl ho celých těch šest metrů dolů na trávu. Byl to tak neskutečně úžasný pocit, že jsem zapomněla na zavražděné učitelky, trable s kluky i všechny ostatní nepříjemnosti, kterými se můj život doslova hemžil. Se vztaženýma rukama jsem udělala piruetu a vychutnávala si dotek větru a magie na průsvitné kůži třpytící se jako rosa. Připadalo mi, že splývám s nocí. Vykročila jsem po vyšlapané pěšině k chodníku Utica Street, odkud je to jen kousek na Utica Square. Skoro jsem se nedotýkala země a ten pocit byl tak fantastický, že jsem si málem zapomněla zalíčit tetování na obličeji. Zastavila jsem se a vylovila z batohu krycí krém a zrcátko. Když jsem se v něm uviděla, zalapala jsem po dechu. Byla jsem celá jako z perleti. Pleť mi přízračně opalizovala, vlasy mi povlávaly ve vánku, který foukal jenom pro mě. Nevypadala jsem ani jako člověk, ani jako upír. Změnila jsem se v úplně novou bytost, zrozenou z noci a posvěcenou dotekem živlů.

Co to o mně Loren povídal v knihovně? Něco jako že jsem bohyně mezi polobohy. Když jsem se tak na sebe teď dívala, napadlo mě, že to možná nebyly jen prázdné lichotky. Zvedla se ve mně vlna síly a kolem obličeje mi zavířily vlasy. Přísahám, že jsem cítila, jak mi tetování na krku a na zádech nádherně žhne. Třeba má Loren pravdu i v dalších věcech, jako že jsme si souzení. Možná bych se měla navždycky rozloučit s Heathem a potom nechat i Erika. Sice mi při tom pomyšlení nebylo úplně dobře, ale to není nic divného. Nemám srdce z ledu, vážně mám Erika ráda. Ale nedokazuje smrt profesorky Nolanové, že nikdy nevíte, covás čeká? Že i pro upíry může být život až moc krátký? Možná bych měla být s Lorenem, třeba je to zrovna ta správná věc. Pořád jsem hleděla na svoji kouzelnou podobu.

Vždyť já doopravdy nejsem jako ostatní mláďata.

Měla bych se s tím vyrovnat, přijmout to a pořád se nevzpírat a netrápit.

A jestli nejsem jako ostatní mláďata, neznamená to logicky, že k sobě potřebuju někoho výjimečného, s kým by jiné mládě chodit nemohlo?

Ale Erik mě má rád a já jeho taky. Tohle vůči němu není fér… ani vůči Heathovi… Loren je dospělý muž… učitel… neměli bychom se tajně scházet, to není správné…

Vypudila jsem tyhle provinilé myšlenky, které mi našeptávalo svědomí, z hlavy. Mlčky jsem nařídila větru, mlze a tmě, ať se ztratí, a když jsem zase vypadala normálně, zakryla jsem si tetování. Pak jsem se narovnala, zvedla bradu a vydala se pěšky vstříc Utica Square, Starbucks a Heathovi. Pořád jsem si nebyla úplně jistá, že vím, co dělám.

Zůstala jsem na straně ulice, kde bylo míň pouličních lamp, a tím pádem větší tma, a kráčela pomalu, protože jsem si potřebovala rozmyslet, co Heathovi řeknu, abych ho přesvědčila, že už se nesmíme vídat. Ještě jsem ale nebyla ani v půli cesty, když jsem ho zahlédla, jak jde proti mně. Vlastně jsem ho nejdřív ucítila. Jako by mě něco svědilo a já se nemohla podrbat. Nepojmenovatelné nutkání rozběhnout se a hledat cosi, po čem strašně toužím, ale nemůžu to najít. Ten pocit byl stále intenzivnější, podvědomý neklid postupně vystřídalo nezvladatelné puzení. Teprve tehdy jsemho doopravdy uviděla. Šel mi naproti. Spatřili jsme jeden druhého v tom samém okamžiku. Kráčel po druhé straně ulice a zrovna se ocitl přímo pod lampou. Viděla jsem, jak mu zajiskřily oči a blaženě se usmál. Rozběhl se přes silnici rovnou ke mně. (Vůbec se nerozhlédl. Byla jsem ráda, že je hnusně a silnice jsou prázdné, vždyť ho mohl převálcovat auťák!)

Popadl mě do náruče a jeho dech mě pošimral na uchu. „Zoey! Zlato, ani nevíš, jak jsi mi chyběla!“

Dost mě rozhodilo, jak na něj moje tělo okamžitě zareagovalo. Voněl domovem, teda spíš takovou hodně sexy verzí domova, ale pořád to bylo ono. Začínala jsem mu v náruči nezadržitelně tát, a tak jsem radši ustoupila. Najednou jsem si uvědomila, že stojíme ve tmě úplně sami a že to působí strašně intimně.

„Heathe, měl jsi na mě čekat ve Starbucks.“ Jo, u některého stolku venku na chodníku, v davu kofeinových závisláků, kde by rozhodně nebyla po intimní atmosféře ani stopa.

S rozkošným úsměvem pokrčil rameny. „Byl jsem tam, ale pak jsem tě ucítil, a už jsem to nemohl vydržet.“ Jeho hnědé oči se nádherně zatřpytily a pak mě pohladil po tváři. „Otiskli jsme se, pamatuješ? Patříme k sobě, brouku.“

Přinutila jsem se ještě o půl kroku couvnout, aby mi nezasahoval do osobního prostoru. „Právě o tom s tebou potřebuju mluvit. Půjdeme do Starbucks, dáme si něco k pití a popovídáme si.“ Hezky na veřejnosti. Tam nebudu tolik v pokušení odvléct ho do nějaké tmavé uličky, zabořit zuby do jeho neodolatelného krku a…

„To sotva.“ Zase se zakřenil.

„Jak to?“ Potřásla jsem hlavou, abych se odpoutala od vcelku žhavé (vlastně spíš hodně žhavé) fantazie, která se mi začala odvíjet v hlavě (i když to spíš souviselo s jinou částí těla…).

„Protože tam zrovna přistála Kayla se svojí stíhací letkou.“

„Stíhací letkou?“

„Jo, tak s Joshem a Travisem říkáme Kayle, Whitney, Lindsey, Chelsea a Paige.“

„No nazdar. Odkdy se Kayla kamarádí s těmihle hnusnými čůzami?“

„Od tý doby, co tě označili.“

Pátravě jsem se na něj zadívala. „A proč Kayla se svými kámoškami okupuje zrovna dneska večer Starbucks? A co vůbec dělají tady v centru, když v Broken Arrow je Starbucks taky a mají to tam mnohem blíž?“

Zvedl ruce, jako by se vzdával. „Fakt jsem to neudělal schválně!“

„Co, Heathe?“ Panebože, ten kluk je občas tak hrozně tupý.

„Nemohl jsem vědět, že vylezou z Gap, zrovna když budu parkovat před kavárnou. Když jsem si jich všiml, už mě zmerčily a nedalo se s tím nic dělat.“

„No, tím se jejich nečekaná hromadná touha po kofeinu vysvětluje. Divím se, že tě nesledovaly až sem.“ Ne, nezapomněla jsem, že se s ním chci právě rozejít, ale stejně mě hrozně vytočilo, že po něm Kayla pořád jede.

„Asi je nechceš potkat, co?“

„To teda nechci, ani za nic,“ odpověděla jsem.

„Já si to myslel. Tak co kdybych tě doprovodil zpátky ke škole?“ Přistoupil ke mně. „Pamatuješ, jak jsme si před pár měsícema povídali nahoře na tý zdi? Líbilo se mi to.“

Ještě abych si to nepamatovala. Tenkrát jsem poprvé ochutnala jeho krev. Zachvěla jsem se. Pak jsem se v duchu okřikla. Vážně bych měla tu svoji touhu krotit. „Heathe,“ oslovila jsem ho odhodlaně, „ke škole se mnou nesmíš. Copak jsi neviděl zprávy? Nějaký bláznivý člověk zavraždil upírku. Teď to u nás vypadá jak ve vojenském táboře. Musela jsem za tebou zdrhnout přes zeď a nemůžu se tady zdržovat moc dlouho.“

„Jo, slyšel jsem o tom.“ Vzal mě za ruku. „Jak ti je? Tys tu upírku znala?“

„Ano, měla mě na dramaťák. A je mi mizerně. To je jeden z důvodů, proč jsem s tebou chtěla mluvit.“ Něco mě napadlo. „Hele, půjdeme do Woodwardova parku, je to za rohem. Tam budeme mít klid.“ Navíc je to veřejný park přímo v centru Tulsy, takže tam určitě budou lidi. Aspoň

jsem v to doufala.

„Bezva,“ souhlasil vesele.

Pořád svíral moji ruku a evidentně ji nehodlal pustit, a tak jsme vyrazili k parku ruku v ruce, jak jsme chodili už od základky. Ušli jsme teprve pár kroků, když zase promluvil. Vytrhl mě z úporné snahy nemyslet na to, že se jeho zápěstí tiskne k mému a krev nám tepe ve stejném rytmu.

„Zo, co se stalo tam v podzemí?“

Střelila jsem po něm zkoumavým pohledem. „Ty si něco pamatuješ?“

„Jenom tmu a tebe.“

„Nic jiného?“

„Nevím, jak jsem se tam dostal, ale pamatuju si zuby a rudý svítící oči.“ Stiskl mi ruku. „Ty zuby nebyly tvoje. Ani ty oči, tvoje totiž nesvítěj, ale zářej.“

„Vážně?“

„Vážně. Hlavně když piješ moji krev.“ Zpomalil tak, že jsme v podstatě zastavili, pak zvedl moji ruku ke svým rtům a políbil ji. „Hrozně se mi líbí, když ze mě piješ. Tobě ne?“

Řekl to hlubokým, zastřeným hlasem. Jeho rty mě pálily na kůži jako oheň. Tak moc jsem toužila opřít se o něj, ztratit se v něm, zatnout do něj zuby…

18)

„Heathe, neodbíhej od tématu.“ Horko, které se mi rozlilo po těle, jen umocnilo moji netrpělivost. „Podzemí. Chtěla jsem, abys mi pověděl, co si pamatuješ.“

„No jo vlastně.“ Věnoval mi svůj nejsladší rošťácký úsměv. „Já si nic moc nepamatuju, proto jsem se tě na to ptal. Jenom zuby, drápy, oči a tak, a potom tebe. Trochu jako zlej sen. Teda až na tu část, kde seš ty, ta se mi líbí. Hele, Zo, tys mě zachránila?“

Obrátila jsem oči v sloup a znovu vyrazila vpřed. Heatha jsem táhla za sebou. „Jasně že jo, ty troubo.“

„Před čím?“

„Kristepane, ty nečteš noviny? Bylo to hned na druhé straně.“ Udělali z toho moc pěkný, i když v podstatě úplně vymyšlený článek. Citovali v něm detektiva Marxe a jeho stručné, naprosto nepravdivé prohlášení.

„Četl jsem to, ale moc jsem se z toho nedozvěděl. Tak co se doopravdy stalo?“

Kousla jsem se do rtu a honem se snažila něco vymyslet. Evidentně si na Stevie Rae a její smečku nemrtvých příšer skoro vůbec nevzpomínal. Neferetino paměťové kouzlo pořád působilo. A já si v tu chvíli uvědomila, že to tak musí zůstat. Čím míň toho Heath bude vědět, tím má větší šanci, že mu Neferet podruhé, vlastně ne, potřetí nevymyje mozek. Mohlo by mu to ublížit. Bude pro nejlepší, když všechno prostě hodí za hlavu a bude dál žít svůj život. Lidský život. A přestane myslet na mě a upíří záhady.

„Vlastně v těch novinách napsali skoro všechno. Nevím, kdo ten chlap byl, asi nějaký bláznivý bezdomovec. Zabil taky Chrise a Brada. Našla jsem tě a díky síle, kterou mi dávají živly, jsem tě odtamtud dostala, ale byl jsi na tom dost špatně. Pořezal tě, ztratil jsi spoustu krve a tak. Proto se ti asi vybavujou takové divné přeludy.“ Pokrčila jsem rameny. „Být tebou, tak už se k tomu nevracím. Ničím se netrap. Je to za námi.“ Nadechl se, že něco namítne, ale zrovna jsme došli k zadnímu vchodu do parku a já honem ukázala na lavičku hned na kraji pod vysokým stromem. „Sedneme si tamhle?“

„Jak chceš, Zo.“ Objal mě paží a zamířili jsme tam.

Když jsme si sedli, podařilo se mi z jeho objetí vyklouznout a natočit se tak, že by mi musel přelézt přes kolena, aby se ke mně dostal blíž. Pořádně jsem se nadechla a přinutila se pohlédnout mu do očí. To zvládnu. To zvládnu.

„Heathe, už se dál nemůžeme scházet.“

Svraštil čelo. Vypadalo to, jako když se snaží vyřešit těžký matematický příklad. „Co to povídáš, Zo? Jasně že můžeme.“

„Ne. Není to pro tebe dobré. Musíme se rozejít.“ Začal protestovat, ale já rychle pokračovala: „Vím, že ti to připadá hrozně těžké, ale za to může ten otisk. Fakticky. Hodně jsem

o tom přečetla. Když se přestaneme scházet, otisk vymizí.“ Nebyla to tak docela pravda. Psali tam, že otisk někdy vymizí, když se dotyční přestanou stýkat. Prostě jsem doufala, že v našem případě právě na to někdy dojde. „A bude po problému. Zapomeneš na mě a začneš zase žít normální život.“

V Heathově tváři se objevil doopravdy vážný výraz a celé tělo mu podivně znehybnělo. Vnímala jsem i jeho tep, taky zpomalil. Když konečně promluvil, jeho hlas jako by patřil někomu staršímu. Mnohem staršímu. Někomu, kdo prožil už tisíc let a znal věci, o kterých mně se může leda zdát.

„Nezapomenu na tebe. Dokud budu naživu, a ani potom ne. Tohle je pro mě normální život, milovat tě.“

„Jenže ty mě nemiluješ, jenom jsme se otiskli,“ namítla jsem.

„Blbost!“ zařval. „Nesnaž se mi namluvit, že tě nemiluju. Miluju tě od svejch devíti let. Tenhle otisk je jenom další fáze toho, co mezi náma je už odmalička.“

„Musíme se ho zbavit,“ řekla jsem klidně a zadívala se mu do očí.

„Proč? Už jsem ti řekl, že se mi to líbí. A dobře víš, že my dva k sobě patříme, Zo. Musíš tomu jenom dát šanci.“

Prosebně na mě pohlédl a ve mně se všechno sevřelo. V hodně věcech měl pravdu. Patřili jsme k sobě už dlouho… A kdyby mě neoznačili, asi bychom šli na stejnou vysokou školu a hned po ní se vzali. Měli bychom děti, dům na předměstí a psa. Občas bychom se pohádali, hlavně kvůli jeho sportovní posedlosti, a potom se zase usmířili, až by mi přinesl kytky a plyšáka, jako to dělal už na základce.

Jenomže já jsem označená a toho dne, kdy se narodila nová Zoey, ta stará umřela. Čím víc jsem o tom přemýšlela, tím mi bylo jasnější, že se s Heathem musím rozejít. Jinak prožije celý život jako nějaký můj Renfield. A moje sladká dětská láska si zaslouží něco mnohem lepšího. Došlo mi, co musím udělat a jak.

„Heathe, tobě se to možná líbí, ale mně ne.“ Znělo to chladně a bezcitně. „Už k sobě nepatříme. Mám kluka. Opravdového kluka. Je jako já. Není člověk. Teď chci jeho.“ Nevěděla jsem jistě, jestli mluvím o Erikovi, nebo

o Lorenovi, zato bolest v Heathových očích jsem si splést nemohla.

„Jestli chceš kromě mě ještě někoho jinýho, můžeš ho mít. Mně to nebude vadit.“ Jeho hlas zeslábl v šepot. Odvrátil se ode mě, jako by se mi styděl podívat do očí. „Udělám všecko, jen když tě neztratím.“

V tom okamžiku se ve mně něco zlomilo, ale přinutila jsem se pohrdavě zasmát. „Posloucháš se vůbec? Jsi fakt dojemný. Víš, jací jsou upíří chlapi?“

„Ne,“ řekl hlasitěji a znovu se na mě podíval. „Nevím. Určitě jsou fakt skvělý a umějí spoustu báječnejch věcí. Jsou velký, zlý a tak. Ale já dokážu něco, co oni ne. Tohle.“

Než jsem si stačila uvědomit, co dělá, vytáhl z kapsy džínů žiletku a řízl se do krku. Bylo to tak rychlé, že jsem tomu nedokázala zabránit. Rána byla dlouhá a hluboká, ale hned jsem poznala, že nezasáhl tepnu ani nic podobného. Rozhodně na to nemohl umřít. Krvácelo to ale dost. Na rameno mu stékaly potůčky horké, sladké, čerstvé krve. Heathovy krve! Krve, jejíž vůně mě vinou otisku přitahovala víc než cokoli jiného na světě. Její sladkost mě omámila, horce mě šimrala po těle.

Nedokázala jsem tomu odolat. Nahnula jsem se dopředu. Heath naklonil hlavu ke straně, abych měla tu překrásnou lesklou ránu přímo před očima.

„Zbav nás oba tý bolesti, Zoey. Nedá se to vydržet, víš? Napij se, pak to přestane.“

Bolest. Působím mu bolest. Četla jsem o tom v učebnici upíří sociologie pro pokročilé. Upozorňovali v ní, že otisk může být nebezpečný a krevní pouto může způsobit, že lidský partner pociťuje bolest, když z něj upír dlouho nepije.

Napiju se z něj… naposledy… jen protentokrát, aby ho už nic nebolelo…

Naklonila jsem se ještě blíž a položila mu ruku na rameno. Celá jsem se třásla. Pak jsem mu z krku slízla vlhkou rudou stružku.

„Jo, Zoey!“ zasténal. „Hned je to lepší. Pojď ke mně blíž, miláčku. Napij se pořádně.“

Zajel mi rukou do vlasů, sevřel je v pěsti, přitiskl si moji hlavu ke krku a já začala sát. Jeho krev byla jako smršť. Necítila jsem ji jenom v puse, zaplavila mě až ke konečkům prstů. Přečetla jsem hodně o tom, co způsobuje fyziologické reakce mezi člověkem a upírem v okamžiku ukojení touhy po krvi. Nic na tom není. Prostě jen instinkt, kterým nás obdařila Nyx, abychom z aktu, který by jinak mohl být brutální a smrtící, oba získali potěšení. Jenomže holá slova racionální učebnice nemohla ani vzdáleně vystihnout, co se s námi dělo, když jsem sála krev z Heathovy rány. Sedla jsem si mu obkročmo na klín a přitiskla se nejintimnější částí těla na bouli v jeho kalhotách. Přestal mi hladit vlasy, místo toho mě chytil za boky a začal mě rytmicky přirážet k sobě, sténal, lapal po dechu a šeptal, ať nepřestávám. A mě to ani nenapadlo. Chtěla jsem to dělat věčně. Moje tělo žhnulo stejně jako jeho. Sžírala mě intenzivní, ale sladká, horká a lahodná bolest. Pochopila jsem, že Heath měl pravdu. Erik je jako já a mám ho ráda. Loren je skutečný muž, silný a neuvěřitelně tajemný. Ale ani jeden z nich by tohle nedokázal. S žádným z nich nemůžu zažít tenhle pocit… tuhle touhu… vášeň…

„Hezky! Vojeď ho, ty děvko! Udělej mu to!“

„S tim bílým prckem si hovno užiješ. Poď ke mně a já ti ukážu, jak to dělaj chlapi!“

Prsty, které mi svíraly boky, mě uchopily pevněji. Heath se mě pokusil zaštítit před výsměšným pokřikováním vlastním tělem, ale mě se zmocnil tak strašný vztek, že se mi udělalo černo před očima. Hněv přebil všechno ostatní a moje reakce byla blesková. Odtáhla jsem se od Heathova krku a ohlédla se. Mířili k nám dva černí chlapi. Už byli jen kousek od nás a pořád se blížili. Měli na sobě typické pytlovité kalhoty a směšně velké prošívané bundy. Když jsem na ně vycenila zuby a zasyčela, jejich provokativní škleby vystřídal nevěřícný šok.

„Padejte odsud, nebo vás zabiju,“ zavrčela jsem na ně tak pronikavě, že jsem nepoznala vlastní hlas.

„Ta píča je upírka!“ řekl menší z nich.

Druhý zafrkal. „Hovno, dyť nemá kérku. Ale jestli ráda něco vocucává, hlásim se dobrovolně.“

„Jo, a já hned po tobě. Prcek se může koukat a učit se vod mistrů.“ Hnusně se zasmáli a pokračovali k nám.

Zůstala jsem sedět Heathovi na klíně, ale jednu ruku jsem napřáhla nad hlavu a hřbetem druhé si z čela a tváří setřela krycí krém. Chlapi okamžitě strnuli na místě. Vztáhla jsem i druhou paži. Zavolat živly byla hračka. Po takové dávce Heathovy krve jsem si připadala všemocná, silná a neskutečně nakrknutá.

„Vzduchu, přijď,“ rozkázala jsem. Kolem mě zakroužil třepotavý vánek a rozcuchal mi vlasy. „Odnes ty parchanty pryč!“ Máchla jsem rukama k oběma chlápkům a vložila do těch slov všechen svůj vztek. Vítr okamžitě poslechl. Opřel se do nich takovou silou, že je oba za řevu a nadávání odhodil až k silnici. S nezúčastněným zájmem jsem se dívala, jak je vláčí dál a dál, dokud neskončili přímo uprostřed Jednadvacáté ulice.

Když do nich narazil náklaďák, nehnula jsem ani brvou.

„Zoey, cos to udělala?“

Otočila jsem se zpátky k Heathovi. Rána na krku mu pořád krvácela, byl bledý a oči měl vytřeštěné.

„Chtěli ti ublížit.“ Když jsem se teď zbavila vzteku, cítila jsem se divně, otupěle a zmateně.

„Zabilas je?“ Ten hlas jako by mu vůbec nepatřil, byl plný strachu a výčitek.

Zamračila jsem se. „Ne. Jenom jsem je odhodila, dorazil je až ten náklaďák. A možná to přežili.“ Ohlédla jsem se k silnici. Náklaďák smykem zastavil, až mu zakvílely gumy, a ostatní auta taky. Slyšela jsem, jak se tam lidé překřikují. „Nemocnice svatého Jana je odsud jen kilometr nebo tak.“ Jako na povel se poblíž rozhoukala siréna. „Slyšíš? Už jede sanitka. Určitě budou v pořádku.“

Heath mě odstrčil z klína, odtáhl se a přitiskl si na ránu na krku rukáv svetru. „Musíš pryč. Za chvíli přijedou policajti. Nesmějí tě tady najít.“

„Heathe?“ Natáhla jsem k němu ruku, ale zase ji hned spustila, protože ucukl. Otupělost ze mě pomalu vyprchala a já se začala třást. Proboha, co jsem to provedla? „Ty se mě bojíš?“

Váhavě mě vzal za ruku, přitáhl mě k sobě a objal paží. „Nebojím se tě. Bojím se o tebe. Kdyby lidi zjistili, co všecko dokážeš, nevím… nevím, co by se mohlo stát.“ Trochu se odtáhl, aby se mi mohl podívat do očí, ale nepustil mě. „Změnila ses, Zoey. A já si teď nejsem úplně jistej, co se z tebe stalo.“

Do očí mi vhrkly slzy. „Stává se ze mě upírka, Heathe. Proto se měním.“

Pohladil mě po tváři, potom mi palcem setřel ze znamení zbytky krycího krému a políbil měsíční srpek na mém čele. „Mně nevadí, že budeš upírka. Ale chtěl bych, abys nezapomněla, že jseš taky Zoey. Moje Zoey. A ta není zlá.“

„Nemohla jsem je nechat, aby ti ublížili,“ zašeptala jsem. Celá jsem se klepala, protože mi naplno došlo, jakou bezcitnou a hroznou věc jsem udělala. Možná jsem právě způsobila smrt dvou lidí.

„No tak, Zoey, podívej se na mě.“ Heath mě vzal za bradu a natočil si mě, abych se na něj dívala přímo. „Mám skoro metr osmdesát pět. Jsem jeden z nejlepších útočníků na naší škole, a ta je pořádně velká. Oklahomská univerzita mi nabídla plný fotbalový stipendium. Propříště si pamatuj, že se o sebe dokážu postarat sám, dobře?“ Pustil mě a znovu mě pohladil. To, co říkal, znělo tak vážně a dospěle, že mi hrozně připomněl svého tátu. „Když jsem byl s našima na dovolený, četl jsem si o vaší bohyni, Nyktě. O upírech tam psali spoustu všelijakejch věcí, Zo, ale nikde jsem nenašel, že by vaše bohyně byla zlá. Na to bys neměla zapomínat. Nyx ti dala úžasný schopnosti, ale asi by se jí moc nelíbilo, kdybys je používala špatně.“ Zadíval se přes moje rameno na příšernou scénu, která se odehrávala za mnou na ulici. „Nebuď zlá, Zo. Nic ti za to nestojí.“

„Kdy jsi takhle dospěl?“

Usmál se. „Už před dvěma měsíci.“ Lehce mě políbil na rty, vstal a vytáhl mě s sebou. „Musíš odsud zmizet. Já se vrátím stejnou cestou, kudy jsme přišli. Ty to vezmi přes růžovej sad a běž rovnou zpátky do školy. Jestli to ty chlapipřežili, všechno řeknou policajtům a to bude pro Školu noci průšvih.“

Přikývla jsem. „Dobře, fajn. Vrátím se rovnou do školy.“ Pak jsem s povzdechem dodala: „Chtěla jsem ti dát kopačky.“

Jeho úsměv se rozšířil. „Nemáš šanci, Zo. Patříme k sobě, brouku!“ Vlepil mi pořádnou pusu a postrčil mě k městskému růžovému sadu, který sousedí s Woodwardovým parkem. „Brnkni mi a sejdem se zas příští týden, jo?“

„Jo,“ zamumlala jsem.

