Kristin Cast

Škola noci 06. Pokoušená

1. Kapitola

ZOEY

Na noční obloze nad Tulsou zářil kouzelný půlměsíc. Jeho ledový lesk, který zakryl celé město a benediktinské opatství, kde jsme vyřídili padlého nesmrtelného a zlou velekněžku, se třpytil tak, že všechno kolem mě se zdálo, jako by se toho dotkla naše bohyně. Podívala jsem se na měsícem osvětlený místo, které bylo před ůkrytem Marie, místo, kde to není tak dávno kdy se Duch, Krev, Země, Lidskost a Noc ztělesnily a spojily se, aby zvítězily nas nenávistí a tmou. Vyřezávaný obraz Panny Marie , oblkopen kamennou růží a zasazen do římsy vysoko v jeskyni se zdál být osvětlen stříbrným světlem. Začala jsem u sochy. Mariin výraz byl klidný, její tvář kamenná tvář se leskla, jako by plakala radostí. Podívala jsem se k nebi. Děkuji ti. Poslala jsem tichou modlitbu krásnému měsíčnímu srpku, který symbolizoval ou bohyni, Nyx.

ODEŠLI. KALONA A NEFERET JSOU PRYČ.

“Děkuji,” zašeptala jsem k Měsíci.

NASLOUCHEJ VNITŘNÍMU HLASU …

Slova proudila skrze mě, jemné a sladké jako lístečky dotýkající se letního vánku, očišťující mé svědomí tak lehce, že moje mysl to sotva zaregistrovala, ale Nyktin šeptavý příkaz se vtiskl do mé duše.

Nevyhla jsem se tomu, že kole mě bylo dost lidí. ( dobře no, jeptišky, mláďata a pár upírů). Slyšela jsem směs křiku, mluvení, pláče a dokonce i smíchu, ketré naplňovaly noc, ale vše jsem vnímala zdálky. V té chvíli, jediná věc, která pro mě byla skutečná, byl měsíc nademnou a jizva, která se mi táhla z jednoho ramene, přes mou hruď k druhýmu rameni. Chvěla jsem se v reakci na mou tichou motlitbu, ale nebylo to chvění z bolesti. Ne tak docela. Bylo to známé teplo, brnění, které mě ujišťovalo, že stále jsem v Niktině přízni. Věděla jsem, že když se podívám pod tričko na krk, najdu tam nové tetování, zdobící dlouhou škaredě vypadající jizvu s exotickými filgránskými safírovými symboly, které říkají, že kráčím cestou naší bohyně.

“Eriku a Heathi, najděte Stevie Rae, Johnnyho B a Dallase, pak znovu zkontrolujte okolí opatství, abychom si byli jistí, že Krakouni uprchli s Kalonou a Neferet!” Křičel Darius příkazy, čímž mě vytrhl z mé srdečné, zmatené modlitby , najednou jsem si připadala jako by někdo hodně zesílil iPod a mé smysly zaplavil zmatek.

“Ale Heath je člověk. Krakouni ho mohou v mžiku zabít.” Vyletělo mi z pusy, aniž bych chtěla, dokazujíc mimo veškerou pochybnoust, že sentimentalita nebyla moje jediná blbá schopnost. Jak se dalo očekávat, Heath naježený jako kočka.

“Zo, nejsem sakra žádná holčička!” Ërik je velmi vysoký a dospělý upír, ale nejradši bych ho nakopla, když si odfrkl a pak řekl: “Ne, zatraceně ty jsi člověk. Počkej, stává se z tebe holčička!”

“Tak jsme porazily nepřítele a Erik s Heathem se uvnitř pět minut pošťuchujou navzájem. Jak naprosto předvídatelné,” řekla Afrodita s typyckým sarkastickým úšklebkem a jak došla k Dariovi, tak se její výraz zcela změnil, obrátila svou pozornost k synu Erebovu válečníkovi. “Ahoj krasavče. Jsi v pořádku?”

“O mě se nemusíš bát,” řekl Darius. Jejich oči se setkaly a chemie mezi nimi překypovala, ale místo toho, aby šel k ní jako obvykle a hrubě ji políbil, zůstal stát a zameřil se na Starka.

Afroditin pohled se přesunul od Daria ke Starkovi. “Dobře,ehm. Tvůj hrudník je totálně polámanej a zohavenej.”

James Stark stál mezi Dariem a Erikem. Dobře, stál nebylo přesně to, co dělal. Stark se motal a vypadal úplně malátný.

Erik ignoroval Afroditu a promluvil. ” Darie, asi bys měl Starka dostat dovnitř. Pomůžu Stevie Rae s prohlídkou okolí a budu dohlížet na to, že vše probíhá hladce.” Jeho slova zněla celkem v pohodě, ale jeho tón jakoby říkal JSEM VELKEJ CHLAP VE SLUŽBĚ, a když pak pokračoval s povýšeným ” Dokonce nechám Heatha pomáhat,” opravdu zněl jako nafoukaný spratek.

“Dovolíš mi pomáhat?” vybuchl Heath. “Tvoje matka by ti měla pomoct.”

“Hele, který z nich je tvůj přítel?” Satrk se mě zeptal. I v hrozném stavu byl krásný. Můj pohled se střetl s jeho. Jeho hlas byl drsný a zněl děsivě slabě, ale jeho oči jiskřili humorem.

” Já jsem!” řekli Erik s Hethem dohromady.

“Ach, stojí zahovno, Zoey, oba jsou idioti !” řekla Afrodita. Satrk se začal smát, pak začal kašlat , a nakonec se vše změnilo na bolestivé lapání po dechu. Jeho oči se protočili, a on se zhroutil. Darius, Syn Erebův bojovník se pohyboval rychle, takže stihl chytit Starka dřív, než dopadl na zem. “Musím ho dostat dovnitř,” křikl Darius.

Připadala jsem si, jako by mi každou chvíli měla vybuchnout hlava. Stark, zhroucený v Dariově náručí, vypadal, jako by byl mrtvý. “Já - já ani nevím, kde je ošetřovna,” vykoktala jsem ze sebe.

“Žádný problém. Najdu nějakýho tučňáka, aby nám ukázal cestu,” řekla Afrodita.

“Hej, ty, jeptiška!” křikla jedna z nedalekých čenobíle oděných sester, které vybíhaly z opatsví do noci, aby se podívaly na následky chaosu.

Darius spěchal v závěsu s Adroditou za jeptiškou. Válečník se na mě přes rameno ohlédl. “Copak ty nejdeš s námi Zoey?”

“Jakmile budu moct.” Než se vypořádám s Erikem a Heathem.

“No tak, jdi s Dariem a Afroditou, Zoey. Postarám se o Blbého a Blbějšího a buď si jistá, že žádné strašielné monstrum tady nezůstane.”

“Stevie Rae, jsi nejlepší kamarádka ze všech nejlepších kamarádek.” Otočila jsem se a objala ji rychle, láskyplně, konejšivě, jako by byla normální. Vlastně, se zdála tak normální, že jsem ucítila divné bodání svědomí, když odstoupila a usmála se na mě a já si všimla, jako by poprvé, jejího šarlatového tetování, které se táhne od vyplněného srpku měsíce ve středu čela, dolů po obou stranách její tváře.Prošla mnou jasná vlna neklidu.

Nepochopila mé váhání, pak řekla: “Neboj se o ty dva ňoumy. Já je kdyžtak odtrhnu od sebe.” Když jsem tam jen stála a dívala se na ni, její zářivý úsměv začínal opadat. “Hele, víš, že tvoje babička je vpořádku, že jo? Kramisha ji odvedla zpátky dovnitř hned po Kalonově vyhnání a Sestra Marie Anděla mi jen řekla, že ji jde dovnitř zkontrolovat.”

“Jo, pamatuju si jak jí Kramisha pomáhala do vozíku. Já jen…” Můj hlas se vytratil. Já jen co? Jak bych mohla vyjádřit slovy, že mám divný pocit, že něco není s mojí nejlepší kamarádkou a skupinou mláďat, se kterou se spojila, v pořádku. Je to ještě moje nejlepší kamarádka?

“Děláš si starosti o spoutsu věcí,” řekla tiše Stevie Rae.

¨Bylo to pochopení, ten záblesk v jejích očích? Nebo to bylo něco jiného, něco temnějšího?¨

“Jdi Zoey, a já se postarám o všechno tady. Jdi se ujistit, že je Stark v pořádku.” Objala mě znovu, a pak mě trochu postrčila ve směru opatsví.

“Dobře. Díky,” řekla jsem nepřesvědčivě, vydala jsem se k opatství a úplně ignorovala oba kluky, kteří stáli a zíraly na mě.

Stevie Rae za mnou ještě zavolala: “Hele, připomeň Dariovi, aby dával pozor na čas. Je to asi jen hodina do svítání, a víš, že já a červená mláďata nesmíme být na slunci.”

“Jo, vyřídím. Budu si to pamatovat,” řekla jsem.

Jenže problém byl v tom, že pro mě bylo čím dál težší zapomenout, že Stevie Rae není to, co bývala.

2. kapitola

Stevie Rae

“Dobře, vy dva, poslouchejte. Tentokrát to udělám jinak.” Stevie Rae stála s rukama v bok mezi oběma kluky a zamračila se na Erika a Heatha. Aniž od nich odtrhla oči, zakřičela, “Dallas!”

Téměř okamžitě k ní přiběhl. “Co se děje Stevie Rae?”

“Najdi Johnnyho B. Řekni mu, že půjde s Heathem prozkoumat přední část opatství na Lewise Street a ujistit se , že krakouni jsou opravdu pryč. Ty s Erikem si vezmete jižní stranu budovy. Já půjdu podél aleje na Dvacáté první a prohledám to tam.”

“Úplně sama?” zeptal se Erik.

“Ano, úplně sama,” odsekla Stevie Rae. “Zapomněli jste, že můžu lusknutím prstu způsobit, aby se vám chvěla zem pod nohama? Taky bych si mohla vybrat tebe a hodit ho (jako ten strom) na tvůj pitomej žárlivej zadek. Myslím, že zvládnu zkontrolovat ty stromy sama.”

Vedle ní, se začal smát Dallas. ” A já jsem si to myslel, že červený upír spřízněný se zemí trumfne modrého upířího herce.”

Heath zafrkal a začal se smát, a předvídatelně Erik se zase začal napínat.

“Ne!” Stevie Rae řekla dřív, než se ti stupidní kluci začali rvát. “Pokud můžete, tak laskavě zavřete hubu!”

“Copak, potřebuješ mě, Stevie Rae?” řekl Johnny B a stoupl si vedle ní. ” Viděl jsem, že Darius nesl toho lukostřelce do opatsví. Řekl, abych tě prej našel.”

“Jo,” řekal s úlevou. “Chci abyste s Heathem zkontrolovaly přední část opatství nad Lewisem. Ujistěte se, že ti krakouni jsou vážně pryč.”

“Jdu na to!” řekl Johnny B, a přestíral Heathovi úder do ramene. ” Pojď, rozhodně se podíváme co v tobě je.”

“Jen dávej pozor na zatuchlé stromy a stíny,” řekla Stevie Rae, zavrtěla hlavou, když se Heath sehnul, uskočil a zasáhl Johnnyho B do ramene několika rychlými údery.

“Žádný problém,” řekl Dallas , který pomalu odcházel pryč se zamlklým Erikem.

“Ať je to rychlé,” zavolala Stevie Rae na obě skupinky kluků. “Brzy vyjde slunce. Sejdeme se všichni před jeskyní Marie tak za půl hodiny. Křičte nahlas pokud něco objevíte a my hned přiběhneme.”

Dívala se, jak všichni čtyři kluci odcházejí, aby se přesvědčila, že opravdu jdou tam, kam je poslala, a pak se Stevie Rae otočila a s povzdechem se vydala na svoji vlastní cestu. Zatraceně, ty kecy mi jdou na nervy!

Milovala Zoey víc něž bílý chléb, ale co se týče kluka její nejlepší kamarádky, tak to je nejžhavější kluk na světě. Ale potom, co s ním strávila pár dní, si teď myslela, že je akorát tak velká osina v zadku se super velkým egem. Heath byl sladký, ale byl jen člověk a Zoey měla právo se o něj starat.

Lidé rozhodně umírají snáz, než upíři, nebo dokonce mláďata. Ohlédla se přes rameno a snažila se zahlédnout Johnnyho B a Heathe, ale ledová tma a stromy je pohltily, takže nemohla vidět nikoho.

Ne, pro změnu se zlobila Stevie Rae na sebe. Johnny B bude dávat na Heatha pozor. Pravda je taková, že byla ráda, když se zbavila na chvíli žárlivého Erika. Ze všech kluků u ní v hodnotě nejvíc stoupl Dallas. Byl upřímný a přirozený. Byl její dobrý přítel. Dallas znal Stevie Rae a její úděl, takže ji nechal takové věci řešit samotnou. A byl tady s ní celou dobu. Přirozený, drzý, roztomilý a živý! To byl Dallas.

Zoey by se ode mě mohla naučit něco o manipulování lidmi, pomyslela si, když se plahočila hájem starých stromů, které byly kolem Mariiny jeskyně a chránily opatství od rušné Jedna dvacáté ulice.

No, jedna věc byla jistá, a to ta, že to byl určitě mizerný večer. Sotva ušla Stevie Rae deset kroků, tak byly její blonďaté kudrliny mokré. “Zatracená voda!Kape mi i z nosu!” Její nesmělou tvář máčela studená, vlhká směs deště a ledu. Všechno bylo tak zvláštně temné a tiché. To bylo divné, že na jednadvacáté nefungovalo absolutně žádné pouliční osvětlení. Ani jediné auto nebylo na ulici, stejně tak policejní auta. Uklouzla a sjela dolů po svahu. Její nohy se dotkly silnice a jen díky svému extra dobrému nočnímu vidění červených upírů, se mohla lépe orientovat. Zdálo se, jako by vzal Kalona sebou všechno světlo a zvuk, jak ho vyhnaly.

Měla divný pocit. Oddělala si mokré vlasy z obličeje a znovu se zvpamatovala. “Vypadáš jako vystaršené kuře, a víš jak hloupý kuřata jsou!” Mluvila nahlas, ale pak dostala dvojnásobný strach, když její slova zněla divně zesílená chladem a tmou.

Proč si připadala tak nervózní ve světě? “Mohlo by to být proto, že se staráš o věci své nejlepší kamarádky?”

Zamumlala Stevie Rae a pak seřela rty. Její hlas byl příliš hlasitý v té temné, chladné noci.

Zrovna se chystala říct Zoey o dalších věcech. Vážně!. Ale prostě na to nebyl čas. A Zoey měla tolik toho v hlavě, že jí nechtěla přidělávat starosti. A … a… bylo o tom těžké mluvit , dokonce i se Zoey.

Stevie Rae kopla do rozbité, ledem pokryté větve. Věděla, že nezáleží jestli je to obtížné. Pokusí se promluvit se Zoey. Musí.

Ale později. Možná, že mnohem později. Lepší je se soustředit na přítomnost, alespoň pro teď.

Šilhajíc a držíc ruku přes oči, aby se pokusila chrínit před zmrzlými dešovými žihaldy, se Stevie Rae zadívala do větví stromů. Dokonce v bouři i ve tmě byl její zrak dobrý, a jí se ulevilo, když nad sebou neviděla žádné velké, číhající monstrum. Usnesla se, že je jednoušší chodit po straně silnice, když šla po Dvacáté první ulici dolů od opatsví, a přitom udržet oči nahoře.

Dokud nebyla téměř u kraje linie, která dělí majetek jeptišek od ostatních, kdyby nebyla hned vedle toho, tak to Stevie Rae necítila.

Krev.

Špatný druh krve.

Zarazila se. Dívajíc se téměř divoce, Stevie Rae do sebe násala vzduch. Byl plný deště, zatuchlé vůně ledu, i když zakryl zem, svěží skořicové vůně ze zmrzlých stromů a člověčím pachem na asfaltu pod jejíma nohama. Nevšímala si těch vůní a místo toho se zaměřila na krev.

Nebyla to lidská krev, nebo dokonce krev mláděte, necítila nic jako sluneční světlo a jaro, med a čokoládu, lásku a život, a všechno o čem ona kdy snila. Ne, tato krev voněla příliš temně. Příliš silně. Bylo tam příliš věcí, které nebyly lidské. Když už začínala vůně krve opadat , tak ji ještě vdechla , i když věděla hluboko v duši, že to není správné.

Byla to vůně něčeho podivného, něčeho nadpozemského, která ji vedla k prvnímu zkoumání po krvi. Dokonce i v bouřící tmě , bez slunečního světla před svítáním, s jejím dokonalým zrakem viděla jen mokré skvrny na ledě, s plachtou na silnici , která byla taky mokrá. Ale Stevie Rae věděla, že to je krev. Hodně krve. Ale žádné zvíře tam nebylo, ani člověk, který by tam ležel krvácející.

Místo toho tam byla stopa tmavé, husté kapaliny na ledě, vedoucí z ulice do nejhustší části háje za opatsví.

Její instinkt dravce jí okmažitě popadl. Stevie Rae se bleskově rozběhla, sotva dýchala, tichá jako noc, když sledovala krvavou stopu.

Byl po jedním z největších stromů, když ho našla, schouleného pod obrovskou čerstvě zlomenou větví, jako kdyby se tam sám odplazil schovat a zemřít.

Stevie Rae ucítila jak jí prolětěl záchvěv strachu. Byl to krakoun.

To stvoření bylo obrovské. Větší než si myslela, když ho viděla z dálky. Ležel na boku, hlavu svěšenou dolů k zemi, takže mu nemohla moc dobře vidět do tváře. Obří křídlo vypadalo špatně, zřejmě zlomené a lidská paže , která ležela pod ním byla podivně skřivená a pokrytá krví. Nohy měl lidské a stočené, jako by zemřel v poloze plodu.

Vzpomněla si na Daria jak říkal, že střílel ze zbarně, když se Zoey a její partou ujížděli před velkýma, pekelnýma potvorama po Dvacáté první k opatsvtí.

Takže spadl z nebe.

“Zatraceně,” řekla a nadechla se. “To musel být ale pád.”

Stevie Rae si dala ruce k puse a chystala se zavolat na Dallase a ostatní kluky, aby jí pomohly někam odtáhnout tělo, když v tom krakoun sebou škubl a otevřel oči.

Ztuhla. Oba na sebe hleděli. Tvorovy červené oči se rozšířily, vypadal překvapený a neskutečně lidský i s ptačí tváří. Začal se ohlížet kolem sebe a za Stevie Rae, jestli je sama.

Stevie Rae se automaticky přikrčila a začala dávat ruce nahoru, a koncentrovat se, aby si mohla zavolat na pomoc zemi. A pak promluvil.

“Zabij mně. Ukonči to,” vydechl a bolestí lapal po dechu.

Zvuk jeho hlasu byl tak lidský, tak úplně neočekávaný, že Stevie Rae spustila ruce a udělal krok zpět. “Můžeš mluvit!” vyhrkla.

Pak krakoun udělal něco, co naprosto šokovalo Stevie Rae a neodvratně změnil běh jejího života.

Zasmál se.

Byl to chladný, sarkastický zvuk, ketrý skončil ve sténání z bolesti. Ale byl to smích a to dělalo jeho slova lidskými.

“Ano,” řekl mezi lapáním po dechu. “Mluvím. Krvácím. Umírám. Zabij mě ať je to za mnou.”

Pokusil se posadit jako by se nemohl dočkat sejít se se svou smrtí, ale ten pohyb mu působil jen utrpení. Jeho lidské oči se protočily a on se zhroutil v bezvědomí na zmrzlou zem. Stevie Rae vykročila ihned k němu a přemýšlela co udělat. Když k němu došla, zaváhala jen na vteřinu.

Dopadl tváří dolů, takže bylo pro ni jednodušší dát jeho křídlo starnou a uchopit ho za ruce. Byl velký, opravdu velký, byl velký jako skutečný chlap a myslela, že ho sama neuzvedne, že bude těžký, ale nebyl.

Vlastně byl tak lehký, že bylo velice snadné jej zvednout , což ona udělala , když v tom na ní její mysl začala křičet: Co to sakra dělaš? Co to děláš? Co to děláš?

Co to sakra dělala? Stevie Rae to nevěděla. Všechno co věděla bylo to, co určitě neudělá. Nezabije krakouna.

3. kapitola

Zoey

“Bude v pořádku?” Snažila jsem se šeptat, tak abych nevzbudila Starka, byla jsem zřejmě neúspěšná, protože jeho zavřená víčka se zachvěla a jeho rty se mírně zvlnily v bolestivém, a jeho typicky nakoufakén úsměvu.

“Ještě nejsem mrtvý,” řekl.

“A já nemluvím s tebou,” řekla jsem mnohem podrážděnějším hlasem, než jsem zamýšlela.

“Mírni se, u-we-tsi-a-ge-ya,” pokárala mě jemně babička Redbirdová, když jí sestra Marie Anděla,

představená benediktinek, pomáhala do malé místnosti ošetřovny.

“Babičko! Tady jsi!” Spěchala jsem k ní abych pomohla sestře Marii Anděle, posadit ji do křesla.

“Jen má o mě strach.” Stark měl zavřené oči, ale jeho rty se opět zvlnily v úsměv.

“Já vím, tsi-ta-ga-a-s-ha-ya. Ale Zoey je velekněžka v učení a musí se naučit ovládat své emoce.”

Tsi-ta-ga-a-s-ha-ya! Zasmála bych se nahlas, kdyby babička nevypadala tak bledě a slabě, a

kdybych neměla celkově tolik starostí. “Promiň, babi. Měla bych hlídat svou náladu, ale je to trochu těžké, když lidi, které miluji nejvíce, skoro umřeli!” Dokončila jsem ve spěchu a zhluboka se nadechla, abych se uklidnila. “A neměla bys být v posteli?”

“Hned, u-we-tsi-a-ge-ya, hned.”

“Tsi-ta-ga-a-s-co jste tím myslela?” Starkův hlas byl plný bolesti, jak mu Darius natíral hustý krém na jeho popáleninu, ale i přes to zněl pobaveně a zvědavě.

“Tsi-ta-ga-a-s-ha-ya,” opravila babička jeho výslovnost, “znamená kohout.”

Jeho oči jiskřily humorem. “Každý říká, že jste moudrá žena.”

“Což je méně zajímavé než to, co říkají o vás, tsi-ta-ga-a-s-ha-ya,” řekla babička.

Stark vyprskl smíchy, ale pak začal lapat po dechu.

“Buď vklidu!” přikázal Darius.

“Sestro, myslela jsem, že jste říkala, že tu budou doktoři.” Snažila jsem se, aby to neznělo tak

vyděšeně, jak jsem se cítila.

“Lidský lékař mu nemůže pomoci,” řekl Darius než mohla sestra Marie Anděla reagovat.

“Potřebuje odpočinek a klid a-”

“Odpočinek a klid stačí,” přerušil ho Stark. “Jak jsem řekl předtím: Ještě nejsem mrtvý.”

Střetl se s pohledem Daria a hned jsem si všimla, jak Erebův syn pokrčil rameny a kývl hlavou, jako by připustil něco, co mi nechtěl říct.

Prostě jsem ignorovala to málo mezi nimi, ale moje trpělivost vyprchala hodinu předtím. “Dobře, co si mi neřekl?”

Jeptiška, která teď pomáhala Dariovi po mě střelila dlouhým, chladným pohledem a řekla: “Možná, že zraněný chlapec potřebuje vědět, zda jeho oběť nepřišla nadarmo.”

Jeptiščina ostrá slova mi způsobila šok a nával viny, která se mi usadila v krku a nedovolovala mi

zareagovat na tvrdé oči ženy. Starkova oběť byla, že byl ochoten obětovat jeho život pro mě. Spolkla jsem sucho v krku. Stojí můj život za to? Vždyť je mi sedmnáct. Zase jsem to zpackala. Byla jsem reinkarnovaná dívka, vytvořená past na padlého anděla, a to zanmenalo, že uvnitř mé duše jsem si nemohla pomoci, milovala jsem ho i když jsem věděla, že bych neměla…nemůžu…

Ne, já nestojím za Starkův život.

“Já už to vím.” Starkův hlas nezaváhal, náhle zněl silný a jistý. Zamrkala jsem, abych odehnala slzy a setkala se s jeho očima. “To, co jsem udělal bylo jen součástí mé práce,” řekl. “Jsem bojovník. Zavázal jsem svůj život do služeb Zoey Redbirdové, velekněžce a milované Nyx. To znamená, že jsem to vykonal pro naši bohyni, a to že jsem byl sražen k zemi a trochu popálený není nic, jestli to pomohlo porazit Zoey toho zlého chlapa. “

“Dobře řečeno, tsi-ta-ga-a-s-ha-ya,” řekla mu babička.

“Sestro Emily, ulehčím vám vaše povinnosti na ošetřovně po zbytek noci. Prosím pošlete sestru Biancu sem. Věřím, že byste měla možná nějaký čas strávit v klidném rozjímání o Luke 6:37,” řekla sestra Marie Anděla.

“Jak si přeješ, sestro,” řekla jeptiška a spěchala z pokoje.

“Luke 6:37? Co to je?” zeptala jsem se.

“Nesuďte a nebudete souzeni; neodsoudíš, a nesmíš být odsuzována; odpustíš a bude ti odpuštěno,” řekla babička. Usmála se společně se sestrou Marií Andělou, když Damien tiše zaklepal na pootevřené dveře.

“Můžeme dál? Je tu někdo, kdo by opravdu chtěl vidět Starka.” Damien se ohlédl přes rameno a já za ním uviděla pohyb. Jemné haf!, které přišlo na tichou reakci mi řeklo, že ten někdo byl obrovský pes.

“Nechci, aby sem šla.” Stark se zašklebil bolestí, když se náhle otočil, aby nemusel vidět Damiena

nebo dveře. “Řekni Jackovi, že už je teď jeho.”

“Ne,” zastavila jsem Damiena, když začal ustupovat. ” Jack už může dovést Hraběnku sem dovnitř.”

“Zoey, ne já-” Stark začal, ale moje zvedlá ruka ho utnula.

“Jen ji dovede,” řekla jsem. Pak jsem se setkala se Starkovýma očima. “Věříš mi?”

Podíval se na mě, byla to dlouhá doba. Viděla jsem jeho zranitelnost a bolest jasně, ale nakonec

přikývl a řekl: “Věřím ti.”

“Do toho, Damiene.” řekal jsem.

Damien se otočil a zamumlal něco přes rameno a pak posunul stranou. Jack, Damienův přítel vstoupil do místnosti jako první. Jeho tváře byly růžové a jeho oči byly podezřele lesklé. Zastavil se po několika metrech a otočil se zpátky ke dveřím.

“Tak pojď. Je to v pořádku. Je tady,” Přemlouval Jack.

Žlutý labrador vešel do místnosti a já byla překvapená tím, jak tiše se dokázala přemístit na tak

velkýho psa. Zastavila se krátce po boku Jacka, podívala se na něj a zavrtěla ocasem.

“To je vpořádku,” opakoval Jack. Usmál se na Běnku a pak setřel slzu, která mu unikla z oka a stekla dolů po tváři. “Už je lepší.” Jack ukázal k posteli. Hraběnka otočila hlavu směrem, kterým ukazoval a podívala se přímo na Starka.

Zraněný kluk a pes jen zírali jeden na druhého, zatímco, přísahám, jsme všichni zadrželi dech.

“Ahoj,krásko.” Stark mluvil váhavě, jeho hlas zněl přidušeně .

Hraběnčiny uši ožili a ona naklonila hlavu.

Stark natáhl ruku a pobídl jí. “Pojď sem, Běnko.”

Jakmile jeho příkaz zlomil hráz uvnitř psa, Hraběnka vyrazila vpřed, kňučela, skákala a štěkala. V

podstatě zněla a působila spíš jako štěně, než jako sto liber vážící pes.

“Ne!” Nadával Darius. “Ne na postel!”

Hraběnka poslechla válečníka a spokojila se s nacpáním hlavy k boku Starka a cpala její velký nos pod jeho ruku. Zatímco její celé tělo bylo v pohybu, Starkův obličej zářil štěstím. Hladil ji a pořád ji opakoval , jak moc mu chyběla a že je hodná holka.

Neuvědomila jsme si, že tak moc brečím, dokdu mi Damien nepodal kapesník.

“Díky,” zamumlala jsem a otřela si tvář.

Krátce se usmál a pak se přesunul k Jackovi, objal ho kolem ramen, pohladil a také mu podal

kapesník. Slyšela jsem, jak mu Damien říká: “Pojď , půjdeme najít pokoj, který nám sestra připravila. Potřebuješ si odpočinout.”

Jack se vysmrkal, vydal vzlykavý zvuk, přikývl a nechal Damiena, aby ho vyvedl z pokoje.

“Počkej , Jacku,” zavolal na ně Stark.

Jack se podíval na postel, kde si ještě přád Hraběnka opírala hlavu o Starka, který měl ruku kolem jejího krku.

“Udělal jsi dobře, že jses postaral o Běnku, když já jsem nemohl.”

“Nebyl to žádný porblém. Nikdy dřív jsem psa neměl, tak jsem nevěděl, jak opravdu skvelí jsou.”

Jackův hlas se trošku zlomil. Odkašlal si a pokračoval. “Já jsem-Jsem rád, že nejsi, ehm, zlý a

špatný, a tak podobně , že už může být zase s tebou.”

“Jo, o tom…” Stark se odmlčel, obličej se mu zkřivil bolestí, jak se pohl. “Nejsem si úplně na sto procent jistý, co jak bude. Tak jsem si myslel, že bychom mohli mít Hraběnku napůl.”

“Opravdu?” Jackova tvář se rozzářila.

Stark unaveně přikývl. “Opravdu. A mohl bys s Damienem odvýst Běnku do svého pokoje a přivést ji ke mně zase později?”

“Samozřejmě!” Řekl Jack, odkašlal si a pak pokračoval. “Jo, jak jsem už předtím řekl. Ona nebyla

žádný problém.”

“Dobře,” řekl Stark. Zvedl Hraběnčin čenich a podíval se jí do očí. “Jsem v pořádku, krásko. Teď jdi s Jackem , všechno bude dobré.”

Věděla jsem, že mu to způsobuje bolest, ale Stark se posadil, sklonil se a dal Hraběnce pusu a nechal si od ní olíznout tvář. “Hodná holka..to je moje kráska..” zašeptal a znovu ji dal pusu a řekl: “Teď jdi s Jackem! Jdi!” a ukázal na Jacka.

Po posledním olíznutí Starkovi tváře a neochotném fňuknutí, se otočila a odklusala k Jackovi,

zavrtěla na něj ocasem na pozdrav, zatímco on si utíral oči a jednou rukou ji pohladil.

“Opravdu dobře se o ni postarám a přivedu ji zpět k tobě, jakmile dnes zapadne slunce. Jo?”

Starkovi se podařil úsměv. “Dobře, díky Jacku.” Pak se zhroutil do polštářů.

“Potřebuje odpočinek a klid,” řekl Darius nám všem a pokračoval v práci na Starkovi.

“Zoey, možná bys mi mohla pomoci dostat tvoji babičku do jejího pokoje. I ona potřebuje ticho a klid. Byla to dlouhá noc pro nás pro všechny,” řekla sestra Marie Anděla.

Promítala jsem své obavy mezi Starkem a babičkou. Dívala jsem se pořád tam a zpět, mezi dvěma lidmi, o které jsem se tolik starala.

Stark zachytil můj pohled. “Hele, postarej se o svou babičku. Cítím, že slunce brzy vyjde. Chystám se jít ven, až zapadne.”

“No…dobře.” Šla jsem ke straně jeho postele a rozpačitě tam stála. Co jsem chtěla udělat? Políbit ho? Chytit za ruku? Říct, že vše bude v pohodě a usmát se? Myslí, že nebyl můj oficiální přítel, ale měli jsme mezi sebou pouto, které je překračuje hranice přátelství a je víc než to. Pocit zmatenosti a strach zmizely z mé zóny pohodlí. Položila jsem ruku na jeho rameno a zašeptala: “Děkuji ti za záchranu života.”

Jeho oči se setkaly s mýma a najednou se zbytek místnosti vytratil. “Vždy budu dávat pozor, aby bylo tvoje srdce v bezpečí, i když moje by mělo přestat bít aby tomu tak bylo.” řekl mi tiše.

Sklonila jsem se a políbila ho na čelo a zamumlala jsem: “Pokusme se nedopustit, aby se to stalo, ano?”

“Dobře,” zašeptal.

“Uvidíme se , jakmile zase zapadne slunce,” řekla jsem Starkovi předtím, než jsem se přesunula k babičce. Sestra Marie Anděla a já jsme ji postavili na nohy, téměř jsme ji nesly z pokoje Starka dolů do krátké místnosti podobné jako nemocniční pokoj. Babička byla drobná a křehká pod mou oporou. Můj žaludek se mi stáhl vždy, když jsem se o ni starala.

“Nebuď nervózní , u-we-tsi-a-ge-ya,” řekla sestra Marie Anděla a pokládala kolem ní polštáře.

“Jdu pro tvoje léky proti bolesti,” řekla sestra Marie Anděla babičce. “Taky zkontroluju, jestli jsou

žaluzie ve Starkově pokoji zatažené a závěsy zahrnuté, takže máte pár minut na rozhovor, ale až se vrátím, budu trvat na tom, že si vezmeš svou pilulku porti bolesti a půjdeš spát.”

“Jsi tvrdá žena, která tady velí, Marie Andělo,” řekla babička.

“Je dobré to vědět, že Sylvie,” řekla jeptiška a spěchala z pokoje.

Babička se na mě usmála a poklepala na postel vedle ní. “Pojď si sednout blíž ke mně, u-we-tsi-age-ya.”

Sedla jsem si vedle babičky do tureckého sedu, snažíc se dávat pozor, abych ji moc netlačila. Její

obličej byl pohmožděný a spálený od airbagu, který ji zachránil život. Částí rtu a její tváří se táhly

stehy. Měla obvaz na hlavě a pravou ruku měla zabalenou v děsivě vypadající sádře.

“Ironie neni to, že moje zranění vypadá tak hrozné, a že je přitom daleko méně bolestivé a trvalé, ale neviditelné rány v tobě,” řekla.

Začala jsem říkat babičce, že jsem opravdu v pořádku, ale její další slova prošli skrze to, co zbylo z mého zapírání.

“Jak dlouho víš, že jsi převtělená A-ya?”

4. kapitola

“Cítila jsem, že mě to ke Kalonovi přitahuje už od první chvíle, kdy jsem ho uviděla,” řekla jsem pomalu. Nemohla jsem babičce lhát, ale to neznamenalo, že říct ji pravdu by bylo snadné. “Ale téměř všechna mláďata a dokonce i upíří k němu byli přitahováni - vlastně bylo to, jako by byli pod nějakým druhem kouzla, které na ně vrhl.”

Babička přikývla. “Slyšela jsem, od Stevie Rae. Ale s tebou to bylo jiné, ne? Více než jen toto magické kouzlo, které má?”

“Ano. Se mnou to nebylo takové, že bych byla pod jeho kouzlem.” Polkla jsem minulost nasucho v krku. “Nemyslela jsem si, že byl Erebus a přišel na zem, a věděla jsem, že plánuje zlo společně s Neferet. Viděla jsem jeho temnotu. Ale také jsem chtěla být s ním - ne jen proto, že jsem věřila, že i on by měl mít možnost rozhodnout se být dobrý, ale proto, že jsem chtěla jeho, dokonce přestože jsem věděla, že je to špatné.”

“Ale ty jsi bojovala proti této touze, u-we-tsi-a-ge-ya. Vybrala sis svou vlastní cestu, lásky, dobra a své bohyně, a tak byl tento tvor vyhnán. Zvolila jsi lásku,” opakovala pomalu. “Nechť je to balzám na rány v tvé duši.”

Napjatý, panický pocit v mé hrudi se začal uvolňovat. “Můžu sledovat svou vlastní cestu,” řekla jsem s větším přesvědčením, než jsem cítila od chvíle, kdy jsem si poprvé uvědomila, že jsem reinkarnovaná A-ya. Pak jsem se zamračila. Nedalo se popřít, že ona a já jsme byly propojeny. Říkejte tomu podstata, duše, duch nebo cokoli - svázalo mě to s nesmrtelnou bytostí tak jistě, jako že jeho to uvěznilo pod zemí po celá století. “Nejsem A-ya,” opakovala jsem pomaleji, “ale s Kalonou jsem neskončila. Co mám dělat, babičko?”

Babička vzala mou ruku do svých a stiskla. “Jak jsi řekla, následuj svou cestu. A právě teď tě vede k měkké, teplé posteli a celodennímu spánku.”

“Chvilková krize?”

“Chvilková záležitost,” řekla.

“A je čas následovat svou vlastní radu, Sylvie,” řekla Sestra Marie Anděla, když vtrhla do pokoje s šálkem vody v jedné ruce a pilulky v druhé.

Babička se na jeptišku unaveně usmála a vzala si od ní lék. Všimla jsem si, že se jí třásly ruce, když si dávala pilulku do pusy a pila vodu.

“Babi, nechám tě teď odpočívat.”

“Mám tě ráda, u-we-tsi-a-ge-ya. Vedla sis dnes dobře.”

“Bez tebe bych to nezvládla. Taky tě mám ráda, babi.” Sklonila jsem se a políbila ji na čelo, když zavřela oči a opřela se zpátky do polštáře se spokojeným úsměvem, sledovala jsem Sestru Marii Andělu ven z pokoje a vystřelila na ni otázky, jakmile jsme byly v hale. “Našli jste pokoj pro každého? Jsou červená mláďata v pohodě? Máte tušení, jestli Stevie Rae poslala Erika, Heatha a kohokoli dalšího zkontrolovat oblast kolem opatství? Je tam venku bezpečno?”

Sestra Marie Anděla zvedla ruku, aby umlčela mou slovní povodeň. “Dítě, nadechni se a nech mě mluvit.”

Potlačila jsem povzdech, ale podařilo se mi zůstat klidná, jak jsem ji následovala na chodbě, vysvětlovala, že ona a jeptišky udělaly útulný prostor pro červená mláďata v suterénu, poté co ji Stevie Rae řekla, že se pohodlněji budou cítit tam dole. Můj gang byl nahoře v pokojích, a ano, dali krakounům co proto.

“Víte, jste opravdu neuvěřitelná.” Usmála jsem se na ni, jak jsme zastavili u zavřených dveří na konci dlouhé chodby. “Děkuji Vám.”

“Jsem služebnice mé paní, a není za co děkovat,” řekla prostě a podržela mi otevřené dveře. “To je schodiště, které vede dolů do suterénu. Bylo mi řečeno, že většina dětí je už tam dole.”

“Zoey! Tady jsi. Měla bys to jít zkontrolovat. Nebudeš věřit tomu, co Stevie Rae udělala,” řekl Damien když spěchal po schodech k nám.

Cítila jsem, jak se mi sevřel žaludek. “Co?” Okamžitě jsem se vydala dolů za ním. “Co se stalo?”

Usmál se na mě. “Nic se nestalo. Je to neuvěřitelné.” Damien mě vzal za ruku a táhl mě za sebou.

“Damien má pravdu,” řekla sestra Marie Anděla, přicházející dolů po schodech hned po nás. “Ale myslím, že neuvěřitelné je špatné slovo.”

“Je to pravé slovo spíš strašný nebo hrozný?” zeptala jsem se.

Stiskl mi ruku. “Přestaň být takový pesimista. Dnes večer jsi porazila Kalonu a Neferet, všechno bude v pořádku.”

Oplatila jsem mu stisk ruky a usmála se, abych vypadala míň vystrašená, i když jsem hluboko v srdci, hluboko v duši věděla, že to, co se dnes v noci stalo, není konec, nebo dokonce vítězství. Byl to strašný, děsivý začátek.

“Wow.” Zírala jsem nevěřícně v šoku.

“Wow na druhou je lepší,” řekl Damien.

“Tohle vážně udělala Stevie Rae?”

“To mi řekl Jack,”řekl Damien. Oba jsme stáli a zírali do tmy nově vyhloubené díry v zemi.

“Dobře - strašidelný,” přemýšlela jsem nahlas.

Damien se na mě zvláštně podíval. “Co tím myslíš?”

“No,” odmlčela jsem se, nebyla jsem si úplně jistá, co jsem tím myslela, dokonce při myšlence na tunel jsem se cítila nesvá. “Hm, to je, ehm… opravdu tma.”

Damien se zasmál. “Samozřejmě, že je tma. To má být tmavé. Je to díra v zemi. “

“Mně to přijde přirozenější než díra v zemi,” řekla Sestra Marie Anděla, když se k nám připojila u ústí tunelu, aby s námi hleděla do tmy. “Z nějakého důvodu mě to utěšuje. Možná to je tak, jak to voní.”

Všichni tři jsme popotáhli. Cítila jsem dobře, špína. Ale Damien řekl: “Voní to úrodně a zdravě.”

“Jako nově zorané pole,” souhlasila jeptiška.

“Vidíte, není to strašidelné, sem bych se rozhodně schoval před tornádem,” řekl Damien.

Přecitlivělý a trochu hloupý pocit jsem zahnala dlouhým nádechem a nakoukla jsem do tunelu, snažila jsem se na to dívat novýma očima a cítit to přesnějším instinktem. “Mohla bych na chvíli použít Vaši baterku, Sestro?”

“Samozřejmě.”

Sestra Marie Anděla mi podala velkou, hranatou, výkonnou baterku, kterou nás prováděla od suterénu do této boční části, které říkaly kořenový sklep. Ledová bouře, která obklopila Tulsu minulých pár dní, vyřadila energii v opatství - stejně jako většinu energie ve městě. Měli plynové generátory, takže v hlavní části opatství měli pár elektrických světel, spolu s hromadou svíček, které měly jeptišky, ale neměly na plýtvání elektřiny ve sklepě, takže jediné osvětlení tady bylo z této baterky. Tou jsem svítila do díry v zemi.

Tunel byl hodně velký. Kdybych natáhla obě ruce, jednoduše bych se dotkla obou stran tunelu. Podívala jsem se nahoru. Nad mou hlavou bylo ještě půl metru místa. Znovu jsem popotáhla, snažila jsem se najít pocit pohodlí, o kterém mluvila jeptiška, Damien to samozřejmě cítil. Nakrčila jsem nos. Tmavé místo páchlo vlhkostí, kořeny a věcmi, které se hýbou pod povrchem. Cítila jsem, jak se ty věci hýbou a kroutí pod povrchem, což mi způsobilo husí kůži.

Pak jsem se psychicky otřásla. Proč by měl být tunel v zemi tak drsný a neprůhledný? Měla jsem blízký vztah k zemi. Mohla bych ho očarovat. Neměla bych se ho bát.

Zatnula jsem zuby a udělala jsem krok do tunelu. Pak další a další.

“Hele, Zoey, nechoď moc daleko. Máš jediné světlo a já bych nechtěl nechat Sestru Marii Andělu vzadu ve tmě. Mohla by se vyděsit.”