Vykročil ode mě, ale pozadu, takže se na mě pořád díval. Otočila jsem se a zamířila k sadu. Automaticky, jako bych měla desítky let praxe, jsem přivolala mlhu, noc, magii a tmu.

„Ty bláho, to je hustý, Zo!“ zahulákal za mnou. „Miluju tě, zlato!“

„Já tě taky miluju, Heathe.“ Neobrátila jsem se, ale poslala za ním ta slova po větru, který poslušně udělal, co jsem chtěla.

19)

No, to jsem teda fakt moc nezvládla. Nejen že jsem se s Heathem nerozešla, ale ještě jsem asi náš otisk zesílila. A navíc jsem možná zavinila smrt dvou lidí. Zachvěla jsem se. Bylo mi pěkně mizerně. Co to do mě proboha vjelo? Sála jsem Heathovu krev a parádně si to užívala (ach jo, stává se ze mě pěkná rajda), když se k tomu připletli ti otravní chlapi a v tu chvíli jako by mě někdo přepnul z normální Zoey na šíleného upířího zabijáka. Souvisí to nějak s otiskem? Začnou upíři vidět rudě, když se jejich lidský partner ocitne v nebezpečí?

Vzpomněla jsem si, jak mě tenkrát v tunelech rozzuřilo, když Heatha napadli „kámoši“ Stevie Rae (teda, ne že by se s těmi nechutnými zombíky nějak zvlášť kamarádila). Ano, taky jsem na ně zaútočila, ale zdaleka jsem necítila takovouhle nezvladatelnou touhu rozšlápnout je jako červy! Stačilo mi pomyslet na vztek, který mě zaplavil, když se k nám (tj. k Heathovi) ti dva chlapi blížili, aby si nás (tj. Heatha) vychutnali, a znovu se mi roztřásly ruce.

V upířím životě evidentně existuje spousta věcí,

o kterých nemám nejmenší ponětí. Sice jsem četla v učebnici kapitolu o otisku, dokonce jsem si z ní udělala výpisky a něco se naučila i nazpaměť, ale teď mi došlo, že mravopočestný a korektní autor hodně věcí vynechal. Bylo jasné, že potřebuju poradit od někoho dospělého. Naštěstí

jsem znala jednoho, který mě do všeho zasvětí moc rád.

A tím myslím opravdu do všeho.

Hned jsem si to všechno barvitě představila. S žaludkem plným Heathovy báječné sexy krve mi to nedělalo nejmenší potíže. Celým tělem mi pořád kolovaly horko, síla a pocity, kterým jsem absolutně nerozuměla, ale tím víc jsem toužila zažít je zas. A zažít jich víc.

Nemělo cenu si nalhávat, že mezi mnou a Lorenem nic není. Bylo to jenom jiné než to, co je mezi mnou a Heathem nebo mezi mnou a Erikem. Do háje. Těch mezi je nějak moc.

Doplula jsem k bytu nad garáží Afroditiných rodičů jako v rauši, nadržená, nabitá energií, a zároveň zmatená, a byla jsem tak zpitomělá (no, proč to neříct) sexem, až jsem dočista zapomněla, že vypadám jako obláček mlžné tmy. Uvědomila jsem si to až ve chvíli, kdy jsem se ocitla v obýváku a uviděla svoji nejlepší kámošku, jak zírá uplakanýma rudýma očima na televizi a popotahuje. Mrkla jsem na obrazovku. Stevie Rae koukala na film týdne televize Lifetime. Na první pohled to byl jeden z těch

o mámě, co umírá na nějakou strašnou nemoc a pouští se do závodu s časem (a reklamními pauzami), aby včas našla novou rodinu pro hromadu svých nepřirozeně veselých dětiček.

„Koukám, že máš fakt depku,“ řekla jsem.

Stevie Rae se bleskově otočila, vrhla se za gauč, tam se přikrčila jako šelma připravená bránit se do posledního dechu a začala syčet a prskat.

„Jejda!“ Honem jsem ze sebe setřásla tmu a to ostatní, abych byla zase normálně vidět. „Promiň, Stevie Rae, zapomněla jsem, že jsem převlečená za Draculu.“

Vykoukla zpoza gauče. Oči jí sice pořád žhnuly a cenila na mě tesáky, ale aspoň přestala syčet.

„Hej, klid. To jsem jenom já.“ Zvedla jsem batoh a zatřásla s ním, až v něm hnusně zašplouchala krev. „Jídlo až do domu.“

Postavila se a přimhouřila oči. „Tohle už nedělej.“

Zvedla jsem obočí. „Co jako? Nemám ti už nosit krev, nebo se měnit v mlhu a tmu?“

Kamarádka chňapla po batohu, který jsem jí dráždivě strkala pod nos. „Nesmíš se sem takhle vkrádat. Mohlo by se ti něco stát.“

S povzdechem jsem sebou plácla na gauč a snažila se nezírat na to, jak do sebe obrací první pytlík krve. „Můj život teď stejně stojí za houby. Kdybys mě sežrala, bylo by to vysvobození.“

„No jasně. Pamatuju se, jaká to byla otrava být naživu. Pořád řešit trable s kluky, a než se člověk ráno rozhodne, co si má vzít na sebe! Fakticky děs. Být mrtvá, pak vstát z mrtvých a připadat si stejně spíš mrtvá, to je proti tomu úplná pohoda.“ Zase mluvila tím ledovým sarkastickým tónem, který se jí vůbec nepodobal. Z nějakého důvodu mě to hrozně naštvalo. A já jako nemůžu mít spoustu problémů, když nejsem mrtvá? Nebo nemrtvá? Vždyť je to vlastně fuk.

„Včera zavraždili profesorku Nolanovou. Vypadá to, že to udělali lidi z církve věřících. Ukřižovali ji, usekli jí hlavu a pak ji vystavili u tajného vchodu ve východní zdi se vzkazem, že nenechají čarodějnici naživu. Myslím, že je do toho zapletený můj tupčím, ale nikomu to nemůžu říct, protože máma ho kryje, a když ho prásknu, půjdou oba do konce života do basy. Před chvílí jsem sála Heathovi krev, ale vyrušil nás párek pitomců v gangsta hadrech a já je možná omylem zabila. Taky jsem se líbala s Lorenem Blakem. A cos dělala celý den ty?“

V rudých očích na okamžik probleskla stará dobrá Stevie Rae. „Ty bláho!“ vyjekla.

„Přesně.“

„Ty ses líbala s Lorenem Blakem?“ Jako obvykle vyhmátla z celé kupy novinek tu nejšťavnatější. „Jaké to bylo?“

S povzdechem jsem ji sledovala, jak načíná druhý pytlík krve. „Fantastické. Já vím, že to zní praštěně, ale fakticky myslím, že by nám to nakonec mohlo klapat.“

„Jste úplně jako Romeo a Julie,“ prohlásila v pauze mezi dvěma loky.

„Ale ne, Stevie Rae, vymysli radši nějakou jinou dvojici. S těmihle dvěma to moc dobře nedopadlo.“

„Určitě chutná božsky,“ řekla.

„Ehe?“

„Jeho krev.“

„To netuším.“

„To přijde,“ pronesla a sáhla po dalším sáčku.

„Hele, zpomal. Neferet zavolala do školy Erebovy syny, upíří bojovníky, a je teď docela problém proklouznout ven. Nevím jistě, kdy se sem zase dostanu s další dávkou tvého oblíbeného pití.“

Zachvěla se. Do té doby vypadala celkem normálně, ale po těchhle slovech se jí ve tváři znovu objevil prázdný výraz a oči jí rudě zaplály.

„Už to moc dlouho nevydržím.“

Řekla to tak tiše a ochraptěle, že jsem jí skoro nerozuměla.

„Vážně je to takový problém, Stevie Rae? Nemůžeš si prostě stanovit nějaké denní příděly nebo něco?“

„O tom nemluvím! Cítím, jak se ztrácí… každý den zas

o trochu víc… každou hodinu.“ „Co se ztrácí?“ „Moje lidskost!“ Znělo to jako vzlyk. „Ale zlatíčko.“ Přistoupila jsem k ní a objala ji. Snažila

jsem se přitom nemyslet na to, jak divně smrdí a že její tělo připomíná kámen. „Je ti přece líp. A máš mě. Něco vymyslíme.“

Podívala se mi do očí. „Cítím tvůj tep. Slyším každý úder tvého srdce. Něco ve mně křičí, ať ti rozervu hrdlo a vysaju tě do poslední kapky. A to něco je pořád silnější.“ Odtáhla se ode mě a ucouvla, až narazila na gauč. „Dokážu se tvářit jako ta bývalá Stevie Rae, ale je to jen zvířecí reakce. Dělám to proto, abych tě mohla snáz ulovit.“

Zhluboka jsem se nadechla a přinutila se dál dívat do jejích očí. „Hele, já vím, že to je zčásti pravda. Ale nevěřím, že v tom není něco víc, a ty bys v to taky věřit neměla. Pořád v sobě lidskost máš, někde hluboko. Možná je míň zřetelná, ale je tam. A to znamená, že zůstáváme nejlepší kamarádky. Navíc ti uniklo, že mě lovit nemusíš, vždyť jsem tady! Nedá se říct, že před tebou utíkám.“

„Myslím, že nejsi v bezpečí, když jsi se mnou,“ šeptla.

Usmála jsem se. „Já vydržím víc, než se zdá, Stevie Rae.“ Zvolna jsem vykročila k ní, abych ji nevyplašila, natáhla ruku a položila ji na její. „Vezmi si sílu od země. Podle mě jsi jiná než zbytek těch, ehm…“ Zarazila jsem se, protože mě pro ně nenapadal žádný vhodný výraz.

„Hnusných nemrtvých kluků a holek?“ pomohla mi.

„Přesně. Jsi jiná než zbytek těch hnusných nemrtvých kluků a holek, protože máš nadání pro zemi. Drž se ho. Pomůže ti vzdorovat tomu, co se v tobě děje.“

„Tma… cítím uvnitř jenom tmu,“ řekla.

„To není pravda. Kromě tmy tam musí být i země.“

„Fajn… fajn…“ Nadechla se. „Země. Budu na ni myslet. Budu se vážně snažit.“

„Zvítězíš nad tím, Stevie Rae. Zvítězíme nad tím společně.“

„Pomoz mi.“ Zničehonic mi zmáčkla ruku tak silně, že jsem málem vyjekla. „Prosím, Zoey, pomoz mi.“

„Pomůžu. Slibuju.“

„Musí to být brzo.“

„Bude, slibuju,“ zopakovala jsem, i když jsem neměla ponětí, jestli ten slib dokážu splnit.

„Co máš v plánu?“ zeptala se. Visela na mně pohledem jako trosečnice.

Vyhrkla jsem první věc, která mi přišla na jazyk. „Vyvolám kruh a poprosím o pomoc Nyx.“

Kamarádka zamrkala. „Nic víc?“

„No, náš kruh má velkou sílu a Nyx je bohyně. Co bys ještě chtěla?“ Znělo to velice sebejistě. V duchu jsem si tak jistá nebyla.

„Mám zase představovat zemi?“ Zachvěl se jí hlas.

„Ne. Ano.“ Provinile jsem se zarazila a přemýšlela, co si počnu s Afroditou. Dokázala zhmotnit zemi a tím pádem by se měla přidat do našeho kruhu. Ale co když se Stevie Rae naštve, že její místo získal někdo, koho považuje za nepřítele? A navíc je Afrodita jediná, kdo o Stevie Rae ví, a tak to musí zůstat, dokud nebudu připravená na konfrontaci s Neferet. Sakra. Tohle se bude muset řešit. „No, vlastně ještě nevím. Potřebuju si to promyslet.“

Výraz v kamarádčině tváři se zase změnil. Najednou vypadala zničeně, naprosto odevzdaně. „Ty už o mě v kruhu nestojíš.“

„To není pravda! Jde o to, že tě chceme uzdravit, a bylo by asi lepší, kdybys stála se mnou uprostřed.“ S povzdechem jsem zavrtěla hlavou. „Potřebuju o tom získat víc informací.“

„Dobře, ale rychle, ano?“

„Jasně. Musíš mi slíbit, že budeš šetřit krví, zůstaneš tady a budeš se soustředit na svoje pouto se zemí,“ řekla jsem.

„Tak jo, budu se snažit.“

Stiskla jsem jí ruku a pak se z jejího sevření vymanila. „Promiň, ale už opravdu musím jít. Neferet pořádá speciální rituál na památku profesorky Nolanové a pak mě ještě čeká můj úplňkový obřad.“ Taky musím udělat další nájezd na knihovnu a najít nějaký rituál, který pomůže Stevie Rae. Mimoto nemám páru, co si počnu s Lorenem, Erik je určitě naštvaný, že jsem mu zdrhla, a navíc se mi nepovedlo dát Heathovi kopačky. Kristepane, moje hlava. Zase bolí jak čert.

„Už to bude měsíc.“

„Cože?“ Byla jsem zabraná do úvah o všech těch nepříjemnostech a vůbec jsem netušila, o čem mluví.

„Umřela jsem o minulém úplňku, takže přesně před měsícem.“

Najednou se mi všechno ostatní vypařilo z hlavy. „Máš pravdu. Přesně před měsícem. Tak mě napadá…“

„Jestli to něco neznamená? Jestli dnešní noc není správná chvíle pro moje uzdravení nebo něco?“

Hlas měla tak prosycený nadějí, že mě bodlo u srdce. „Nevím. Možná.“

„Nemám v noci přijít do školy?“

„Ne! Všude hlídají bojovníci. Určitě by tě chytili.“

„Třeba by to nevadilo,“ navrhla váhavě. „Třeba by o mně všichni měli vědět.“

Promnula jsem si čelo a snažila se naslouchat svému instinktu. Tak dlouho mě okřikoval, ať o Stevie Rae nikomu neříkám ani slovo, že jsem teď nedokázala rozlišit, jestli pořád chce, abych ji schovávala, nebo už si ten pocit jenom pletu se zmatkem (a pořádnou dávkou zoufalství a depky).

„Tím si nejsem jistá. Já… Potřebuju trochu času, dobře?“

Kamarádka sklesle svěsila ramena. „Dobře. Jenom nevím, jestli to za další měsíc ještě budu já.“

„Rozumím. Rozhodnu se rychle,“ plácla jsem bez rozmýšlení. Krátce jsem ji objala. „Ahoj. Neboj se, brzo se zase stavím. Slibuju.“

„Když tě něco napadne, napiš mi esemesku nebo něco a já přijdu.“

„Domluveno.“ U dveří jsem se ještě otočila. „Mám tě moc ráda, Stevie Rae. Na to nezapomínej. Pořád jsme nejlepší kámošky.“

Nic na to neřekla, jen kývla. Tvářila se odevzdaně. Přivolala jsem noc, mlhu a magii a rychle vykročila do tmy.

20)

Samozřejmě mě nachytali, jak se plížím zpátky do školy. Přeletěla jsem zeď (ano, doslova přeletěla, bylo to absolutně boží) a poměrně slušnou rychlostí zamířila ke koleji, když vtom jsem jim vběhla přímo do náruče. Cestu mi zahradila skupina dospělých upírů a starších studentů obklopená nejmíň deseti skálopevnými bojovníky (zahlédla jsem tam i dvojčata s Damienem, což jasně dokazovalo, že Neferet hodlá využít moji radu prefektů). Strnule jsem zůstala stát ve stínu velkého dubu, zadržela dech a modlila se, ať mě zachrání moje zbrusu nová schopnost být neviditelná (i když lepší výraz by asi byl „mlhavá“). Smůla. Neferet se najednou zarazila a s ní se poslušně zastavili i všichni ostatní. Velekněžka naklonila hlavu ke straně a přísahám, že zavětřila jako bloodhound. Potom sjela očima ke stromu, za kterým jsem se schovávala, a zavrtala pohled přímo do mě. V tu chvíli jsem ztratila koncentraci. Po kůži mi přeběhl záchvěv a to už jsem věděla, že s neviditelností je konec.

„Vida, Zoey! Tady tě máme. Zrovna jsem se ptala tvých kamarádů,“ věnovala dvojčatům, Damienovi a (ó jé) Erikovi svůj patentovaný stopětadvacetiwattový úsměv, „kde bys asi mohla být.“ Pak úsměv ztlumila a nasadila dokonalý výraz mateřské starostlivosti. „Teď není vhodná doba na to, toulat se o samotě.“

„Omlouvám se, já, ehm, no, chtěla jsem…“ Můj hlas postupně slábl, až úplně utichl. Cítila jsem, jak se na mě všichni dívají.

„Chtěla být před rituály sama,“ ozvala se Shaunee, postavila se vedle mě a vzala mě za ruku.

„No jo, ona vždycky před rituálem potřebuje zůstat chvilku sama. Už je prostě taková,“ připojila se Erin a vzala mě za druhou ruku.

„Ano, říkáme tomu ‚pauza pro Zoey‘, zkráceně PPZ,“ prohlásil Damien a přešel k nám.

„Taky z toho nemáme zrovna radost, ale co naděláme?“ řekl Erik, obešel nás a položil mi na ramena teplé dlaně. „Červenka má svoji hlavu.“

Málem jsem se rozbrečela. Mí kámoši jsou prostě zlatí. Neferet sice asi poznala, že lžou, ale udělali to tak šikovně, že to vypadalo, jako bych měla na svědomí jen nějakou nevinnou pubertální vylomeninu (například nedovolený výlet ze školy, abych dala kopačky svému klukovi) a ne obrovský nebezpečný průšvih (jako ukrývání nemrtvé nejlepší kamarádky).

„No dobrá, ale byla bych ráda, kdybys propříště svoje pauzy omezila na nejnutnější minimum,“ pronesla Neferet mírně káravým tónem.

„Omezím. A omlouvám se,“ zamumlala jsem.

„V pořádku. Takže zpátky k obřadu.“ Velekněžka pokračovala vznosným krokem dál a bojovníci se museli skoro rozběhnout, aby ji dohonili, takže já a moje parta jsme zůstali trčet jak stopaři, kterým nikdo nechce zastavit.

Samozřejmě jsme se vydali za nimi. Co nám zbývalo?

„Tak co, jaké to bylo?“ zašeptala Shaunee.

„Co?“ Vyplašeně jsem zamrkala. Jak ví, co jsem provozovala na Heathově klíně? Je to na mně poznat? Pane na nebi, jestli jo, tak umřu!

Erin obrátila oči v sloup. „S Heathem. Ten rozchod. Kopačky,“ sykla tiše.

„Jo aha. No, to, hmm…“

„Měl jsem o tebe dneska strach.“ Erik přidal do kroku a bezostyšně vyšoupl Shaunee z místa po mém boku. Čekala jsem, že holky začnou uraženě prskat, ale ony místo toho jen významně zvedly obočí a zařadily se za nás k Damienovi. Zaslechla jsem, jak Shaunee zapředla: „K sežrrrání.“ Ach jo. Klidně zalžou Neferet, ale ukažte jim hezkého kluka (tj. Erika) a jsou k nepoužití.

„Promiň,“ vyhrkla jsem a zaplavily mě výčitky, protože mě vzal za ruku a bylo to hrozně příjemné. „Mrzí mě, že ses

o mě bál. Musela jsem, no, zařídit pár věcí.“ Vesele se ušklíbl a propletl si se mnou prsty. „Doufám, že tentokrát už ses ho konečně zbavila, teda těch věcí.“ Vrhla jsem přes rameno vražedný pohled na dvojčata. Holky se zatvářily nevinně. „Zrádkyně!“ zavrčela jsem. „Nebuď na ně naštvaná. Využil jsem jejich největší

slabinu a uplatil je.“

„Slíbil jsi jim boty?“

„Kdepak, existuje něco, co teď mají ještě radši. T. J. a Cole.“

„Ty jsi ale padouch.“

„No, nedělám nic, co by se jim nelíbilo. T. J. i Cole si myslí, že dvojčata jsou čupr baby.“ Erik poslední dvě slova frajersky přežvýkal, jako by chtěl dostat roli v nějaké teenagerské komedii.

„T. J. a Cole použili pro dvojčata tenhle příšerný výraz a řekli to přesně tímhle slaboduchým tónem?“

Rádoby naštvaně mi zacloumal rukou. „Já nikdy nemluvím slaboduchým tónem!“

„To víš, že ne. Nikdy.“ S úsměvem jsem se mu zadívala do průzračně modrých očí a vůbec jsem v tu chvíli nechápala, jak ho můžu podvádět se dvěma jinými.

„Už je ti líp, Zoey?“

Držela jsem Erika pořád za ruku, a tak mi bylo hned jasné, že musel cítit, jak jsem sebou při Lorenových slovech trhla.

„Je mi fajn, děkuju,“ odpověděla jsem.

„Vyspala ses dobře? Dělám si o tebe starosti od chvíle, co jsem tě včera večer odvedl na kolej.“ Loren vrhl na Erika blahosklonný pohled, který jasně říkal ‚jsem mnohem starší než ty‘. „Zoey včera prožila hrozný šok.“

„Já vím,“ odsekl Erik. Cítila jsem, jak mezi nimi houstne napětí, a lekla se, že si toho všimnou ostatní. Vtom jsem zaslechla, jak Shaunee šeptá: „Ty jo, vidíš?“ a Erin odpovídá: „Jasně!“ Málem jsem nahlas zaúpěla. Ovšemže si toho ostatní (v překladu: dvojčata) všimli.

Zrovna jsme dohonili skupinu dospělých, kteří se zastavili u tajných dveří ve východní zdi. Přestala jsem se soustředit na nečekaný a potenciálně smrtící střet svých kluků a vyjekla jsem: „Počkat! Co tady děláme?“

„Neferet se chce pomodlit za duši profesorky Nolanové a vztyčit kolem školního areálu ochranné kouzlo,“ vysvětlil Loren. Jeho hlas zněl až moc přátelsky, a když jsme se na sebe podívali, v jeho očích se zračilo až příliš vřelosti. Ach bože, on je tak nádherný! Vybavilo se mi, jaký je to pocit, když se naše rty setkají a…

A pak mi naplno došlo, co právě řekl.

„Ale co ta krev a všechno…“ Bezradně jsem nechala větu viset ve vzduchu a ukázala směrem k travnaté ploše na opačné straně zdi, která byla ještě včera prosáklá profesorčinou krví.

„Klid, neboj se. Neferet zařídila, aby to tu vyčistili,“ ujistil mě Loren jemně. Chvíli jsem myslela, že mě přede všemi pohladí, a ucítila jsem, jak Erik ztuhl, jako by očekával totéž. Naše soukromé drama naštěstí přerušil Neferetin smutný, ale silný hlas. Všichni se obrátili k ní.

„Nyní projdeme těmito tajnými dveřmi na místo oné hrůzné události. Utvořte půlkruh kolem sochy naší milované bohyně, kterou jsem postavila přesně tam, kde bylo nalezeno zohavené tělo profesorky Nolanové. Soustřeďte prosím veškerou sílu svého srdce i mysli a vyšlete pozitivní energii naší padlé sestře, jejíž duše teď svobodně letí vstříc Nyktině divukrásné říši. Mláďata,“ obrátila se k nám, „vy zaujměte místa u svíček, které představují váš živel.“ Oči jí přetékaly laskavostí a hlas něhou. „Vím, že zapojit mláďata do rituáludospělých je neobvyklé, ale ve Škole noci jsme ještě nikdy neměli tolik výjimečně nadaných studentů, a proto mi připadá jedině správné, abychom vaše nadání využili a posílili svou modlitbu a prosbu k Nyktě mocí živlů.“ Doslova jsem cítila, jak se Damien a dvojčata třesou nadšením. „Uděláte to pro mě? Pro nás všechny?“

Damien i holky začali snaživě kývat hlavami jako figurky, co se dávají do auta. Neferetiny zelené oči sklouzly ke mně. Přikývla jsem. Velekněžka se usmála a mě napadlo, jestli ještě někdo kromě mě dokázal prokouknout její krásnou masku a zahlédnout pod ní její pravou tvář, chladnou a vypočítavou.