Zavrtěla jsem hlavou a usmála se, otočila jsem se a posvítila směrem ke vchodu, světlo ozářilo Damienův ustaraný obličej a klidný obličej Sestry.

“Ty bys nechtěl, aby se jeptiška bála tmy?”

Damien se zatvářil provinile.

Sestra Marie Anděla mu na chvíli položila ruku na rameno. “To je milé, že na mě myslíš, Damiene, ale já nemám ze tmy strach.”

Chtěla jsem Damienovi říct, ať není slaboch, když se do mě opřel ten pocit. Vzduch za mnou se změnil. Věděla jsem, že v tomto tunelu už nikdy nebudu sama.

Prsty strachu si razily cestu po mé páteři a já měla nutkání utéct - dostat se odtud tak rychle jak to půjde a nikdy, nikdy se nevracet.

A skoro jsem utekla. Ale pak jsem si řekla, že jsem se asi zbláznila. Právě jsem čelila padlému nesrtelnému - stvoření, se kterým jsem byla spojena na duševní úrovni - a neutekla jsem. Dobrá, už se mi nechtělo utéct.

“Zoey? Co je to?” Damienův hlas zněl z dálky, když jsem se otočila zase k temnotě tunelu.

Najednou zablikalo světlo, vypadalo to jako oko nějaké podzemní příšery. Světlo nebylo velké, ale bylo jasné, způsobovalo mi to dočasné mžitky před očima, a když jsem se podívala nahoru, vypadalo to, že má příšera tři hlavy s divoce vlající hřívou a obrovskými rameny.

Pak jsem udělala to, co by udělali všichni. Nadechla jsem a zaječela, můj jekot se ozval i z druhé strany tunelu, nejspíš ozvěna. Slyšela jsem za sebou ječet Damiena a přísahala bych, že Sestra Marie Anděla zalapala po dechu.

Udělala jsem přesně to, co jsem si slíbila, že neudělám - utíkat jako o život, když jedna z hlav přestala křičet a vstoupila do paprsku světla.

“Do prdele, Zoey! Co je s tebou? To jsem jen já a dvojčata. Krucinál, tys náš vyděsila,” řekla Afrodita.

“Afrodito?” Položila jsem si ruku na srdce a snažila se ho udržet na svém místě, jak zběsile tlouklo.

“Samozřejmě, že jsem to já,” řekla, když kolem mě znechuceně procházela. “Panebože, seber se.”

Dvojčata ještě pořád stála v tunelu. Erin držela tlustou svíčku tak pevně, až ji bělaly klouby. Shaunee stála vedle ní tak blízko, že se jejich ramena dotýkala. Vypadaly zmražené a oči měly vykulené.

“No, ahoj,” řekla jsem. “Nevěděla jsem, že jste byly tady dole.”

Shaunee rozmrzla první. “Vážně?” Třesoucí se rukou si otřela čelo a otočila se k Erin. “Ségra, vyděsila mě doběla?”

Erin na ni zamrkala. “Myslím, že to není možný.” Zamžourala na Shaunee. “Ale ne, nic ti neudělala. Pořád jsi nádherná jako cappuccino.” Rukou, kterou nedržela svíčku, si prohrábla své husté vlasy. “Způsobila, že mi vlasy předčasně vypadnou nebo zešediví?”

Zamračila jsem se na ně. “Erin, tvoje vlasy nevypadají a ani nešediví a Shaunee ty nemůžeš být vyděšená doběla. Kruci, vy jste mě vyděsily první,” řekla jsem.

“Hele, příště až se budeme zase nahánět s Nefert nebo Kalonou, křič přesně takhle,” řekla Erin.

“Jo, zní to jako bys ztratila rozum,” řekla Shaunee když se hnala kolem mě.

Šla jsem za nimi do sklepa, kde se Damien ovíjel rukou a vypadal tepleji než obvykle a Sestra Marie Anděla právě dokončovala pokřižování se. Položila jsem baterku na silnější konec stolu přeplněný sklenicemi s všelijakými věcmi, které plavaly v nějaké tekutině, vypadalo to opravdu děsivě v té tmě.

“Ale vážně, co jste tam dole dělaly?” zeptala jsem se.

“Ten kluk, Dallas, nám řekl, jak se sem dostaneme z nádraží,” odpověděla mi Shaunee.

“Říkal, že by to bylo super tady dole a tak to Stevie Rae udělala,” řekla Erin.

“Tak jsme si myslely, že půjdeme dolů a přesvědčíme se samy,” řekla zase Shaunee.

“A proč jsi tady dole ty?” zeptala jsem se Afrodity.

“Naše dynamické duo potřebovalo ochranu. Přirozeně se obrátily na mě.”

“Jak jste se tak najednou objevily odnikud?” zeptal se Damien dřív než se začaly hašteřit.

“Úplně jednoduše.” Erin šla rychle zpátky do tunelu, pořád ještě držela svíčku. Zastavila se jen o kousek dál, než jsem stála já a otočila se k nám. “Tunel se tady točí ostře doleva.”

Udělala krok do strany a zmizela i se světlem a pak se zase objevila. “To proto jsme se navzájem neviděly do poslední chvíle.”

“Je opravdu úžasné, že Stevie Rae dokázala něco takového udělat,” řekl Damien. Všimla jsem, že se k tunelu ani nepřiblížil a držel se ve světle baterky.

Sestra Marie Andela se přiblížila ke vchodu. S úctou se dotkla strany nově vyhloubeného tunelu a řekla: “Stevie Rae to udělala, ale s boží pomocí.”

“Kdy mluvíte o božím zásahu, tím myslíte, že panna Marie je jen další forma Nyx?” Zahuhňání Stevie Rae z tunelu nás všechny vylekalo, až jsme nadskočili.

“Ano, dítě. Přesně tak to myslím.”

“Nechci se Vás dotknout, ale to je ta nejpodivnější věc, jakou jsem kdy slyšela,” řekla Stevie Rae. Když procházela kolem mě, všimla jsem si, že vypadá hodně bledě. Když se ke mně víc přiblížila, ucítila jsem něco divného, ale úsměv jí změnil tvář na tu roztomilou a přátelskou Stevie Rae. “Zoey, to holčičí ječení bylo tvoje?”

“Ehm, jo.” Nemohla jsem se na ni přestat usmívat. “Byla jsem v tunelu a nečekala jsem, že se srazím s dvojčatama s Afroditou.”

“Dobře, tak už to dává smysl. Afrodita je tak trochu strašidlo,” řekla Stevie Rae.

Musela jsem se tomu zasmát, chytila jsem se možnosti změnit téma a tak jsem se otočila na Stevie Rae: “No, když už mluvíme o příšerách, našli jste nahoře ještě nějakého krakouna?”

Stevie Rae se podívala do země.

“Venku je bezpečno. Nic s čím by sis měla dělat starosti,” dodala rychle.

“To jsem ráda,” řekla Sestra Marie Anděla. “Ti tvorové byli ohavní - člověk smíchán s havranem.” Zachvěla se. “Jsem ráda, že jsme se jich zbavili.”

“Ale to není jejich vina,” řekla náhle Stevie Rae.

“Promiňte?” zeptala se jeptiška zmateně a s trochu ostřejším tónem.

“Neprosili se o to, aby se tak narodili - všichni smíšeni kvůli znásilnění zlem. Oni opravdu byli obětmi.”

“Není mi jich líto,” řekla jsem a přemýšlela, proč Stevie Rae zní jako by byla na jejich straně.

Damien se zachvěl. “Musíme o nich mluvit?”

“Ne, určitě ne,” řekla Stevie Rae rychle.

“Dobře, mimochodem důvod, proč jsem dovedl Zoey sem dolů je, abych jí ukázal tenhle tunel. A musím říct - je to úžasné.”

“Díky, Damiene! Bylo to vážně super, když jsem zjistila, co všechno můžu skutečně udělat.” Stevie Rae udělala pár kroků kolem mě do ústí tunelu, kde ji okamžitě obklopila tma, která se kolem táhla jako obrovský had. Zvedla ruce, takže se její dlaně dotkly špinavých stěn tunelu. Najednou mi připomněla scénu z filmu Samson a Delilah, starý film, který jsem asi tak před měsícem sledovala s Damienem. Obraz, který mi vyplul na mysl, byl, když Delilah vyvedl slepého Samsona mezi dva pilíře na stadiónu, aby se mu lidé posmívali. On by dostal zpět svou magickou sílu a zatlačil na pilíře a zničil by se a …

“Není to tak, Zoey?”

“Co?” zamrkala jsem, vyrušena uprostřed smutné, zničující scény, která se odehrávala v mé mysli.

“Říkala jsem, že Marie kvůli mně nepohnula zemí, když jsem dělala ten tunel, to moc Nyx. No tak, ty mě vůbec neposloucháš,” řekla Stevie Rae. Sundala ruce ze stěn tunelu a podívala se na mě pohledem, který se jasně ptal: “Co se ti teď honí v hlavě?”

“Promiň, co jsi to říkala o Nyx?”

“Jen to, že si opravdu nemyslím, že Nyx a Panna Marie mají nebo společného. Ježíšova máma mi rozhodně nepomohla pohnout zemí.” Pokrčila rameny. “Nechci ranit vaše city nebo něco, Sestro, ale tohle si myslím.”

“Každý má nárok na svůj názor, Stevie Rae,” řekla jeptiška klidně jako obvykle. “Ale měla bys vědět, že to, že něco říkáš, ještě neznamená, že to nemůže existovat.”

“No, slyšel jsem už tuto myšlenku a podle mě to není zase tak špatná hypotéza,” řekl Damien. “Měla by sis pamatovat, že v naší učebnici Upíří sociologie 101 je Marie ilustrovaná jako jedna z mnoha tváří Nyx.”

“Ehm,” řekla jsem, “Opravdu?”

Damien mě sjel přísným pohledem, který jasně říkal, že bych měla být lepším studentem a pak svým nejlepším učitelským hlasem pokračoval, “Ano. Je dobře zdokumentováno, že během přílivu křesťanství do Evropy, byla svatyně Gaea, stejně jako Nyx, přeměněna pro Marii dlouho předtím než lidé převedli do nové …”

Damien hučel dál a dál, bylo to uklidňující oproti tomu, když jsem nakoukla do tunelu. Temnota byla temná a hustá. Jen pár centimetrů za Stevie Rae jsem už neviděla vůbec nic. Absolutně nic. Začala jsem si představovat, co všechno se tam skrývá. Někdo nebo něco, co tam číhá jen pár metrů od nás a my bychom je nikdy neviděli, ne že bychom chtěli. A, to mě děsilo.

Dobře, to je směšné! Uklidňovala jsem sama sebe. Je to jen tunel. Přesto tu ten strach byl a opíral se do mě. Což mě, bohužel, naštvalo a já ten strach chtěla zatlačit zpět. Skoro jako v každým v debilním černobílým filmu, jsem udělala krok vpřed. A pak další.

Tma mě pohltila.

Moje mysl věděla, že jsem jen pár kroků od sklepa a mých přátel. Slyšela jsem Damiena jak blábolí o náboženství a božstvu. Ale moje mysl nebyla to, co mi bilo proti hrudi. Moje srdce, můj duch, moje duše - jakkoli to chcete nazvat - neslyšně to na mě křičelo, uteč! Uteč pryč! Běž!

Cítila jsem tlak na zemi, jakoby nešlo jen o díru v zemi, ale místo toho mě to mělo pohltit… udusit… polapit.

Můj dech se začal zrychlovat a zrychlovat. Věděla jsem, že musím zhluboka a rychle dýchat, ale nemohla jsem přestat. Chtěla jsem vycouvat z té tmy, která se plazila kolem mých nohou, ale jediné na co jsem se zmohla, byl půl krok zpět. Nemohla jsem donutit své nohy, aby mě poslouchaly. Tečky světel se mi třpytily v očích, oslňovaly mě, mezitím vše ostatní zešedivělo. Pak jsem padala… padala…

5. Kapitola

Tma byla nevýslovná. Oslepené ,víc než můj zrak, byly zastřené mé smysly. Myslím, že jsem lapala po dechu , mávala kolem sebe a snažila se najít něco, čeho jsem se mohla dotknout, poslouchat nebo cítit, ale nebylo tu nic, co by mě drželo v realitě. Sotva jsem něco vnímala. Vše co jem věděla bylo to, že jsem zahalená temnotou a mé srdce zběsile bušilo.

Jsem mrtvá?

Ne, to si nemyslím. Vzpomněla jsem si, že jsem byla v tunelu pod benediktinským opatstvím, jen pár metrů od mých přátel. Z té temnoty jsem začínala bláznit, a byla jsem ze všeho úplně vyčerpaná. Pak jsem se bála , hodně bála a vzpomínám si, že jsem byla plná strachu. Pak tam nebylo nic, jen tma. Co se to se mnou stalo?? NYX! Moje mysl křičela. Pomoz mi ,Bohyně! Ukaž mi prosím malý kousek světla!

“Naslouchej trochu svojí duši…”

Myslela jsem, že jsem plakala nahlas, když jsem uslyšela sladký, uklidňující hlas Bohyně v mé mysli, ale když její slova odezněla, zbylo tam jen neúprosné ticho a tma. Jak mám kruci naslouchat svojí duši ?? Snažila jsem se uklidnit a naslouchat, ale byla tam jen tichaprázdná duše, černo, prázdno, naprosté ticho…něco co jsem nikdy předtím nezažila. Realita mě zasáhla a má mysl zavrávorala s pochopením.

Udělala jsem si svého průvodce. část mého já už tuto temnotu zažila předtím.neviděla jsem, necítila jsem, nemohla jsem nic dělat ale obracím se do sebe a ptám se části mého já, jestli je schopné mě odsud dostat.

Moje smysly se vrátili pomalu k normálu. Začala jsem slyšet více, než mé vlastní myšlenky.Bylo to bubnování.. Čich se vrátil ke mně, a já jsem poznal, že temné vůně mi připomněla opatství tunelu. Konečně, jsem, cítila jak na zemi mám své nahé záda. Nebyla jsem sáma! Moje záda se přitlačí k zemi, ale já jsem byla pevně v náručí někoho.

Pak promluvil. “Ach, bohyně, ne! Nenechte to být! “

Byl to hlas Kalony moje okamžitá reakce byla křičet a dostat se od něj pryč, ale nebyla jsem normální.Slova která vycházela z mých úst, Jakobych je říkala ,ale nebyla jsem si toho vědoma.

“Šššš, nezoufej. Já jsem s tebou, má lásko. “Dokonce i když křičel obvinění, jeho paže mě pevně drželi, a já jsem uznala tu studenou vášeň a jeho nesmrtelné objetí.

“Zachránila jsem tě,” odpověděl můj podivný hlas, jak mé tělo tlačilo více důvěrně proti jeho.

” To je důvod, proč si nerozumíme. “

Mé ruce omotané kolem krku. Mé prsty jej laskaly přes měkkou, hustou srst.

“Chápu. Buď tady se mnou.Bude ti tu dobře. “

“Ano,” zamumlal Kalon. “Pohřbi svůj smutek ve mně a poddej se tvé touze.”

“Ano, můj choťi, můj bojovníku … ano ….” Byl to okamžik, kdy jsem samu sebe ztratila v A-ye . Nemohla jsem říct, kde končila její touha a má duše začínala. Pokud bych ještě měla na výběr, nechtěla bych to. Jen jsem věděla, že jsem, kde jsem. Byla jsem uzavřena v Kalonově náručí. Jeho křídla nás zabalila, byla jsem rozpálená a jeho dotek byl chladný. Jeho rty se setkaly s mými. Zkoumali jsme se vzájemně pomalu, důkladně, s pocitem úžasu a oddanosti. Jak se naše těla začala společně pohybovat, cítila jsem se plná radosti. A pak, najednou, jsem se začala rozplývat.

“Ne!”

Ten výkřik se vydral z mého krku, nikoli z mé duše.. Nechtěla jsem odejít! Chtěla jsem zůstat s ním. Moje místo bylo s ním! Pak jsem měla zase nad sebou kontrolu, a já cítila, jak se vracím na zem, A-ya vzlykala a její zlomený hlas se odrážel v jednom slově v mé hlavě: NEZAPOMEŇ…

Náhle mě začalo pálit na tváři a já pořádně nasála vánek, který smyl posledni zbytky temntoty z mé mysli, otevřela jsem oči a paprsky svítlily a blikaly.

“Nezapomenu.” Můj hlas mi připínal mou mysl.

“Pamatuješ si, kdo jsi nebo mám udeřit znovu?”Řekla Afrodita.

Moje mysl pomalu začla fungovat, ačkoliv jsem se stále snažila vymotat z temnoty. Znovu jsem zamrkala, zavrtěla hlavou a snažila se ji vyčistit.

“NE!” Vzlykla jsem slovo s tolika emocemi, že se Afrodita automaticky ode mě vzdálila.

“Fajn,” řekla. “Můžete mi poděkovat později.”

Sestra Marie Anděla převzala její místo, zohla se nade mnou a dala mi pryč vlasy z obličeje, který byl zpocený a zmrzlý. “Zoey, jsi s námi?”

“Ano,” řekla jsem a zlomil se mi hlas.

“Zoey, co je? Co se stalo, že si tak zadýchaná?” zeptala se jeptiška.

“Nemáš v plánu vykašlat plíce, nebo něco, že?” zeptala se Shaunee a dívala se stejně rozrušeně, jako znělo její dvojče. Stevie Rae strčila dvojčata stranou, aby mohla jít blíž ke mně.

“Mluv se mnou, Zoey. Jsi vážně v pořádku?”

“Jsem v pořádku. Nechystám se umřít, nebo něco podobného.” Mé myšlenky se mi stále dokola přemítaly, i když jsem nemohla setřást poslední zbytky zoufalství ze setkání s A-you. Pochopila jsem, že se moji kamarídi báli, že moje tělo začaloodmítat přeměnu. Domutila jsem se myslet na to, že jsem tady a teď , chytla se Stevie Rae za ruku a ta mi pomohla opatrně vstát. Chytla mě pod loktem, když jsem se postavila a málem spadla, jak jsem se snažila udržet balanc.

“Co se ti stalo, Zoey?“Zeptal se Damien. Měla bych to říct Heathovi? Měla bych se přiznat svým přátelům, že jsem byla v živé paměti mého bývalého života?. Neměla jsem ani čas se prokousat bludištěm nových emocí v mé paměti, způsobilo to ve mně rozruch. Jak jim to mám vysvětlit aby zůstali mími přáteli??

“Jen mi to řekni mé dítě, pravda je vždy méně děsivá, než domněnka, “řekla sestra Marie Anděla.

Povzdechla jsem si a vyhrkal: “Ten tunel mě vyděsil! “

Damien nakonec skončil se zíráním na mě a znervózněl, jakmile se otočil ke vchodu do tunelu. Dvojčata poodešly pár kroků od tunelu víc do sklepa..

“Ne, nic tam není .” Zaváhal jsem. “Alespoň já si to nemyslím. Mimochodem, to není to, co mě vyděsilo. “

“Co jsi od nás čekala, věříš snad, že jsi omdlela, protože jsi se bála tmy?” řekla Afrodita. Všichni zírali na mě. Odkašlala jsem si.

“Hej, vy všichni. Možná je to věc, o které Zoey nechce prostě mluvit” řekla Stevie Rae.

Podívala jsem se na svoji nejlepší kámošku a uvědomila si, že nemůžu říct nic o tom, co se mi právě stalo, a že nebudu asi schopna se jí podívat do tváře , až ji řeknu co po ní potřebuju.

“Máš pravdu.” Řekla jsem Stevie Rae. “Nechci o tom mluvit, ale kluci si zaslouží slyšet pravdu.” Nechala jsem svůj pohled na zbytku naší skupiny. “Ten tunel mě vyděsil tak moc, protože jsem tam potkala svou duši.” Odkašlala jsem si a pokračovala: “Prožila jsem si své vzpomínky s Kalonou zachycené v zemi.”

“Chceš říct, že tam uvnitř tebe je něco z A-yi ? zeptal se tiše Damien.

Přikývla jsem.

“Já jsem já, ale jsem také stále její součástí.”

“Zajímavé …” vydechl dlouze Damien. “No, co to k čertu vůbec teď znamená pro tebe a Kalonu?” zepatal se Afrodita.

“Já nevím! Já nevím! já nevím!” vyhrkla jsem. Stres a skutečný bohynin zmatek v tom, co se dnes stalo se drželo pořád uvnitř mě. “Neznám ty zatracené odpovědi. Všechny je mám v paměti, ale nemám vůbec čas je nějak zpracovat. Nechcete jít kluci pryč a nechat mě s mým nepořádkem uvnitř mé hlavy samotnou?”

Každý kdo tu byl jen zamumlal “ok”, a pak jsem se ztratila ve své mysli. Ignorujíc zírání mých přátel, a nezodpovězené otázky, které se týkaly Kalony, byly téměř vidět ve vzduchu kolem mě. Obrátila jsem se na Stevie Rae. “Vysvětli mi, jak přesně jsi udělala ten tunel?”

Poznala jsem podle otazníku v jejích modrých očích, že měla strach z mého tónu. Nezněla jsem úplně jako “Blázen” Jen jsem omdlela a potřebovala jsem změnit téma, protože je mi trepaně, že jsem reinkarnovaná holka. “Chtěla jsem ,aby to znělo velekněžsky.”

“No, to nebylo opravdu tak velekněžský.” Řekla Stevie Rae . Vypadala nervózně a nespokojeně , jak se snažila. Je příliš těžké být nonšalantní, když ona cítila přesný opak. “Hele, jsi si jistá, že jsi v pořádku? Neměli bychom jít už odsud.Jít někam jinam je velice dobrý nápad.”