Neferet byla evidentně sama se sebou velice spokojená. Otočila se, sehnula a prošla nízkým vchodem. Následovali jsme ji. Duševně jsem se připravila na nějakou hrůzu, přinejmenším na pach krve, ale Loren měl pravdu. Celý prostor, kde to ještě včera vypadalo jako v hororu, byl dokonale čistý. Napadlo mě, jak tady asi tulská policie mohla najít nějaké stopy, ale hned jsem se v duchu okřikla. Neferet určitě počkala, dokud tady neskončili. Nebo ne?

Tam, kde jsme našly tělo profesorky Nolanové, teď stála krásná socha Nykty, která vypadala jako vytesaná z jediného bloku onyxu. V pozdvižených rukou držela tlustou zelenou svíci symbolizující zemi. Upíři beze slova utvořili kolem sochy půlkruh. Damien a dvojčata přistoupili k velikánským voskovicím, které představovaly jejich živly. Bez velkého nadšení jsem se vydala k fialové svíčce ducha.

Všimla jsem si, že bojovníci se rozestoupili kolem nás do kruhu a otočili se k nám zády. Upírali zrak do tmy, ostražití a připravení k boji.

Neferet bez obvyklého divadýlka (na které se moc hezky kouká, to musím uznat) přistoupila k Damienovi, který nervózně svíral žlutou svíci, a natáhla ke knotu obřadní zapalovač.

„Naplňuje nás a vdechuje nám život. Volám do našeho kruhu vzduch.“ Její hlas byl silný a zřetelný, evidentně podpořený velekněžčinou mocí. Zapálila svíci a kolem ní a Damiena se okamžitě zvedl vítr. Neferet ke mně byla otočená zády, takže jsem jí neviděla do tváře, ale Damien se šťastně, široce usmál. Pokusila jsem se nemračit. V posvátném kruhu nemá vztek co dělat, jenomže já si nemohla pomoct. Jaktože jsem jediná, kdo vidí, jak je Neferet falešná?

Postoupila k Shaunee. „Zahřívá nás a pomáhá nám. Volám do našeho kruhu oheň.“ Stalo se to, co jsem sama už několikrát zažila: červená svíce vzplála, než se k ní zapalovač vůbec přiblížil. Shaunee se rozzářila jako její živel.

Neferet pokračovala po obvodu kruhu k Erin. „Chladí nás a omývá. Volám do našeho kruhu vodu.“ Zapálila knot a já uslyšela vlny šplouchající u vzdáleného pobřeží a ucítila v nočním vánku slané moře.

Pozorně jsem Neferet sledovala, jak přistupuje k Nyktině soše se zelenou svící. Velekněžka sklonila hlavu. „Mládě, které dříve zastupovalo tento živel, zemřelo. Patří se tedy, aby pozice země zůstala pro dnešní noc prázdná. Zároveň pro ni však volíme místo, kde ještě nedávno spočívalo tělonaší milované Patricie Nolanové. Živí nás. Z ní se rodíme a zase se do ní vracíme. Volám do našeho kruhu zemi.“ Zapálila zelenou svíci a ta zahořela jasným plamenem, ale po vůni louky nebo polního kvítí nebylo ve vzduchu ani stopy.

Vtom už Neferet stála přede mnou. Nevím, jak se tvářila na Damiena nebo dvojčata, ale teď měla přísný, strohý výraz a vypadala neuvěřitelně krásně. Připomněla mi nějakou starodávnou amazonskou válečnici a já na okamžik úplně zapomněla, jak je ve skutečnosti nebezpečná.

„Je naší podstatou. Volám do našeho kruhu ducha.“ Zapálila fialovou svíci a moje duše se zatřepotala. Byl to podobný pocit, jako když jedete na horské dráze. Velekněžka na mě neplýtvala žádnými výmluvnými pohledy, prostě vykročila dál. Obešla kruh a každému se podívala do očí. Přitom ke shromáždění promlouvala a rozhodně si nebrala žádné servítky. „Nestalo se to už víc než sto let, ne takhle otevřeně, ani s takovou brutalitou. Lidé zavraždili jednu z nás. Neprobudili spícího obra. Rozdráždili leopardici, kterou měli za krotkého mazlíčka.“ Hněvivě zesílila hlas. „Ona však není krotká!“ Zježily se mi chloupky na rukou. Neferet byla fantastická. Jak mohl někdo, komu Nyx dala do vínku tolik darů, propadnout takovému zlu?

„Myslí si, že naše zuby jsou tupé a že máme ostříhané drápy jako vykrmené domácí kočky. Ale to se mýlí.“ Pozvedla paže. „Z tohoto kruhu, vyvolaného na místě vraždy, se dovoláváme své bohyně, krásného vtělení noci. Prosíme, aby s otevřenou náručí přivítala Patricii Nolanovou, která tu s námi mohla být ještě mnoho desítek let. A také Nyx žádáme, aby zahořela spravedlivým hněvem a v božském rozhořčení ztvrdila toto ochranné kouzlo, které lidem zabrání polapit nás do pavučiny vražedných úkladů.“ Začala recitovat zaklínadlo a vykročila zpět k Nyktině soše.

„Zahal nás nejhlubší noční tmou,

jež je nám od věků útěchou.“

Když se znovu obrátila ke shromáždění, držela v ruce malý nůž se slonovinovou rukojetí a nabroušeným zahnutým ostřím.

„Příbytek náš nechť zahalí stín,

ať zmizí pod závojem Nyktiným.“

Pozvedla nůž a druhou rukou začala kreslit do vzduchu spletitý vzor. Prostor kolem ní se začal třpytit, a jak odříkávala zaklínadlo, začalo se v něm cosi zhmotňovat.

„Poznám, kdo přichází i kdo jde ven,

ať upír, člověk či mládě jen.

Kde zlý úmysl odhalím,

tam bez milosti udeřím.“

Při těchhle slovech si Neferet rázně prořízla zápěstí, až jí vytryskla krev, rudá, hustá, horká a lákavá. Její vůně mě pohltila a v puse se mi bezděky začaly sbíhat sliny. Velekněžka se zachmuřeným, odhodlaným výrazem obešla celý kruh a nakreslila rudé kolo na trávu, kterou ještě nedávno zalévala krev profesorky Nolanové. Konečně Neferet dorazila zase k soše, zdvihla tvář k nočnímu nebi a dokončila zaklínání.

„Má krev teď toto kouzlo váže

a nic ho zlomit nedokáže.“

Tma kolem nás se zavlnila a já bych přísahala, že jsem na chvilinku spatřila, jak něco splývá po zdi jako nadýchaný černý závoj. Začarovala ji tak, že ucítí nejen každé nebezpečí, které se ke škole přiblíží, ale taky každého, kdo se pokusí dostat dovnitř nebo ven. Kousla jsem se do tváře, abych nahlas nezasténala. Můj drákulovský trik s mlhou bohynin závoj rozhodně neošálí, to je jasné. Jak se sakra dostanu ke Stevie Rae s další dávkou krve?

Tahle nečekaná komplikace mě tak rozhodila, že jsem si ani nevšimla, jak Neferet rozpouští kruh. Byla jsem úplně zdřevěnělá. Nechala jsem se prostě strhnout davem a prošla s ním tajnými dveřmi. Z otupělosti mě vytrhl až Lorenův hlas, který zazněl nečekaně blízko mého ucha.

„Sejdeme se za chvíli v rekreačním pavilonu.“ Vzhlédla jsem k němu. Asi jsem se tvářila děsně nechápavě, protože dodal: „Na tvém úplňkovém rituálu. Uvádím tě do kruhu jako tvůj pěvec, pamatuješ?“

Než jsem se zmohla na reakci, zapředla vedle mě Shaunee: „Pokaždé se moc těšíme, až vás uslyšíme recitovat, profesore Blakeu.“

„Ano, to bychom si nenechaly ujít ani kvůli výprodeji bot u Sakse,“ připojila se Erin a v očích jí zajiskřilo.

„Tak to se tam všichni uvidíme,“ odvětil Loren, aniž ze mě spustil pohled. Pak se s úsměvem maličko uklonil a odkráčel.

„Já ho žeru,“ vzdychla Erin.

„Moje slova, ségra,“ přisvědčila Shaunee.

„Podle mě je pěkně slizký.“

Všechny jsme se obrátily k Erikovi, který odcházejícího Lorena provrtával vražedným pohledem.

„To teda není!“ vykřikla Shaunee.

„Loren Blake je naše zlatíčko. Jen se snaží být milý,“ prohlásila Erin a zakoulela na Erika očima, jako že se má nad sebou vážně zamyslet.

„Přesně! Ne abys na Zoey žárlil, o psychouše žádná holka nestojí,“ řekla Shaunee.

„No, já se půjdu převlíknout,“ vyhrkla jsem. K Erikově evidentní žárlivosti jsem fakticky neměla co dodat. „Mohli byste prosím jít napřed do rekreačky a zkontrolovat, jestli je všechno v pohodě? Za chviličku jsem tam.“

„Jasně,“ zahlaholila jednohlasně dvojčata.

„Kdyby bylo potřeba něco na poslední chvíli udělat, zařídíme to,“ řekl Damien.

Erik mlčel. Věnovala jsem mu letmý a (jak jsem doufala) zcela přesvědčivý úsměv a rozběhla se po chodníku ke koleji. Cítila jsem, jak se mi do zad zavrtává něčí pohled, a s hrůzou si uvědomila, že ten zmatek s Erikem a Lorenem (a Heathem) už vážně musím vyřešit, jinak to bouchne. Ale jak to mám do háje udělat?

Do Heatha jsem blázen. A do jeho krve.

Erik je bezva kluk a mám ho fakticky strašně ráda.

Loren je k sežrání.

Kristova noho, já jsem úplně nemožná.

21)

Přesvědčovala jsem samu sebe, že tenhle rituál proběhne úplně v pohodě. Prostě rychle vyvolám kruh, pomodlím se za profesorku Nolanovou, oznámím, že Afrodita se vrací do Dcer temnoty (i když to bude všem jasné, jakmile prokáže svoje nadání pro zemi) a že jsem se rozhodla odložit nominaci potenciálních členů rady prefektů na konec školního roku, protože jsme teď všichni moc ve stresu a nehodí se to. Bude to úplně jednoduchý obřad, chlácholila jsem pořád dokola svůj rozbouřený žaludek. Vůbec ne jako minulý měsíc, když umřela Stevie Rae. Dneska se nic podobného nestane. Převlékla jsem se a řekla si, že líp už se stejně připravit nedokážu, a tak jsem otevřela dveře, a vrazila do Afrodity.

„Zpomal, prosím tebe,“ řekla a ustoupila mi z cesty. „Copak nevíš, že na sebe musíš nechat čekat?“

„Afrodito, tobě nikdo neřekl, že nechávat ostatní čekat je neslušné?“ odpálila jsem ji, proběhla chodbou, vzala schody po dvou a vrazila do společenské místnosti. Afrodita měla co dělat, aby mě dohonila. Kývla jsem na Daria, který stál na stráži před vchodem, a on mě uctivě pozdravil.

„Ty jo, tihle bojovníci jsou fakticky parádní,“ poznamenala Afrodita. Mohla si vykroutit krk, jak se na Daria ohlížela, dokud jí nezmizel z dohledu. Pak ohrnula nos a nafoukaným tónem rozmazlené bohaté holčičky dodala: „A máš pravdu, nikdo mi neřekl, že nechávat ostatní čekat je neslušné. Vychovali mě k tomu, abych to dělala schválně. Moje máti je skálopevně přesvědčená, že i slunce čeká na její povel, než zapadne nebo vyjde.“

Protočila jsem oči.

„Jaké to bylo na Neferetině rituálu?“

„Bezva. Obklopila celou školu ochranným závojem, takže okamžitě pozná, když se někdo pokusí dostat dovnitř nebo ven. Všem se hrozně ulevilo, samozřejmě kromě mě.“

Sice jsme byly samy, ale Afrodita stejně ztlumila hlas. „Pořád do sebe tu krev hází takovým tempem?“

„Je na tom hodně zle. Musíme co nejdřív něco podniknout.“

„To teda sakra nevím, co jako podle tebe my podnikneme. Ty máš megasuperschopnosti. Já se jen vezu.“ Odmlčela se a potom ještě tišeji pokračovala: „Navíc nevím, co s tím chceš dělat. Je absolutně hnusná a mám z ní celkem dost strach.“

„Je to moje nejlepší kámoška,“ sykla jsem.

„Ne. Bývala tvoje nejlepší kámoška. Teď je z ní děsivá nemrtvá holka, co pije krev jako limonádu.“

„Pořád je moje nejlepší kámoška,“ trvala jsem zarytě na svém.

„Dobře, jak chceš. Tak požádej Nyx, aby ji uzdravila.“

„Hele, to není tak jednoduché.“

„Jak to víš? Už jsi to zkusila?“

V tu ránu jsem zůstala stát jako přimražená. „Cos to říkala?“

Podívala se na mě se zdviženým obočím, pokrčila rameny a zatvářila se znuděně. „Jestli jsi to už zkusila.“

„Kurfix! Co když to fakticky je takhle jednoduché? Celou dobu hledám nějaké kouzlo, rituál nebo… nebo… prostě něco konkrétního, ohromujícího a totálně kouzelného, ale možná jsem vážně měla prostě požádat Nyx, aby ji uzdravila.“ Pořád jsem se z toho úžasného momentu prozření nevzpamatovala, když mi hlavou prolétla vzpomínka na to, co mi bohyně pověděla, než jsem před měsícem silou živlů

zrušila Neferetino paměťové kouzlo: Jenom jsem ti chtěla připomenout, že živly sice dovedou ničit, ale také navracet do původního stavu.

„Kurfix? Tys řekla kurfix? Ještě jedna slabika a bylo by to sprosté slovo! Ta tvoje nevymáchaná pusa mě začíná pohoršovat.“

Připadala jsem si v tu chvíli tak šťastná a plná naděje, že mě ani Afrodita nemohla vyvést z míry. Rozesmála jsem se. „Dělej, pojď! Pohoršovat se můžeš jindy.“ Vyrazila jsem vpřed tak rychle, že jsem skoro běžela.

Před rekreačním pavilonem stál další bojovník, nabušený černý upír, který by mohl od minuty dělat profesionálního wrestlera. Afrodita na něj zavrněla a on k ní na oplátku vyslal sexy, ale pořád skrznaskrz drsňácký úsměv. Zastavila se a rozbalila to na něj ještě trochu víc.

„Ne abys přišla pozdě!“ sykla jsem na ni.

„Jenom se nezblázni. Za vteřinku jsem tam.“ Netrpělivě na mě mávla a její pohled jasně naznačoval, že nás spolu nikdo nesmí vidět. Přikývla jsem a šla dovnitř.

„Zoey! Tady jsi.“ Vrhl se ke mně Jack s Damienem v těsném závěsu.

„Promiň, rychleji to nešlo,“ omluvila jsem se.

Damien se usmál. „Nic se nestalo. Všechno je připravené.“ Pak jeho úsměv trochu zvadl. „Jenom Afrodita ještě nepřišla. Nikdo ji neviděl.“

„Já jo, už jde. Nedělej si s ničím hlavu a běž na svoje místo.“

Přikývl a zamířil ke kruhu. Jack se přesunul k zvukařské aparatuře (ten kluk je fakt machr na všechno, co má něco společného s elektronikou).

„Dej znamení, až budeš připravená,“ křikl na mě ještě.

Usmála jsem se na něj a pak se otočila zpátky ke kruhu. Dvojčata na mě zamávala ze svých pozic na jihu a západě. Erik postával u prázdného místa za zelenou svíčkou. Zachytil můj pohled a mrkl na mě. Věnovala jsem mu rychlý úsměv, ale vrtalo mi hlavou, proč stojí tak blízko, když ví, že to je Afroditina pozice.

A když už o ní mluvíme… Podívala jsem se ke dveřím zrovna v okamžiku, kdy se vevlnila dovnitř. Trochu mě vytočilo, že mě na sebe nechala čekat, ale všimla jsem si, že když spatřila kolo Dcer a Synů temnoty, zarazila se a maličko zbledla. Pak zvedla hlavu, pohodila blond hřívou, sebevědomě vykročila přímo k nejsevernějšímu bodu kruhu a zastavila se až u zelené svíce. Jakmile ji ostatní uviděli, zmlkli, jako by je někdo vypnul. Pár vteřin nikdo nevydal ani hlásku a potom si všichni začali mezi sebou šeptat. Afrodita prostě jen stála u své svíčky a tvářila se nevzrušeně, půvabně a hrozně namyšleně.

„Radši už začni, než vypukne vzpoura.“

Tentokrát jsem sebou neškubla, když se blízko za mnou ozval Lorenův hluboký sexy hlas. Otočila jsem se, hlavně proto, aby ostatní (Erik) neviděli uchvácený výraz mojí tváře, který se pro veřejnou produkci určitě nehodil.

„Nepřipadám si moc v pohodě, ale lepší už to asi nebude,“ řekla jsem.

„Existuje nějaký konkrétní důvod, proč stojí tam, kde stojí?“ Ukázal bradou na Afroditu.

„Bohužel jo,“ odvětila jsem.

„To vypadá zajímavě.“

„Zajímavý, to je slovo, které dokonale vystihuje celý můj život. Ve smyslu ‚ta hromadná bouračka je ale zajímavá‘.“

Loren se zachechtal. „Zlom vaz.“

„Jak se znám, splní se mi to doslova,“ povzdychla jsem si, nasadila normální výraz a otočila se zpátky ke kruhu. „Můžeme jet.“

„Dám signál hudbě, začnu recitovat a ty se chyť rytmu,“ řekl Loren.

Přikývla jsem a soustředila se na pravidelné nádechy, abych se uklidnila. Jakmile zazněla hudba, šepot umlkl. Všichni se na mě zadívali. Tu skladbu jsem neznala, ale měla pravidelný, zvučný rytmus, který mi připomněl tlukot srdce. Moje tělo se s ním automaticky sladilo a já začala tančit po vnějším obvodu kruhu.

Lorenův hlas hudbu perfektně doplnil.

„Já, ten, kdo noc už dávno dobře znal,

vyšel jsem v dešti, v dešti zpět se vlek…“

Slova klasické básně vystihla správnou náladu. Vyvolávala přesně ten nadpozemský pocit, který jsem poznala při svých samotářských výpravách do města a který se mi čím dál víc líbil.

„Nahlíd jsem do nejpustších uliček,

minul jsem na obchůzce strážníka

a sklopil oči, nic jsem neprořek.“

Úplně jsem cítila temnotu minulé noci, která jako by se mi vsákla do kůže, a znovu jsem bytostně vnímala, že je mi mnohem bližší než lidský svět kolem mě. Vkročila jsem do kruhu a zachvěla se. Zaslechla jsem, jak Damien udiveně zalapal po dechu, a došlo mi, že moje tělo halí magická mlha.

„V nadzemské výši se tu vypínal

světelný ciferník, jak znamení

že čas svým krokem něco dal i vzal.

Já s nocí dávno důvěrně se znal.“

Lorenův hlas dozněl, já udělala poslední otočku a rozpustila kouzelný opar, takže jsem zase byla stoprocentně viditelná. Magie noci mi ale pořád kolovala celým tělem. Vzala jsem z vrchovatého stolu ve středu kruhu obřadní zapalovač a uvědomila si, že si možná úplně poprvé připadám jako skutečná Nyktina velekněžka, prodchnutá magií a s dokonalou vládou nad svou mocí. Všechny problémy, které mě trápily, v tu chvíli spláchl příval čirého štěstí. Lehkým krokem jsem přistoupila k Damienovi.

„To bylo vážně něco!“ zašeptal s úsměvem.

Taky jsem se usmála a pozvedla zapalovač. Ze rtů mi začala samovolně splývat slova, která mi musela našeptávat sama Nyx. Já takhle poetická nebývám. „Mírný ševelivý vánku z dálav, zdravím tě. V Nyktině jménu vzývám tvou čistotu a volnost a volám tě k nám!“ Přiblížila jsem plamen ke knotu Damienovy žluté svíčky a ucítila pohlazení svěžího větříku.

Rychle jsem postoupila k Shaunee a její červené svíčce. Rozhodla jsem se poslechnout, co mi radí ta zvláštní kouzelná aura, a ani jsem zapalovač nezvedla. „Hřejivý zářivý ohni z dálav, v Nyktině jménu vzývám tvé životadárné teplo, zdravím tě a volám k nám!“ Luskla jsem nad knotem prsty a svíce vzplála překrásným plamenem.Široce jsme se na sebe s Shaunee zazubily a já zamířila k Erin.

„Chladivá vodo jezer a řek z dálav, buď pozdravena. Cítím tvou kouzelnou přítomnost, proudíš bystře mezi námi. V Nyktině jménu se zjev, když tě teď zavolám k nám!“ Zapálila jsem Erininu modrou svíci a vychutnala si, jak se kluci a holky blízko nás začali nadšeně smát, když se kolem nohou mé kamarádky zavlnila vodní hladina. Byla jasně viditelná, ale nikoho jiného se nedotkla.

„Levou zadní,“ šeptla Erin.

S veselým šklebem jsem postoupila po směru hodinových ručiček k Afroditě a její zelené svíčce. Tichý smích i uchvácený šepot diváků rázem utichly. Afroditin obličej ztuhl v bezvýraznou masku. Jen z očí jsem jí vyčetla nervozitu a strach. Prolétlo mi hlavou, jak dlouho už asi skrývá svoje emoce. Když uvážím, jak děsné má rodiče, zřejmě už to bude pěkných pár let.

„Bude to v pohodě, uvidíš,“ sykla jsem, téměř aniž jsem pohnula rty.

„Asi budu zvracet,“ šeptla.

„Ale houby.“ Vesele jsem se ušklíbla, potom jsem zesílila hlas a vyslovila krásné zaříkadlo, které se mi dralo na jazyk. „Daleké země a místa, kam nevkročila lidská noha, zdravím vás. Povstaňte z mechového lože a přineste nám hojnost, krásu a jistotu. Země, v Nyktině jménu tě volám k nám!“ Zapálila jsem Afroditinu svíci a celý pavilon zaplavila výrazná vůně čerstvě posečené louky. Všude kolem nás se rozezpívali ptáci. Pronikavá sladkost šeříkových květů nás všechny obklopila jako nejlehčí a nejdokonalejší parfém na světě. Zadívala jsem se do Afroditiných rozzářených očí a pak se rozhlédla po ostatních v kruhu. Všichni na ni zírali jako opaření a nikdo ani nehlesl.

„Ano,“ řekla jsem jednoduše, abych odpověděla na všechny ty otázky, které se jim určitě honily hlavou, a (doufejme) rozptýlila jejich pochybnosti. Nemusí ji mít rádi, nemusí jí věřit, ale musí přijmout jako fakt, že jí Nyx požehnala. „Afrodita byla obdařena nadáním pro zemi.“ Zamířila jsem do středu kruhu a pozvedla svoji fialovou svíci. „Duchu magie a noci, šepotající v srdci bohyně, příteli, cizinče, tajemství, poznání, v Nyktině jménu tě volám k nám!“ Knot mojí svíčky vzplál a já zůstala chvilku bez hnutí stát, než se v mém těle a nitru utišila známá kakofonie pětice živlu.

Bylo to tak úžasné, že jsem skoro zapomněla dýchat.

Když jsem se uklidnila, zapálila jsem pletenec sušeného eukalyptu a šalvěje a pak ho udusila. Zhluboka jsem vdechla voňavý bylinný dým a soustředila se na vlastnosti, pro které si babiččini předkové právě těchhle rostlin cenili, eukalyptu pro schopnost uzdravovat, chránit a očišťovat, bílé šalvěje pro schopnost odpuzovat negativní duchy, síly a vlivy. Obrátila jsem se k divákům. Jasně jsem cítila jejich pohledy, byly stejně hmatatelné jako třpytivá stříbrná linie, která spojovala zástupce živlů v mém kruhu. „Vítejte!“ zvolala jsem a shromáždění odpovědělo: „Vítej i ty!“ Napětí ze mě vyprchalo. Promluvila jsem k nim. „Všichni už víte, že včera zavraždili profesorku Nolanovou. Bylo to přesně tak příšerné, jak se povídá. Prosím vás teď, abyste se připojili k mojí modlitbě a požádali Nyx, ať dá klid nejen její duši, ale i nám.“ Odmlčela jsem se a vyhledala pohledem Iana Bowsera. „Jsem ve škole teprve pár měsíců. Přesto vím, že hodně z vás mělo k profesorce Nolanové opravdu blízko.“ Ian se pokusil o úsměv, ale zármutek mu nedovolil ani zvednout koutky. Prudce zamrkal ve snaze zarazit slzy, které se mu leskly v modrých očích. „Byla to dobrá učitelka a hodná žena. Bude se nám po ní stýskat. Rozlučme se s ní proto posledním: ‚Buď pozdravena.‘“ Spolužáci zareagovali sborovým procítěným: „Buď pozdravena!“

Počkala jsem, až se zase utišili, a pokračovala dál. „Vím, že jsem měla oznámit nominace na zbývající místa v radě prefektů, ale v minulém měsíci se přihodila spousta věcí, a proto jsem se to rozhodla odložit až na konec školního roku. Sejdu se potom s celou dosavadní radou a společně vám předložíme k volbě několik jmen. Mezitím jsem ale přijala mezi prefekty jedno mládě automaticky.“ Snažila jsem se to říct naprosto věcně, abych zakryla skutečnost, že to většině z nich bude připadat jako výplod choré mysli. „Jak jste sami mohli vidět, Afrodita byla obdařena nadáním pro zemi. To jí podobně jako dřív Stevie Rae dává právo na místo v radě. A stejně jako Stevie Rae i Afrodita slíbila, že bude dodržovat nová pravidla Dcer temnoty.“ Otočila jsem se k ní, abych jí viděla do očí. Ulevilo se mi, protože se na mě nervózně, ztuhle usmála a přikývla. Nedala jsem divákům prostor k diskuzi. Vzala jsem z Nyktina stolu pohár sladkého červeného vína a pustila se do samotné úplňkové modlitby.