“Jsem v pořádku. Právě teď chci slyšet o tunelu. “Setkala jsem se s jejím pohledem”Tak mi řekni, jak jsi to udělala.” Cítila jsem ,jak ostatní mláďata, stejně jako sestra Marie Anděla, nás zvědavě pozorovala , ale pořád jsem koukala na Stevie Rae. “Ok, dobře víš, že zakázány tunely jsou prakticky všude v centru budovy, ne?”

“Jo, vzpomínám si.”

“Dobře, tak jsem zjistila, že víc jak polovina se protíná s vchodem do tunelu. ” Přikývla jsem znovu a netrpělivě. “No, bylo to zanesené nečistotami, ale když jsem oklepala spoustu prachu z toho malého otvoru vlevo uprostřed,Zaujalo mě ,že tam byl pravdě podobně další tunel z druhé srany. Tak jsem tlačila, mou myslí a mýma rukama. A země odpověděla. “

“Odpověděla ti? Třásla se , nebo tak něco? “zeptala jsem se.

“Spíš se to pohybovalo.Jako jsem to chtěla v mé hlavě“Odmlčela se. “Je to docela těžké vysvětlit. Byl to starý, rozpadající se uzavřený tunel, já ho našla a otevřela nový do opravdu, ale opravdu starého tunelu.”

“A tento starý tunel byl vyroben z hlíny, se základem z betonu, jako jsou tunely pod centrem, že jo?” řekl Damien.

Stevie Rae se usmála a přikývla, její blond vlasy jí vlály kolem ramen. “Jo! A místo na odkaz do

centra, bylo poukázáno přímo na centrum města. “

“To jsi šla celou cestu až sem?” Snažila jsem se v mé mysli zhruba odhadnout, kolik kilometrů to bylo, ale nějak mi to nešlo. Samozřejmě, já jsem matematický antitalent.

“Ne. Co se stalo bylo, že jakmile jsem zjistila, že tunel je ze země, šla jsem prozkoumávat co je v něm.. Myslela jsem, že to bylo divné a docela se to zdálo v pohodě,na to že sme to šli od centra města. “

“Co jsi to říkala?” Damien ji přerušil. “Jak jsi to mohla i odhadnout? Kdes vzala ty čísla?”

” Pro mě je to hračka! Vždycky najdu sever, víš, směr mého živlu země. Kdysi jsem zjistia, že můžu najít cokoliv. “

” Hmm. “řekl Damien.

” Pokračuj, “řekla jsem. “Tak co?”

“Potom venku přestalo pršet, což bylo jen dobře.Předtím , než jsi mi řekla o setkání s vámi tady u sestry,tak jsem to šla prozkoumat . Když jsi mi řekla, že možná budu muset přesunout mláďata sem, nemohla jsem přestat přemýšlet o tom tunelu v zemi. Vzpomněla jsem si, že vedl stejným směrem, jako zrovna padal déšť. Tak jsem šla tam. Myslel jsem na to, kde bych chtěla být , a jak jsem si přála v tom tunelu bejt. Pak jsem zase tlačila, stejně , jako jsem si to představovala, prostě posunout zem, a pak najednou Ta-dá! A jsme tady.” Podívala se na mě a zeširoka se usmála.

Do ticha, které provázelo vysvětlení Stevie Rae,zněl hlas sestry Marie Anděly naprosto normálně a rozumně, což mě mátlo ještě víc, než předtím.

“Pozoruhodné, nemyslíš? Stevie Rae, sice moc nesouhlasím s tím, spoléhat na tvůj dar, ale přesto mám jeho moc v úctě.”

“Děkuji vám, sestro! myslím, že jste dost děsivá, jako myslím na jeptišku.”

“Jak vidíš tam dole?” Zeptala jsem se.

“No, já s tím opravdu nemám problém, vidět ve tmě, ale ostatní mláďata nejsou tak dobrá jako já, tak jsem přinesla lucerny s tunelu z depa.” Stevie Rae ukázala na několik olejových luceren, kterých jsem si předtím nevšimla, když jsem vešla do temného sklepa.

“Přesto to byla dlouhá cesta,” řekla Shaunee.

“Vážně. Byla tmavá a strašidelná,” řekla Erin.

“Země mi vážně nepříjde příšernápro červené mláďata.” pokrčila rameny. “Jak jsem řekla, nebyl to žádný velký problém. Vlastně to bylo super snadné.”

” A tobě se podařilo zachránít všechna mláďata..? “

Damien řekl pevným hlasem: “JO”

“Cože všechny?” Zeptala jsem se.

“Jako myslíš, že nejsou všichni? To nedává žádný smysl, Zoey “řekla. “Dovedla jsem všechny červený mláďata a taky Erika s Heathem.”

Žaludek se mi sevřel. Stevie Rae mi zase lže. A já nevěděla, co s tím dělat.

“Myslím, že Zoey je zmatená, protože je vyčerpaná, což není divu, po tom všem , co dnes večer zažila.” Sestra Marie Anděla mi položila ruku na ramena. Její dotek byl stejně uklidňující, jako její hlas.“My všichni jsme unavení,” dodala.

Usmála se na Stevie Rae, dvojčata, Afroditu a Damiena. “Svítání je ještě daleko. Pojďme se posadit.”

Kývla jsem a nechala Sestru marii Andělu, vyvést nás ze sklepa nahoru po schodišti, po kterém jsme nedávno stoupali. Místo toho jsme ale pokračováli do chodby kláštera. Jeptiška otevřela kterých jsem si předtím nevšimla, když jsem spěchala za Damienem. Kratší schodiště vede do hlavního sklepního , velkého prostoru postaveného taky z cementu. Byla tam všechna mláďata, poskládaná podél dvou stěn naproti sobě, vzali si přikrývky a začali se zabydlovat. Zbytek červených mláďat si vzalo suché podložky, kovové židle, které mě dycky strašně studily na zadku, a šli sledovat velkoplošnou televizi. Hodně z nich zívalo, což znamenalo, že bude brzy svítat, ale zdálose , že jsou víc uchváceni tím, co bylo v televizi.Podívala jsem se na obrazovku a hned se mi ve tváři objevil velký úsměv.

“The Sound of Music? Díváte se na The Sound of Music?” zasmála jsem se.

Sestra Marie Anděla zvedla jedno obočí a podívaal se na mě. “Je to jedno z našich oblíbených DVD. myslel ajsem, že by se mláďata taky rádi podívaly.”

“je to klasika.” řekl Damien.

“Kdysi jsem si myslela, že nacistické dítě je roztomilé.” řekla Shaunee.

“Myslíš ty krysy z Von Trapps,” řekal Erin.

“Takže teď když se změnily, už nejsou tak roztomilé.” Shaunee pokračovala a obě dvojčata popadla skládací židle a připojili se k ostatním mláďatům, kteří seděly u televize.

“Ale každý má rád Julii Andrews,” řekla Stevie Rae.

“Sedni si a nekaž partu,zatraceně ,” řekla Kramisha ze svého místa v přední části u televize. Ohlédla se přes rameno a dala sestře Marii Anděle unavený úsměv.

“Omlouvám se za “zatraceně ” sestro, ale jsou to děti.”

“Dobře, jdu blít. Vážně.” řekla Afrodita. “Promiňte mi to, ale už opouštím ten váš sbor a jdu najít Daria a můj pokoj.” Zvedla obočí a začala se otáčet směrem ze sklepa.

“Afrodito,” zavolala sestra Marie Anděla. Když se Afrodita odmlčela a podívala se na ni, jeptiška pokračovala. “Myslím, že Darius je stále se Starkem. Řeknu ti, že když s ním bude přes noc, nic se mu nestane. Jdi najít svůj pokoj, je ve čtvrtém patře. Budeš mít společný se Zoey a ne válečníkem.”

“Uh..,” řekla jsem bez dechu.

Afrodita protočila oči. “Proč mě to nepřekvapuje?” zamumlal si pro sebe a pokračovala dál ze sklepa pryč.

“Omlouvám se, Zoey.” řekla Stevie Rae poté, co obrátila oči v sloup, jak Afrodtia odešla. “chtěla bych mít znovu stebou pokoj, ale myslím, že bych měla zůstat tady. Když jsem v podzemí, cítím se lépe i když je venku slunce, navíc musím se džet blízko červených mláďat.”

“To je v pohodě,” řekal jsem až příliš rychle. Takže teď nechci být ani sama se svou nejlepší kámoškou?

“Všichni už jsou nahoře?” zeptal se Damien. Viděl ajsem ho pobíhat kolem, a bylo mi jasné, že hledá Jacka. Nadruhé straně, měl abych se podívat po některým z mých milenců. Vlastně, po jejich hloupém, testosteronové hádce venku, jsem si myslela, že by lépe znělo mí kluci. A pak tu byl Kalona a paměť. Kéž by nikdy neexistoval.

“Jo, všichni ostatní jsou nahoře v jídelně, nebo už v posteli. Hej, Země volá Zoey! Dej si pohov. Jepitšky mají pozoruhodně velký výber Doritos, a dokonce by se našl ai nějaká ta Cola plná kofeinu a cukru,” řekl Heath, když udělal poslední tři kroky do suterénu.

Kapitola 6 - Zoey

“Díky, Heathe.” Potlačila jsem povzdechnutí, když ke mě přišel Heath s úsměvem a nabídl mi sýrové Nacho a plechovku Coly.

“Zoey, pokud si opravdu v pořádku, rád bych našel Jacka, ujistil se, že je Hraběnka v pořádku a pak si šel na chvilku lehnout,” řekl Damien.

“Žádný problém,” řekla jsem rychle, nechtěla jsem aby Damien řekl Heathovi něco o mé A-ya paměti.

“Kde je Erik?” Stevie Rae se zeptala Heatha, když jsem otvírala plechovku Coly.

“Pořád je venku, prohledává okolí.”

“Našli jste něco, když jsem odešla?” Hlas Stevie Rae byl náhle tak ostrý, že několik červených mláďat přestaly pozorovat Marii Von Trapps zpívat ” Mé oblíbené věci” a podívali se na ní.

“Ne, on je hlupák, jen znova kontroluje to ,co jsme s Dallasem už jednou kontrolovali.”

Dallas vzhlédl ze svého místa v přední části televize, když slyšel své jméno. ” Všechno je tam v pohodě Stevie Rae.”

Stevie Rae na něj udělala gesto pojď sem a on k nám přispěchal. Ztišila hlas a řekla: “Informuj mě.”

“Už jsem ti to řekl venku, než jsme přišli sem,” řekl Dallas a jeho oči putovali zpět k televizi na smetanově-bílé poníky … křupavý jablečný závin …

Stevie Rae ho bouchla do ruky. “Mohl bys dávat pozor? Už nejsem venku. Teď jsem tady. Tak mě informuj znovu.”

Dallas vzdychl, obrátil svou plnou pozornost k ní a roztomile a shovívavě se na ní usmál. “Dobře, Dobře. Ale jen když mě pěkně požádáš.”

Stevie Rae se na něj zamračila a on pokračoval. “Erik, Johnny B, tady Heath,” odmlčel se kývl na Heatha, “a já jsme hledali, cos nám řekla, což nebyla žádná legrace, protože led je fakt brilantní a venku je strašná zima.” Odmlčel se. Stevie Rae na něj mlčky zírala, dokud nepokračoval. “Každopádně, jak už víš, hledali jsme je na Dvacátéprvní ulici. Po chvíli jsme se všichni sešli zpátky v jeskyni. To bylo, když jsem ti řekl, že jsme našli tři těla na rohu Lewisovy a Dvacátéprvní ulice. Řekla si nám, abychom se o ně postarali. Pak jsi odešla. Tak jsme udělali, cos řekla, a pak jsme já, Heath a Johnny B šli dovnitř se osušit, najíst se a dívat se na televizi. Myslím, že Erik se tam pořád rozhlíží.”

“Proč?” Hlas Stevie Rae byl dost ostrý.

Dallas pokrčil rameny: “Je to jak řekl Heath. Ten chlap je hlupák.”

“Těla?” zeptala se sestra Marie Angela.

Dallas přikývl. “Jo, našli jsme tři mrtvé Krakouny. Darius je sestřelil z nebe, proto v sobě měli díry po kulkách.”

Sestra Marie Angela ztišila hlas. “A co jste s těmi mrtvolami udělali?”

“Dali jsme je na skládku za opatství, jak nám řekla Stevie Rae. Venku je mráz. Vydrží. A žádné popelářské vozy se tu v nejbližší době díky ledu neobjeví. Mysleli jsme si, že by tam mohly zůstat až do doby než se rozhodneme co s nimi udělat.”

“Ach! Ach bože!” Jeptiška zbledla.

“Dali jste je na skládku? Neřekla jsem vám, ať je dáte na skládku!” Stevie Rae prakticky řvala.

“Pššš!” Okřikla ji Kramisha, zatímco se na nás televizní diváci otočili.

Sestra Marie Angela nám pokynula, abychom ji následovali. Pět z nás šlo rychle ven ze sklepa, po schodišti až do opatství haly.

“Dallasi, nemůžu uvěřit, že si je dal na skládku!” Stevie Rae se na něj obořila, hned jak jsme byly z doslechu ostatních.

“A co sis myslela, že s nimi uděláme? Vykopeme hrob a uspořádáme jim mši?” Řekl Dallas, pak pohlédl na sestru Marii Angelu. “Promiňte, já se nechtěl rouhat, sestro. Moji rodiče jsou katolíci.”

“Dopustil ses trestného činu, jsem si jistá synu,” řekla jeptiška. Zněla nejistě. “Těla…nesmím na ně myslet jako na těla.”

“Netrapte se kvůli tomu, sestro.” Heath ji rozpačitě pohladil po paži. “Nemusíte se tím zabývat. Vím, jak se cítíte. Celá ta věc : okřídlený chlap, Neferet, Krakounin, je toho na vás moc-”

“Nemohou zůstat ve špinavých kontejnerech na odpad,” Stevie Rae mluvila přes Heatha, jako by ho ani neslyšela. “To není správné.”

“Proč ne?” Zeptala jsem se chladně. Až do této doby jsem byla potichu, protože jsem studovala Stevie Rae. Bedlivě jsem sledovala jak je stále víc a víc rozrušená.

Stevie Rae najednou nevypadala, že by měla nějaký problém opětovat můj pohled. “Protože to není správné, to je ten důvod,” opakovala.

“Byly to monstra, kteří byly z části nesmrtelní a kteří by se snažili, jak nejlíp by uměli ,všechny nás

zabít, kdyby jim dal Kalona příkaz,” řekla jsem.

“Zčásti nesmrtelní a z té druhé byly co?” zeptala se mě Stevie Rae.

Zamračila jsem se na ni, ale Heath odpověděl dřív, než jsem mohla odpovědět já. “Částí ptáci?”

“Ne” Stevie Rae se na něj ani nepodívala. Pořád zírala na mě. “Nesou z části ptáci, to je ta nesmrtelná část. Jejich krev je z části nesmrtelná, ale z té druhé části je lidská. Lidská, Zoey. Je mi líto té lidské části, myslím, že si zaslouží víc než být pohozeni v popelnici.”

Bylo tam něco v pohledu jejích očí - nebo v tónu jejího hlasu-co se mi opravdu nelíbilo. Odpověděla jsem jí první věc, která mě napadla. “Je potřeba víc, než jen část krve, aby mi bylo někoho líto.”

Stavie Rae blýskly oči a její tělo sebou trhlo, jako kdybych jí dala facku. “Hádám, že to je ten rozdíl mezi tebou a mnou.”

Najednou jsem si uvědomila, proč byla Stevie Rae schopna lítosti ke Krakounům. Zvláštním způsobem se v nich musí vidět. Umřela a pak, kvůli něčemu co by se mohlo nazývat “nehodou”, se vzbudila bez většiny jejího lidství. Pak, vzhledem k další “nehodě”, získala její lidství zpět. Hádám, že jí jich bylo líto, protože ona věděla jaké to je být zčásti člověk, a zčásti monstrum.

“Hele,” řekla jsem tiše a přála si, abychom byly zase ve Škole noci a mohly spolu mluvit tak snadno, jako dřív. “Je velký rozdíl mezi nehodou, když se už někdo narodí jiný ,a mezi tím, když se stane někdo jiným až po svém narození. Na jedné straně jsi jaký jsi-nebo na druhé straně se můžeš snažit změnit v něco co nejsi.”

“Huh?” řekl Heath.

“Věřím, že to co se snaží Zoey říct, je, že ona ví proč Stevie Rae lituje mrtvé Krakouny, i když s nimi ve skutečnosti nemá nic společného,” řekla Marie Angela. “A Zoey má pravdu. Ti tvorové jsou zlé bytosti a i když mě smrt také znepokojuje, rozumím tomu, že ti tvorové museli zemřít.”

Stevie Rae sklopila pohled. “Obě se mýlíte. Takhle jsem to nemyslela, ale už o tom nebudu mluvit.” Odešla rychle chodbou pryč od nás.

“Stevie Rae?” Zavolala jsem na ní.

Ani se na mě neohlédla. “Jdu najít Erika, ujistím se, že je všechno opravdu v pořádku a pak ho pošlu dovnitř. Promluvíme si později. “Otočila se a zmizela dveřmi. Předpokládala jsem, že vedou ven. Zabouchla je za sebou.

“Tohle její chování není normální,” řekl Dalas.

“Budu se za ni modlit,” zašeptala sestra Marie Angela.

“Neboj se,” řekl Heath. “Ona se vrátí brzo zpátky. Za chvíli vychází Slunce.”

Praštila jsem se rukou do tváře. To co jsem měla udělat bylo sledovat Stevie Rae ven, zahnat ji do kouta a donutit ji říct co se to děje.Ale tenhle problém jsem teď nemohla řešit.Nemohla sem řešit ani mojí A-ya paměť. Cítila jsem, že číhá vzadu v mé mysli jako provinilé tajemství.

“Zo, jsi v pohodě? Vypadáš, že by ses potřebovala vyspat. My všichni potřebujeme,” řekl Heath a zívnul.

Zamrkala jsem a unaveně jsem se na něj usmála. ” Jo, máš pravdu. Půjdu do postele. Ale před tím bych ještě ráda velmi rychle zkontrolovala Starka.”

“Velmi rychle,” řekla Marie Angela.

Přikývla jsem. Aniž bych se na Heatha podívala, řekla jsem: “Dobře, dobře, um. Uvidím vás v osm hodin, nebo tak nějak.”

“Dobrou noc, děti.” Sestra Marie Angela mě objala a řekla : “Ať ti panna Marie požehná a opatruje tě celou noc.”

“Díky, sestro,” zašeptala jsem zpátky a pevně ji objala.

Když odešla, Heath mě překvapil tím ,že mě chytil za ruku. Tázavě jsem se na něj podívala.

“Doprovodím tě ke Starkovu pokoji,” řekl.

S poraženeckým pocitem jsem pokrčila rameny a vyšli jsme chodbou, ruku v ruce. Nic jsme neříkali, jen jsme šli. Heathova ruka byla teplá a tak známá v té mé, srovnala jsem s ním krok. Začala jsem pomalu relaxovat, když si Heath odkašlal.

“Hele, chci říct, omlouvám se za tu hádku dřív mezi mnou a Erikem. Bylo to hloupé. Neměl jsem se nechat vyprovokovat.”

“Máš pravdu, neměls, ale on neměl být nepříjemný,” řekla jsem.

Heath se usmál. “Pověz mi o tom. Vykašleš se na něj hodně brzo, viď?”

“Heathe, já s tebou o Erikovi mluvit nebudu.”

Jeho úsměv byl teď ještě širší. Odvrátila sem oči.

“Nemůžeš mě oklamat. Znám tě až moc dobře. Nesnášíš panovačný kluky.”

“Sklapni a jdi,” řekla jsem, ale stiskla jsem mu ruku a on mi stisk oplatil. Měl pravdu-nesnášela sem panovačný kluky, a on to věděl velmi, velmi dobře.

Došli jsme do rohu chodby. Bylo tam krásné okno s výklenkem a pohodlnou lavicí, která vypadala jako ideální pro čtení. Na okenním parapetu byla socha Panny Marie s několika hořícími svíčkami po obou stranách. Heath a já jsme zpomalili a zastavili se u okna.

“To je opravdu krásné.” řekla sem tiše

“Jo, já sem nikdy nevěnoval Marii velkou pozornost. Ale všechny tyhle její sochy ozářené svíčkami sou fakt skvělý. Myslíš, že mají jeptišky pravdu? Mohla by být Marie Nyx a Nyx Marie?”

“Nemám tušení.”

“Nemluví s tebou Nyx?”

“Jo, někdy, ale téma Ježíšovi matky sme neprobíraly.”

“Dobře. Myslím, že by ses jí příště měla zeptat.”

“Možná to udělám,” řekla sem.

Jen jsme tam stáli, drželi se za ruce a dívali se, jak teplé žluté plameny tančily kolem zářící sochy. Přemýšlela jsem o tom, jak by bylo hezké, kdyby mě moje bohyně navštívila v době, která by nebyla naplněna smrtelným nebezpečím, když Health vyhrkl : “Tak jsme slyšel, že ti Stark přísahal věrnost, jako tvůj válečník.”

Pečlivě sem si ho prohlédla, hledala náznak toho, že by žárlil nebo byl naštvaný, ale všechno co sem v jeho modrých očích viděla, byla zvědavost.

“Jo, udělal to.”

“Říká se, že je to důležitý závazek.”

“Jo, to je,” řekla jsem.

“Je to člověk, který nemůže minout svůj cíl, ne?”

“Správně.”

“Takže s ním na vaší straně, je tak trochu, jako být chráněnej Terminátorem?”

Usmála jsem se. “No, není tak velký jako Arnold, ale myslím, že je to docela dobré srovnání.”

“On tě taky miluje?”

Jeho otázka mě zastihla nepřipravenou. Nevěděla jsem, co mu mám říct. Ale jak to dělal už od základní školy, Heath věděl přesně co říct. “Řekni mi pravdu, to je všechno.”

“Jo, myslím, že mě miluje.”

“A ty jeho?”

“Možná,” řekla jsem neochotně.” Ale to nic nemění na tom, co cítím k tobě.”

“Ale co to znamená pro tebe a pro mě?”

Bylo zvláštní, že jeho slova mi připomněla Afroditinu otázku o A-yanině paměti, Kalonovi a mě. Cítila jsem se zdrceně, protože sem neuměla odpovědět ani na jednu z nich. Začala mě bolet hlava, třela sem si spánek, ve kterém mi začalo bušit. “Myslím, že mě budeš muset opustit. Otisklý a naštvaný.”

Heath nic neřekl. Jen mě pozoroval tím svým sladkým, smutným a známým pohledem, kterým říkal jak moc sem ho zranila. Bylo to horší než kdyby na mě křičel.

Lámalo mi to srdce.

“Heathe, tolik se omlouvám. Já jenom… Já jenom…” Můj hlas se zlomil, tak jsme to zkusila znovu. “Prostě jen teď nevím co dělat se spoustou věcí.”

“Já vím.” Heath si sedl na lavičku a natáhl ke mně ruce. “Zo, pojď sem.”

Zavrtěla jsem hlavou. ” Heathe, já nemůžu-”

“Nic od tebe nechci,” přerušil ji pevně. “Chci ti něco dát. Pojď sem.”

Když jsem se na něj zmateně podívala, povzdechl si, natáhl se, vzal mě za ruce a vtáhl mé ztuhlé tělo, bez mého odporu, do jeho klína a do náruče. Držel mě. Položil si tvář na moji hlavu, jak to dělal od chvíle, kdy byl větší než já, což bylo někdy asi v osmé třídě. Měla jsem obličej opřený o jeho krk a vdechovala jsem jeho vůni. Byla to vůně mého dětství - dlouhých letních nocí kdy jsme seděli ve dvoře, kde nás štípali komáři, zatímco my jsme poslouchali hudbu a povídali si -na party, kde jsem zůstala pod jeho útulnou paží a jako spousta holek (a i někteří kluci) se rozplývala nad skvělým hodem, který se mu povedl - na dlouhé polibky na dobrou noc a na vášeň, která přišla s objevováním lásky.

A najednou jsem si uvědomila, že zatímco jsem si užívala důvěrnost a bezpečí, také jsem relaxovala. S povzdechem jsem se mu schoulila do náruče.

“Je to lepší?” zamumlal Heath.

“Lepší,” řekla jsem. “Heathe, já opravdu nevím-”

“Ne!” Jeho paže mě pevně objaly a pak znovu něžně. “Právě teď se o mě nemusíš starat, ani o Erika, ani o toho novýho kluka. Teď si jen vzpomeň na nás. Jaký to bylo mezi náma všechny ty roky. Jsem tady pro tebe, Zo. Přes všechny moje řeči, já furt nemůžu pochopit, že jsem tady. A my dva patříme k sobě. Moje krev mi to říká.”

“Proč?” Zeptala jsem se, stále v jeho náruči. “Proč jsi pořád tady, stále ochotný být se mnou, i když víš o Erikovi a Starkovi?”

“Protože tě miluju,” řekl prostě. “Miluju tě tak dlouho, kam moje paměť sahá a budu tě milovat po zbytek mého života.”

Slzy mě pálily v očích, ale já párkrát zamrkala a zkoušela se nerozbrečet. “Ale Heathe, Stark nejde pryč. A já opravdu nevím, co budu dělat s Erikem.”

“Já vím.”

Zhluboka jsem se nadechla a při výdechu řekla: “A jsem vnitřně spojená s Kalonou, nemůžu si pomoct.”

“Ale tys mu řekla ne a zahnala ho pryč.”

“Udělala jsem to, ale mám vzpomínky, které uvízly v mé duši, které mají co dočinění s tím, kým sem byla v minulém životě. A během celého toho života jsem byla s Kalonou.”

Místo toho, aby mi položil obrovské množství otázek nebo se ode mě odtáhl, pevně mě objal. “Bude to v pohodě,” řekl a znělo to jako by to myslel doopravdy vážně. “Budeš to muset všechno vyřešit.”

“Nevím jak na to. Ani nevím, co mám dělat s tebou.”

“Není nic, co bys se mnou měla dělat. Já jsem s tebou. To je celé.” Odmlčel se a pak rychle dodal, jakoby se nutil dostat tyto slova ze svých úst: “Jestli se o tebe budu muset dělit s upíry, budu.”

Stále v jeho náručí jsem se otočila tak, abych se mohla setkat s jeho pohledem. “Heathe, si moc žárlivý na to, abych věřila, že budeš v pohodě, když budu s jiným klukem.”

“Neřekl jsem, že budu v pohodě. Určitě se mi to nebude líbit, ale nechci tě ztratit, Zoey.”

“Je to divné,” řekla jsem.

Vzal mi bradu do dlaně, když jsem se snažila od něj odvrátit pohled. “Jo, je to divný. Ale pravdou je, že od té doby co jsem s tebou otisklý vím, že mám něco, co nikdo jiný nemá. Můžu ti dát něco, co žádný z těch rádoby napodobenin Drákuly nemůže. Můžu ti dát něco, co nemůže žádný nesmrtelný.”

Zírala jsem na něj. V jeho očích zářily slzy. Vypadal o tolik starší než 18, až mě to skoro vyděsilo.

“Nechci, abys byl smutný,” řekla jsem. “Nechci ti komplikovat život.”

“Tak se přestaň snažit, dostat mě od tebe pryč. Patříme k sobě.”

Dobře si uvědomuju, že to ode mě nebylo správné, ale místo odpovědi a argumentace, že nám to dohromady prostě nemůže fungovat, jsem se schoulila v jeho náruči a nechalaho, aby mě držel. Jo, bylo to ode mě sobecké, ale ztratila jsem se v Heathovi a doteku mé minulosti. Způsob, jakým mě držel byl perfektní. Nesnažil se mi nic dokázat. Neosahával mě, nedrtil mě v náručí. Dokonce mi ani nenabízel, že by se říznul a já se napila jeho krve, která by automaticky uvolnila vášeň mezi námi, která by v nás zažehla oheň a dostala by nám oba mimo kontrolu. Heath mě držel opatrně a tiše, dokazoval mi jak moc mě miluje. Řekl mi, že všechno bude v pořádku. Cítila jsem jeho tep. Cítila jsem jeho nádhernou, lákavou krev, která byla tak teplá a tak blízko, ale v tuhle chvíli jsem ještě víc než krev potřebovala byl ten známý pocit, když jsem s ním, naše společná minulost a jeho pochopení. A v tenhle moment je Heath šťastný, můj miláček ze střední školy se opravdu stal mým choťem.

kapitola 7 - Stevie Rae

Stevie Rae se cítila jako úplný pitomec, zabouchla dveře opatství a vstoupila do ledové noci. Nebyla na Zoey doopravdy naštvaná, ani na super skvělou, i když trochu prolhanou jeptišku. Vlastně ona nebyla naštvaná na nikoho, jen na sebe.

“Zatraceně! Nesnáším, když jsem takhle zmatená!” křikla na sebe.

Neměla na mysli, jak to teď královsky zpackala, vypadalo to spíš, jako by byla v hromadě hoven a nořila se stále hlouběji, bez ohledu na to jak rychle je odhazovala.

Zoey nebyla hloupá. Věděla, že něco není v pořádku. To bylo jasné, ale čím by měla Stevie Rae začít? Bylo toho tolik, co jí musela vysvětlit. Bylo toho tolik, co jí musela vysvětlit ohledně něj. Nikdy nechtěla nic z toho, co se stalo. Především tu věc s Krakounem. Zatraceně. Předtím, než ho objevila skoro mrtvého, ji skoro nenapadlo, že by toho byla schopná. Kdyby jí předtím někdo o něm řekl, vysmála by se mu: “Ne, to se nikdy nestane!”

Ale bylo to možné, protože se to stalo. On se stal.

Stevie Rae procházela kolem tichého opatství a hledala Erika, který by mohl snadno odhalit tohle poslední, nejhorší tajemství a opravdu, snažila se přijít na to, jak se dostala do takové příšerné situace. Proč ho zachránila? Proč prostě nezařvala na Dallase a ostatní a neskončili to?

To by se stalo, kdyby nepromluvil, předtím než omdlel.

Ale on promluvil. Zněl jako člověk. A ona nebyla schopná ho zabít.

“Eriku!”. Kde do háje je? “Eriku, pojď sem!”

Přerušila svůj vnitřní boj a zavolala do noci. Noci? Stevie Rae zamžourala na východ a přísahala, že nebe začíná dostávat barvu zralých švestek, jako před úsvitem. “Eriku! Je čas podat hlášení!” Stevie Rae zařvala potřetí. Zastavila se a rozhlédla se po tichém opatství.

Stevie Rae sklouzla pohledem na zelený dům, který byl dočasně použit jako stáj pro koně Zoey a zbytku party, kteří na nich uprchli ze Školy noci. Ale nebyl to zelený dům, který upoutal její pozornost. Byla to nevinně vypadající bouda vedle něj. Nemohla se na ní přestat dívat. Bouda vypadala jako normální budova bez oken. Dveře nebyly zamčené. Měla by to vědět. Nebylo to tak dávno, co v ní byla.

“Hele, co se děje? Vidělas tam něco?”

“Do prdele!” Stevie Rae vyskočila a otočila se, srdce jí v hrudi bušilo tak silně, že téměř nemohla dýchat. “Eriku! Vystrašil jsi mě! Měl bys udělat aspoň nějaký zatracený hlasitý zvuk nebo něco než na někoho takhle vybafneš.”

“Je mi to líto, Stevie Rae, ale tys mě volala.”

Stevie Rae si zastrčila blond lokny zpátky za ucho a snažila se ignorovat skutečnost, že se jí třesou ruce. Prostě jen vážně není dobrá v tom, plížit se kolem a skrývat před přáteli jisté věci. Zvedla bradu a přinutila svoje nervy se uklidnit. Nejjednodušší způsob jak to udělat bylo vynadat tomu zabedněnci Erikovi.

Stevie Rae přimhouřila oči a podívala se na něj. “Jo, volala jsem tě, protože si měl být vevnitř s ostatními. Co tady sakra vůbec děláš? Zoey se o tebe bála-jako by zrovna teď potřebovala ještě víc stresu.”

“Zoey mě hledala?”

Stevie Rae se usilovně snažila nevalit na Erika oči. On byl táááák otravný. Chvíli se choval jako dokonalý přítel, a pak se náhle změnil v arogantního blbce. Musí to říct o něm Zoey, teda

pokud jí ještě bude chtít poslouchat. V poslední době si nebyly zrovna blízké. Bylo mezi nimi příliš mnoho tajemství … příliš mnoho nevyřčených otázek.

“Stevie Rae! Vnímej mě. Říkala si, že mě Zoey hledala?”

Stevie Rae na něj vyvalila oči. “Měls být uvnitř. Heath, Dallas a ostatní jsou uvnitř. Zoey to ví. Chtěla jen vědět, kde sakra si a proč nejsi tam, kde bys být měl.”

“Kdyby se o mě bála, přišla by sama.”

“Neřekla jsem, že se o tebe bála!” Stevie Rae vyštěkla podrážděně na Erika. “Zoey má toho na starost příliš mnoho, než aby ti tu dělala chůvu.”

“Nepotřebuju žádnou zatracenou chůvu.”

“Opravdu? Tak proč jsem pro tebe musela přijít?”

“Nevím, proč jsi tady. Byl jsem zrovna na cestě dovnitř. Jen sem chtěl ještě jednou obejít opatství. Myslel jsem, že by bylo lepší, kdybych ještě jednou obešel to, co měl zkontrolovat Heath. Víš, že lidi v noci zatraceně špatně vidí.”

“Johnny B není člověk a byl s Heathem.” Stevie Rae si povzdechla. “Jen jdi dovnitř. Vem si něco k jídlu a převleč se do suchého oblečení. Jedna z jeptišek ti řekne, kde budeš spát. Ještě to tady jednou zkontroluju, než vyjde slunce,” řekla Stevie Rae.

“Jestli vyjde slunce,” řekl Erik a mžoural na oblohu.

Stevie Rae sledovala jeho pohled a uvědomila si, že zase pršelo, teplota se pohybovala na hranici mrazu, takže z oblohy zase padal led.

“Tohle mizerné počasí není zrovna to, co teď potřebujeme,” zamumlala Stevie Rae.

“No aspoň to pomůže zakrýt krev z těch Krakounů,” řekl Erik.

Stevie Rae rychle od Erika odvrátila pohled. Do prdele! Nepřemýšlela o krvi! Sledovali krev Krakouna až do boudy? Došlo jí, že je to doočíbijící krvavá cesta, která křičela Tady jsem! Uvědomila si, že Erik čeká na její odpověď. “Jo, ehm, máš pravdu. Asi překopu kolem nějaký led a vezmu polámané větve, a tak zakryju krev z těch 3 ptáků,” řekla s nucenou nonšalancí.

“Nejspíš je to dobrý nápad v případě, že někteří lidé budou skutečně chtít jít ven během dne. Chceš pomoct?”

“Ne,” odpověděla příliš rychle, a pak pokrčila rameny. “S mými super červenoupířími zkušenostmi mi to bude trvat jen chvilku. To není problém.”

“No, tak fajn.” Erik odcházel, ale zaváhal. “Hele, možná bys měla věnovat pozornost krvi na okraji lesa, kde jsou v sousedství byty a silnice. Bylo to tam dost ošklivý.”

“Jo, vím kde to je.” Ona to ví nejlíp.

“Jo, a kde jsi říkala, že je Zoey?”

“Ehm, Eriku, neříkala jsem kde je Zoey.”

Erik se zamračil, čekal, a když se na něj Stevie Rae stále jen dívala, nakonec se zeptal: “Tak co? Kde je?”

“Naposled, když sem jí viděla, tak byla dole v hale v suterénu s Heathem a sestrou Marii Andělou. Ale myslím, že šla zkontrolovat Starka a už je v posteli. Vypadala strašně unaveně.”

“Stark…” zamumlal něco nesrozumitelného o malém dítěti a obrátil se zpátky k opatství.

“Eriku!” zavolala ho Stevie Rae, zatímco se v duchu proklínala za to, že zmínila jméno Starka a Heatha. Počkala, až se na ní ohlédne přes rameno a řekla :“Jako nejlepší kámoška Zoey mi dovol, abych ti něco poradila : dneska toho zažila dost, nechtěj, aby ještě musela řešit problémy s přítelem. Jestli byla s Heathem, tak jen proto, aby se ujistila, že je v pořádku, ne proto , že by do něj byla zamilovaná. Totéž platí pro Starka.”

“A?” řekl Erik, jeho tvář byla bez výrazu.

“A to znamená, že by sis měl vzít něco k jídlu, převléct se a přesunout svůj zadek do postele, aniž bys jí sledoval a odposlouchával.”

“Ona a já jsme spolu, Stevie Rae. Chodíme spolu. Tak jak můžeš považovat snahu jejího přítele starat se o ní a být s ní za sledování?”

Stevie Rae potlačila úsměv. Zoey si ho dá k snídani, vyplivne ho a bude dál pokračovat ve svém dni. Stevie Rae pokrčila rameny: “Cokoliv. Jen jsem ti chtěla poradit, to je vše.”

“Jo, fajn, tak později.” Erik se otočil a šel do opatství.

“Sice je to chytrej kluk, ale určitě se rozhodne špatně,” řekla Stevie Rae tiše, když sledovala, jak jeho široká ramena mizí. “Řekla bych, že na něj sedí to, jak by ho nazvala moje máma : smradlavej skunk.”

Stevie Rae vzdychla. Neochotně přesunula svůj pohled dolů k řadě velkých popelnic, umístěných vedle garáže jeptišek. Odvrátila oči, nechtěla přemýšlet o strašlivých polámaných tělech, které jsou tam pohozeny. “S odpadky.” Řekla ty slova pomalu, jako by mělo každé svou vlastní váhu. Stevie Rae přiznala sama sobě, že Zoey a sestra Marie Anděla mohly mít částečně pravdu v jejich malé diskuzi, ale to neznamená, že to co řekli je o něco míň hnusný.

Dobře, fajn, trochu to přehnala, ale to, že kluci hodily těla Krakounů do popelnice jí opravdu otřáslo, a ne jen kvůli němu. Její oči sklouzly ke kůlně, která stála mlčky vedle zeleného domu.

To co udělali s těly Krakounů ji trápilo, protože ona nevěřila v život po znehodnocení těla - v žádný život. Byla to nebezpečná věc, myslet si, že jsi Bůh, abys mohl rozhodnout, kdo byl hoden života a kdo ne. Stevie Rae to věděla líp než jeptišky a líp, než by kdy mohla Zoey. Nejen, že její život, teda vlastně smrt, byla zmatená díky velekněžce, která začala věřit, že je bohyně, ale Stevie Rae si kdysi myslela , že bohyně měla právo vzít život podle vlastních potřeb nebo rozmarů. Stačilo si vzpomenout na to, jaké to bylo, když byla chycena v tom

hněvu a násilí a udělalo se jí zle. Nechala ty temné časy za sebou a rozhodla se pro dobro a světlo-rozhodla se pro bohyni, a to byla cesta, na níž teď pobývala. Takže, když někdo rozhodl, že něčí život není důležitý, rozrušilo ji to.

Nebo to si aspoň Stevie Rae říkala, když šla kolem opatství, na opačnou stranu od kůlny.

Dej se dohromady, holka … dej se dohromady … stále opakovala znovu a znovu, když došla dolů do příkopu na okraji lesa. Na ten pruh krve si až moc dobře vzpomínala. Našla tlustou, zlomenou větev, ze které rostlo ještě spoustu větviček. Zvedla ji snadno. Byla ráda za větší sílu, která přišla automaticky s její přeměnou na červeného upíra. Použila větev jako koště a kartáčovala s ní krev, zastavila se pokaždé, když odhazovala zlomenou větev nebo jednou, když vyvrátila keř cesmíny a zakryla jím karmínové bazény.

¨

Vrátila se stejnou cestou, ale dala se doleva, pryč z ulice, zpátky na trávník jeptišek. Držela se u plotu.

Nebylo to daleko, stejně jako předtím, když našla velkou krvavou skvrnu. Ale tentokrát na vrchu této skvrny neleželo žádné tělo.

Rozptylovalo jí hučení Kennyho Chesneyho “(Baby) zachraň mě”. Rychle kartáčovala skvrny od krve. Sledovala cestu z kapek krve. Věděla, že kdyby ji nepřikryla větvemi a neokopala led, zavedla by ji přímo k malé kůlně.

Dívala se pozorně na dveře, povzdechla si a pak se vydala k zelenému domu. Dveře byly otevřené, rukojetí otočila snadno. Vstoupila do budovy a zastavila se, zhluboka dýchala a umožnila vůni země smíchané s vůní třech koní, kteří tu byli umístěni, aby uklidnila její smysly. Jako když teplo prorazí ledovou vlhkost, zdálo se, že stejně proniklo teplo do její duše. Ale nedovolila si odpočívat moc dlouho. Nemohla. Musela se o něco postarat a neměla před svítáním moc času. I když slunce bylo zahalené mraky a ledem, nebylo to během dne pro červeného upíra moc příjemné. Byla nechráněná a zranitelná.

Netrvalo dlouho a Stevie Rae našla, co hledala. Jeptišky samozřejmě rády dělaly věci postaru. Místo toho, aby měli elektrické vypínače, moderní hadice a kovové věcičky, sestry měli vědra a naběračky, na zalévání kbelíky s dlouhými a děrovanými tryskami vyrobené pro zalévání malých květin a spoustu nářadí, které bylo zřejmě používáno na údržbu. Stevie Rae naplnila vědro čerstvou vodou z jednoho z mnoha kohoutků, vzala naběračku, několik ručníků z čisté hromady, kterou našla na poličce. Sloužila na uskladnění zahradních rukavic a náhradních hrnců. Na cestě ven se zastavila u mechu. Připomněl jí hustý, zelený koberec. Stála tam, kousala si ret a nerozhodně jako instinkt bojovala se svým vědomím, až se nakonec vzdala a vytrhla dlouhou řádku mechu. Pak si pro sebe zamumlala, že neví, jak ví, co ví. Stevie Rae opustila zelený dům a vrátila se do kůlny.

U dveří se zastavila a soustředila se - její reflexy, schopnost predátora vnímat svou oběť, cítit, vidět kohokoliv, kdo by číhal kolem. Nic. Nikdo venku nebyl. Déšť se sněhem a pozdní hodina drželi všechny v bezpečí a teple jejich domova.

“Všechny, kteří dovedou vycítit nebezpečí,” zamumlala si pro sebe.

Rozhlédla se kolem sebe. Posunula si věci do druhé ruky a volnou rukou otevřela západku.

Dobře. Dobře. Ať už to mám za sebou. Třeba je mrtvý a já se nebudu muset vypořádat s touhle obrovskou chybou, kterou jsem udělala.

Stevie Rae posunula západku dolů a otevřela dveře. Automaticky nakrčila nos. Tahle vůně byla strašná po zemité vůni v zeleném domě. Tato malá budova voněla jako plyn, ropa a žumpa, všechno smíchané s hnusnou vůní jeho krve.