„Tento měsíc znovu vidíme, že úplněk provázejí nové začátky. Minule to byla nová pravidla pro Dcery i Syny temnoty. Dnes vítáme do rady prefektů čerstvou členku a se zármutkem se loučíme s profesorkou, která umřela. Jsem vaší předsedkyní teprve měsíc, ale vím jistě, že můžu…“ Hned jsem se opravila, „…že můžeme věřit naší bohyni. Nyx nás miluje a je stále s námi, i když se dějí opravdu strašné věci.“ Pozvedla jsem pohár a začala obcházet kruh. Recitovala jsem přitom krásnou starou báseň, kterou jsem se naučila před měsícem.

„Jiskrné měsíční světlo,

tajemství zemských hlubin,

sílo vodního proudu,

žáre žhnoucího plamene,

Nyktiným jménem vás voláme!“

Každému jsem po řadě nabídla doušek vína a na každý úsměv odpověděla kývnutím. Snažila jsem se působit jako někdo, s kým můžou počítat. Komu můžou věřit.

„V konec zla,

nápravu křivd,

návrat k čistotě,

touhu po pravdě

v Nyktině jméně věříme!“

Potěšilo mě, že každý, kdo se napil, zamumlal „buď požehnána“ a nikdo se netvářil nějak zvlášť naštvaně.

„O kočičí zrak,

delfíní sluch,

mrštnost hada

a tajemnost fénixe

Nyktiným jménem žádáme,

abychom byli požehnáni!“

Poslední, kdo se napil přede mnou, byla Afrodita. Tak tiše, že jsem ji málem neslyšela, zašeptala: „Dobrá práce, Zoey,“ potom usrkla víno, vrátila mi pohár a hlasitě, aby ji všichni slyšeli, vyslovila obvyklé: „Buď požehnána.“

Ulevilo se mi a pocítila jsem nával pýchy. Vypila jsem zbytek vína a postavila pohár zpátky na stůl. V opačném pořadí jsem poděkovala jednotlivým živlům a rozloučila se s nimi, zatímco Afrodita, Erin, Shaunee a Damien postupně sfoukli svoje svíčky. Obřad jsem zakončila slovy: „Tento úplňkový rituál je u konce. Rozcházíme se, ale brzy se opět šťastně sejdeme!“

Mláďata jako ozvěna zopakovala: „Rozcházíme se, ale brzy se opět šťastně sejdeme!“

Pamatuju si, že jsem se usmívala jako blbeček, když vtom Erik vykřikl bolestí a klesl na kolena.

22)

Na rozdíl od chvíle, kdy umírala Stevie Rae, jsem neztuhla ani nezaváhala.

„Ne!“ vykřikla jsem, rozběhla se k němu a klekla si. Opíral se rukama o zem, sténal bolestí a hlavu skláněl skoro k podlaze. Neviděla jsem mu do obličeje, ale všimla jsem si, že košile mu vlhne potem, možná i krví, i když jsem zatím žádnou necítila. Věděla jsem, co bude následovat: z očí, nosu a pusy mu začne proudem téct krev a on se doslova utopí ve vlastních tělesných tekutinách. A bude to přesně tak strašné, jak to zní. Nic to nedokáže zastavit. Nic to nedokáže změnit. Nemůžu pro něj nic udělat, jenom zůstat s ním a doufat, že vstane z mrtvých jako Stevie Rae a zachová si aspoň špetku lidskosti.

Položila jsem mu ruku na chvějící se rameno. Přes košili jsem ucítila horko, jako by mu pod kůží šlehaly plameny. Zoufale jsem se rozhlédla a hledala pomoc. Stál tam Damien

– jako vždycky, když ho doopravdy potřebuju. „Sežeň ručníky a přiveď Neferet,“ řekla jsem. Kamarád okamžitě vyrazil a Jack mu byl v patách.

Otočila jsem se zpátky k Erikovi, ale než jsem ho stačila vzít do náruče, mezi jeho steny a vyděšeným mumláním přihlížejících spolužáků se ozval Afroditin hlas.

„Zoey, on neumírá.“ Vzhlédla jsem k ní, ale vůbec jsem nechápala, o čem mluví. Popadla mě za ruku a odtáhla mě od něj. Snažila jsem se jí vytrhnout, ale její další slova mě dokonale uzemnila. „Poslouchej mě přece! Neumírá. Mění se.“

Erik najednou vykřikl a v křeči se stočil do klubíčka, jako by se mu něco pokoušelo vydrápat z hrudi. Zakryl si dlaněmi tvář. Pořád se příšerně třásl. Evidentně trpěl velkými bolestmi a něco se s ním dělo. Ale po krvi nikde ani stopa.

Afrodita měla pravdu. Erik se měnil v dospělého upíra.

Vtom ke mně přiběhl Jack a vrazil mi do rukou štos ručníků. Zvedla jsem k němu oči. Ten kluk brečel jako želva a celý obličej měl mokrý a napuchlý. Vyskočila jsem a objala ho.

„Neumírá. Mění se,“ zopakovala jsem Afroditina slova. Můj hlas zněl divně, ochraptěle a zastřeně.

Potom do místnosti vrazila Neferet s Damienem a několika bojovníky. Rozběhla se k Erikovi. Pozorně jsem sledovala její výraz, a když napětí a obavy rázem vystřídala radost, zaplavila mě omamná vlna úlevy. Velekněžka ladně poklekla na podlahu, něco zašeptala tak tiše, že jsem jí nerozuměla, a jemně se dotkla Erikova ramene. Jeho tělem projela poslední křeč, pak se uvolnil a přestal se třást. Utichlo i příšerné bolestné úpění. Zvolna se narovnal a zvedl na všechny čtyři, ale hlavu pořád skláněl k zemi, takže jsem mu neviděla do obličeje.

Neferet mu zase něco pošeptala a on kývl. Pak vstala a obrátila se k nám. Zářivě se usmívala a její tvář žhnula radostí a skoro oslepující krásou. „Radujte se, mláďata! Erik Night dokončil proměnu. Vstaň, Eriku, a následuj mě. Provedu očistný rituál, po němž začne tvůj nový život!“

Erik vstal a zvedl hlavu. Stejně jako ostatní jsem zalapala po dechu. Obličej mu zářil. Jako by uvnitř jeho těla někdo rozsvítil žárovku. Už dřív byl moc hezký, ale teď každý jeho rys ještě zvýrazněl. Oči měl modřejší, drsně rozcuchané vlasy mu padaly v hustých černých pramenech do obličeje, dokonce vypadal vyšší. A jeho znamení získalo konečnou podobu. Safírový srpek se vybarvil a kolem Erikových očí, od obočí až k nádherně tvarovaným lícním kostem, se utvořil fantastický vzor propletených uzlů ve tvaru masky. Hned se mi vybavilo krásné tetování profesorky Nolanové. Tak to má být, napadlo mě a málem jsem se pod tíhou toho pocitu zapotácela.

Naše oči se na chvilku setkaly. Jeho plné rty se zavlnily v úsměvu, který patřil jen a jen mně. Myslela jsem, že mi pukne srdce. Pak zvedl paži nad hlavu a znělým, radostným hlasem zvolal: „Proměnil jsem se!“

Všichni začali jásat, ale nikdo kromě Neferet a bojovníků se k němu neodvážil přiblížit. Než vlna vzrušení a rámusu utichla, dospělí ho vzali mezi sebe a odvedli pryč.

Já tam stála, otupělá, otřesená, a bylo mi hrozně mizerně.

„Teď proběhne jeho zasvěcení bohyni,“ řekla Afrodita. Stála vedle mě a její hlas zněl stejně prázdně, jak jsem se já právě cítila. „Nikdo z mláďat přesně neví, co se při něm děje. Dospělí to drží v přísné tajnosti, nesmějí nám o tom nic povědět.“ Pokrčila rameny. „No co. Jednou to zažijeme na vlastní kůži.“

„Nebo umřeme,“ odvětila jsem ztuhle.

„Nebo umřeme,“ přisvědčila a otočila se ke mně. „Jsi v pohodě?“

„Jo, je mi fajn,“ řekla jsem mechanicky.

„Červenko! To bylo něco, viď?“ ozval se Jack.

„Páni, neuvěřitelné. Připadal jsem si úplně extaticky!“ provětral Damien svoji zásobu cizích slov.

„Bomba! Erik Night se teď připojí k nejkrásnějším upířím chlapům na světě hned vedle Brandona Routha, Joshe Hartnetta a Jakea Gyllenhaala.“

„A Lorena Blakea, ségra. Toho mezi ně taky musíš počítat,“ řekla Erin.

„Samozřejmě, nevynechala bych ho ani za nic,“ prohlásila Shaunee.

„To je prostě super, že Zoey teď chodí s opravdickým upírem. Jako že s dospělým,“ poznamenal Jack.

Damien se nadechl a chystal se něco říct, ale hned pusu zase zavřel a zatvářil se rozpačitě.

„Co je?“ zeptala jsem se.

„No, já jen že… no… že…“ Zarazil se.

„Ježíši, tak co? Vymáčkni se konečně!“ vyjela jsem na něj.

Trhl sebou a ve mně se ozvalo špatné svědomí, že na něj takhle štěkám. Konečně ale odpověděl. „No, já o tom sice moc nevím, ale myslel jsem, že jakmile mládě dokončí proměnu, odejde ze Školy noci a začne žít dospělý život podle svých představ.“

„Takže on odsud odejde?“ užasl Jack.

„Vztah na dálku, Červenko,“ ozvala se rychle Erin.

„Jo, vy dva to zvládnete levou zadní,“ přidala se Shaunee.

Sjela jsem pohledem z dvojčat na Damiena s Jackem a nakonec na Afroditu.

„Špatná zpráva,“ řekla Afrodita. „Teda aspoň pro tebe.“ Zvedla obočí a pokrčila rameny. „Teď jsem ráda, že mi dal kopačky.“ Pohodila vlasy a zamířila ke stolu s jídlem v sousední místnosti.

„Když jí nesmíme říkat hnusná ježibaba, můžeme jí říkat mrcha?“ zeptala se Shaunee.

„Já bych to upřesnila, ségra. Odporná mrcha,“ řekla Erin.

„Neposlouchej ji,“ vmísil se do toho Damien důrazně. „Erik bude pořád tvůj kluk, i když je teď dospělý a odejde odsud.“

Všichni na mě viseli očima, a tak jsem se pokusila

o úsměv. „Já vím. Bude to v pohodě. Jenom… Přišlo to hrozně nečekaně, musím se s tím srovnat. Pojďte si dát něco k jídlu.“ Než mě stačili zahrnout dalšími slovy útěchy, vyrazila jsem k bufetu. Následovali mě v zástupu jako kachňata.

Připadalo mi, že uběhla celá věčnost, než Dcery a Synové temnoty dojedli a odešli, ale když jsem se koukla na hodiny, zjistila jsem, že ve skutečnosti to zabalili dřív než obvykle. Všichni nadšeně rozebírali, co se stalo Erikovi, a já přikyvovala a vydávala všelijaké souhlasné zvuky, aby to vypadalo, že poslouchám, a nikdo nepoznal, jak jsem mimo. Ten předčasný rozchod byl jasným důkazem toho, že se mi to moc nepovedlo. Za nějakou dobu jsem si překvapeně uvědomila, že v místnosti zůstali jen Jack s Damienem a dvojčata. V tichosti sklízeli zbytky a sbírali odpadky do pytlů.

„Jé, počkejte, já to udělám,“ vyhrkla jsem.

„Už to máme skoro hotové, Červenko,“ řekl Damien. „Vlastně potřebujeme jen sklidit Nyktin stůl v kruhu.“

„O to se už postarám,“ prohlásila jsem. Snažila jsem se

o pohodový tón, ale z jejich výrazů bylo jasné, že mi moc

nevyšel.

„Zoey, není ti…“

Zvedla jsem ruku a Damien zmlkl v půli věty. „Jsem utahaná. Taky dost rozhozená z toho, co se stalo Erikovi. A upřímně řečeno bych teď radši byla sama.“ Nechtěla jsem, aby to vyznělo takhle hnusně, ale už jsem dál nedokázala udržet na tváři veselý výraz. Bude lepší, když si moje parta bude myslet, že trpím premenstruačním syndromem, než aby poznali, že jsem na dně. Učednice velekněžky nejsou nikdy na dně. Se vším si vědí rady. Fakticky hrozně moc jsem před nimi chtěla utajit, že s tímhle vším už si absolutně poradit nedokážu. „Mohli byste mě chvilku nechat samotnou? Prosím?“

„Jasně,“ pronesly jednohlasně holky. „Tak zatím, Červenko.“

„Dobře. Uvidíme se, no, potom,“ zamumlal Damien.

„Ahoj, Zoey,“ řekl Jack.

Počkala jsem, až se za nimi zavřou dveře, a odvlekla se

do sousední místnosti, která se používá jako taneční studio a cvičebna jógy. Klesla jsem na hromadu měkkých podložek, které tam ležely v koutě, a roztřesenýma rukama jsem vytáhla z kapsy šatů mobil.

Vsechno OK?

Poslala jsem tuhle krátkou zprávu na telefon, co jsem koupila Stevie Rae. Trvalo zdánlivě strašně dlouho, než odpověděla.

V pohode

Drz se, odpověděla jsem.

Pospes si, odepsala.

Snazim se

Mobil jsem zaklapla, opřela se o stěnu a s pocitem, že se na mě všechno hroutí, se zoufale rozbrečela.

Vzlykala jsem, popotahovala, naříkala a třásla se. Přitáhla jsem si kolena k bradě a kolébala se dopředu a dozadu. Věděla jsem, co se děje. Nechápala jsem, jaktože to nikomu jinému, dokonce ani mým kamarádům nedošlo.

Myslela jsem, že Erik umírá, a připomnělo mi to ten večer, kdy mi v náručí zemřela Stevie Rae. Zase se mi to všechno vybavilo, jako bych to prožívala znovu, krev, žal, hrůza. Zasáhlo mě to jako blesk. Tak nějak se mi zdálo, že jsem se přes to jednou provždycky přenesla. Koneckonců, Stevie Rae není ani doopravdy mrtvá.

Jen jsem si něco nalhávala.

Brečela jsem tak, že jsem si ho vůbec nevšimla, dokud mi nepoložil ruku na rameno. Zvedla jsem hlavu, otřela si slzy a honem se snažila vymyslet nějakou chlácholivou výmluvu, aby si o mě dotyčný nedělal starosti.

„Cítil jsem, že mě potřebuješ,“ řekl Loren.

Vzlykla jsem a vrhla se mu do náruče. Sedl si ke mně a přitáhl si mě na klín. Sevřel mě v objetí a začal mumlat něžné nesmysly, že bude všechno v pořádku a že mě už nikdy nepustí. Když jsem se konečně vybrečela a jenom sem tam škytla, podal mi jeden ze svých staromódních látkových kapesníků.

„Děkuju,“ zamumlala jsem, vysmrkala se a otřela si tváře. Vyhnula jsem se pohledu do zrcadlové stěny naproti, ale stejně jsem koutkem oka zachytila odraz napuchlých očí a rudého nosu. „Bezva, vypadám jako strašidlo.“

Loren se zachechtal, otočil mě k sobě a jemně mi odhrnul vlasy za uši. „Vypadáš jako bohyně klesající pod tíhou strastí a útrap.“

Z hrudi mi začala stoupat bublinka hysterického smíchu. „Bohyním určitě netečou z nosu nudle.“

Usmál se. „No, co my víme.“ Potom zvážněl. „Když se Erik začal měnit, myslela jsi, že umírá, viď?“

Přikývla jsem. Bála jsem se, že jestli otevřu pusu, zase se rozbrečím.

Loren rozmrzele zatnul zuby. „Pořád Neferet říkám, že všechna mláďata mají vědět, jak probíhá poslední fáze proměny, ne jenom kvintáni a sextáni. Takhle se zbytečně vyděsí.“

„Bolí to tak moc, jak to vypadalo?“

„Bolí to hodně, ale není to nepříjemné, jestli víš, jak to myslím. Něco jako když tě bolí svaly po cvičení. Cítíš to, ale nevadí ti to.“

„Mně to připadalo daleko horší než namožené svaly,“ namítla jsem.

„Vážně to není zase tak hrozné, nepříjemné je spíš to, že nechápeš, co se s tebou děje. Celé tělo ti zaplaví neznámé pocity a máš hrozně přecitlivělé smysly.“ Pohladil mě po tváři a prstem jemně obkreslil moje znamení. „Jednou to zažiješ taky.“

„To doufám.“

Chvilku jsme oba mlčeli. Pořád mě hladil a sklouzl až k tetování, které mám ze strany na krku. Jeho doteky mě uklidňovaly a zároveň vzrušovaly.

„Ale tebe trápí ještě něco jiného, viď?“ promluvil nakonec tiše. Jeho hlas byl hluboký, melodický a hypnoticky krásný. „Je v tom něco víc než jen to, že ti Erikova proměna připomněla smrt kamarádky.“

Když jsem neodpověděla, sklonil se a políbil mě na čelo. Jakmile se jeho rty dotkly měsíčního srpku, zachvěla jsem se.

„Mně se můžeš svěřit, Zoey. Už jsme toho spolu tolik prožili… Víš přece, že mi můžeš důvěřovat.“

Naše rty se lehce dotkly. Vážně by se mi ulevilo, kdybych mu mohla říct o Stevie Rae. Určitě by mi pomohl a ví bůh, že by se mi každá pomoc hodila. Zvlášť teď, když jsem se rozhodla poprosit Nyx, aby Stevie Rae uzdravila. To by znamenalo vyvolat kruh, což zase vyžaduje, abych buď šla s Damienem, dvojčaty a Afroditou za ní, nebo aby Stevie Rae přišla za námi. Obojí nám bohužel zatrhla Neferet svým ochranným kouzlem, ale Loren třeba bude znát nějaký dospělý způsob, jak ho obejít. Pokusila jsem se zeptat svého instinktu, zjistit, jestli mi pořád přísně zakazuje cokoli prozradit, ale cítila jsem jen Lorenovy ruce a rty.

„Pověz mi to,“ zašeptal se rty jen kousíček od mých.

„Já… chtěla bych…“ odpověděla jsem zadýchaně. „Jenže ono je to složité.“

„Dovol mi, abych ti pomohl, lásko. Společně přece dokážeme všechno.“ Jeho polibky byly delší a vášnivější.

Chtěla jsem mu o všem říct, ale točila se mi hlava a sotva jsem mohla myslet, natož mluvit.

„Ukážu ti, jak blízcí si můžeme být… co všechno můžeme sdílet,“ řekl.

Přestal se mi probírat ve vlasech a škubl límcem své košile, až na ní povolilo pár knoflíků. Pak si nehtem palce přejel po levé straně odhalené hrudi. Za ním zůstala dokonalá rudá linie. Zaplavila mě vůně jeho krve.

„Napij se,“ vyzval mě.

Nedokázala jsem odolat. Naklonila jsem se k němu a ochutnala ho. Krev ve mně vyvolala nával síly. Byla jiná než Heathova, ani tak horká, ani tak hustá, zato mocnější. Rozbušila mi srdce a vzbudila ve mně žhavou, naléhavou touhu. Prohnula jsem se jako luk, chtěla jsem víc.

„Teď já. Chci tě taky ochutnat,“ zamumlal Loren.

Než jsem si uvědomila, co se chystá udělat, sundal mi šaty. Ani jsem se nestačila zastydět, že mě vidí jen v kalhotkách a podprsence, protože mě nehtem škrábl do prsa. Zasykla jsem bolestí, ale pak se k ráně přisála jeho ústa. Jakmile se napil mojí krve, bolest okamžitě vystřídala fantastická rozkoš, tak intenzivní, že jsem se zmohla jen na sten. Aniž přestal pít, začal ze sebe strhávat oblečení a já mu pomáhala, jak to šlo. Nedokázala jsem myslet na nic jiného, než že ho chci. Ostatní myšlenky vymazal příval horka, smyslových vjemů a touhy. Jeho ruce i rty byly všude a já stejně neměla dost.

Pak se to stalo. Tep jeho srdce jako by mi pronikl pod kůži a naše krev začala pulzovat ve stejném rytmu. Zároveň se svou rozkoší jsem ucítila i tu jeho a hlava se mi zatočila jeho touhou.

Vtom se někde v zapomenutém koutku mé mysli ozval Heathův výkřik: „Zoey! Ne!“

Trhla jsem sebou a pak ztuhla. „Ššš,“ zašeptal Loren. „To nic. Takhle je to lepší, miláčku, mnohem lepší. S lidským otiskem jsou jen problémy, hrozně tě omezoval.“

Nemohla jsem popadnout dech. „Zrušil jsi ho? Tys zrušil můj otisk s Heathem?“

„Ano. Nahradil ho náš otisk.“ Převalil se a uvěznil mě pod sebou. „Teď můžeme zajít dál. Chci se s tebou milovat, lásko.“

„Dobře,“ zašeptala jsem. Znovu jsem přitiskla rty k jeho hrudi, začala pít a pak celý svět kolem nás explodoval ve smršti krve a vášně.

23)

Ležela jsem na Lorenovi omámená sladkým oparem smyslnosti. Pohladil mě po zádech a pak začal přejíždět prsty po mém tetování.

„Tvoje znamení jsou nádherná. Jako ty,“ řekl.

Šťastně jsem vzdychla a přitulila se k němu blíž. Když jsem pootočila hlavu, fascinovaně jsem se zadívala na náš odraz v zrcadlové stěně studia. Byli jsme nazí a oba jsme měli po těle krvavé šmouhy. Naše končetiny se intimně proplétaly a oba nás částečně halily moje dlouhé černé vlasy. Jemný vzor mého tetování, které začínalo na tváři a přes krk se táhlo po páteři až k nejnižšímu bodu zad, působil exoticky. Smyčky a uzly se díky vrstvičce potu třpytily jako safíry.

Loren měl pravdu. Jsem nádherná. A měl pravdu i o nás dvou. Nevadí, že je starší než já a dospělý upír (a profesor na naší škole). Pro náš vztah to vůbec není důležité. Spojuje nás něco naprosto výjimečného, čemu se nevyrovná ani moje náklonnost k Erikovi, ani touha po Heathovi.

Heath…

Ospalá spokojenost byla rázem ta tam, jako by mě někdo polil studenou vodou. Přestala jsem se kochat naším odrazem v zrcadle a obrátila se k Lorenovi. Díval se na mě, koutky zdvižené v náznaku úsměvu. Ach bože, vypadal šíleně úžasně a já nemohla uvěřit, že patří mně. Musela jsem se pekelně soustředit, abych se zmohla na otázku, na kterou jsem nutně potřebovala znát odpověď. „Lorene, je můj otisk s Heathem vážně pryč?“

„Je, opravdu,“ řekl. „Teď jsme se otiskli my dva, a tím se tvoje pouto s tím lidským klukem přetrhlo.“

„Ale v učebnici upíří sociologie se píše jen o tom, jak je to bolestivé a těžké, zrušit otisk s člověkem. Nechápu, jak se to mohlo stát takhle snadno. A o tom, že jeden otisk může přebít druhý, tam nebylo ani slovo.“

Jeho úsměv se rozšířil. Něžně mě políbil. „Jednou přijdeš na to, že spoustu věcí o dospělých v učebnicích nenajdeš.“

Okamžitě jsem si začala připadat hrozně mladá, hloupá a trochu jako dítě, kterému někdo vyhuboval. Loren si toho hned všiml.

„Ale no tak, nemyslel jsem to zle. Pamatuju si, jak jsem býval zmatený a jak jsem nechápal, v co se vlastně měním. Na tom není nic špatného. Zažili jsme to všichni. A teď máš mě, budu ti pomáhat.“

„Prostě mi hrozně vadí, když něco nevím,“ zamumlala jsem a znovu se mu zavrtala do náruče.