Nechala ho na druhém konci boudy za sekačkou a policí, na které byly věci, které sloužili k péči o trávník, jako jsou zahradnické nůžky, hnojiva a náplně do postřikovače. Podívala se tam a mohla rozeznat nejasný tmavý tvar, ale nehýbal se. Pozorně poslouchala, ale neslyšela nic, kromě padání ledu na střechu.

Děsila se nevyhnutelné chvíle, kdy k němu bude muset jít. Stevie Rae se přinutila vstoupit do kůlny a pevně za sebou zavřela dveře. Šla kolem police a sekačky k bytosti, která ležela na konci haly. Nevypadalo to, že se pohnul od chvíle, kdy ho sem před pár hodinami napůl přinesla, napůl dovlekla a doslova ho hodila do zadního rohu. Ležel polámaný a schoulený v nepříjemné poloze plodu na levé straně. Kulka, která mu projela hrudí, mu poté projela i křídlem, když opouštěla jeho tělo, a naprosto ho zničila. Obrovské černé křídlo leželo krvavé, zničené a zbytečné po jeho boku. Stevie Rae si taky myslela, že má zlomené kotníky. Byly oteklé a dokonce i ve tmě viděla, jak se mu na nich tvořili modřiny. Vlastně, celé jeho tělo bylo dost ošklivě pohmožděné, to ale nebylo žádné překvapení. Sestřelili ho z nebe a velké staré duby na okraji panství utlumily jeho pád natolik, aby na místě nezemřel. Ona ale neměla možnost zjistit, jak moc je zraněný. Věděla ale, že jeho vnitřnosti vypadají pravděpodobně stejně špatně jako jeho tělo zvenku. Pro všechny byl mrtvý. On vypadal jako mrtvý. Dívala se mu na hruď, ale nebyla si stoprocentně jistá. Myslela si, že viděla, jak se mu hruď zvedá nahoru a dolů s jeho dechem. Byl pravděpodobně mrtvý. Pořád na něj zírala a nebyla schopná se obrátit a odejít.

Byla sakra blázen? Proč nezačala myslet dřív, než ho sem přitáhla? Zírala na něj. On nebyl člověk. Nebyl ani zvíře. Tohle nebyla hra na Boha. Neměl zemřít. On se neměl nikdy narodit.

Stevie Rae se otřásla. Stále tam stála, jako by byla zmrazená hrůzou z toho, co udělala. Co by na to řekli její přátelé, kdyby přišli na to, že skrývá Krakouna? Odvrátila by se od ní Zoey? A jak by přítomnost této bytosti dopadla na červená mláďata, všechny červená mláďata? Jako kdyby už neměli k vyřešení spoustu temných a zlých věcí.

Jeptiška měla pravdu. Neměl by v ní vyvolávat soucit. Teď půjde vrátit ručníky a všechny věci do zeleného domu, pak půjde dovnitř, najde Daria a řekne mu, že našla v boudě Krakouna. Pak nechá válečníka provést jeho práci. Kdyby nebyl Krakoun mrtvý, vykonal by Darius svou povinnost. Jen by ulehčil ptačímu muži jeho trápení. Dlouze se nadechla a neuvědomila si, že zatímco se rozhodovala, stále ho pozorovala. Otevřel oči a jejich pohledy se setkali.

“Skonči to…” Krakounův hlas byl slabý a plný bolesti, ale byl jasně a nepopiratelně lidský.

A bylo to. Stevie Rae si uvědomila, proč nezavolala Dallase a ostatní, když ho objevila. Když promluvil a řekl jí, aby ho zabila, jeho hlas zněl jako hlas člověka, který byl zraněný, opuštěný a vystrašený. Nebyla ho schopná zabít předtím, a nebyla schopná to udělat ani teď. Jeho hlas byl odlišný, protože i když vypadal jako někdo, jehož bytí nebylo možné, jeho hlas zněl jako hlas normálního chlapa, který byl zoufalý a který byl naplněn bolestí z očekávání, co nejhorší se mu může stát.

Ne, to bylo špatně. On nečekal na to nejhorší, co se mu stane, on to chtěl. Co si prožil bylo tak strašné, že neviděl žádné jiné východisko kromě smrti. Pro Stevie Rae, třebaže z velké části si sama vytvořila kým je, dělalo ho to velmi, velmi lidským. Ona tam byla. Pochopila jeho úplnou beznaděj.

8kapitola - Stevie Rae

Steve Rae ovládalo nutkání udělat krok zpět, protože lidský hlas, nelidský hlas, a otázku jeho lidství dala dočasně stranou, upřímná pravda byla ,že byl velký ptačí chlap ,jehož krev voněla vážně hnusně. A Stevie Rae s ním byla úplně sama.

“Hele, já vím ,že jsi zraněný, takže ti to nemyslí správně, ale kdybych tě chtěla zabít, rozhodně bych tě netáhla sem.” Snažila se, aby její hlas zněl normálně a raději od něj couvala dál, jak původně chtěla. Setkala se s jeho studenýma červenýma očima, které vypadaly tak zvláštně lidsky.

“Proč mě nezabiješ?” Jeho slova byla o trochu víc než zoufalý šepot, ale noc byla tak tichá, že

Stevie Rae neměla problém ho slyšet. Mohla by předstírat ,že neslyšela co říkal nebo mu nerozuměla, ale už jí unavovaly vytáčky a lži a tak se na něj i nadále dívala a řekla mu pravdu:

“No, vlastně to má víc co dělat se mnou než s tebou a je to dlouhý a složitý příběh. Myslím ,že si nejsem jistá tím proč tě nezabiju. Mám tendenci dělat věci po svém a mohu s jistotou říci ,že nejsem velký fanda do zabíjení.”

Díval se na ni ,dokud se nezačala kroutit pod jeho zvláštním červeným pohledem. Nakonec řekl : Měla bys.”

Stevie Rae zvedla obočí. “Měla bych vědět jestli tě mám zabít, nebo jestli mám dělat věci po svém? Budeš muset být víc konkrétní. Jo a taky bys měl zvážit být míň panovačnej. Nejsi zrovna v pozici abys mi mohl říkat, co mám dělat.”

Zřejmě byl na konci svých sil protože se mu začaly zavírat oči ,ale její slova ho probudili. Viděla jak se mu na tváři mihla emoce, ale jeho tvář pro ni byla tak cizí ,že ji nedokázala přečíst. Otevřel svůj černý zobák a chystal se něco říct. V tu chvíli se jeho tělo otřáslo. Místo mluvení zavřel oči a zasténal. Ten zvuk byl plný utrpení, které bylo zcela lidské.

Automaticky udělala krok směrem k němu. Otevřel oči, a přestože byly skelné bolestí, viděla, že svůj rudý pohled soustředí k ní. Stevie Rae se zastavila a mluvila pomalu a zřetelně. “Dobře, tady je řešení. Přinesla jsem vodu a obvazy, ale nejsem zrovna nadšená z toho že mám k tobě jít, ledaže bys mi dal své slovo, že nezkusíš udělat nic, co by se mi nezamlouvalo.

Tentokrát si Stevie Rae byla jistá emocemi, které viděla v jeho červených lidských očích - bylo to překvapení.

“Nemůžu se pohnout.” Jeho slova byla váhavá, bylo pro něj zřejmě vysilující mluvit.

“Znamená to ,že mám tvé slovo, že mě nekousneš nebo neuděláš cokoliv jiného co by se mi nelíbilo?”

“Anooooo.”

Jeho hlas skončil v hrdle a slovo skončilo syčením, které Stevie Rae nepřišlo vůbec uklidňující. Přesto se napřímila v zádech a přikývla, jako by to slovo neznělo jako od hada. “No. Dobrá. Pojďme se podívat, co můžu udělat, aby ses cítil lépe.”

Pak, než si to stačila rozmyslet, došla až ke Krakounovi. Položila ručníky a mech na zem vedle něj, a opatrně položila i vědro s vodou. Byl opravdu velký. Zapomněla na to. No ,možná to byla spíš ona kdo to vymazal z její paměti, protože “zapomínání” na jeho velikost je dost těžké. Nebylo to úplně snadné odnést ho do téhle boudy před Erikem, Dallasem, Heathem nebo někým jiným kdo by je mohl vidět. I když byl docela lehký na to, jak těžce vypadal.

“Vodu.” To slovo bylo spíš jako skřehot.

“Ach. Jo. Jasně!”

Stevie Rae skočila k vědru a zápolila s rukojetí naběračky. Ta spadla na zem, a jak ona byla trapně roztřesená, spadla ji znovu. Musela ji zvednout a otřít ji ručníkem, pak ji konečně ponořila do vody. Přistoupila k němu blíž. Slabě se pohnul, zřejmě se snažil pohnout na pažích, ale tenhle pokus způsobil ,že znovu zasténal a svěsil paže k bokům , byly zbytečné, jako jeho zlomené křídlo. Stevie Rae nepřemýšlela o tom co dělá, sklonila se nad ním, jemně mu zvedla ramena, naklonila mu hlavu dozadu a držela naběračku nad jeho zobákem. Žíznivě se napil.

Když se napil, pomohla mu lehnout si a dala mu jeden z ručníků pod hlavu.

“Dobře, nemám nic na vyčištění kromě vody, ale udělám co budu moct. Jo a přinesla jsem nějaké proužky mechu. Pokud ti s nimi zabalím rány, pomůže to.” Neobtěžovala se mu vysvětlit, že neměla tušení jak věděla, že mech pomůže vyléčit jeho zranění - byla to jen jedna z informací které čas od času dostávala-odněkud. V jednu chvíli netušila, co má dělat. A v té další si byla jista jak vyléčit jeho rány. Chtěla věřit že jí to našeptávala Nyx, stejně jako našeptávala Zoey, ale pravda byla že to Stevie Rae nevěděla jistě. ” Jen si vybrat dobro nad zlem..” Zamumlala si pro sebe, když začala trhat jeden z ručníků na kusy.

Krakoun otevřel oči a tázavě se na ní zadíval.

“To nic. Mluvím si sama pro sebe. Dokonce i když nejsem sama.. Je to tak trochu moje terapie.” Odmlčela se a setkala se s jeho pohledem. “Tohle bude bolet. Pokusím se být opatrná, ale si pěkně zřízenej.”

“Udělej to.” zašeptal s bolestí v hlase, který zněl až příliš lidsky na to ,aby vycházel z nelidské kreatury.

“Dobře. Dobře, jdeme na to.” Stevie Rae pracovala tak rychle a jemně jak jen to bylo možné. Díra v hrudi byla hrozná. Zranění omyla vodou a očistila ho od větviček a špíny jak to bylo možné. Jeho peří bylo zvláštní. Měl ho na hrudi a pod ním byla kůže, ale bylo to divné. Měl peří a pod ním našla hebké černé chomáčky, které vypadaly jako cukrová vata ze světového veletrhu.

Podívala se na jeho tvář. Položil si hlavu zpátky na ručník. Měl zavřené oči a mělce dýchal.

“Omlouvám se, vím ,že to bolí,” řekla. Jeho jedinou odpovědí bylo zabručení, díky němuž , ironicky, vypadal víc jako chlap. Vážně-bylo známu že bručení je hlavní způsob chlapský komunikace.

“Dobře, myslím ,že si připraven na mech.” Mluvením se snažila uklidnit spíš sebe než jeho. Odtrhla část mechu a pečlivě s ním zabalila ránu. ” Nevypadá to tak špatně, už to tak moc

nekrvácí.” Stále mluvila, i když on nereagoval. “Ted s tebou musím trochu pohnout.” Převalila ho na břicho. aby se dostala ke zbytku rány. Přitiskl obličej do ručníku, aby potlačil zasténání. Stevie Rae mluvila rychle, nenáviděla ten bolestný výkřik.“Díra kterou máš na zádech je větší, ale není tak špinavá, takže ji nebudu muset tolik čistit.” Použila větší kus mechu k pokrytí celé rány, ale udělala to rychle. Pak přesunula svou pozornost na jeho křídla. Křídlo na levé straně bylo zastrčeno podél zad. Nevypadalo, že by bylo jakkoliv zraněné. Ale jeho pravé křídlo, to byl jiný příběh. Bylo úplně špinavé a rozdrcené a viselo mrtvě dolů u jeho boku.

“No, myslím že je načase si přiznat, že nevím co mám dělat. Myslím že střelná rána byla ošklivá, ale aspoň sem věděla co mám dělat. Tvoje křídlo je něco jiného. Nemám tušení co udělat, abych ho zachránila.”

“Zavaž mi ho. Použij natrhané ručníky.” Jeho hlas byl chraplavý. Nedíval se na ni a měl oči stále pevně zavřené.

“Jsi si jistý? Možná bych to měla prostě nechat být.”

“Když to bude zavázané, bude to míň bolet.”

“Dobře, sakra. Fajn.” Stevie Rae se pustila do trhání ručníků do dlouhých pásů a pak je dala k sobě. “Tak dobře. Dám tvé křídlo na záda do stejné pozice v jaké máš druhé křídlo. Je to tak správně?”

Přikývl.

Zadržela dech a zvedla mu křídlo. Trhl sebou a zalapal po dechu. Pustila ho a odskočila od něj. “Do prdele! Omlouvám se! Sakra!”

Podíval se na ní přimhouřenýma očima, lapal po dechu a mezi vzdechy řekl: ” Jen. To. Udělej.”

Zatnula zuby, naklonila se dopředu a snažila se ignorovat jeho tlumené bolestné sténání, přendala jeho křídlo do polohy, která se nejasně podobala poloze nezraněného křídla. Pak se nadechla a řekla : “Budeš se muset trochu nadzvednout, abych tě mohla ošetřit.”

Stevie Rae cítila, jak se jeho tělo napjalo a pak se zvedl, opřel se o levou paži, takže byl nakloněný a v polosedu. Jeho trup byl ale dost daleko od podlahy, takže kolem něj rychle omotala ručník a upevnila mu křídlo.

“Fajn, mám to.”

Zhroutil se. Jeho tělo se celé chvělo.

“Teď ti zavážu kotník. Myslím, že je zlomený.”

Přikývl.

Natrhala ručník na proužky a ovázala mu s nimi překvapivě lidsky vypadající kotník. Vzpomněla si na jejího volejbalového trenéra, který ošetřoval bolavý kotník její spoluhráčky když byla na střední skole Henrietta High, domovem Bojových Slepic.

Bojových Slepic? Dobře, maskot jejích rodného města byl vždycky hloupý, ale v té chvíli přišel Stevie Rae super-zábavný, a ona se musela kousnout do rtu, aby se nezačala hystericky smát. Naštěstí se párkrát nadechla a uklidnila se, zeptala se: “Jsi zraněný ještě někde jinde?”

Zavrtěl hlavou krátkým trhavým pohybem.

“Dobře, tak už jsem hotová, protože myslím, že jsem se o to nejhorší postarala.” Když přikývl na souhlas, sedla si na podlahu vedle něj a otřela si třesoucí se ruce do zbylého ručníku. Pak jen seděla, dívala se na něj a přemýšlela co bude sakra dělat dál. “Něco ti řeknu,” řekla nahlas, “doufám, že už nikdy v mém zatraceném životě nebudu muset ošetřovat jiné zlomené křídlo.”

Otevřel oči, ale nepromluvil.

“Bylo to příšerné. Křídlo bolí víc než zlomená ruka nebo noha, viď?

Mluvila protože byla nervózní, a jelikož Stevie Rae neočekávala žádnou odpověď, byla překvapená když řekl: ” Jo, to bolí.”

“No, já jsem si to myslela,” pokračovala, jako by spolu dva lidé vedly běžný rozhovor. Jeho hlas byl stále ještě slabý, ale zdálo se, že je pro něj už snazší mluvit a hádala že znehybnění jeho křídla mu opravdu trochu pomohlo od bolesti.

“Myslím, že potřebuju víc vody,” řekl.

“Jo, jasně.” Popadla naběračku, ráda že už se jí tolik netřesou ruce. Tentokrát byl schopný sám zvednout hlavu. Ona mu jen musela nalít vodu do úst, nebo do zobáku, nebo jak se tomu správně říká.

Protože už vstala, Stevie Rae se rozhodla, že by bylo dobré posbírat krvavé kusy ručníků a donést je pryč. Čich červených mláďat nebyl tak dobrý jako ten její, ale také u nich nebyl zaostalý tak jako u nováčků. Nechtěla jim dát žádný důvod k tomu, aby čmuchali kolem. Rychle prohlédla okolí boudy a našla velký trávník s taškami na odpad, které naplnila hadry. Byly tam tři ručníky, které nepoužila a aniž by nad tím opravdu přemýšlela, rozložila je a zakryla z Krakouna tolik, kolik jen bylo možné.

“Ty jsi Červená?”

Jeho hlas ji zaskočil. Měl zavřené oči a byl tak klidný. Zatímco uklízela, předpokládala, že usnul, nebo možná omdlel. Teď byly jeho lidské oči znovu otevřené a pozorovali ji.

“Nevím, jak ti mám odpovědět. Jsem červená upírka, jestli je to to co máš na mysli. První červená upírka.” Vzpomněla si na Starka a na jeho dokončené tetování, které z něj udělalo druhého červeného upíra a přemýšlela, jak bude zapadat do jejího světa, ale nijak se o něm nechtěla zmiňovat Krakounovi.

“Jsi Červená.”

“No, jo. Myslím, že jsem.”

“Můj otec řekl že Červený je silný.”

“Jsem silná,”řekla Stevie Rae bez váhání. “Tvůj otec? To myslíš Kalona?”

“Ano.”

“Je pryč, víš?”

“Vím.” Odvrátil se od ní. “Měl bych být s ním.”

“Bez urážky, ale podle toho co o tvým tátovi vím, myslím, že je lepší že si tady a on ne. Neni to zrovna příjemnej chlapík. Nemluvě o tom že se Neferet úplně zbláznila !!”

“Moc mluvíš,” řekl a pak se bolestně zašklebil.

“Jo, to je můj zlozvyk.” Když jsem nervózní, ale to neřekla. “Podívej, měl by sis odpočinout. Já jdu.

Navíc slunce už vyšlo před pěti minutami, takže to znamená, že musím být vevnitř. Jediný důvod, kdy můžu jít ven, je když je obloha plná mraků.” Svázala pytle na odpadky a posunula kbelík s vodou a naběračkou do jeho dosahu, aby byl schopen na ni dosáhnout.

“Tak ahoj. Já, ehm, uvidíme se později.” Začala pospíchat pryč, ale jeho hlas ji zastavil.

“Co se mnou uděláš?”

“Ještě nevím.” Povzdechla si, zavrtěla sebou a nervózně si oždibovala nehet. ” Podívej, myslím že aspoň na jeden den jsi tady v bezpečí. Je bouře, takže sem jeptišky nepůjdou. Všechny mláďata zůstanou pravděpodobně uvnitř až do západu slunce. Do té doby bych měla vědět, co s tebou udělám.”

“Pořád nechápu, proč o mě neřekneš ostatním.”

“Jo. No, to sme dva. Zkus si odpočinout. Vrátím se.”

Její ruka už byla položena na klice, když znovu promluvil. “Mé jméno je Rephaim.”

Stevie Rae se na něj přes rameno usmála. “Ahoj. Já jsem Stevie Rae. Těší mě Rephaime.”

Rephaim sledoval jak Červená opouští budovu. Napočítal do sta po zaklapnutí dveří a pak se začal pomalu zvedat, dokud se nepřinutil posadit. Teď, když byl plně při vědomí, začal rekapitulovat svoje zranění. Jeho kotník nebyl zlomený. Bolel, ale mohl s ním hýbat. Jeho žebra jsou pohmožděná, ale nemyslel si, že by byla nějaká zlomená. Střelné rány v hrudi byly vážné, ale Červená mu je vyčistila a zabalila mechem. Pokud to nezačne hnisat a hnít, tak se vyléčí. Mohl hýbat pravou paží, i když to bylo obtížné, byla nepřirozeně ztuhlá a slabá.

Konečně přesunul svou pozornost ke křídlům. Rephaim zavřel oči a zkoumal svou myslí šlachy a vazy, svaly a kosti přes celá jeho záda a po celé délce jeho zraněného křídla. Zalapal po dechu, skoro nemohl dýchat, když skutečně pochopil plný rozsah škod střely a následného hrozného bolestného pádu.

On nikdy nebude znovu létat.

Realita byla tak hrozná, že se snažil myslet na něco jiného. Myslel raději na Červenou a snažil se vzpomenout si na všechno co mu otec řekl o její síle. Možná si vzpomene na něco, co by vysvětlilo její neobvyklé chování. Proč ho nezabila? Možná že-nebo spíš vyzradí jeho přítomnost svým přátelům.

Pokud to udělá, budiž. Život jak ho znal dosud byl pro něj u konce. Přivítal by šanci bojovat proti komukoliv, kdo by ho chtěl držet jako vězně.

Ale nevypadalo to jako by ho věznila. Snažil se přemýšlet, nutil mysl k práci přes bolest, vyčerpání a zoufalství. Stevie Rae. To bylo jméno, které mu řekla. Jaký byl její motiv k tomu, aby ho tady uložila, ne-li uvěznila a k čemu ho chce použít? Mučení. Dávalo smysl, že by ho držela při životě, aby ho pak ona a její spojenci mohly přinutit říct všechno, co věděl o jeho otci. Jaký jiný důvod by měla k tomu, aby ho nezabila? On by udělal to samé, kdyby měl to štěstí a byl na jejím místě.

Brzo zjistí, že syna nesmrtelného tak lehce nezlomí, pomyslel si.

Vyčerpal i poslední zbytky své velké síly a Rephaim zkolaboval. Snažil se postavit, aby si ulevil od bolesti, která zasáhla jeho tělo s každým úderem jeho srdce, ale bylo to nemožné. Jen čas může zmírnit jeho fyzickou bolest. Nic ale neulehčí jeho hlubokou duševní bolest. Už nikdy nebude schopen znovu létat.

Ona by mě mohla zabít, pomyslel si. Snad ji k tomu budu moct vyprovokovat, jestli se vrátí sama.

A pokud se vrátí s někým z jejích spojenců a mučením se ze mě budou snažit dostat otcovo tajemství, nebudu jediný, kdo bude křičet.

Otče? Kde jsi? Proč jsi mě opustil?

To byla jeho poslední myšlenka než si ho konečně vyžádalo nevědomí, a on usnul.

kapitola 9

Zoey

“Hele, pamatuješ jak si tý jeptišce slíbila, že půjdeš do postele? Jsem si jistej, že nemyslela do jeho postele.” Heath strčil hlavu do dveří Starkova pokoje.

Zvedla jsem na Heatha obočí.

Vzdychl. “Řekl sem, že tě budu sdílet se stupidnímu upíry, jestli budu muset, ale neříkal sem, že se mi to bude líbit.”

Zavrtěla sem hlavou. “Dneska večer mě s nikým sdílet nebudeš. Jdu sem jen proto, abych se ujistila, že je Stark v pořádku. Pak půjdu do mojí postele. Sama. Jen se sebou. Jasný?”

“Jasný.” Usmál se a jemně mě políbil. “Uvidíme se brzy, Zo.”

“Uvidíme se brzy, Heathe.”

Sledovala sem, jak schází dolů do haly. Byl vysoký, svalnatý a každým coulem vypadal jako fotbalová hvězda. Plánoval, že příští rok půjde na OU, měl dostat stipendium, a pak, po

vysoké škole by byl buď policajtem nebo hasičem. Ať si vybere cokoliv, jedna věc je jistá - Heath bude jeden z dobrejch chlapů.

Ale ať udělá cokoliv, bude také choť upíří velekněžky?

Jo. Sakra, jo. Ujistím se, že Heath dostane budoucnost, po které touží. Takovou, jakou jsme si jako děti naplánovali. Jistě, něco mělo být jinak. Ani jeden z nás neplánoval ty upírské věci. Některé věci budou opravdu těžké - jako, no dobře, prostě upírské věci. Ale pravda je, že se starám o Heatha tak moc, abych ho dostala ze svého života. Starám se o něj tak moc, abych mu nezničila život. Prostě to budeme muset zvládnout. Tohle období. Až do konce.

“Pudeš dál nebo tady budeš jen tak stát a nervovat se?”

“Svatý keci, Afrodito! Mohla by ses přestat plížit a strašit mě?”

“Nikdo se tady tajně neplíží a svatý keci? Neni to náhodou rouhání? Protože pokud jo, tak se obávám, že budu muset probudit Svatouškovskou policii a říct jim, aby tě zatkli.” Darius následoval Afroditu do chodby a vrhl na ní zamilovaný pohled, který v ní vyvolal vzdech. “Tak.

Stark není mrtvý,” řekl.

“Hele, dík za tuhle informaci. Způsobila, že se cítím mnohem líp,” řekla jsem sarkasticky.

“Nechovej se jako idiot, když se snaží být milý.”

Obrátila sem svou pozornost na jediného rozumného člověka v této místnosti a zeptala se Daria : “Nepotřebuje něco?”

Válečník zaváhal jen na okamžik, ale ta chvilka stačila, abych si toho všimla. Potom řekl : “Ne. Je na tom dobře. Věřím, že se úplně uzdraví.”

“Noo…” protáhla sem slovo a přitom přemýšlela, co se to tu sakra doopravdy děje. Byl Stark zraněn vážněji než mi Darius řekl? “Opravdu rychle se na něj podívám a pak si půjdu lehnout.” Zvedla sem na Afroditu obočí. ” Ty a já sme spolubydlící. Darius má pokoj s Damienem a Jackem. Uh, to znamená, že kdybys spala s Dariem, jeptišky by si o tobě mysleli, že se rouháš. Chápeš to, že jo?”

“Ach. Nemusela si mi dávat přednášky! Myslíš, že se neumím chovat slušně? Zapomněla si, jak důležití jsou moji rodiče v Tulse? Můj. Táta. Je … Starosta! Nemůžu uvěřit, že sem si musela tyhle kecy vyslechnout!”

Já i Darius sme jen zírali, neschopni slova, jak se Afroditin hlas měnil v pískot. Jako by dostávala

záchvat.

“Už sem to slyšela od tý zatracený jeptišky. Plus, tohle opatství neni zrovna romantický. Navíc já chci mít žhavej sex, zatímco ty tučňáci se furt jen modlí a křižujou. Ugh. To Těžko. Bohyně! Nesmím tu zůstat moc dlouho nebo se ze mě stane měkota.”

Když se zastavila, aby se nadechla, vložila sem se do toho. “Nemyslela jsem tím, že nevíš, jak se máš chovat. Jen jsem ti to chtěla připomenout. To je všechno.”

“Jo? Blbost. Si opravdu špatná lhářka, Z.” Přešla k Dariovi a tvrdě ho políbila na ústa. “Později miláčku. Budeš mi v posteli chybět.” Vrhla na mě znechucený pohled. “Jen řekni dobrou tvýmu klukovi číslo 3 a dostaň svůj zadek do našeho pokoje. Nesnáším, když mě někdo probudí v mém vlastním pokoji.” Aphrodita hodila svými nádhernými dlouhými vlasy, škubla sebou a odešla.

“Je opravdu úžasná,” řekl Darius a láskyplně se za ní díval.

“Pokud tím úžasná myslíš otravná, tak s tebou souhlasím.” Zvedla sem ruku na zastavení jeho

“nenítakšpatná” komentáře dřív, než to mohl udělat.

“Teď nechci mluvit o tvojí přítelkyni. Jen chci vědět jak na tom Stark doopravdy je.”

“Stark se uzdravuje.”

Všimla jsem si dlouhé pomlky v jeho větě. Zvedla sem na válečníka obočí. “Ale..”

“Ale nic! Stark se hojí.”

“Proč mi přijde, že je toho víc?”

Darius chvíli čekal a pak se trochu rozpačitě usmál . “Možná proto, že ti tvoje intuice říká, že je toho víc.”

“Fajn, co to je?”

“Celé je to o energii, duchovi a krvi. Stark je potřebuje, ale nemá jich dostatek.”

Párkrát jsem zamrkala a snažila se pochopit, co mi to tu vlastně Darius říká. Zhluboka jsem se nadechla a pak jako by se mi nad hlavou rozsvítila žárovka. Cítila jsem se jako naprostej idiot, že sem to nepochopila dřív. “Byl zraněný stejně těžce jako já, takže ho musí vyléčit krev stejně, jako vyléčila mě. Tak proč si to neřekl dřív? Nesmysl!” Pořád sem blábolila, jak usilovně sem přemýšlela

“Sice moc nechci, aby kousnul Aphroditu, ale-”

“Ne!” Darius mě přerušil, byl víc než jen trochu naštvaný při pomyšlení, že by Stark měl pít z jeho přítelkyně. “Afroditin otisk se Stevie Rae je pro ostatní upíry odpudivý.”

“No, sakra! Tak mu dáme sáček s krví nebo něco, ale myslím, že bychom se mohly pokusit najít nějakého člověka, kterého by mohl kousnout…” Můj hlas se vytratil. Nenáviděla sem, nenáviděla, nenáviděla pouhou představu o tom, že Stark pije z někoho jiného. Chci říct, že už sem se musela zabývat jeho kousavými mimoškolními záležitostmi dřív. Tedy než mi slíbil věrnost jako můj válečník. Doufala sem že ho to změnilo. Doufala, že dny, kdy kousal jiné dívky už byly za ním. Ale neměla bych být tak sobecká a skrýt své pocity. Musí dostat to, co by ho mohlo vyléčit.

“Už sem mu dal trochu krve k ledu na ošetřovně. Není v nebezpečí smrti. Zotaví se.”

“Ale?” Byla sem podrážděná z toho, že všechny věty, které Darius řekl, byly nedokončené.

“Ale když válečník slíbí věrnost své velekněžce, je mezi nimi zvláštní pouto.”

“Jo, to už vím.”

“To pouto je ale víc než jen přísaha. Už od dávných dob Nyx dávala požehnání velekněžkám a válečníkům, kteří jim sloužili. Vy dva jste spojeni pomocí požehnání Bohyně. To mu dává ohledně tebe jakousi intuici. Usnadní mu to tvou ochranu.”

“Intuici? To myslíš jako Otisk?” Bohyně! To sem jako otisknutá s dvěma kluky?

“Otisk a přísaha válečníka mají mnoho společného. Oba váže dva lidi dohromady. Ale Otisk je hrubější druh spojení.”

“Hrubější? Co tím myslíš?”

“Myslím, že Otisk je mezi upírem a člověkem o kterého se hluboce zajímáš, to je spojení, které vzniká krví a vládne našim nejpodlejším emocím : vášni, touze, potřebám, hladu, bolesti..” Zaváhal, zřejmě se snažil utřídit opatrně slova, než je vysloví. “Ty už si něco takového se svým chotěm zažila, ne?”

Moje kývnutí bylo pomalé a ve tvářích sem cítila horkost.

“Opakem toho, co máš s Heathem je to, co máš se Starkem.”

“No, opravdu to netrvá moc dlouho. Nevím o tom skoro nic.” Ale hned jak sem to vyslovila, uvědomila sem si, že spojení, které mám se Starkem přesahuje chuť se z něj napít. Vlastně sem ani nemyslela na to, abych z něj pila, nebo aby on pil ze mě.

“Čím déle ti bude válečník sloužit, tím víc budeš chápat pouto mezi vámi. Tvoje spojení s tvým válečníkem se může vyvinout tak, že on bude cítit většinu tvých emocí. Například, pokud bude velekněžka ohrožena, válečník, který jí složil přísahu může cítit její strach. A tím, že bude cítit emoce své velekněžky, může ji ochránit před vším, co jí ohrožuje.

“To sem nevěděla,” koktala sem nervózně.

Dariův úsměv byl ironický. ” Nesnáším, když zním jako Damien, ale vážně by sis měla najít čas na přečtení tvých učebnic pro mláďata.”

“Jo, sou na vrcholu mího seznamu. Vrhnu se na to jakmile se můj svět přestane snažit explodovat. Dobře, tak Stark může být schopný říct, jestli mám z něčeho strach. Co to má společného s jeho zraněním?”

“Vaše spojení není tak jednoduché. Není to jen o tom, že vnímá tvůj strach. Je to také o energii a o duchovi. Tvůj válečník může nakonec cítit mnoho tvých emocí, zvlášť pokud bude v tvých službách dlouhou dobu.”

Vzpomněla sem si na velmi emotivní zážitek, když sem sdílela vzpomínky s A-you, zatímco sem byla uvězněná v Kalonově náruči. Měla sem stáhnutý žaludek z toho, že bych to musela Dariovi popisovat. “Pokračuj,” řekla sem.

“Válečník může absorbovat kněžčiny emoce. Také může absorbovat jejího ducha, zvláště jestli

k němu má kněžka silný vztah. Často se může napojit na vaše spříznění.”

“Co to sakra znamená Dariusi?”

“To znamená, že může doslova pohltit energii přes krev.”

“Chceš tím říct, že jsem to já, koho musí Stark kousnout?” Dobře, musím se přiznat, že moje srdce začalo při této představě bít rychleji. Vážně už mě to ke Starkovi neuvěřitelně táhne a věděla sem, že sdílet s ním krev by byl extra žhavej zážitek.

Zlomilo by to taky Heathovi srdce? A kdybych ze sebe nechala pít Starka dostal by se do mé mysli a viděl by mé vzpomínky na A-yu? Sakra! Sakra! Sakra! Sakra! Sakra! Sakra!

Pak mě zasáhla nová myšlenka. “Hej, počkej. Říkal si, že Stark nemůže kousnout Aphroditu, protože má už otisk se Stevie Rae a tak ostatní nechtějí její krev. Já sem otisklá s Heathem. Znamená to, že ostatní moje krev taky odpuzuje?”

Darius zavrtěl hlavou. “Ne, Otisk provede změny pouze v lidské krvi.”

“Takže moje bude účinkovat na Starka?”

“Ano, tvoje krev by mu určitě pomohla k uzdravení, a on to ví. To je taky důvod, proč sem ti to chtěl všechno vysvětlit.” Darius pokračoval, jako by mi právě před ním nehrozilo citové zhroucení. “Měla bys taky vědět, že on z tebe odmítá pít.”

“Cože? On ze mě odmítá pít?” Tak fajn! Jasně. Měla sem trochu strach z toho, co by se stalo, kdyby ze mě Stark pil, ale to neznamená, že jím chci být odmítnutá.

“On ví, že ses teprve nedávno vzpamatovala z útoku Krakouna. To zvíře tě málem zabilo, Zoey. Stark od tebe nechce pít, kdyby tě to mělo oslabit. Pokud by se z tebe napil, s tvojí krví by z tebe čerpal energii a ducha. Faktem je, že nikdo neví kam odešel Kalona a Neferet, a to znamená, že nevíme, kdy jim budeme muset čelit znovu. Souhlasím s jeho rozhodnutím, že z tebe nebude pít. Musíš mít sílu.”

“Takže je můj válečník,” kontrolovala sem.

Darius si povzdechl a pomalu kývnul hlavou. “Souhlasím, ale může být nahrazen.”

“Nemůže být nahrazen!” vyhrkla sem.

“Nechci, aby to znělo bezcitně, ale musíš být moudrá ve všech svých rozhodnutích.”

“Starka nelze nahradit,” opakovala sem tvrdohlavě.

“Jak si přeješ, kněžko.” Lehce sklonil hlavu a změnil téma. “Teď si pochopila následky přísahy válečníka. Chci tvoje svolení, abych sám teď složil formální slib.”

Ztěžka sem polkla. “No, Dariusi,mám tě opravdu ráda a vážně odvádíš výbornou práci v péči o mě, ale myslím, že bych se cítila trochu trapně mít dva kluky, kteří jsou ke mně zavázáni přísahou.” Jako bych už takhle neměla dost problémů.

Darius se na mě rychle usmál. Zavrtěl hlavou a mám dojem, že se ze všech sil snažil se mi nesmát. “To si pochopila špatně. Zůstanu s tebou a povedu ty, kteří tě střeží, ale svou přísahu válečníka chci složit Afroditě - to je to o co jsem chtěl požádat.”

“Chceš být zavázán k Afroditě?”

“Chci. Vím, že je neobvyklé pro upíra válečníka složit přísahu člověku, ale ona není obyčejný člověk.”

“Ty mi pověz,” zamumlala sem. Pokračoval, jako bych nic neřekla.

“Ona je opravdu prorokyně, kterou bohyně Nyx dává do stejné kategorie jako velekněžku.”

“Nebude tvoje přísaha nějak vadit jejímu otisku se Stevie Rae?”

Darius pokrčil rameny. “Uvidíme. Jsem ochoten riskovat.”

“Miluješ ji, viď.”

Setkal se s mým pohledem a hřejivě se usmál. “Jo.”

“Je to vážně osina v zadku.”

“Je výjimečná.“opáčil. “A potřebuje mou ochranu, zejména v následujících dnech.”

“No. Máš pravdu.” Pokrčila sem rameny. “Dobře. Máš mě svolení. Neříkej, že sem tě nevarovala o tom, jak hrozně je otravná.”

“Budu na to myslet. Děkuji, kněžko. Prosím, neříkej nic Afroditě. Rád bych ji svou nabídku přednesl osobně.”

“Mlčím jako hrob.” Udělala sem malé pantomima se zipem jako mými rty a zahodila klíč.

“Pak ti přeji dobrou noc.” Položil si pěst na srdce, uklonil se a byl pryč.

kapitola 10

Zoey

Zůstala sem v hale a snažila se utřídit si myšlenky v mé hlavě. Wow! Darius se zeptá Aphrodity, jestli přijme jeho přísahu jako jejího válečníka. Páni! Upíří válečník lidské prorokyně. Huh. Kdo ví.

A další zvláštní věc : Stark může cítit moje pocity, které jsou dostatečně silné. No, měla sem dost silný pocit, že to bude nepříjemné. A pak mi došlo, že sem cítila silný pocit, který byl

určitě cítit silně. A tak sem zkusila potlačit všechno, co mě nervovalo, což on pravděpodobně mohl cítit.

Nepochybně, z toho za chvíli zešílím.

Potlačila sem povzdech a tiše otevřela dveře. Jediné světlo pocházelo z vysoké modlitební svíčky (druhu, který najdete v obchodu s potravinami, na kterých sou opravdu zvláštní náboženské motivy). Tahle nebyla tak divná. Byla růžová, měla na sobě pěkný obrázek Panny Marie a smrděla jako růže.

Po špičkách sem šla ke Starkově posteli.

Nevypadal dobře, ale už nevypadal tak bledě a hrozně, jak tomu bylo ještě nedávno. Zdálo se, že spí. Nebo alespoň jeho oči byly zavřené, jeho dech pravidelný a vypadal uvolněně. Neměl košili. Nemocniční pokrývku měl vytaženou až nahoru. Koukali mu z ní jen ruce, takže sem mohla vidět jen obrovský bílý obvaz, kterým měl ovázaný celý hrudník. Vzpomněla sem si jak hrozně hořel a přemýšlela, a to i s ohledem na možné následky, jestli bych se neměla říznout do ruky, stejně jako to Heath udělal pro mě, a strčit mu ji k ústům. Nejspíš by začal automaticky, bez přemýšlení, pít to, co by ho mohlo vyléčit. Ale byl by pak na mě naštvaný, kdyby si uvědomil, co udělal? Pravděpodobně. Věděla sem, že Heath a Erik by určitě byly.

Sakra. Erik. Ještě sem s ním nemluvila.

“Přestaň se stresovat.”

Vyskočila sem a okamžitě pohlédla Starkovi do tváře. Jeho oči už nebyly zavřené. Díval se na mě pohledem, který byl někde mezi sarkastickým a pobaveným.

“Přestaň mě psychicky odposlouchávat.”

“To sem nedělal. Poznal sem to podle toho, jak sis kousala rty, tvůj neklid byl vidět i zvenku.

Takže se domnívám, že už s tebou Darius mluvil.”

“Jo, mluvil. Věděl si o tom všem předtím, než si mi složil přísahu?”

“Jo, o většině. Mám na mysli, četl sem o tom ve škole a mluvili jsme o tom na hodině Sociologie minulej rok. Je ale něco jinýho o tom slyšet a zažít to, ačkoli.”

“Můžeš opravdu cítit, co cítím já?” Zeptala sem se váhavě, skoro jako bych se bála dozvědět se pravdu.

“Začínám, jen to není jako bych přímo slyšel tvoje myšlenky nebo něco podobně bláznivého. Jen někdy cítím věci a vím, že ty pocity nejsou moje. Když to přišlo poprvé, tak sem to ignoroval, ale pak sem si uvědomil, co se děje a začal tomu věnovat víc pozornosti.” Začal se usmívat.

“Starku, musím ti říct, že mi trochu přijde, jako bys mě tím špehoval.”

Zatvářil se vážně. “Nešpehuju tě. To není o tom, že bych tě sledoval přes tvou mysl. Nebudu napadat tvou mysl, jen tě budu držet v bezpečí. Myslel sem, že ty-” zarazil se a odvrátil ode mě pohled. “Nevadí, to není důležité. Jen bys měla vědět, že nebudu používat to co je mezi námi, abych tě sledoval přes tvou mysl.”

“Myslels, že já co? Dokonči, cos předtím chtěl říct.”

Dlouze a podrážděně vydechl a znovu se na mě podíval. “To co sem chtěl říct bylo, že jsem myslel, že mi věříš trochu víc. To je jeden z důvodů, proč sem se rozhodl složit ti přísahu. Že mi věříš víc, než komukoliv jinému.”

“Věřím ti,” řekla sem rychle.

“Ale myslíš si, že tě budu sledovat? Důvěra a špehování nejdou dohromady.”

Když to řekl takhle, viděla sem to jeho pohledem a některé z mých počátečních nejistot začaly slábnout. “Nemyslím si, že bys to dělal schválně, ale když cítíš moje emoce, nebo jak to je, pak bude pro tebe celkem snadné mě…” Slova se vytratila a já se začala ošívat, takhle konverzace není zrovna příjemná.

“Špehovat?” Dokončil za mě. “Ne. Nebudu. Pokud máš strach, budu věnovat pozornost pouze psychické stránce. Všechno ostatní budu ignorovat, třeba to jak se cítíš.” Setkala sem se s jeho pohledech a v jeho očích uviděla bolest. Sakra! Nechtěla sem mu ublížit.

“Budeš ignorovat všechno co cítím?” zeptala sem se tiše.

Přikývl a na obličeji se mu usídlila bolestná grimasa. Ale když odpověděl, jeho hlas byl normální.

“Všechno, kromě toho, co budu potřebovat vědět, abych tě ochránil.”

Beze slova sem pomalu natáhla ruku a vzala ho za tu jeho.

Neodtáhl se ode mě, ale taky nic neřekl.

“Hele, tenhle rozhovor sem začala špatně. Věřím ti. Jen sem byla překvapená, když mi Darius řekl o té psychické záležitosti.”

“Překvapená?” Stark stáhl rty do úzké linky.

“Dobře, možná sem se z toho skoro zcvokla. To je lepší slovo. Mám jen na vyřešení spoustu věcí a myslím, že sem teď trochu vystresovaná.”