„To chápu. Vysvětlím ti, jak to s tím otiskem bylo. Připoutala jsi k sobě člověka, ale nejsi dospělá upírka. Nedokončila jsi proměnu.“ Zarazil se a důrazně dodal: „Zatím. Otisk tím pádem nebyl úplný. Když jsme my dva smísili svoji krev, vznikl silnější otisk a ten nad tím starým převládl.“ Vrhl na mě sexy úsměv. „Protože já dospělý jsem.“

„Bolelo to Heatha hodně?“

Pokrčil rameny. „Asi ano, ale trvalo to jen chvilku. A z dlouhodobého hlediska je to takhle lepší. Brzo se ti otevře celý upíří svět, Zoey. Budeš zcela výjimečná velekněžka. Pro člověka nebude v tvém životě místo.“

„Já vím, že máš pravdu,“ podotkla jsem a snažila si to všechno srovnat v hlavě. Vzpomněla jsem si, jak moc jsem si byla jistá, že se s Heathem musím rozejít. To, že jsem se našeho otisku zbavila, vážně bude jen ku prospěchu věci. Bude to takhle jednodušší, pro nás oba. Pak mě něco napadlo. „Jestli jsem se ale neotiskla s tebou a Heathem zároveň?“

„To nejde. Nyx to zařídila tak, že můžeme být spoutaní otiskem vždycky jen s jednou bytostí. Asi proto, aby si z otištěných lidských služebníků nikdo nepostavil armádu.“

Zaskočil mě jeho sarkastický tón i to, co právě řekl. „V životě by mě nenapadlo udělat něco takového.“

Tiše se zasmál. „Spoustu upírů ano.“

„Ty bys to udělal?“

„Ovšemže ne.“ Dal mi zase pusu a dodal: „Kromě tohomi otisk s tebou úplně stačí. Žádný další nepotřebuju.“

Zatetelila jsem se radostí. On patří mně a já zas jemu! Pak se mi vybavila Erikova tvář a veškerá radost se vytratila.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Erik,“ zašeptala jsem.

„Teď jsi moje!“ zavrčel a tvrdě, majetnicky mě políbil, až se mi srdce rozbušilo jako splašené.

„Jsem.“ Na víc jsem se po tom polibku nezmohla. Byl jako obrovská vlna, před kterou nic neobstojí. Nechala jsem ji, ať se prese mě převalí a vezme Erika s sebou. „Jenom tvoje.“

Sevřel mě v náruči a pak mě jemně nadzvedl, aby se mi mohl dívat do očí. „Svěříš se mi teď?“

„S čím?“ Asi jsem věděla, co chce slyšet, ale stejně jsem se zeptala.

„Řekni mi, co tě tolik trápí.“

Sice se mi křečovitě stáhl žaludek, ale já tomu nevěnovala pozornost. Už jsem se rozhodla. Musím mu teď důvěřovat, když jsme spolu.

„Stevie Rae neumřela. Nebo aspoň není mrtvá tak, jak byměla být. Žije, ale změnila se. A není jediné mládě, které i po smrti žije dál. Je jich celá smečka, ale nejsou jako ona. Stevie Rae si na rozdíl od nich zachovala lidskost.“

Ucítila jsem, jak celý ztuhnul, a tak trochu jsem čekala, že mě bude mít za cvoka, ale on jenom řekl: „Jak to myslíš? Hezky mi to všechno vysvětli, Zoey.“

Tak jsem mu pověděla všechno od začátku: jak jsem několikrát spatřila „duchy“, jak jsem zjistila, že to nejsou duchové, jak ta hnusná nemrtvá mláďata zabila dva fotbalisty Sdružené střední a jak jsem před nimi zachránila Heatha.Nakonec jsem mu řekla o Stevie Rae. Úplně všechno.

„Takže teď na tebe čeká v bytě nad garáží u Afrodity doma?“ zeptal se.

Přikývla jsem. „Jo, potřebuje každý den dávku krve. Chce si zachovat svoji lidskost, ale je to pořád těžší. Jestli jí dojde krev, asi se z ní stane to, co z těch ostatních.“ Zachvěla jsem se a on mě sevřel pevněji.

„Jsou vážně tak hrozní?“

„To si ani nedokážeš představit. Nejsou to ani lidi, ani upíři. Proměnili se v to nejhorší, co může upír i člověk být. Nemají duši, Lorene.“ Pátravě jsem se mu zadívala do očí. „A nikdo už to nedokáže vrátit zpátky. Jenže Stevie Rae má nadání pro zemi a díky němu si kousek duše zachovala. Jsem doopravdy přesvědčená, že bych jí mohla pomoct.“

„Cože?“

Přišlo mi trošku zvláštní, že zprávy o nemrtvých mláďatech ho ani moc nerozhodily, ale šokuje ho, že bych třeba dokázala Stevie Rae uzdravit.

„No fakt. Možná se pletu, ale myslím si, že stačí využít moc živlů. Vždyť víš.“ Odmlčela jsem se a zavrtěla. Nevěděla jsem, jestli nejsem moc těžká. „Mám to svoje speciální spojení se všemi pěti živly, tak mě napadlo, že ho prostě použiju.“

„To by mohlo fungovat. Ale nezapomeň, že budeš pracovat s velice mocnou magií a za to musí každý zaplatit nějakou cenu.“ Mluvil pomalu a rozvážně, jako by si pečlivě rozmýšlel, co řekne, než to doopravdy vysloví (na rozdíl ode mě, já vždycky plácám, co mi přijde na jazyk, a pak mě to mrzí nebo z toho mám průšvih). „Zoey, jak se to Stevie Rae a těm ostatním stalo? Co to způsobilo? Nebo kdo?“

Už jsem měla na jazyku Neferetino jméno, jenže v tu chvíli mě do žaludku praštila slova Nemluv o ní. Teď to samozřejmě myslím obrazně, ale věděla jsem hned, proč je mi na zvracení. Vtom jsem si taky ke svému velkému údivu uvědomila, že jsem vlastně Lorenovi neřekla všechno. Vyprávěla jsem mu sice o noci, kdy jsem vysvobodila Heatha ze spárů nemrtvých potvor a setkala se se Stevie Rae, ale celou pasáž s Neferet jsem vynechala. Udělala jsem to úplně nevědomky, nebyl v tom žádný záměr. Prostě jsem ten nejpodstatnější dílek skládanky schovala.

Nyx. To bohyně určitě ovlivnila moje podvědomí. Nechtěla, aby se Loren o Neferet dozvěděl. Snaží se ho chránit? Asi ano…

„Zoey, co se stalo?“

„Nic, jenom přemýšlím. Já…“ Trochu jsem se zakoktala. „Já nevím, co to způsobilo, ale chci na to přijít. Chci zjistit, kdo nebo co za to může,“ dodala jsem spěšně.

„Stevie Rae to neví?“

Žaludek mě znovu varoval. „Ono se s ní teď dost špatně mluví. Proč? Už jsi slyšel, že by se někdy něco takového stalo?“

„Ne, nikdy.“ Konejšivě mě pohladil po zádech. „Jen jsem myslel, že bys ji třeba dokázala snáz uzdravit, kdybys znala příčinu.“

Pohlédla jsem mu do očí a ze srdce si přála, aby mi instinkt nezakazoval s ním o tom mluvit. „Nesmíš o tom nikomu říct, Lorene. Vůbec nikomu, ani Neferet.“ Snažila jsem se o velitelský velekněžský tón, ale roztřásl se mi hlas.

„No tak, miláčku, neboj se. Ovšemže to nikomu nepovím.“ Přitiskl si mě k sobě a dál mě hladil. „Ví to kromě nás dvou ještě někdo?“

„Ne.“ Ta lež mi vyklouzla z pusy tak přirozeně, až jsem se lekla.

„Co Afrodita? Říkala jsi přece, že Stevie Rae se schovává v bytě nad garáží u jejích rodičů.“

„To jo, ale ona o tom nemá tušení. Zaslechla jsem, jak říká nějakým holkám, že její rodiče na celou zimu odjeli pryč. Zvala je, aby si v tom bytě nad garáží udělaly mejdan, jenomže všichni jsou teď na ni naštvaní, takže se nikomu nechtělo. Když jsem si uvědomila, že ten byt musí být prázdný, Stevie Rae jsem tam propašovala.“ Vlastně jsem neměla důvod před ním Afroditu krýt, ale moje pusa se tak nějak rozhodla beze mě. V duchu jsem se modlila, ať nepozná, že mu lžu.

„No, vlastně je asi lepší, že nic neví. Zoey, říkala jsi, že Stevie Rae se změnila a že se s ní špatně mluví. Jak se spolu dokážete na něčem dohodnout?“

„Ona pořád umí mluvit, ale všechno má v hlavě úplně pomotané a… a…“ Snažila jsem se to vysvětlit bez toho, abych prozradila až příliš, „…a někdy se chová spíš jako zvíře než jako lidská bytost,“ uzavřela jsem nešikovně. „Byla jsem za ní zrovna dneska před Neferetiným obřadem.“

Cítila jsem, že kývl. „Tak tam ses zatoulala.“

„Hmm.“ Rozhodla jsem se, že Heatha z toho vynechám. Při sebemenším pomyšlení na něj ve mně hlodalo špatné svědomí. Náš otisk zanikl, ale místo aby se mi ulevilo, připadala jsem si podivně prázdná.

„Jak můžeš vědět, že je pořád u Afrodity doma a že se jí nic nestalo?“

Byla jsem duchem jinde, a tak jsem sebou trhla. „Co? Jo tak, pořídila jsem jí mobil a můžu jí kdykoli zavolat nebo napsat. Zrovna před chvílí jsem ji kontrolovala.“ Ukázala jsem na svůj telefon, který vypadl z kapsičky šatů a ležel vedle nás na podlaze. Pak jsem se přinutila pustit Heatha z hlavy a soustředila se na důležitější problém. „Možná budu potřebovat tvoji pomoc.“

„Udělám, co budeš chtít,“ prohlásil a něžně mi odhrnul vlasy z tváře.

„Potřebuju buď dostat Stevie Rae sem do školy, nebo za ní propašovat svoji partu.“

„Partu?“

„Damiena, dvojčata a Afroditu, prostě všechny, s kým vyvolávám kruh. Něco mi říká, že budu potřebovat jejich nadání pro živly, aby to zabralo.“

„Ale vždyť jsi říkala, že o Stevie Rae nevědí.“

„Nevědí. Budu jim o ní teprve muset povědět, ale chci s tím počkat až do poslední chvíle, aby neměli čas mě sprdnout.“ Ježíši, co jsem to zase vypustila z pusy? S povzdechem jsem zavrtěla hlavou. „Vůbec se na to netěším,“ pokračovala jsem schlíple. Nevěděla jsem, co mě drtí víc, jestli ta věc se Stevie Rae, nebo představa, jak se kamarádi naštvou, až zjistí, že jsem před nimi tajila něco tak důležitého.

„Takže ty s Afroditou přece jen kamarádíš?“

Znělo to, jako by se Loren ptal spíš jen tak, aby řeč nestála, usmál se na mě přitom a zatahal mě za pramen vlasů, ale stejně jako dřív s Heathem jsem s ním byla propojená, a tak jsem cítila, že ve skutečnosti je nervózní. Moje odpověď ho zajímala daleko víc, než dával najevo. Dost mě to zaskočilo, a ne jen proto, že instinkt už mi zase přikazoval, ať jsem zticha.

Pokusila jsem se napodobit Lorenův lhostejný tón. „Kdepak, Afrodita je děsná. Problém je v tom, že Nyx ji z nějakého důvodu, který Damien, dvojčata ani já fakticky nechápeme, obdařila nadáním pro zemi. Kruh bez ní prostě nefunguje správně, takže jsme ji museli vzít mezi sebe. Ale nebavíme se s ní, to ani náhodou.“

„To je dobře. Slyšel jsem, že s Afroditou jsou jenom problémy. Neměla bys jí věřit.“

„To by mě ani nenapadlo.“ V okamžiku, kdy jsem to řekla, mi došlo, že ve skutečnosti Afroditě věřím. Možná dokonce víc než Lorenovi, se kterým jsem se právě otiskla a přišla o panenství. Bezva. To jsem celá já.

„Klid, netrap se. Vidím, že o tom nerada mluvíš.“ Pohladil mě po tváři a já se automaticky naklonila blíž. Každý jeho dotek byl úžasný. „Teď máš mě. Společně na něco přijdeme. Nesmíš nic uspěchat, ber to hezky popořadě.“

Chtěla jsem ho upozornit, že Stevie Rae už nezbývá moc času, ale začal mě zase líbat a jediné, na co jsem dokázala v tu chvíli myslet, bylo příjemné teplo jeho těla… zrychlený tep… moje srdce, které bušilo ve stejném rytmu… Líbali jsme se s pořád větší vervou a jeho ruce sklouzly níž. Třela jsem se o něj a hlavu měla plnou horka, krve a jeho, Lorena, jen jeho, nikoho jiného…

Žhavým oparem, který mě pohltil, najednou pronikl divný přidušený zvuk. Omámeně jsem natočila hlavu, aby mi Loren mohl zlíbat krk, a celým tělem mi projel záchvěv hrozného úleku.

Ve dveřích stál Erik. V obličeji okrášleném čerstvým znamením měl výraz naprostého šoku.

„Eriku, já…“ Vrhla jsem se ke svým šatům, popadla je a pokusila se jimi zakrýt. Ukázalo se, že to byla zbytečná námaha. Erik neměl šanci mě vidět nahou, protože Loren mě jediným bleskovým pohybem zaštítil vlastním tělem.

„Rušíš nás.“ Lorenův nádherný hlas zněl temně a výhružně. Jeho stěží potlačovaná síla a agresivita mi doslova přejely po kůži, až jsem se zajíkla.

„To vidím,“ řekl Erik. Pak se beze slova otočil a odešel.

„Panebože! Kristepane! To se mi snad jenom zdá!“ Schovala jsem si rudý obličej do dlaní.

Loren mě znovu objal a konejšil mě doteky i slovy. „Nic se neděje, miláčku. Stejně se o nás jednou musel dozvědět.“

„Ale ne takhle!“ zanaříkala jsem. „Nedokážeš si představit, jak je to pro mě strašné.“ Vzhlédla jsem k němu. „Teď se to dozvědí všichni. To přece bude hrozný průšvih, Lorene! Jsi učitel a já mládě. Není to náhodou zakázané? A to nemluvím o tom, že jsme se otiskli.“ Pak mě napadla další hrozná věc a celá jsem se rozklepala. Co když mě kvůli Lorenovi vyhodí z Dcer temnoty?

„Zoey, lásko, poslouchej mě.“ Vzal mě za ramena a trochu se mnou zatřásl. „Erik to nikomu nepoví.“

„Ale poví! Viděl jsi, jak se tvářil. Bude mu jedno, že je to moje tajemství.“ Už mu na mně nebude záležet.

„Bude držet jazyk za zuby, protože mu to přikážu.“

Lorenův ustaraný výraz byl najednou pryč, vystřídala ho stejná agresivita, kterou jsem před chvílí zaslechla v jeho hlase. Trochu jsem se lekla. Napadlo mě, jestli nemá stránku, kterou přede mnou neukazuje.

„Neubližuj mu,“ zašeptala jsem a ani si nevšimla, že se mi po tvářích řinou slzy.

„Neboj se, holčičko, nic mu neudělám. Jenom si s ním popovídám.“ Vzal mě do náruče. Moje tělo, moje srdce, celá moje bytost prahla po jeho blízkosti, ale zapřela jsem se a odtáhla se. „Musím jít,“ řekla jsem.

„Dobře. Vlastně už bych taky měl jít.“

Podal mi šaty a oba jsme se oblékli. Pořád jsem si v duchu připomínala, že ode mě tak spěchá jen proto, aby dohonil Erika, ale stačilo mi pomyslet na to, že odchází, a můj žaludek se proměnil v jámu plnou vroucího černého hnusu. Škrábanec na prsou, odkud se napil mojí krve, nepříjemně svědil. A kromě toho mě bolely nejintimnější části těla, místa, o kterých jsem předtím pomalu nevěděla. Koukla jsem se na svůj odraz v zrcadlové stěně. Oči jsem měla napuchlé a rudé, obličej nateklý a nos červený jako ředkvička. Moje vlasy připomínaly chumáč slámy. Sečteno a podtrženo, vypadala jsem děsně, což celkem ladilo s tím, jak jsem se cítila.

Loren mě vzal za ruku a společně jsme prošli prázdným rekreačním pavilonem. Než otevřel dveře, ještě jednou mě políbil.

„Vypadáš unaveně,“ řekl.

„Taky jsem.“ Podívala jsem se na hodiny a užasle zjistila, že je teprve půl třetí ráno. Připadalo mi, že do těch pár hodin se vešlo celých několik dní.

„Běž spát, lásko,“ řekl. „Zítra se zase sejdeme.“

„Kde? Kdy?“

S úsměvem mě polaskal po tetování na tváři. „To nech na mně. Brzo budeme znovu spolu. Přijdu za tebou, až se oba trochu vyspíme.“ Jeho dlaň hřála a moje tělo se k němu bezděky naklonilo, když mi důvěrně přejel prsty po krku až k rameni a zarecitoval:

„O tobě sním a procitám

z prvního sladkého spánku.

Oblohou šumí roje hvězd

a zemí šelest vánků.

O tobě sním a procitám a kouzlo na mne sahá:

vede mě, jak to možné jest?,

pod tvoje okno, drahá!“

Zachvěla jsem se, slova básně mi rozbušila srdce a omámila mysl. „Tos napsal ty?“ zeptala jsem se šeptem.

Políbil mě na krk. „Ne, Shelley. Těžko uvěřit, že nebyl upír, viď?“

„Hmm,“ zabroukala jsem. Ve skutečnosti jsem ho neposlouchala.

Vyprskl smíchy a objal mě. „Zítra za tebou přijdu, slibuju.“

Kousek jsme ještě šli spolu, ale on potom zamířil ke klučičí koleji a já ke svojí. Po cestě jsem nepotkala žádná mláďata ani dospělé, což bylo fajn. Nechtěla jsem nikoho vidět. Noc byla tmavá a nebe zatažené, světlo starodávných plynových lamp zářilo jen slabě. Nevadilo mi to. Chtěla jsem kolem sebe cítit tmu. Konejšila moje předrážděné nervy a tišila nepříjemné pocity, které ve mně vyvolávalo odloučení od Lorena.

Už nejsem panna.

To vědomí mě málem porazilo. Všechno se stalo tak rychle, že jsem o tom vůbec nepřemýšlela, ale stalo se to, doopravdy jsem to udělala. Ty jo, tohle musím probrat se Stevie Rae, dokonce i nemrtvou Stevie Rae to bude zajímat. Vypadám jinak? Ne, to je blbost. Každý ví, že tyhle věci nejsou vidět. Aspoň většinou ne. No, jenže já nejsem zrovna normální puberťačka (pokud něco takového vůbec existuje). Až budu na pokoji, musím se na sebe pořádně podívat do zrcadla.

Právě jsem zatočila k naší koleji a rovnala si v hlavě, co řeknu holkám, které určitě koukají na televizi nebo něco.

O Lorenovi jim povědět nesmím, to je jasné, ale musím přijít na nějakou výmluvu, proč jsem se rozešla s Erikem.

I když třeba ne. Loren se o něj postará, takže přímo od Erika se asi nic nedozvědí. Tím pádem stačí říct, že jsme se rozešli, protože se proměnil, a dál to nerozvádět. Budou si myslet, že o tom nechci mluvit, protože jsem z toho úplně zničená. Skvělé, přesně takhle to udělám.

Najednou se pod voňavým cedrem pohnul stín a cestu mi zastoupila mužská postava.

„Proč, Zoey?“ zeptal se Erik.

24)

Vzhlédla jsem k němu, úplně ztuhlá úlekem. Pořád jsem si nezvykla na jeho znamení. Vypadalo osobitě, nádherně a byl s ním ještě hezčí.

„Proč, Zoey?“ zopakoval, protože jsem na něj jen beze slova zírala jako nějaký zaostalý blbeček.

„Mě to hrozně mrzí, Eriku!“ vypravila jsem ze sebe konečně. „Nechtěla jsem ti ublížit. Nechtěla jsem, aby ses to dozvěděl takhle.“

„Jasně,“ odsekl ledově. „Kdybych zjistil, že moje přítelkyně, která si přede mnou hrála na nedotčenou pannu, je ve skutečnosti coura, třeba ze školních novin nebo tak, určitě bych to vzal mnohem líp. To bych byl úplně v klidu.“

Nenávist v jeho hlase mě zasáhla jako rána. „Já nejsem žádná coura.“

„Tak jsi aspoň fakticky dobrá herečka. Já to věděl!“ zařval. „Věděl jsem, že vy dva spolu něco máte! Ale když jsi říkala že ne, věřil jsem ti. Jsem vůl.“ Zasmál se, ale po veselí v jeho hlase nebyla ani stopa. „Kristepane, jsem úplný kretén.“

„Eriku, my jsme to s Lorenem nechtěli udělat, prostě jsme zamilovaní. Snažili jsme se jeden druhému vyhýbat, ale nešlo to.“

„Děláš si srandu? Ty si fakt myslíš, že tě ten slizák miluje?“

„Já to vím.“

Erik zavrtěl hlavou a znovu se nevesele zasmál. „Jestli tomu věříš, tak jsi ještě hloupější než já. Využívá tě, Zoey. Chlapi jako on chtějí od holek jako ty jen jedno, a to už dostal. Až ho to přestane bavit, dá ti kopačky a najde si jinou.“

„To není pravda.“

Mluvil dál, jako bych nic neřekla. „Do háje, já jsem tak rád, že odsud zítra vypadnu. Akorát by mě vážně potěšilo, kdybych mohl být u toho, až tě Blake pošle k ledu.“

„Nemluv o věcech, kterým nerozumíš, Eriku.“

„Hele, v tomhle máš asi pravdu,“ pronesl chladně a necitelně, jako úplně cizí člověk. „Evidentně jsem ničemu nerozuměl, když jsem všem vykládal, že spolu chodíme a že jsi skvělá a že jsem s tebou hrozně šťastný. Dokonce jsem si myslel, že do tebe začínám být zamilovaný.“

Stáhl se mi žaludek. Bylo to, jako by se mi jeho slova zabodávala přímo do srdce. „Já taky myslela, že do tebe začínám být zamilovaná,“ řekla jsem tiše a zamrkala, abych nezačala brečet.

„Kecy!“ vyštěkl. Z jeho tónu čišela nenávist, ale oči se mu leskly slzami. „Přestaň mi lhát. A ty budeš o Afroditě říkat, že je hnusná mrcha? Víš co? Proti tobě je úplný anděl, sakra!“

Začal couvat. „Eriku, počkej. Nemůžeme se přece rozejít takhle,“ vzlykla jsem a po tvářích se mi začaly kutálet slzy.

„Nebreč! Máš, co jsi chtěla. Tohle jste mi s Blakem udělali schválně.“

„Ne! Já žádné naschvály nedělám!“

Zavrtěl hlavou a prudce zamrkal. „Nech mě být. Je konec. Už tě nikdy nechci vidět.“ Pak se rozběhl pryč.

Hruď se mi svírala palčivou bolestí, a i když jsem nechtěla brečet, nešlo to zastavit. Automaticky jsem vykročila a slepě se vydala na jediné místo, kde jsem v tu chvíli chtěla být, za jedinou osobou, kterou jsem chtěla vidět. Než jsem došla k básnickému apartmá, nějakým zázrakem jsem se dala trochu do kupy. Teda ne úplně, ale aspoň jsem působila dostatečně normálně, takže se mě nikdo z těch, koho jsem cestou potkala (konkrétně dva upíří bojovníci a pár mláďat), nezačal vyptávat, co mi je. Podařilo se mi přestat brečet a taky jsem si sčesala vlasy do obličeje, aby nebylo vidět, jak je napuchlý.

U vchodu do ubytovny pro stálé profesory jsem nezaváhala ani vteřinu. Jen jsem se pořádně nadechla a v duchu se pomodlila, ať mě nikdo neuvidí.

Jakmile jsem vstoupila dovnitř, došlo mi, že jsem se nemusela bát. Bylo to tam úplně jiné než na kolejích. Žádná velká společenská místnost hned za hlavními dveřmi, kde by si dospělí povídali a dívali se na televizi jako mláďata, jen velká chodba s kamennou dlažbou a řada zavřených dveří. Napravo bylo schodiště a já se po něm rychle vydala nahoru. Věděla jsem, že Loren asi ještě nebude u sebe, určitě pořád hledá Erika. Ale bylo mi to fuk. Prostě si vlezu do jeho postele a počkám na něj. Tam mu aspoň budu tak nějak blíž. Připadala jsem si, jako bych se ocitla v cizím, podivně ztuhlém těle. Konečně jsem vyšplhala až do posledního patra a uviděla jediné velké dřevěné dveře.

Když jsem se k nim blížila, všimla jsem si, že jsou pootevřené, a zaslechla zevnitř Lorenův hlas. Vlastně smích. Ten zvuk mě pohladil po kůži a smyl bolest i smutek, kteréve mně zanechal střet s Erikem. Ještě že jsem přišla. Úplně jsem cítila, jak mě objímá. Sevře mě v náručí a bude mi říkat „miláčku“ a „lásko“ a že se všechno spraví. Pohladí mě, setře tak poslední zbytky Erikových hrozných slov a mně bude zase dobře. Opřela jsem se o dveře dlaní a chtěla je otevřít dokořán.

Vtom se ozval její smích, hrdelní, melodický, svůdný, a svět se přestal točit.

Byla tam Neferet. Vevnitř, s ním. Nemohla jsem si ten nádherný okouzlující smích splést, její hlas byl stejně nezaměnitelný jako Lorenův. Pak promluvila. Její slova se ke mně plazila škvírou ve dveřích jako jedovatá mlha.

„Vedl sis dobře, zlato. Konečně jsem se dozvěděla, co přesně ví, a všechno do sebe krásně zapadá. Nebude problém ji od ostatních ještě víc izolovat. Jen doufám, že ti tvoje úloha nepřijde příliš nepříjemná.“ Řekla to jako vtip, ale zachytila jsem tam i stopu nevole.

„Kdepak, je to zoufale jednoduché. Dej jí pár lesklých kamínků, řekni pár hezkých lichotek a klidně zahodí pravou lásku i nevinnost kvůli lžím a splašeným hormonům.“ Loren se znovu zasmál. „Mladé holky jsou strašně hloupé, pro chlapa žádná výzva.“

Měla jsem pocit, jako by se mi jeho slova zabodávala do kůže, ale přesto jsem se přikradla blíž a nakoukla škvírkou dovnitř. Spatřila jsem velký pokoj zařízený drahým koženým nábytkem a osvětlený spoustou vysokých svící. Okamžitě jsem ale sklouzla očima k ústřednímu bodu apartmá, veliké železné posteli. Ležel na ní Loren, záda podepřená horou naducaných polštářků. Byl úplně nahý.

Neferet na sobě měla dlouhé červené šaty, které obepínaly její dokonalou postavu a měly hluboký výstřih, takže jí koukala skoro celá prsa. Mluvila a přitom chodila tam a zase zpátky a přejížděla dlouhými prsty s upravenými nehty po kování Lorenovy postele.

„Pořádně ji zaměstnej. Já se postarám, aby se kolem ní přestala motat ta její parta kamarádů. Má obrovskou moc, ale když ji opustí přátelé a všechen čas bude trávit tím, že za tebou bude běhat jako pejsek, nedokáže svoje nadání naplno využít.“ Odmlčela se a poklepala si štíhlým prstem o bradu. „Ale dost mě zaskočil ten váš otisk.“ Viděla jsem, jak sebou Loren trhl. Usmála se. „Tys myslel, že ho z tebe neucítím? Páchneš po její krvi a ona určitě po tvojí.“

„Nechápu, jak se to mohlo stát,“ vyhrkl rychle a znělo to tak podrážděně a znechuceně, že se mi v tu chvíli srdce rozbilo na kousíčky. „Asi jsem podcenil svůj herecký talent. Hlavní ale je, že mezi námi ve skutečnosti nic není. Jestli

o něco doopravdy nestojím, tak o všechny ty city a vazby spojené s opravdovým otiskem.“ Zachechtal se. „Jako to měla s tím člověčím klukem. Toho muselo parádně bolet, když se jejich otisk zlomil. Zvláštní, že se dokázala takhle úplně otisknout, když se ještě neproměnila.“

„To jen dokazuje, jak je silná!“ vykřikla Neferet. „Ale na to, že je vyvolená, se nechala oklamat až moc snadno. A netvař se, že ti ten otisk vadí. Oba víme, jak moc to zvyšuje rozkoš při sexu.“

„No, musím říct, žes nemusela ctného rytíře Erika poslat za jeho princeznou tak brzo. Nemohlas mi dát ještě pár minut, abych si to užil se vším všudy?“

„Dám ti tolik času, kolik budeš chtít. Vlastně můžu hned odejít a ty si běž za tou svojí sedmnáctkou.“

Loren se posadil a chytil velekněžku za zápěstí. „No tak, miláčku. Víš přece, že o ni doopravdy nestojím. Nezlob se na mě, lásko.“

Neferet mu ruku snadno vytrhla, ale působilo to spíš jako koketní gesto než projev vzteku. „Já se nezlobím. Mám z tebe radost. Když jsi zrušil její otisk s tím lidským klukem, zůstala ještě víc sama. A stejně to není napořád. Váš otisk vymizí, jakmile se Zoey promění, nebo umře.“ Zlomyslně se zachichotala. „Ale třeba nechceš, aby vymizel. Rozhodl ses, že mládí a naivita mají větší cenu než já?“

„To nikdy, lásko! Nikdy už nebudu chtít žádnou jinou, jenom tebe,“ vyhrkl Loren. „Dokážu ti to, miláčku, hned teď.“ Přelezl k nohám postele a vzal Neferet do náruče. Dívala jsem se, jak jeho ruce bloudí po jejím těle, úplně stejně jako ještě přednedávnem po mém.

Přitiskla jsem si ke rtům pěst, abych nezačala nahlas vzlykat.

Neferet se k němu otočila čelem a prohnula se, až se jejich těla dotkla. On ji nepřestával hladit. Velekněžka byla obrácená tváří ke dveřím, oči měla zavřené. Zasténala rozkoší a pomalu, jakoby ospale je otevřela. A uviděla mě.

Prudce jsem se otočila, seběhla po schodech do přízemí a vyrazila z budovy ven. Chtěla jsem utíkat dál, nezastavovat se. Běžet někam daleko. Zradilo mě však tělo. Klopýtavě jsem doběhla jen k sestříhanému živému plotu kousek odtamtud a pozvracela se.

Trvalo dlouho, než jsem přestala dávit a kašlat, ale konečně jsem dokázala jít dál. Nebyla jsem úplně při smyslech, hlavou se mi honily bizarní zmatené úvahy. Nad myšlením převládly pocity, vlastně hlavně jeden. Bolest.

Pochopila jsem, že Erik měl pravdu, jenom Lorena nepřečetl úplně správně. Myslel si, že ode mě chce sex. Ale Loren ve skutečnosti nestál ani o něj. Svedl mě jen proto, že mu to nařídila žena, po které doopravdy touží. Nevnímal mě dokonce ani jako sexuální objekt. Jsem pro něj nepříjemná povinnost. Dotýkal se mě, říkal mi všechny ty věci… všechny ty krásné věci, protože to dostal od Neferet za úkol. Byla jsem pro něj míň než vzduch.

S přidušeným vzlykem jsem si vytrhla z uší diamantové pecičky a se vzteklým výkřikem je zahodila.

„Krucinál, Zoey, jestli se ti ty náušnice přestaly líbit, stačilo říct. Mám jedny perlové, které by bezvadně šly k tomu uhozenému sněhulákovi, co ti dal Erik k narozeninám. Klidně bych je za ty kamínky vyměnila.“

Pomalu jsem se otočila, jako bych se mohla rozpadnout na kousky, kdybych se pohnula moc rychle. Od jídelny ke mně po chodníku mířila Afrodita. V jedné ruce držela nějaké divné ovoce a ve druhé láhev piva.

„Co koukáš? Měla jsem chuť na mango,“ řekla. „Na koleji nikdy žádné není, ale v kuchyni jich pro dospělé vždycky pár mají. Oni se kvůli jednomu nezblázní, ne?“ Když jsem nezareagovala, pokračovala: „No jo, já vím, že pivo je pro socky, ale mně chutná. Hlavně to prosím tě neříkej mojí mámě. Ranila by ji mrtvice.“ Pak najednou vytřeštila oči, protože se na mě konečně pořádně podívala. „Do hajzlu, Zoey, vypadáš děsně. Co se ti stalo?“

„Nic. Nech mě být,“ zakrákorala jsem k nepoznání změněným hlasem.

„Fajn, jak chceš. Nevím, proč bych se měla starat

o někoho jiného než o sebe,“ štěkla a rychle vykročila pryč, jako by přede mnou utíkala.

Zůstala jsem sama. Přesně jak říkala Neferet, všichni mě nakonec opustí. A já si nic jiného nezasloužím. Způsobila jsem Heathovi hroznou bolest. Ublížila jsem Erikovi. Vyměnila jsem panenství za hezké řečičky. Jak to říkal Loren? Zahodila jsem pravou lásku a nevinnost kvůli lžím a splašeným hormonům. Nedivím se, že ho jmenovali oficiálním básníkem, se slovy to fakticky umí.

Najednou jsem se znovu dala do běhu. Nevěděla jsem, kam utíkám, jenom jsem cítila, že se musím hýbat, co nejrychleji vyrazit vpřed, nebo mi přeskočí. Zastavila jsem, až když mi došel dech. Opřela jsem se o kmen starého dubu a snažila se ho zase popadnout.

„Zoey? Jsi to ty?“

Zvedla jsem hlavu a mlhou zoufalství spatřila Daria, toho mladého sexy bojovníka, co vypadá jako žulová hora. Kdovíproč stál na vršku školní zdi a zvědavě si mě prohlížel.

„Daří se ti dobře?“ zeptal se tím praštěným archaickým způsobem, kterým asi mluví všichni Erebovi synové.

„Ano,“ vypravila jsem ze sebe mezi dvěma nádechy. „Šla jsem se jen projít.“

„Nepřišla jsi, ale přiběhla,“ namítl logicky.

„To se přece jen tak říká.“ Podívala jsem se mu do očí a najednou měla všeho toho lhaní a předstírání dost. „Měla jsem pocit, že se mi rozskočí hlava, tak jsem to chtěla vyběhat a skončila tady.“

Rozvážně přikývl. „Toto místo má v sobě sílu. Nedivím se, že tě to táhlo právě sem.“

„Sem?“ Zamrkala jsem a rozhlédla se. Hned mi došlo, kde stojím. Zatraceně. „Jsme u východní zdi, kousek od tajného vchodu, viď?“

„Ano, kněžko, přesně tak. Dokonce i ti lidští barbaři vycítili zdejší energii a ponechali tu tělo profesorky Nolanové.“ Ukázal přes svoje rameno za zeď, kde jsme s Afroditou učitelku objevily. Taky jsem tady našla Nalu (teda spíš ona mě), vyvolala svůj první kruh, poprvé zahlédla nemrtvé mládě a využila sílu všech pěti živlů a Nyktinu pomoc, abych odstranila kouzlo, kterým mi Neferet zablokovala paměť.

Tohle místo má fakticky zvláštní moc. Jaktože jsem si to neuvědomila dřív? No, asi proto, že jsem pořád přemýšlela akorát o Heathovi, Erikovi a hlavně o Lorenovi. Neferet

měla pravdu, pomyslela jsem si znechuceně. Já se vážně dám oblbnout pěkně snadno.

„Darie, mohl bys mě tady prosím chvilku nechat

o samotě? Chci… chci se pomodlit a doufám, že Nyx mi

odpoví, když budu opravdu pozorně naslouchat.“

„A k tomu pochopitelně potřebuješ být sama,“ odvětil.

Přikývla jsem. Nebyla jsem si jistá, jestli bych se zmohla na další větu.

„Poskytnu ti soukromí, kněžko. Nechoď ale příliš daleko. Nezapomeň, že Neferet opředla školu kouzlem. Pokud otevřeš tajný východ a překročíš hranici jejího ochranného kruhu, ve vteřině tě obklíčí Erebovi synové.“ Usmál se sice trochu chmurně, ale laskavě. „To by tvému soustředění jistě neprospělo, má paní.“

„Rozumím.“ Při každém „kněžko“ a „má paní“ jsemsebou škubla. Žádné takové tituly si absolutně nezasloužím.

Jediným plynulým, dokonale ovládaným pohybem seskočil z šestimetrové zdi a lehce dopadl na obě nohy. Potom mě pozdravil pěstí přitisknutou k srdci, mírně se uklonil a tiše zmizel ve tmě.

V tu chvíli moje nohy usoudily, že už mě neudrží. Ztěžka jsem se složila do trávy u paty starého známého dubu, přitáhla si kolena k bradě a tiše se dala do pláče.

Všechno mě to strašně moc mrzelo. Jak jsem mohla být tak hloupá? Jak jsem mohla Lorenovi skočit na ty jeho kecy? Já mu opravdu věřila. A před chvílí jsem tomu hajzlovi dala svoje panenství a ještě se s ním otiskla, takže vypadám jako dvojnásobná kráva.

Potřebovala jsem babičku. Spolkla jsem vzlyk a sáhla do kapsy šatů pro mobil. Všechno jí povím. Bude to hrozně trapné, ale ona se ke mně neobrátí zády a nebude mi nic vyčítat. Babička mě kvůli tomuhle nepřestane mít ráda.

Jenomže ten pitomý telefon byl pryč. Vzpomněla jsem si, že mi vypadl z kapsy, když mě Loren svlékal. Asi jsem ho tam potom nechala ležet. To je jako naschvál. Zavřela jsem oči a opřela si hlavu o drsnou kůru stromu.

„Mňááu-uf!“

Do tváře mě šťouchl Nalin vlhký nos. Nenamáhala jsem se otevřít oči, jenom jsem rozpřáhla náruč, aby mi do ní mohla skočit. Položila mi přední packy na rameno, zavrtala mi hlavu do krku a začala příst jako sekačka, jako by mě ten zvuk mohl utěšit.

„Nalo, já jsem udělala takovou příšernou blbost.“ Přitiskla jsem kočku k sobě a celá se rozklepala pod dalším náporem slz.

25)

Když se ozvaly kroky, myslela jsem, že se vrací Darius, aby mě zkontroloval. Pokusila jsem se trochu ovládnout, otřela si tvář rukávem a potlačila slzy, jak jen to šlo.

„A sakra, měla jsi pravdu, Afrodito. Fakticky vypadá jako troska,“ zazněl najednou hlas Shaunee.

Zvedla jsem hlavu. Mířila ke mně dvojčata. Těsně za nimi se držela Afrodita s Damienem.

„Červenko, rozmazala sis po obličeji nudle,“ oznámila mi Erin, pak zavrtěla hlavou a obrátila se k Shaunee. „Bohužel musím taky uznat, že Afrodita nekecala.“

„Já vám to říkala,“ odvětila Afrodita povýšeně.

„Nepřipadá mi zvlášť vhodné považovat Afroditinu pravdomluvnost za pozitivum, když se ukázalo, že Zoey je opravdu tak špatně, jak nám tvrdila.“

„Damiene, vážně…“ začala Erin.

„…nás s těmihle nesrozumitelnými větami štveš,“ dořekla Shaunee.

„Kdybyste si místo planých protestů radši pořídily mluvnici,“ ohradil se Damien uraženě.

Bude to znít divně, ale jejich rýpání mi najednou připadalo bezva.

„Vy teda umíte kamaráda utěšit,“ zafrkala Afrodita. „Na.“ Podala mi zmuchlaný (doufejme že čistý) papírový kapesník. „Chovám se k ní s větším pochopením než vy tři a to je zatracená ostuda.“

Damien rozzlobeně zafuněl, odstrčil dvojčata a dřepl si ke mně. Vysmrkala jsem se, otřela si obličej a pak se na něj podívala.

„Stalo se něco hrozného, viď?“ zeptal se.

Kývla jsem.

„A do háje. Zase někdo umřel?“ přidala se Erin.

„Ne.“ Zlomil se mi hlas; Musela jsem si odkašlat a pak to teprve zkusit znovu. Tentokrát to sice znělo huhňavě, ale trochu normálněji. „Nikdo neumřel. O to nejde.“

„Tak povídej.“ Damien mě lehce pohladil po rameni.

„Jasně, vždyť víš, že společně zvládneme všechno,“ řekla Shaunee.

„Moje slova,“ přisvědčila Erin.

„Vy jste takoví pakoně, že se mi dělá šoufl,“ vzdychla Afrodita.

„Sklapni!“ štěkly holky jednohlasně.

Upřeně jsem se na kamarády zadívala. Sice se mi do toho vůbec nechtělo, ale nezbývalo mi, než jim o Lorenovi povědět. A taky o Stevie Rae. Dřív než se vyplní, co říkala Neferet, než přijdou na to, jak jsem jim lhala, naštvou se a přestanou se mnou mluvit.

„Je to strašně zamotané, složité a dost ošklivé,“ zamumlala jsem.

„Něco jako Afrodita?“ nadhodila Erin.

„Sem s tím. Už si začínáme zvykat,“ dodala Shaunee.

„Jděte se bodnout, siamky,“ zavrčela Afrodita.

„Kdybyste vy tři na chvilku zmlkly, Zoey by nám třeba konečně mohla říct, co se stalo,“ pronesl Damien falešně trpělivým tónem.

„Sorry,“ pípla dvojčata.

Afrodita jen obrátila oči v sloup.

Zhluboka jsem se nadechla a otevřela pusu, ale než jsem stačila svoji zpověď začít, ozval se Jackův dychtivý hlas.

„Úkol splněn! Našel jsem ho!“

Damienův kluk se přihnal až k nám, a jakmile mě uviděl, jeho rozjásaný výraz povadl. Evidentně jsem vypadala přesně tak, jak jsem se cítila. Děsně. Jack si rychle sedl vedle Damiena, ale Erik zůstal stát nade mnou.

„Do toho, zlatíčko,“ řekl Damien a zase mě pohladil po rameni. „Všichni jsme tady s tebou. Pověz nám, co se ti stalo.“

Nezmohla jsem se na slovo, jen jsem zírala na Erika. Jeho tvář připomínala krásnou prázdnou masku. Vlastně byla prázdná jen do chvíle, kdy promluvil, protože pak se zatvářil absolutně zhnuseně. Z jeho hlubokého hlasu čišelo pohrdání.

„Povíš jim to sama, zlatíčko, nebo jim to mám říct já?“

Chtěla jsem se ozvat. Chtěla jsem na něj zaječet, ať toho nechá, ať mi odpustí, že měl pravdu, že jsem se šeredně spletla a je mi z toho nanic. Ale zmohla jsem se jen na tichounké „ne“, které nemohl slyšet ani Damien. Hned mi ale došlo, že i kdybych dokázala zakřičet, k ničemu by mi to nebylo. Erik si přišel vyrovnat účty a nic ho nemohlo zastavit.

„Dobře, povím jim to sám.“ Přejel moji partu pohledem. „Naše Zoey si to rozdává s Lorenem Blakem.“

„Co?“ vyjekla dvojčata.

„To není možné,“ řekl Damien.

„N-ne!“ zadrhl se Jack.

Afrodita zůstala zticha.

„Vážně. Já je viděl. Dneska. V rekreačce. Jak jste si mysleli, že je rozrušená z mojí proměny. To jsem teda koukal, jak jsi rozrušená, Zoey. Až jsi z toho musela Blakeovi vycucnout kapku krve a zarajtovat si na něm jako na rodeu.“

„S Lorenem Blakem?“ vypravila ze sebe úplně otřesená Shaunee.

„S naším miláčkem? O kterém už půl roku všem vykládáme, že ho samou láskou sníme jako kus čokolády?“ Erin si se Shaunee v ničem nezadala, vypadala šokovaně a rozpačitě. „To jsme ti asi připadaly hodně ubohé, co?“

„Jo, proč jsi něco neřekla?“ pokračovala Shaunee.

„Ona se vám se svojí láskou přece nemohla svěřit. Jak by mě potom mohla využívat a předstírat, že spolu chodíme, aby se mohla potají slejzat s Blakem? A vsadím se, že se vám v duchu srdečně smála, holky,“ vychrlil ze sebe nenávistně Erik.

„Já tě nevyužívala,“ bránila jsem se a překvapilo mě, jak mám najednou silný hlas. „A nikdy jsem se vám nesmála, čestně,“ obrátila jsem se k dvojčatům.

„Ty máš nějakou čest? To je novinka,“ zasyčel Erik. „Je to prolhaná děvka. Všechny vás využívala, stejně jako mě.“

„Fajn, už jsi řekl dost. Teď drž chvíli hubu,“ ozvala se najednou Afrodita.

Erik se zachechtal. „Paráda. Jedna děvka se zastává druhé.“

Afrodita zlověstně přimhouřila oči a zvedla pravou ruku. Větve nejbližšího dubu se sklonily k Erikovi a výhružně zapraskaly. „Být tebou, tak si na mě nedovoluju,“ řekla. „To bylo pořád, jak ti na Zoey záleží a jak ji máš rád, a najednou jí sprostě nadáváš jako buran, protože ranila tvoje ubohé malé ego. A já můžu veřejně dosvědčit, že je fakticky hodně malé. Takže vztek sis už vybil, můžeš vysmahnout.“

Erikovy zářivě modré oči na okamžik sklouzly zpátky ke mně a já na vteřinu zas viděla toho báječného kluka, který do mě začínal být zamilovaný, ale potom poslední zbytky něhy vymazala bolest. „Klid, už jdu,“ řekl a odkráčel.

Podívala jsem se na Afroditu. „Díky,“ hlesla jsem.

„Není zač. Vím, jaké to je, když něco strašně poděláš a lidi to ještě rozmáznou.“

„Tys opravdu byla s profesorem Blakem?“ zeptal se Damien.

Přikývla jsem.

„No to mě…“ nakousla Shaunee.

„…podrž,“ dokončila Erin.

„On je fakticky strašně hezký,“ pípl Jack.

Zase jsem se pořádně nadechla a vyhrkla: „Loren Blake je kurevník, sviňák a hajzl.“

„Páni, tři sprostá slova,“ řekla Afrodita.

„Chtěl se s tebou jen vyspat?“ vyptával se dál Damien. Pořád mě hladil po rameni.

„Ne tak docela.“ Odmlčela jsem se a přejela si dlaní obličej, jako by mi to mohlo zázračně pomoct najít správná slova. Nastal čas povědět jim o Stevie Rae. Litovala jsem, že jsem si ten proslov nemohla předem nazkoušet. Všimla jsem si, že Afrodita ze mě nespouští oči, a najednou jsem byla nepochopitelně ráda, že je tu se mnou. Aspoň potvrdí, že mluvím pravdu, a třeba mi pomůže to ostatním vysvětlit.

Vtom se vzadu u zdi ozval divný zvuk. Nejdřív jsem myslela, že se mi to zdálo, ale Damien se ohlédl a vyhrkl: „Co to bylo?“

„Tajný vchod,“ řekla Afrodita. „Někdo ho otevřel.“

V zádech mě zamrazila zlá předtucha. Vyskočila jsem. Nala si hlasitě postěžovala a dvojčata na mě nechápavě zůstala koukat, ale pak od dveří zazněl hlas Stevie Rae.

„Zoey? To jsem já.“

Rozběhla jsem se tam a zařvala: „Stevie Rae, ne! Zůstaň…“

Jenomže kámoška už prošla dovnitř. „Zoey? Já…“ spustila, jenže pak uviděla, kdo stojí za mnou, a ztuhla jako solný sloup.

Nala vedle mě vyrazila vzteklý skřek, nahrbila se, začala syčet a prskat a vrhla se na Stevie Rae. Díky proměně mám rychlejší reflexy, a tak jsem ji naštěstí stačila drapnout ve skoku. „Nalo, nech ji! To je přece Stevie Rae,“ okřikla jsem ji, pevně ji sevřela a snažila se uhnout jejím drápům. Stevie Rae v okamžiku útoku bleskově ucouvla a teď se krčila ve stínu zdi, připravená bránit se zuby nehty. Jasně jsem viděla jenom její žhnoucí rudé oči.

„Stevie Rae?“ vypravil ze sebe přiškrceně Damien.

„Nezlob, Nalo!“ řekla jsem přísně kočce a pustila ji na zem, abych se mohla soustředit na svoji partu, ale nejdřív jsem došla ke Stevie Rae. Neutekla přede mnou, ale evidentně se připravila na rychlý ústup. Vypadala hrozně. Obličej měla bledší a vyhublejší. Kudrnaté blond vlasy neměla učesané, byly zplihlé a bez lesku. Jediné, co na ní zářilo zdravím, byly rudé zornice, a to podle mých

zkušeností nevěstilo nic dobrého.

„Jak se máš?“ zeptala jsem se tlumeně a klidně.

„Moc dobře ne,“ odpověděla. Zadívala se mi přes rameno a schoulila se do sebe. „Je to šok, zase je vidět, zvlášť teď, když mám pocit, že už to dál nevydržím.“

„Ale vydržíš,“ prohlásila jsem pevně. „Seber se. Oni nevědí, co se ti stalo.“

„Tys jim to neřekla?“ Trhla sebou, jako bych jí dala facku.

„To by bylo na dlouho,“ zamluvila jsem to rychle. „Co tady vlastně děláš?“

Zmateně se zamračila. „Napsalas mi přece esemesku, že sem mám za tebou přijít.“

Zasáhl mě další osten bolesti a já zavřela oči. Loren. Vzal mi mobil. To on Stevie Rae napsal. Přesněji řečeno jí asi napsala sama Neferet. Sice nemohla tušit, že půjdu zrovna sem, ale Loren jí určitě prozradil, že jsem kámošům o Stevie Rae ještě nic neřekla. Taky na rozdíl ode mě věděla, že Loren Erikovi nezakáže o nás dvou mluvit, a počítala s tím, že můj bývalý ve vzteku celé škole (nebo aspoň mojí partě) všechno vyžvaní. Tím se provalí jedna moje lež, a až se v areálu objeví Stevie Rae, bude to poslední hřebík do rakve.Úplně jsem slyšela, jak kamarádům letí hlavou: Teď už nemůžeme Zoey nikdy nic věřit. Cítila jsem, jak se mi pořád víc vzdalují.

Neferet: Zoey 2:0.

Chytila jsem Stevie Rae za studenou tuhou ruku, a i když jsem ji v podstatě táhla, společně jsme došly k Damienovi, dvojčatům, Afroditě a Jackovi. Čtyři z těch pěti na moji nejlepší kámošku zírali s otevřenou pusou. Nezbývalo mi než všechno hezky popravdě vyklopit, než se sem přiřítí zásahová jednotka upířích bojovníků, celá škola se všechno dozví a můj život se sesype jako domeček z karet.

„Stevie Rae neumřela,“ řekla jsem.

„Ale umřela,“ zaprotestovala.

„Stevie Rae.“ Povzdychla jsem si. „O tomhle už se prostě dohadovat nebudeme. Chodíš a mluvíš. A máš opravdické tělo.“ Na důkaz svého tvrzení jsem zvedla naše spojené ruce. „Tím pádem nejsi mrtvá.“

Asi tak v polovině naší hádky se ozval vzlykot. Byla to dvojčata. Obě holky se objaly a rozbrečely jako mimina. Chtěla jsem je nějak utěšit, ale Damien mě nepustil ke slovu.

„Jak to?“ Byl bílý jako stěna, ve tvářích mu nezůstala ani špetka barvy. Váhavě postoupil o krok blíž. „Jak je to možné?“

„Umřela jsem.“ Hlas Stevie Rae byl stejně bezbarvý a prázdný jako jeho obličej. „Pak jsem se probrala a bylo ze mě tohle, což je, pokud jste si toho náhodou nevšimli, něco úplně jiného než dřív.“

„Divně smrdíš,“ poznamenal Jack.

Upřela na něj planoucí oči. „Zato ty voníš moc hezky. Jako večeře.“

„Nech toho!“ Prudce jsem ji zatahala za ruku. „Jsou to tvoji kámoši. Nesmíš je strašit.“

Vytrhla se mi. „Tohle se ti celou dobu snažím vysvětlit, Zoey. Nejsou to mí kámoši. Ty nejsi moje kamarádka. Už ne. Všechno se změnilo. Vím, že si myslíš, že mě můžeš uzdravit, ale já ti přišla říct, že je to teď, nebo nikdy. Buď mě okamžitě uzdrav, nebo mě nech na pokoji, ať se ze mě může v klidu stát hnusná příšera, kterou jsem měla správně být už od začátku.“

„To nestihneme. Neferet seslala kolem školy kouzlo a pozná, když někdo projde dovnitř nebo ven, ať už je to člověk, upír nebo mládě. Narušila jsi hranici, takže se sem za chvíli přiženou Erebovi synové. Měla bys jít pryč. Přijdu za tebou, co nejdřív to půjde, a pak s tím něco uděláme.“

„Hele, Zoey, nerada to říkám, když máš takový den blbec, ale podle mě se pleteš. Žádní bojovníci nedorazí, protože Neferet neví, že Stevie Rae přišla,“ ozvala se Afrodita.

„Ehe?“ zeptala jsem se.

„Afrodita má pravdu,“ řekl Damien pomalu, jako by mu teprve rozmrzal mozek. „Neferet očarovala hranice školního areálu tak, že pozná, jestli je nenarušil člověk, mládě nebo dospělý upír. Stevie Rae není ani jedno. Kouzlo na ni nefunguje.“

„Co tady dělá ona?“ Stevie Rae obrátila rudé oči k Afroditě.

Afrodita ohrnula nos, ale já si všimla, že ustoupila o kus dál, aby mezi nimi byla větší mezera.

A najednou před Stevie Rae stála dvojčata. Shaunee i Erin pořád tekly slzy, ale možná o tom ani nevěděly, protože přestaly vzlykat.

„Ty jsi naživu,“ hlesla Shaunee.

„Hrozně se nám po tobě stýskalo,“ pronesla Erin.

Pak ji pevně objaly. Stevie Rae zůstala stát bez hnutí, jako socha. Za okamžik se k objetí přidal Damien. Kamarádka se dál nehýbala, ruce nechala volně svěšené. Prostě jen stála se zavřenýma očima. Všimla jsem si, že jí po tváři stéká jedna jediná krvavá slza.

26)

„Pusťte mě. Okamžitě.“ Hlas mojí nejlepší kámošky zněl drsně, napjatě a vůbec se k ní nehodil. Zabralo to dokonale. Damien i dvojčata ji bez otálení přestali objímat.

„Vážně divně smrdíš,“ řekla Shaunee a pokusila se přes slzy usmát.

„Jo, ale nemyslíme to zle,“ přidala se Erin.

„Nám to nevadí,“ uzavřel Damien.

„Upozorňuju všechny živé členy stáda pakoňů, že by se měli od nemrtvé členky držet v bezpečné vzdálenosti,“ zavolala na ně Afrodita, která stála pod velkým dubem. „Kouše.“

„To říká ta pravá!“ štěkla Shaunee.

„Ty mrcho!“ zaječela Erin.

„Má pravdu,“ ozvala se Stevie Rae. Ještě chvíli se na Damiena a dvojčata dívala a potom se obrátila ke mně. „Vysvětli jim to.“

„Stevie Rae má takový problém s krví. Potřebuje ji. Když ji nemá, bývá trochu mrzutá.“

Afrodita zafrkala.

„Pověz jim pravdu,“ nařídila mi Stevie Rae.

Rezignovaně jsem si povzdychla a ve zkratce to vyložila. „Takových mláďat, co umřela a vstala z mrtvých v téhle podobě, je mnohem víc. To jejich smečka před měsícem zabila oba ty fotbalisty ze Sdružené střední. A málem zabili i Heatha. Když jsem ho zachraňovala, našla jsem Stevie Rae. Jenomže ona je jiná než ty ostatní příšery. Zachovala si lidskost.“

„Ale moc dlouho už si ji neudrží,“ skočila mi do toho Afrodita.

Zamračila jsem se na ni. „No, to je bohužel fakt. Což znamená, že musíme Stevie Rae uzdravit, aby zase byla jako dřív.“

Dvojčata a Damien dlouho mlčeli, aspoň mi to tak připadalo. Damien nakonec pronesl: „Ty o tom víš už měsíc a nic jsi nám neřekla?“

„Myslely jsme, že Stevie Rae umřela, a tys nás v tom nechala,“ hlesla Shaunee.

„Tvářila ses, jako že si to myslíš taky,“ zamumlala Erin.

„Vy pitomci, ona vám to nemohla říct! Nemáte páru, proti jakým silám tady stojíme,“ vyjela na ně Afrodita.

„To znělo jak z nějakého sci-fi béčka,“ řekla Shaunee.

„Přesně. To ti nespolknem, mrcho,“ zaprskala Erin.

„Ty o tom víš už měsíc a nic jsi nám neřekla.“ Tentokrát to Damien nevyslovil s otazníkem.

„Afrodita má pravdu,“ prohlásila jsem. „Nemohla jsem vám o ní říct. Měla jsem pro to vážné důvody.“ A pořád ještě mám. Neprozradím jim, že za to může Neferet, i když mě proto budou nenávidět.

„Mně je fuk, co si o tom myslí Afrodita. Jsme tví kamarádi. Nejlepší kamarádi. Mělas nám to říct,“ trval na svém Damien.

„Vážné důvody?“ nadhodila Erin. „Tak vážné, že o nich může vědět jen Afrodita?“

„A když ses za našimi zády scházela s Lorenem, taky jsi pro to měla vážné důvody?“ zeptala se Shaunee chladně. Provrtávala mě přitom nedůvěřivým pohledem.

Nevěděla jsem, co mám odpovědět. Cítila jsem, jak se ode mě odtahují, a nejhorší na tom bylo, že jsem si nezasloužila nic jiného, než aby se na mě vykašlali.

„Jak ti máme věřit, když před námi tajíš takhle zásadní věci?“ Damien jako obvykle shrnul převládající pocity do jediné výstižné věty.

„Já věděla, že to nedopadne dobře,“ ozvala se Stevie Rae. „Jdu pryč.“

„Copak? Jdeš někoho vysát nebo někam strašit?“ přisadila si Afrodita.

Stevie Rae se prudce otočila a zavrčela na ni. „Jo a začnu u tebe, ježibabo.“

„Prokristapána, nevyšiluj. Snad se můžu zeptat, ne?“ Afrodita se snažila, aby to znělo sebejistě, ale v očích se jí zračil strach.

Znovu jsem Stevie Rae popadla za ruku, a když se mi pokusila vyškubnout, stiskla jsem ji o to pevněji. Pak jsem se zadívala na Damiena a holky. „Pomůžete mi ji uzdravit, nebo ne?“

Damien zaváhal jen chvilku. „Pomůžu ti, ale už ti nevěřím.“

„Přesně,“ řekla obě dvojčata.

Žaludek se mi stáhl do tuhé křečovité kuličky. Měla jsem sto chutí plácnout sebou do trávy, rozbrečet se a žebrat, ať se mnou nepřestávají mluvit a věří mi. Ale neudělala jsem to. Nemohla jsem. Koneckonců měli pravdu. Jenom jsem kývla a řekla: „Dobře, tak vyvoláme kruh a uzdravíme ji.“

„Nemáme svíčky,“ podotkl Damien.

„Můžu pro ně doběhnout,“ nabídl se Jack. Mluvil ale na Damiena, na mě se vůbec nepodíval.

„Ne. Na to není čas,“ řekla jsem. „Žádné nepotřebujeme, dokážeme zhmotnit živly i bez nich. Svíčky jsou jen pro parádu.“ Zarazila jsem se a dodala: „Ale radši bys měl jít pryč, Jacku. Nevím, co se tady bude dít, a nechci, aby se ti něco stalo.“

„D-dobře,“ zakoktal, vrazil si ruce do kapes a pomalým krokem odešel.

„Vypadá to, že dneska se bez zbytečných formalit úplně obejdeme,“ podotkl Damien a věnoval mi chladný pohled.

„Vlastně se obejdeme i bez spousty dalších věcí.“ Shaunee ze mě nespouštěla oči, ale dívala se na mě jako na cizího člověka. Erin přikývla. Zjevně s ní naprosto souhlasila.

Zatnula jsem zuby, abych nezačala křičet bolestí, smutkem a strachem. Kamarádi jsou všechno, co mám. Když je ztratím, co si počnu? Jak se bez nich ubráním Neferet? Jak si poradím s Lorenem? Jak se smířím s tím, že jsem přišla

o Heatha i o Erika?

Najednou jsem si vzpomněla na něco, co jsem četla v jedné z těch starých zaprášených knih, ve kterých jsem hledala nějaké zázračné zaklínadlo pro Stevie Rae. Řekla to kdysi amazonská upíří velekněžka a bylo to napsané pod jejím obrázkem. Vypadala na něm krásně a bojovně.

Být vyvolenou naší bohyně je velká čest, ale často to s sebou nese i velkou bolest.

Začínala jsem chápat, jak to ta pradávná Nyktina kněžka myslela.

„Tak jdeme na to, nebo ne?“ zavolala Afrodita zpod svého stromu.

Vzchopila jsem se. „Ano. Sever je tamhle.“ Ukázala jsem na Afroditin dub. „Postavte se na svoje místa.“ Pořád jsem držela Stevie Rae za zápěstí, a tak jsem ji odvedla do středu kruhu, který kolem mě vyznačili.

„Pusť mě, jinak nemůžu jít na svoje místo,“ ozvala se.

Zadívala jsem se do rudých očí a snažila se v nich najít aspoň záblesk té holky, kterou jsem dřív znala, ale viděla jsem jen další nepřátelsky naladěnou cizinku.

„Ty nebudeš představovat zemi. Zůstaneš se mnou tady uprostřed.“

„Jak chceš vyvolat kruh, když ti jeden živel chybí? Jack šel pryč a stejně by to asi…“ Nedořekla to. Uviděla totiž na poslední pozici v kruhu Afroditu. „Ne!“ zavyla. „Ona ne!“

„Zmlkni!“ zaječela jsem na ni. Vzduch kolem mě se zachvěl mocí živlů, kterou probudil můj frustrovaný hněv. „Afrodita zastupuje zemi. Mrzí mě, že se ti to nelíbí. Mrzí mě, že ji nemáš ráda. Mrzí mě spousta věcí, se kterými nemůžu absolutně nic dělat. Budeš to prostě muset překousnout, jako jsem to překousla já. Teď se postav sem, buď zticha a doufej, že se mi to povede.“

Věděla jsem, že se na mě všichni dívají, dvojčata a Damien vyčítavě a nepřátelsky, Stevie Rae vztekle a s nefalšovanou nenávistí, i když jsem si nebyla jistá, jestli patří jen Afroditě, nebo i mně. Střelila jsem po Afroditě pohledem. Stála na nejsevernějším bodu kruhu a podezíravě koukala na Stevie Rae.

Bezva. Tahle atmosféra je pro vzývání bohyně prostě ideální.

Zavřela jsem oči a začala pomalu, pravidelně dýchat, abych se mohla plně soustředit na modlitbu. Nyx, já vím, že jsem všechno hrozně zvorala, ale přesto tě prosím, stůj při mně a mých kamarádech. Uzdravit Stevie Rae je důležitější než naše neshody. Neferet chce, aby se ode mě všichni odvrátili, protože si myslí, že já se pak odvrátím od tebe. Ale já na tebe nikdy nepřestanu spoléhat… věřit v tebe. Nikdy.

Pak jsem oči zase otevřela a rázně vykročila k Damienovi. Vždycky se na mě díval s tím svým roztomilým úsměvem. Dneska mi sice pohlédl zpříma do očí, ale nic roztomilého ani kamarádského v jeho tváři nebylo.

„Jako učednice velekněžky naší mocné bohyně Nyx se odvolávám na její sílu a autoritu a volám do kruhu první živel, vzduch!“ pronesla jsem zřetelně, a když jsem vyslovila jméno živlu, zvedla jsem paže nad hlavu. Neskutečně se mi ulevilo, když kolem nás zavířil silný poryv větru, rozcuchal nám vlasy a rozevlál šaty. Postoupila jsem doprava k Shaunee.

Nečekala jsem žádné vřelé přivítání a taky se ho nedočkala. Mlčky mě provrtala nepřátelským pohledem tmavých očí. Potlačila jsem nával zoufalství, který to ve mně vzbudilo, a přivolala oheň.

„Jako učednice velekněžky naší mocné bohyně Nyx se odvolávám na její sílu a autoritu a volám do kruhu druhý živel, oheň!“

Chviličku jsem si užívala závan horka a potom se přesunula k Erin. Taky mlčela a tvářila se rezervovaně.

„Jako učednice velekněžky naší mocné bohyně Nyx se odvolávám na její sílu a autoritu a volám do kruhu třetí živel, vodu!“

Nechala jsem za sebou vůni moře a přešla k Afroditě. Zahleděla se na mě a nevesele se usmála.

„Není moc příjemné, když se na tebe všichni kamarádi naštvou, co?“ řekla tiše, aby ji nikdo jiný neslyšel.

„To teda není,“ zašeptala jsem. „A mrzí mě, že se na tebe tvoji kámoši naštvali kvůli mně.“

„Houby.“ Zavrtěla hlavou. „To nebylo kvůli tobě, mohla jsem si za to sama. Občas se člověk prostě rozhodne blbě. Ty ses taky párkrát blbě rozhodla, a teď v tom lítáš.“

„Díky za stručné shrnutí situace, moc mi pomohlo.“

„Kde můžu, tam pomůžu, znáš mě,“ prohlásila. „Radši dělej. Stevie Rae tečou nervy.“

Ani jsem se nemusela ohlížet. Věděla jsem, že Afrodita nekecá. Cítila jsem, jak je neklidná. Připomínala mi gumičku nataženou až nadoraz, buď se přetrhne, nebo vystřelí.

„Jako učednice velekněžky naší mocné bohyně Nyx se odvolávám na její sílu a autoritu a volám do kruhu čtvrtý živel, zemi!“

Obklopila nás čistá svěží vůně jarní louky. S úsměvem jsem se obrátila a chtěla přejít do středu kruhu, abych vyvolávání dokončila, ale v tom okamžiku to už Stevie Rae nevydržela.

„Ne!“ Spíš než slovo to bylo neartikulované zavrčení plné vzteku a zoufalství. „Ona nemůže být země! Země jsem já! Nic jiného mi nezbylo! Ona mi ji nevezme!“

S neuvěřitelnou prudkostí se na Afroditu vrhla.

„Ne! Stevie Rae, pusť ji!“ zaječela jsem a pokusila se ji od ní odtrhnout, ale bylo to, jako bych se snažila odvalit žulový balvan. Měla mnohem větší sílu než já. Afrodita nelhala, Stevie Rae nebyla člověk, upír ani mládě. Byla něco víc, a tím víc byla nebezpečná. Svírala Afroditu v jakési parodii objetí. Zahlédla jsem záblesk tesáků a potom Afrodita vykřikla. Stevie Rae se jí zakousla do krku.

„Pomozte mi!“ Zoufale jsem se ohlédla na Damiena a dvojčata a dál se pokoušela holky odtrhnout od sebe.

„Já nemůžu!“ zavolal na mě Damien. „Nemůžu se hnout.“

„My taky ne!“ křikla Shaunee.

Všechny tři uvěznily jejich živly. Do Damiena se opíral silný vítr, Shaunee obklopovala ohnivá klec, Erin stála ve sloupu vody.

„Musíš dokončit kruh!“ překřikl Damien vytí větru. „Zavolej si na pomoc všechny živly, jinak ji nezachráníš.“

Rozběhla jsem se doprostřed kruhu a tam s pozdviženýma rukama vyslovila poslední vzývání: „Jako učednice velekněžky naší mocné bohyně Nyx se odvolávám na její sílu a autoritu a volám do kruhu poslední živel, ducha!“

Zaplavila mě síla. Se zaťatými zuby jsem se ovládla a přestala se třást. Afroditin křik slábl, ale na to jsem nesměla myslet. Zavřela jsem oči a soustředila se. Pak jsem začala recitovat slova, která mi seslala sama bohyně. Vynořila se z hlubin mé mysli jako odpověď na dětskou modlitbičku. Magie zesílila můj hlas a já cítila, že se každé slovo zhmotňuje a třpytí ve vzduchu kolem mě.

„Větře, odvaň z ní špínu jako listí

Ohni, spal temnotu nenávisti

Vodo, smyj vše zlé proudem bystrým

Země, pohlť, co její duši hyzdí

Duchu, plaň, dokud od smrti se neočistí!“

Napřáhla jsem ruku, jako bych házela míč, a vrhla na Stevie Rae praskající energii živlů, která mi tryskala z prstů. V tu chvíli mi kolem pasu vyšlehla dobře známá palčivá bolest. Vykřikla jsem zároveň se Stevie Rae.

Když jsem otevřela oči, spatřila jsem vážně šílený výjev. Afrodita se zhroutila na zem. Stevie Rae ke mně byla zády, takže do tváře jsem viděla jenom Afroditě. Nejdřív jsem nechápala, co se děje. Obklopovala je zářící koule energie všech pěti živlů. Pulzovala, vířila a postupně houstla, takže se obě holky občas na chvilku úplně ztratily z dohledu. Podařilo se mi ale rozeznat, že Stevie Rae už Afroditu nedrží. Teď to bylo naopak. Afrodita křečovitě svírala ji a nutila ji dál pít z rány na svém krku. Kamarádka se od krve nemohla odtrhnout, ale snažila se o to, vzpírala se a pokoušela se odtáhnout.

Vyrazila jsem k nim, abych je od sebe oddělila, ale narazila jsem na bublinu energie, jako by to byla skleněná stěna. Nemohla jsem jí projít ani ji rozbít.

„Afrodito, pusť ji! Takhle tě zabije!“ zaječela jsem.

Vtom se naše oči setkaly. Vůbec nepohnula rty, ale v hlavě jsem jasně slyšela její hlas. Ne. Tímhle odčiním všechno, co jsem udělala. Pro tenhle úkol jsem vyvolenou já. A pamatuj si, že tuhle oběť přináším dobrovolně.

Pak se jí oči zničehonic obrátily v sloup, tělo jí zvláčnělo, dlouze vydechla a na rtech se jí rozprostřel úsměv. Stevie Rae se s příšerným výkřikem konečně odtrhla a zhroutila se vedle Afrodity. Bublina energie praskla a rozplynula se. Poznala jsem, že zmizela i síla kruhu, necítila jsem totiž dotek živlů. Netušila jsem, co mám dělat. Zdálo se mi, že se nedokážu pohnout.

Pak se na mě podívala Stevie Rae. Po tvářích se jí koulely narůžovělé slzy, duhovky měla pořád narezle červené, ale byla to zase ona. Ještě než vůbec promluvila, pochopila jsem, že to, co v ní Neferet zničila, aby z ní udělala chodící a mluvící mrtvolu, se zase obnovilo.

„Já ji zabila! Chtě-chtěla jsem přestat, jenže ona mě nenechala a já se nemohla odtrhnout! Zoey, mě to tak strašně mrzí!“ Rozvzlykala se.

Klopýtavě jsem k ní vykročila a vybavila se mi Lorenova slova. Nezapomeň, že budeš pracovat s velice mocnou magií a za to musí každý zaplatit nějakou cenu. „Ty za to nemůžeš, Stevie Rae,“ řekla jsem jí. „Neza…“

„Koukněte!“ ozval se těsně za mnou Damienův hlas. „Vidíte její znamení?“

Překvapeně jsem zamrkala, protože jsem netušila, o čem mluví, ale pak jsem zalapala po dechu. Byla jsem tak uchvácená jejíma očima, očima té staré Stevie Rae, že jsem si vůbec nevšimla něčeho mnohem viditelnějšího. Měsíční srpek na jejím čele se vybarvil a od očí až k lícním kostem se jí táhl překrásný vzor květů s dlouhými, půvabně propletenými stonky.

Jenomže její tetování nebylo safírově modré jako u ostatních upírů, ale zářivě červené jako čerstvá krev.

„Na co tak zíráte, lidi?“ zeptala se.

„T-tady.“ Erin zalovila ve své všudypřítomné kabelce, vytáhla kosmetické zrcátko a podala jí ho.

„Ježkovy voči!“ vypískla Stevie Rae. „Co to má znamenat?“

„To znamená, že ses uzdravila. A dokončila proměnu. Akorát ses přeměnila v úplně nový druh upíra,“ řekla Afrodita a ztěžka se posadila.

27)

„Kristova noho!“ vyjekla Shaunee a klopýtla. Musela se chytit Erin, aby neupadla.

„Byla jsi mrtvá!“ řekla Erin.

„Já myslím, že ne,“ odvětila Afrodita, jednou rukou si promnula čelo a druhou se opatrně dotkla kousnutí na krku. „Jau! Sakra, všechno mě bolí.“

„Mě to fakticky hrozně moc mrzí, Afrodito,“ vyhrkla Stevie Rae. „Ráda tě sice nemám, ale nikdy bych tě nekousla. Aspoň teď už ne.“

„No jo, nech to plavat,“ prohlásila Afrodita. „Chtěla to tak Nyx a její přání respektuju, i když to bylo zatraceně nepříjemné.“ Znovu zamrkala bolestí. „Do háje. Nemáte někdo náplast?“

„Mám tady někde papírový kapesník. Počkej, zkusím ho najít,“ řekla Erin a začala zase hrabat v kabelce.

„Radši jí dej nějaký čistý, ségra. Dneska už si užila dost, nepotřebuje ještě nějakou infekci.“

„Jé, to je od vás dvou vážně moc hezké,“ zaštěbetala sarkasticky Afrodita. Vzhlédla k dvojčatům, na půl úst se na ně usmála a já v tu chvíli konečně uviděla její obličej na světle.

Srdce mi spadlo jako šutr až někam do bot.

„Je pryč!“ vypískla jsem.

„Do prčic, Zoey má pravdu,“ vydechl Damien a zůstal na ni zírat.

„Co je?“ zeptala se Afrodita. „Co je pryč?“

„A jéje,“ pronesla Shaunee.

„No jo, zmizelo,“ podotkla Erin a podala Afroditě kapesníček.

„O čem to do hajzlu všichni mluvíte?“ vyjela blondýna.

„Na.“ Stevie Rae jí podala zrcátko. „Podívej se na sebe.“

Afrodita otráveně zafuněla. „Hele, já vím, že určitě vypadám děsně. Jestli jste si nevšimli, Stevie Rae mě právě pokousala, takže vám teď povím novinku: Ani já si nedokážu zachovat dokonalý vzhled za všech okolností, zvlášť…“ Konečně se pořádně podívala na svůj odraz a zmlkla, jako by se před ní rozsvítila neonová cedule TICHO, PROSÍM. Třesoucí se rukou si sáhla doprostřed čela, kde mívala Nyktino znamení. „Zmizelo,“ zašeptala ochraptěle. „Jak to?“

„V životě jsem neslyšel, že by k něčemu podobnému došlo. Není to ani v žádné knížce, prostě nikde,“ ozval se Damien. „Když tě jednou označí, nedá se to vzít zpátky.“

„Tak takhle se Stevie Rae uzdravila,“ zamumlala Afrodita jako duchem nepřítomná. Pořád se dotýkala prázdného místa na svém čele. „Nyx mi vzala znamení a dala ho jí.“ Strašidelně se zachvěla. „A já jsem zase jenom člověk.“ Zničehonic vyskočila a upustila zrcátko. „Musím pryč. Tady už nemám co dělat, nepatřím sem.“ Ztuhle jako robot začala couvat k tajným dveřím, oči vytřeštěné a skelné.

„Afrodito, počkej,“ zavolala jsem na ni a vykročila k ní. „Možná nejsi člověk. Třeba je to jen nějaká dočasná věc a tvoje znamení se za pár dní zase objeví.“

„Ne! Zmizelo navždycky. Vím to. Jen… Nechte mě prostě na pokoji!“ Rozbrečela se a rozběhla se pryč.

Jakmile překročila hranici areálu, vzduch se rozvlnil a ozvalo se hlasité prásknutí, jako když upustíte něco velkého a ono se to rozbije.

Stevie Rae mě popadla za ruku. „Zůstaň tady, já jdu za ní.“

„Ale…“

„Už jsem v pořádku.“ Usmála se sladce a radostně jako dřív. „Uzdravila jsi mě, Zoey. Neměj strach. Tohle jsem Afroditě udělala já, takže ji teď dohoním a postarám se, aby se jí nic nestalo. Pak se vrátím.“

Zdálky se k nám doneslo dusání, jako by se k nám hnal nějaký obr.

„To jsou bojovníci. Poznali, že někdo narušil bariéru,“ řekl Damien.

„Běž!“ pobídla jsem Stevie Rae. „Zavolám ti.“ Pak jsem dodala: „Nebudu ti ale psát zprávy. Už nikdy. Takže kdybys dostala textovku, stoprocentně není ode mě.“

„Jasná páka, děvče, budu si to pamatovat,“ zašvitořila moje nejlepší kámoška a věnovala nám čtyřem široký úsměv. „Tak zatím!“ Proklouzla dveřmi a zavřela je za sebou. Všimla jsem si, že ochranná hranice se přitom ani nezachvěla, a napadlo mě, co to jako sakra znamená.

„Co jim povíme? Proč tady jsme?“ zeptal se Damien.

„Protože Erik dal Zoey kopačky,“ odpověděla Shaunee.

„Jo, a ona je z toho špatná,“ doplnila Erin.

„Neříkejte jim o Afroditě ani o Stevie Rae,“ zažadonila jsem.

Kamarádi se na mě podívali, jako bych právě řekla: O tomhle pivním mejdanu rodičům nepovíme, viďte?

„No ne, to by mě samotnou nenapadlo,“ pronesla sarkasticky Shaunee.

„Ještě žes nás zarazila, chtěly jsme jim to hned vyslepičit,“ zavrčela Erin.

„Samozřejmě, my přece nedovedeme nic udržet v tajnosti,“ řekl Damien.

A sakra. Pořád na mě jsou naštvaní.

„Takže kdo překročil hranici?“ zeptal se Damien. Na mě se ani nepodíval, obracel se jenom na dvojčata.

„Afrodita, kdo jiný?“ odvětila Erin.

Než jsem stačila něco namítnout, Shaunee to rozvedla. „Jasně. O tom, že jí zmizelo znamení, mluvit nebudeme, to se rozumí. Prostě řekneme, že sem přišla s námi, ale to Zoeyino fňukání jí šlo hrozně na nervy.“

„Jo, sebelítost ona nemůže ani vidět,“ dodala Erin.

„A lži už vůbec nesnese. Tak se zdejchla. Jednoduše celá Afrodita,“ uzavřel Damien.

„Bude mít průšvih,“ podotkla jsem.

„No, to se stává, když se někdo chová jako mrcha,“ odsekla Shaunee.

„O čemž se někteří přítomní už přesvědčili na vlastní kůži,“ řekla Erin a probodla mě pohledem.

V tom okamžiku na mýtinu vběhla skupina bojovníků včetně Daria. S tasenými zbraněmi vypadali fakt děsivě, jako by byli celí natěšení, že někomu dají nakládačku (v ideálním případě nám).

„Kdo překročil ochrannou hranici?“ vyštěkl Darius.

„Afrodita!“ vykřikli jsme sborově.

Darius rázně ukázal na dva bojovníky. „Najděte ji,“ rozkázal. Pak se otočil zpátky k nám. „Velekněžka svolala školní shromáždění. Běžte do auly, doprovodím vás.“

Poslušně jsme ho následovali. Snažila jsem se zachytit Damienův pohled, ale on se mi schválně vyhýbal. S dvojčaty jsem dopadla úplně stejně. Připadala jsem si jako mezi cizími lidmi. Vlastně hůř. Cizí lidi by se na mě určitě aspoň usmáli a pozdravili mě. Moji kamarádi se k ničemu takovému rozhodně nechystali.

Ušli jsme teprve pár kroků, když mě zasáhla první vlna bolesti. Jako by mi někdo vrazil do břicha neviditelný nůž. Myslela jsem, že budu zase zvracet. Zasténala jsem a ohnula se v pase.

„Zoey? Co je ti?“ zeptal se Damien.

„Já nevím. Je mi…“ Víc už jsem ze sebe vypravit nedokázala. Všechno kolem dostalo nepřirozeně jasné kontury. Bolest v břiše se rozvinula jako atomový hřib. Vnímala jsem, že mě obklopili bojovníci. Zatápala jsem a pevně sevřela Damienovu ruku. I když se na mě pořád zlobil, stiskl moji dlaň a začal mi opakovat, že to přejde a že se to spraví.

Bolest vystřelila z břicha přímo k srdci. Umírám? pomyslela jsem si. Dostala jsem infarkt? Připadala jsem si jako ve zlém snu, kde mě někdo mučí neviditelnými čepelemi a nehmotnýma rukama.

Pak mi hrdlem projel rozžhavený osten a to byla poslední kapka. Svět mi začal pomalu černat před očima. Cítila jsem, že padám, ale nedokázala jsem tomu vzdorovat, nemohla jsem vůbec nic dělat. Umírám…

Zachytily mě silné paže. Pochopila jsem, že mě Darius bere do náruče a nese mě.

Pak se ve mně začalo něco trhat. Křičela jsem a křičela. Bylo to, jako by mi někdo zaživa rval srdce z těla. Právě když jsem myslela, že víc už nesnesu, přestalo to. Bolest ustala stejně znenadání, jako začala. Lapala jsem po dechu a koupala se v potu, ale cítila se úplně zdravá.

„Počkat. Zastavte. Už to přešlo,“ řekla jsem.

„Má paní, trpěla jsi strašnými bolestmi, musíme tě dopravit na ošetřovnu,“ namítl Darius.

„To je fajn, ale ne, děkuju.“ Ulevilo se mi, že zase můžu normálně mluvit. Plácla jsem Daria do nepřirozeně svalnatého ramene. „Pusť mě. Myslím to vážně, nic mi není.“

Bojovník neochotně zastavil a opatrně mě spustil na zem. Dvojčata, Damien a ostatní muži na mě valili oči, jako bych byla nějaký pokusný objekt v laboratoři.

„Nic mi není,“ zopakovala jsem tónem, který nepřipouštěl odpor. „Nevím, co to bylo, ale už to přešlo. Fakticky.“

„Měla bys jít na ošetřovnu. Až velekněžka přednese svůj projev, hned tě přijde prohlédnout,“ prohlásil Darius.

„Nepřichází v úvahu,“ trvala jsem na svém. „Má spoustu práce, přece se nebude zdržovat kvůli nějaké divné křeči, nebo co to bylo. Asi mě jen tak normálně… ehm, bolelo břicho.“

Darius nevypadal moc přesvědčeně.

Napřímila jsem se a spolkla poslední zbytky sebeúcty. „Trpím na větry. Fakticky hrozně. Zeptej se tady kamarádů.“

Bojovník se obrátil k dvojčatům a Damienovi.

„No jo, zaražené prdy, to má ona pořád,“ potvrdila Shaunee.

„Říkáme jí Plynárna,“ přidala se Erin.

„Skutečně trpí nadměrnou flatulencí,“ doplnil Damien.

No, bylo mi hned jasné, že mi neodpustili. Nekryli mě proto, že jsme zase nejlepší kámoši, prostě jen skočili po skvělé příležitosti, jak mě znemožnit.

Kristepane, moje hlava.

„Větry, má paní?“ ujistil se Darius a zacukal mu koutek.

Pokrčila jsem rameny a začervenala se (moc námahy mě to nestálo, to mi věřte). „Větry,“ přisvědčila jsem. „Co kdybychom šli do té auly? Vážně je mi mnohem líp.“

„Jak si přeješ, má paní.“ Darius uctivě přitiskl pěst k hrudi.

Všichni jsme zamířili k aule.

„Co to bylo?“ zeptal se mě šeptem Damien, když mě dohonil.

„Nemám ponětí,“ odpověděla jsem taky šeptem.

„Takže nevíš,“ řekla tiše Shaunee.

„Nebo víš, ale nám to nepovíš,“ zamumlala Erin.

Na to jsem nemohla nic říct, jen jsem smutně zavrtěla hlavou. Můžu si za to sama. Ano, měla jsem pro svoje jednání dobré důvody, teda aspoň pro valnou většinu. Ale dobře jsem si uvědomovala, že jsem svým přátelům lhala až moc dlouho.

Přesně jak říkala Shaunee: když se někdo chová jako mrcha, tohle se stává. Celou cestu do auly už se mnou nikdo nepromluvil. Když jsme vešli dovnitř, hned se k nám přidal Jack, ale na mě se ani nepodíval. Sedli jsme si blízko sebe, ale nikdo se se mnou nebavil. Jako bych byla vzduch. Holky štěbetaly jako obvykle a evidentně hledaly v davu T. J. a Colea. Kluci si je ale našli jako první a mohli se přerazit, jak se k nim hnali. Následovalo cukrování takového kalibru, že jsem měla chuť už nikdy s nikým nechodit. Ne že by se mi to při současném stavu věcí nemohlo splnit.

Schválně jsem si držela od ostatních odstup, takže na mě zbylo poslední sedadlo v poslední řadě. Přede mnou seděl Damien se zbytkem naší party. Slyšela jsem, jak šeptem vypráví Jackovi, co se stalo s Afroditou a Stevie Rae. Se mnou se nebavili, dokonce se na mě ani jednou neotočili.

Všichni začínali být nervózní a čekání se pořád protahovalo. Přemýšlela jsem, co má ta mrcha Neferet zase za lubem. To ona přece tohle shromáždění svolala. V aule se sešla v podstatě celá škola, i když já si i v tom davu připadala hrozně, zoufale sama. Rozhlédla jsem se po sále, jestli na mě odněkud nevrhá vražedné pohledy Erik, ale nikde jsem ho neviděla. Zato jsem si všimla chudáčka Iana Bowsera, který seděl v přední řadě, oči měl červené a tvářil se, jako by s ním zrovna přestal mluvit nejlepší kamarád. Věděla jsem přesně, jak mu je.

Konečně to mezi diváky zašumělo. Neferet vstoupila do sálu. Za ní šlo několik starších členů profesorského sboru, mimo jiné Drak Lankford a Lenobia. Velekněžka obklopená Erebovými syny důstojně vystoupila na pódium. Všichni okamžitě zmlkli a s napětím čekali, co řekne.

Zbytečně to nerozmazávala, prostě přešla rovnou k jádru věci. „Dlouho jsme žili s lidmi v míru, přestože nás celá ta desetiletí uráželi a diskriminovali. Závidí nám talent a krásu

– bohatství i moc. Závist však postupně přerostla v nenávist, a ta nyní vyústila v násilí, jež na nás páchají ti, kteří o sobě tvrdí, že jsou zbožní a spravedliví.“ Její krásný smích studil. „Taková nestoudnost.“

Musela jsem uznat, že je fakticky dobrá. Úplně všechny očarovala. Kdyby nebyla velekněžkou, určitě by se stala slavnou herečkou.

„Je pravda, že lidí je mnohem víc než upírů, a oni nás kvůli tomu podceňují. Ale slibuji vám: jestli zavraždí ještě jednu naši sestru nebo jednoho našeho bratra, vyhlásím jim válku.“ Musela počkat, až utichl jásot bojovníků, ale zjevně jí to nevadilo. „Nebude to přímočará válka, zato bude nemilosrdná a…“

Zarazila se v půli věty, protože dveře sálu se rozletěly a dovnitř vrazil Darius se dvěma dalšími bojovníky. Spolu s námi mlčky vyčkala, až k ní zachmuření muži dojdou.

Připadalo mi, že Darius vypadá vážně divně. Nedalo se říct, že by byl bledý, spíš jako by měl tvář z umělé hmoty. Jako by se proměnila v masku.

Neferet poodstoupila od mikrofonu a naklonila se k němu, aby jí mohl pošeptat, co se děje. Když domluvil, narovnala se, ztuhle a nepřirozeně, jako by vzdorovala strašné bolesti. Potom se zapotácela a jednou rukou si sevřela hrdlo. Drak k ní přiskočil a chtěl ji podepřít, ale ona ho gestem zarazila. Pomalu se vrátila k mikrofonu a hrobovým hlasem oznámila: „Před chvílí bylo nalezeno tělo Lorena Blakea, našeho milovaného oficiálního básníka. Přibili ho hřeby k hlavní bráně školy.“

Damien a dvojčata se ke mně s vytřeštěnýma očima otočili. Přitiskla jsem si k puse pěst, abych ztlumila vyděšený vzlyk, jako jsem to udělala, když jsem Lorena přistihla s Neferet.

„Proto ti bylo tak zle,“ zašeptal Damien. Obličej měl spíš šedý než bílý. „Otiskla ses s ním, viď?“

Zmohla jsem se jen na kývnutí, protože jsem visela pohledem na Neferet, která pokračovala dál. „Vykuchali ho a usekli mu hlavu. A stejně jako na těle profesorky Nolanové, i na jeho zanechali strašlivý vzkaz. Je to citát z jejich svatého písma, z knihy Ezechielovy. Zní: Cestu těch, jejichž srdce se drží ohyzdných a ohavných model, uvalím na jejich hlavu. KAJTE SE.“ Odmlčela se a sklopila hlavu, jako by se modlila. Pak se zase narovnala a z její tváře sálal tak žhavý a upřímný hněv, že i mně se rozbušilo srdce.

„Jak jsem říkala, než se k nám donesla tato tragická zpráva, nebude to přímočará válka, zato bude nemilosrdná a zvítězíme v ní. Možná nastal čas, aby upíři zaujali své právoplatné místo v tomto světě, a rozhodně to není místo lidských poddaných!“

Zvedl se mi žaludek. Věděla jsem, že budu zvracet. Vyběhla jsem z auly a děkovala osudu, že jsem si sedla až dozadu. Bylo mi jasné, že kamarádi za mnou nepůjdou. Zůstanou vevnitř a budou jásat spolu s ostatními, kdežto já budu venku zvracet, protože instinktivně vím, že válka s lidmi není správná. Nyx nic takového nechce.

Zakuckala jsem se, pak zalapala po dechu a pokusila se zarazit třesavku, která mi lomcovala celým tělem. Fajn, jsem přesvědčená, že bohyně nechce válku, ale co s tím jako udělám? Jsem jen malá holka, a moje chování v posledních dnech dokazuje, že nejsem zrovna moc chytrá. Nyx se na mě určitě taky zlobí. Měla by.

Potom jsem si ale vzpomněla, jak mě kolem pasu sežehla známá bolest. Rozhlédla jsem se, a jakmile jsem si ověřila, že tu nikdo není, vyhrnula jsem si šaty a podívala se na sebe. Bylo tam! Moje překrásné krajkové znamení mi teď obtáčelo pas. Zavřela jsem oči. Děkuju, Nyx! Děkuju, žes mě neopustila!

Opřela jsem se o stěnu a rozbrečela se. Brečela jsem kvůli Afroditě a Heathovi, Erikovi a Stevie Rae, kvůli Lorenovi. Hlavně kvůli Lorenovi. Jeho smrt mnou otřásla. Uvědomovala jsem si, že mě nikdy nemiloval, že mě na Neferetin příkaz sprostě využil, ale v hloubi duše mi to bylo jedno. Měla jsem pocit, jako by mi ho někdo vyrval ze srdce a tam po něm zůstala jen prázdnota. Tušila jsem, že na jeho smrti něco nehraje, ale nevěděla jsem co. Zavraždili ho náboženští fanatikové a já mám mezi nimi možná příbuzné. Třeba za Lorenovu smrt může přímo můj nevlastní otec.

Za jeho smrt… Loren je mrtvý…

Znovu mě to přemohlo. Netuším, jak dlouho jsem se tam opírala o zeď, brečela a třásla se. Vím jen to, že jsem kromě Lorena oplakávala i holku, kterou jsem dřív bývala.

„Je to tvoje vina.“

Neferetin hlas mě šlehl jako bič. Zvedla jsem hlavu a otřela si obličej rukávem. Stála přede mnou, oči zarudlé, ale úplně suché.

Bylo mi z ní zle.

„Všichni si budou myslet, že nebrečíte, protože jste statečná a silná,“ řekla jsem jí. „Ale já vím, že nebrečíte, protože nemáte srdce. Nemáte v těle dost citu, abyste pro někoho uronila slzu.“

„To se pleteš. Milovala jsem ho a on mě zbožňoval. Aleto ty přece víš, ne? Špehovala jsi nás, ty mrňavá slídilko,“ odsekla, rychle se ohlédla a zvedla ukazováček, jako by někomu naznačovala, ať jí dá ještě chvilku. Zahlédla jsem ve dveřích bojovníka, který původně zjevně šel za ní, ale teď zůstal stát a nedovolil, aby někdo vyšel ze sálu a vyrušil nás. Velekněžka se obrátila zpátky ke mně. „Loren umřel kvůli tobě. Cítil, že jsi na pokraji zhroucení, a když někdo narušil ochrannou bariéru, myslel si, žes to byla ty, že utíkáš po té malé scénce, kterou jsem zinscenovala mezi tebou a chudáčkem podvedeným Erikem.“ Poslední slova řekla posměšným tónem a ušklíbla se. „Loren tě šel hledat a přitom ho zabili.“

Zavrtěla jsem hlavou a povolila stavidla svému hněvu a znechucení. Bolest i strach byly rázem pryč. „To vy za to můžete. Vím to já, víte to vy a hlavně, ví to Nyx.“

Neferet se rozesmála. „Bohyniným jménem jsi mi vyhrožovala už dřív, a koukni, pořád jsem mocná velekněžka a ty jen hloupé nešikovné mládě, které si proti sobě poštvalo všechny kamarády.“

Ztěžka jsem polkla. Měla pravdu. Ona může všechno a já nedokážu nic. Provedla jsem strašně moc hloupostí a ztratila důvěru svých přátel. A ať udělám, co udělám, ona tady má pořád hlavní slovo. Věděla jsem naprosto jistě, že je plná zla a nenávisti, ale jen od pohledu bych to na ní nepoznala. Je chytrá, krásná a mocná. Vypadá jako vzor správné velekněžky a vyvolená naší bohyně. Jak jsem si mohla myslet, že proti ní něco zmůžu?

Vtom mě ovanul mírný větřík, zaplavilo mě teplo letního dne a zároveň příjemný chlad oceánu. Ucítila jsem nezkrotnou divokou sílu země a energii svého ducha. Kolem pasu mi pulzoval čerstvý důkaz Nyktiny přízně a v hlavě mi zazněla bohynina slova: Jedno si pamatuj: temnota není vždy totéž co zlo a stejně tak světlo není vždy poslem dobra.

Napřímila jsem se. Soustředila jsem se na všech pět živlů, napřáhla k Neferet dlaně, a aniž jsem se jí dotkla, strčila jsem do ní. Velekněžka odletěla dozadu, podjely jí nohy a kecla si přímo na zadek. Z auly se vyřítil oddíl bojovníků, aby jí pomohl vstát, ale já se k ní ještě stačila naklonit, jako bych se jí ptala, jestli se jí nic nestalo, a řekla jsem: „Příště si to dobře rozmysli, než mě zase naštveš, babizno.“

„Ještě jsme spolu neskončily,“ zasyčela.

„Tak to je jedna z mála věcí, na kterých se shodneme,“ odvětila jsem.

Poodstoupila jsem od ní ve chvíli, kdy se z auly vyrojili bojovníci, mláďata i dospělí a přispěchali jí na pomoc. Ujistila je, že si jen zlomila podpatek a upadla, že se jí nic nestalo… Pak už dav kolem ní příliš zhoustl a víc jsem neviděla ani neslyšela.

Nenamáhala jsem se čekat na Damiena s dvojčaty, stejně by si mě schválně nevšimli. Prostě jsem všechny nechala za sebou a vydala se na kolej. Vtom jsem se ale zarazila, protože ze stínu v koutě se najednou vynořil Erik. Oči měl šokovaně vytřeštěné a byl bledý jako stěna. Zjevně celý ten výstup mezi mnou a Neferet viděl. Narovnala jsem ramena a zadívala se do jeho důvěrně známých modrých očí.

„Jo, je za tím trochu víc, než sis myslel,“ řekla jsem.

Zavrtěl hlavou, ale spíš udiveně než odmítavě. „Neferet… ona… ona je…“ zakoktal a střelil pohledem přes moje rameno na dav obklopující velekněžku.

„Zlá mrcha? To jsi chtěl říct? Máš pravdu, je.“ Udělalo mi dobře, že jsem to vyslovila. Zvlášť když to slyšel Erik. Chtěla jsem mu prozradit víc, ale on promluvil první.

„To nic nemění na tom, co jsi udělala.“

Najednou na mě padla hrozná těžká únava. „Já vím, Eriku.“ Nic víc jsem neřekla, prostě jsem šla dál.

Nebe už jasnělo blížícím se úsvitem, tma v sobě měla pastelový nádech mlhavého rána. Zhluboka jsem se nadechla a vychutnala si chlad nového dne. Střety s Neferet a Erikem ve mně zanechaly zvláštní klid a moje myšlenky se samovolně roztřídily do dvou úhledných kolonek.

Plusy: Zaprvé, moje nejlepší kámoška už není nemrtvá krvelačná příšera, i když vlastně nevím, co se z ní stalo a kde teď je. Zadruhé, už se nemusím trápit tím, že chodím se třemi kluky naráz. Zatřetí, nejsem s nikým otištěná, což je vlastně bezva. Začtvrté, Afrodita není mrtvá. Zapáté, řekla jsem svým kamarádům spoustu věcí, se kterými jsem se jim chtěla dlouho svěřit. Zašesté, už nejsem panna.

Minusy: Zaprvé, už nejsem panna. Zadruhé, nezbyl mi ani jeden kluk. Zatřetí, asi jsem svým způsobem zavinila smrt oficiálního upířího básníka, a když ne já, tak někdo z mojí rodiny. Začtvrté, z Afrodity je zase člověk a evidentně to snáší dost špatně. Zapáté, většina mých kamarádů je na mě naštvaná a vůbec mi nevěří. Zašesté, pořád jim ještě musím lhát, protože pravdu o Neferet se jednoduše nesmějí dozvědět. Zasedmé, ocitla jsem se přímo uprostřed války mezi upíry (mezi které ještě nepatřím) a lidmi (mezi které už nepatřím). A to nejlepší a nejšťavnatější jsem si nechala zaosmé. Nejmocnější velekněžka naší doby je moje zapřísáhlá nepřítelkyně.

„Mňááu-uf!“ Nalin mrzutý hlas mě varoval právě včas, takže jsem stačila rozevřít náruč dřív, než na mě skočila.

Přitiskla jsem ji k sobě. „Jednou skočíš moc brzo a rozbiješ si čumák.“ Něco mi to připomnělo a já se usmála. „Jako před chvílí Neferet.“

Nala zapnula předení na plné obrátky a začala si třít hlavu o moji tvář.

„No, už to vypadá, že jsem až po uši v parádním průšvihu, číčo. Minusy v mém životě totálně převažují nad plusy. A víš, co je na tom zvláštní? Mně je to vlastně docela jedno.“ Kočka pořád předla a já jí dala pusu na bílý flíček nad čumáčkem. „Máme před sebou těžké časy, ale já vážně věřím, že jsem Nyktina vyvolená, a tím pádem při mně bude dál stát.“ Nala uraženě zafrkala a já se honem opravila. „Teda při nás. Nyx bude stát při nás.“ Posunula jsem si ji v náruči, abych mohla otevřít dveře koleje. „I když občas trochu pochybuju, že má bohyně při výběru svých vyvolených šťastnou ruku,“ zamumlala jsem napůl ze srandy.

Věř si, dcero, a připrav se na to, co má přijít.

Když mi v hlavě zazněl bohynin hlas, vyjekla jsem údivem. Bezva. Připrav se na to, co má přijít nezní moc dobře. S povzdechem jsem se zadívala na Nalu.

„Vzpomínáš, jak jsme si ještě nedávno myslely, že náš největší problém jsou mizerné narozky?“

Kýchla mi přímo do obličeje.

„Fůůj!“ Rozesmála jsem se a rozeběhla se do pokoje pro papírové kapesníky, které mám vždycky u postele.

Nala jako obvykle shrnula můj život absolutně dokonale: někdy legrační, někdy děsný a skoro pořád šíleně zamotaný.