“Ty si určitě vystresovaná,” řekl. “A tou spoustou věcí máš na mysli ty tvoje dva kluky, Heatha a Erika?

Povzdechla sem si: “Bohužel ano.”

Chytil mé prsty do svých. “Ti ostatní kluci nic nemění. Moje přísaha váže nás dva.”

Tak tohle znělo zatraceně až moc jako Heath. Musela sem se nutit, abych se nezačala vrtět.

“Zrovna teď o nich s tebou nechci moc mluvit.” Ani nikdy jindy myslela sem si, ale nahlas to neřekla.

“Chápu to,” řekl. “Taky teď o těch pankáčích nechci mluvit.” Zatahal mě za ruce. “Proč si na chvíli nesedneš vedle mě?”

Posadila sem se opatrně na kraj postele, nechtěla sem ho příliš tlačit nebo mu jinak ublížit.

“Neublížím ti.” řekl a nasadil arogantní úsměv.

“Seš na tom mizerně.” řekla sem.

“Zachránila si mě a já budu v pohodě.”

“Bolí to hodně?”

“Je mi líp,” řekl. “Ty masti co dali jeptišky Dariovi na popáleniny pomáhají. Kromě mé hrudi je teď všechno ostatní necitlivé.” Ale když mluvil, neklidně se posunul, jako by nemohl najít pohodlnou polohu. “Jak to jde venku?” Náhle změnil téma, než sem z něj mohla dostat víc o tom, jak se cítí.

“Povedlo se všem těm Krakounům zmizet spolu s Kalonou?”

“Myslím, že ano. Stevie Rae a kluci našli tři z nich mrtvé.” Vzpomněla sem si na divnou reakci Stevie Rae, když jí Dallas řekl, že ty těla hodil do popelnice.

“Co se děje?” zeptal se Stark.

“Nevím to jistě,” odpověděla sem mu upřímně. “Znepokojuje mě to, co se děje se Stevie Rae.”

“Jako?” povzbudil mě.

Podívala sem se na naše spojené ruce. Kolik mu toho můžu říct? Mohla bych s ním o tom skutečně mluvit?

“Jsem tvůj válečník. Můžeš mi věřit svůj život. To znamená, že mi můžeš svěřit i všechna svá tajemství.” Podívala sem se mu do očí a on se sladkým úsměvem pokračoval. “Jsme spojeni přísahou. To je silnější než Otisk nebo pouto mezi přáteli. Nikdy tě nezradím, Zoey. Nikdy. Můžeš mi ve všem věřit.”

Chtěla sem mu říct o mé paměti A-ya, ale místo toho sem vyhrkla : “Myslím, že Stevie Rae skrývá červená mláďata. Ty špatné.”

Jeho úsměv zmizel. Posadil se a ostře se nadechnul. Byl úplně bílý. “Ne! Ty nemůžeš vstát!” zatlačila sem mu ramena mírně dozadu.

“Musíš říct o tom Dariusovi,” řekl Stark skrz zaťaté zuby.

“Nejdřív si promluvím se Stevie Rae.”

“Nemyslím si, že je to-”

“Vážně - musím si se Stevie Rae promluvit jako první.” Vzala sem mu ruku a snažila se ho tím dotekem donutit, aby pochopil. “Je to moje nejlepší kamarádka.”

“Věříš jí?”

“Chci jí věřit. Musím jí věřit.” Moje ramena poklesly v porážce. “Ale kdyby mi neřekla čistou pravdu, tak půjdu za Dariem.”

“Musím se dostat pryč z téhle zatracené postele, abych se ujistil, že nejsi obklopena nepřáteli!”

“Nejsem obklopena nepřáteli! Steavie Rae není můj nepřítel.” Poslala sem tichou modlitbu k Nyx a modlila se, aby to byla pravda. “Podívej, i já sem dřív před mými přáteli skrývala pravdu - zlou pravdu.” Zvedla sem obočí a střelila po něm pohledem. “Skrývám tebe před mými přáteli.”

Zazubil se. “Tak je něco jiného.”

Nenechala sem ho mě škádlit, tohle je závažné. “Ne to opravdu není.”

“Dobře, slyším, co říkáš, ale stále to nechápu. Nepředpokládám, že bys se Stevie Rae chtěla mluvit tady, kdybys ji chtěla zlomit.”

Zamračila sem se na něj. “Ne, to není pravděpodobné.”

“Pak mi slib, že budeš opatrná a nebudeš s ní sama, když s ní budeš mluvit.”

“Ona by neudělala nic, co by mi ublížilo!”

“Vlastně, ani si nemyslím, že by ti mohla ublížit, vzhledem k tomu, že ty ovládáš všech 5 prvků a ona jen jeden. Ale nevíš jaké schopnosti mají ty špatná červená mláďata, nebo kolik jich tam je. A já vím něco málo o tom jaké to je být červeným mládětem, takže mi prosím slib, že budeš opatrná.”

“Jo, dobře. Slibuju.”

“Fajn.” Uvolnil se a trochu si na posteli poposedl.

“Hele, fakt nechci, aby ses o mě teď bál. Chci, aby ses teď soustředil na to, aby ti bylo líp.”

Zhluboka sem se nadechla a pokračovala. “Myslím, že je dobrý nápad, aby ses ode mě napil.”

“Ne!”

“Podívej, chceš být přece schopný mě chránit, ne?”

“Chci,” řekl a pevně kývl hlavou.

“To znamená, že čím dřív se z toho dostaneš, tím dřív mě budeš moct chránit, viď.”

“Jo.”

“A rychleji se z toho dostaneš, pokud se ode mě napiješ, viď. Je to logické.”

“Podívala ses v poslední době do zrcadla?” zeptal se náhle.

“Huh?”

“Máš nějakou představu, jak unaveně vypadáš?”

Cítila sem jak se mi po tváří rozlévá horkost. “Opravdu sem v poslední době neměla čas starat se o takové věci jako je make-up, nebo jak vypadají moje vlasy,” řekla sem defenzivně.

“Nemluvím o make-upu nebo o vlasech. Mluvím o tom, jak bledá si. Máš tmavé kruhy pod očima.”

Jeho pohled sklouzl dolů, kde jsem pod košilí měla dlouhou jizvu, která se táhla od jednoho konce mých ramen k druhému. “Jak si na tom se svým zraněním?”

“Fajn.” Volnou rukou sem si tahala za košili, i když sem věděla, že jizva vidět není.

“Hele,” řekl jemně. “Já jí už viděl, pamatuješ?”

Setkala sem se s jeho očima. Ano, vzpomněla sem si. Vlastně, on neviděl jen mou jizvu. Viděl mě celou. Nahou. Dobře, tak teď už sem byla rudá celá.

“Nechtěl sem tě uvést do rozpaků. Jen se ti snažím připomenout, že i ty si v poslední době málem zemřela. Musíš být silná a zdravá, Zoey. A to je důvod, proč si nevezmu tvou krev.”

“Ale já taky potřebu, abys byl silný a zdravý.”

“Budu. Neboj se o mě. Zdá se, že je prakticky nemožné mě zabít.” Usmál se jeho roztomilým a domýšlivým úsměvem.

“Cítíš úroveň mého znepokojení ve své mysli. Prakticky nemožné není to samé jako nemožné.”

“Budu se snažit si to pamatovat.” Natáhl ruku. “Lehni si na chvíli vedle mě. Mám rád, když tě mám blízko.”

“Jsi si jistý, že ti neublížím?”

“Sem si skoro jistý, že mi neublížíš.” Škádlivě se na mě usmál, “ale stále tě chci mít blízko sebe.

Pojď sem ke mně.”

Položila sem se tak, abych ležela vedle něj. Byla sem na své straně a dívala se na něj. Opatrně sem mu položila hlavu na rameno. Natáhl se a objal mě kolem ramen. Táhl mě stále blíž k němu.

“Řekl sem, že ti neublížím. Tak se pokus uvolnit.”

Povzdechla sem si a chtěla se uvolnit. Dala sem mu ruku kolem pasu a dávala si pozor, abych ho moc netlačila nebo ho nebolel můj dotek na jeho hrudi. Stark zavřel oči a já sledovala, jak se jeho tvář postupně uvolňuje a jeho dech se prohlubuje. Přísahám, že během minuty tvrdě usnul.

To bylo přesně to, co sem potřebovala proto, co sem se chystala udělat. Třikrát sem se zhluboka nadechla a soustředila se. Potom sem zašeptala: “Duchu pojď ke mně.” Okamžitě sem cítila jak mě duch naplnil. Jako bych právě udělala něco neuvěřitelně magického, tak moje duše reagovala na vyvolání pátého elementu:Ducha.

“Teď tiše, opatrně a jemně jdi ke Starkovi. Pomoc mu. Vyplň ho. Posil ho, ale neprobuď ho.” Mluvila sem tiše, cítila sem jak mě duch opouští. Když mě opustil, Starkovo tělo na okamžik strnulo, pak se zachvěla nakonec si dlouze a ospale povzdechl, zatímco se duch zklidnil, doufala sem, že ho posílil. Chvíli sem se na něj dívala a pak sem pomalu zvedla. S posledním šepotem sem žádala ducha, aby zůstal se Starkem, zatímco spal. Potichu sem z pokoje vyšla po špičkách a opatrně za sebou zavřela dveře.

Ušla sem jen pár kroků, když sem si uvědomila, že nemám ponětí, kam mám jít. Zastavila sem se a cítila, jak mi poklesla ramena. Jeptiška, která měla za chůze oči sklopené a někam spěchala, do mě málem vrazila. Naštěstí vzhlédla a naše pohledy se setkali. “Sestra Bianca?” Myslela sem si, že jsem jí poznala.

“Ach, Zoey, ano, to jsem já. Je taková tma, že sem tě málem neviděla.”

“Sestro, myslím, že jsem se ztratila. Mohla byste mě navést do mého pokoje?”

Laskavě se usmála. Připomínala mi sestru Marii Angelu, i když nebyla ani zdaleka tak stará. “Pokračuj dolů tímto sálem, dokud nepřijdeš ke schodišti. Jdi až do nejvyššího patra. Myslím, že sdílíš pokoj s Afroditou. Je to číslo 13.”

“Šťastná třináctka,” povzdechla sem si. “To sedí.”

“Ty nevěříš ve štěstí?”

Pokrčila sem rameny. “Vlastně sestro, sem příliš unavená na to, abych věděla, na co zrovna teď věřím.”

Poplácala mě po ruce. “No, jdi do postele. Pomodlím se za tebe k Panně Marii. Její pomoc je lepší než nějaké štěstí.”

“Díky.”

Zamířila sem směrem ke schodišti. Když sem se dostala do nejvyššího patra, cítila sem se jako

stará babka a jizva na hrudi mi hořela a pulzovala zároveň s rychlým tempem mého srdce. Otevřela sem dveře a vyšla na chodbu. Naklonila sem se proti zdi a snažila se popadnout dech. Nepřítomně sem si třela hruď, ale škubla sem sebou, protože mě to zabolelo. Stáhla sem si košili a doufala, že se mi rána zase neotevřela. Zastavil se mi dech, když sem si všimla nového tetování, které z obou stran zdobilo červenou jizvu. “Zapomněla sem na to,” zašeptala sem pro sebe.

“To je úžasné!”

Vykřikla sem, pustila košili a uskočila tak náhle, že jsem se praštila hlavou o zeď.

“Eriku!”

kapitola 11

Zoey

“Myslel sem, že víš, že sem tady. Nesnažil jsem se schovávat.” Erik se hrbil jen pár metrů ode mě, hned vedle dveří, které byly vyzdobené mosazným číslem 13. Vstal a s jeho pověstným úsměvem filmové hvězdy přišel ke mně. “Sakra, Zoey, čekal jsem tu na tebe věky.” Sklonil se a než sem stačila cokoliv říct, políbil mě na ústa.

Opřela sem se do jeho hrudi a snažila se ho odstrčit, ale on mě stále tlačil k sobě. “Eriku, zrovna teď nemám na líbání náladu.”

Zvedl jedno z jeho tmavých obočí. “Opravdu? Řekla si tohle Heathovi taky?”

“Nechci to zrovna teď.”

“Tak kdy to budeš chtít? Příště, až se zase budu muset dívat, jak piješ ze svého lidského přítele?”

“Víš co? Máš pravdu. Pojďme si o tom teď promluvit.” Cítila jsem, jak sem stále víc a víc naštvaná, a to nejen tím, že jsem byla unavená a vystresovaná. Erik byl naprosto necitlivý tím, že byl na mě naštvaný. Měla jsem dost Erikova sobectví. Zase. “Heath a já jsme otisknutí. Buď se s tím smiř, nebo ne. Ale tohle je jediný rozhovor, kdy se o tom hodlám bavit.”

Sledovala jsem, jak je totálně naštvanej, až se jeho výraz najednou překvapivě změnil a on úplně změnil náladu. Dlouze si vzdychnul a svěsil ramena. Když skončil, začal se smát. “Mluvíš, jako velekněžka.”

“Fajn, ale necítím se jako ona.”

“Hej, omlouvám se.” Natáhl ruku a projel jí mými tmavými vlasy. “Nyx ti dala nové tetování, viď.”

“Jo.” Téměř automaticky jsem si sáhla na košili v místě, kde byla jizva a opřela se o zeď tak, že sem byla z jeho dosahu. “Stalo se to, když Kalona odešel.”

“Nevadilo by ti, kdybych se podíval?” Jeho hlas byl hluboký a svůdný. Tón perfektního přítele. Ale dřív, než se mohl přiblížit a podívat se pod mou košili, jsem zvedla ruku na znamení : Stop.

“Teď ne. Chci se jen vyspat, Eriku.”

Ustal v pomalém pohybu ke mně a jeho oči se zúžily. “Tak jak je Starkovi?”

“Bolí ho to. Je to zlé. Ale Darius říká, že bude v pořádku.” Pořád jsem si hlídala tón mého hlasu. Jeho postoj byl dost defenzivní.

“A právě si přišla z jeho pokoje, viď.”

“Ano.”

Frustrovaně si prohrábl rukou husté tmavé vlasy. “Je toho příliš mnoho.”

“Huh?”

Vyhodil rukama do strany a vypadalo to, jako dobře nacvičené dramatické gesto. “Všichni ti ostatní kluci! Musím se smířit s Heathem, protože je tvůj choť. A právě, když si snažím zvyknout, že jsem ten druhej, ukáže se Stark.” To jméno vyslovil Erik s úšklebkem.

“Eriku, já-”

Začal mluvit přeze mě, jako bych ani nic neřekla. “Jo, přísahal, že bude tvůj válečník. Vím, co to znamená! Vždycky bude s tebou.”

“Eriku -” Opět jsem se snažila dostat ke slovu, ale on mě nepřestával překřikovat.

“Takže se budu muset smířit i s ním. A jako by to už takhle nebylo dost zlý, je zřejmé, že se něco děje i mezi tebou a Kalonou! No tak! Každej viděl, jak se na tebe ten chlap díval.” Zasmál se.

“Nepřipomíná ti taky trochu Blakea?”

“Dost!” Mluvila sem skoro jemně, ale hněv a podráždění, které ve mě vyvolali jeho sarkastické zmínky o Kalonovi, a duch, kterého jsem tak nedávno vykouzlila, naplnil má slova silou, před kterou Erik ustoupil o krok vzad. “Nemusíš se smiřovat s jinými muži, protože od tohoto okamžiku ty a já už nejsme spolu.”

“Hele, já jsem nechtěl-”

“Ne! Teď mě nech mluvit. Skončili jsme, Eriku. Jsi příliš majetnický, a i kdybych nebyla vyčerpaná a vystresovaná-dvě věci, které s tebou nemají co dělat-i tak bych rozhodně tyhle tvoje kecy netolerovala.”

“Po tom všem, čím jsme spolu prošli, si myslíš, že se se mnou můžeš takhle rozejít?”

“Ne,” cítila sem, jak duch víří kolem mě, zatímco si má další slova prorážela cestu ven. Jak jsem šla vpřed, on přede mnou couval. “Nemyslím si nic. Já vím, že to takhle bude. Skončili jsme. Teď musíme jít dál. Je to lepší ukončit teď, než toho za padesát let litovat.”Úmyslně jsem ho tlačila silou ducha, který mnou protékal. Chtěla jsem, aby klopýtnul.

Jeho tvář byla úplně bílá. “Co se to s tebou sakra stalo? Bývala si tak sladká. Teď jsi blázen! A mě už nebaví, že mě podvádíš s každým, kdo má péro. Měla bys být s Heathem, Starkem a Kalonou.. Jsou to, co si zasloužíš!” Vztekle prošel kolem mě a zabouchl dveře ke schodišti. Stejně vztekle jsem napochodovala do pokoje s číslem 13 a rozrazila dveře. Aphrodita skoro spadla na obličej.

“Oops,” řekla a uhlazovala si prsty její perfektní vlasy. “Asi sem byla, uh-”

“Asi sis zrovna vyslechla mojí velkou rozchodovou scénu s Erikem?” Dokončila jsem za ni.

“Jo, to bylo to, co jsem dělala. A můžu říct, že tě neobviňuju. Diskuze o ashatt. Navíc, není pravda, že ho podvádíš s každým, kdo má péro. Ty a Darius jste jen přátelé. Plus je tady Damien a Jack…no, ne že by se dali opravdu počítat, když jim se líbí ptáci taky. Stále to ale dost přehnal.”

“Opravdu se cítím líp.” Svalila jsem se na svou postel, která byla celá pomačkaná a zřejmě už Afroditou vyzkoušená.

“Promiň. Nejsem moc dobrá ve ´vybírání si té lepší půlky´ věcí.”

“Takže, tys to slyšela celý, viď?”

“Jo.”

“Dokonce i tu část s Kalonou?”

“Jo, a znovu říkám, že je to asshat.”

“Aphrodito, co je to sakra asshat?”

Obrátila oči v sloup. “Erik je asshat, je to hlupák. Mimochodem, jak jsem se snažila říct, než si mě přerušila, vážně od něj bylo hnusný, že vytáhnul Kalonu. Navíc, už takhle měl dost důkazů s Heathem a se Starkem. Bylo úplně zbytečné vytahovat i okřídleného chlapa.”

“Nemiluju ho.”

“Samozřejmě, že ne. Vyrostla si s Erikem. Teď navrhuju, aby ses trochu prospala. Bohyně ví, že to nechci říct, ale vypadáš příšerně.”

“Díky, Aphrodito. Vážně mi teď strašně pomáhá slyšet, že vypadám tak hrozně, jak se cítím.” řekla jsem sarkasticky. Zcela jsem se vyhnula tomu, že když jsem řekla, že ho nemiluju, nemyslela jsem Erika, ale Kalonu.

“Hej, kdykoliv. Jsem tady pro tebe.”

Už sem chtěla znova něco sarkasticky odseknout, když jsem si všimla, co má Afrodita na sobě. Vyprskla jsem smíchy. Aphrodita, královna módy na sobě měla bílou bavlněnou noční košili, ze které jí koukaly jenom kotníky. “Ehm, co je to za kostýmek, co máš na sobě?”

“Nezačínej si se mnou. Tohle je představa těch tučňáků o nočním úboru. Nemohla jsem to pochopit. Myslím, že ty hloupé sliby o neposkvrněnosti sou naprosto zbytečné, jestli chodí spát v tomhle. Ta věc je téměř stvořená pro to, aby ten kdo jí nosí, vypadal neatraktivně.”

“Téměř?” Zasmála sem se.

“Ano chytrej zadku, téměř. A před tím, než se tady uřechtáš, koukni se k sobě. To co je úhledně složené na konci tvé postele není extra peřina. Je to tvoje vlastní tučňákova představa o nočním úboru.”

“No, aspoň to vypadá pohodlně.”

“Komfort je pro slabochy a neatraktivní lidi.”

Když se Aphrodita zahrabala zpátky do postele, došla sem k malému umyvadlu v rohu místnosti, umyla si obličej a použila jeden z nových ještě zabalených kartáčků pro hosty. Čistila sem si zuby a tak nonšalantně jak sem jenom mohla jsem řekla: “Hele, můžu se tě na něco zeptat?”

“Ptej se,” řekla do polštáře.

“Je to vážná otázka.”

“Tak co?”

“Tak musíš vážně odpovědět.”

“Jo, fajn, cokoliv. Ptej se.” řekla uštěpačně.

“Řekla si, že už si věděla předtím, že je Erik příliš sobecký.”

“To opravdu není otázka.”

Zvedla sem na ni v zrcadle obočí a povzdechla si.

“Dobře, fajn. Erik byl v pátý etapě opruzování.”

“Huh?”

Povzdechla si. “Opruzování. Fáze pět. Naprosto ne kurva v pohodě.”

“Aphrodito, jakým jazykem mluvíš?”

“Jsem američanka v pubertě. Způsobem horní vrstvy. Taky bys tak mohla mluvit s trochou představivosti a s několika sprostými slovy.”

“Bohyně, pomoz mi.” zamumlala sem na svůj odraz, než sem pokračovala. “Dobře, tak. Erik byl příliš sobecký, i když byl s tebou?”

“To je to, co sem právě řekla.”

“A z toho si šílela?”

“Jo, v podstatě kuli tomu jsme se rozešli.”

Nanesla sem na můj kartáček na zuby pastu Crest. “Tak to je šílený. Ty a Erik jste se rozešli, ale byly jste stále, ehm, zadobře…” chvilku sem si kousala ret a pak to zkusila znova. “Viděla sem tě s ním a byly ste spolu, um-”

“Ach, doprdele! Můžeš to říct na rovinu. Viděla si mě jak sem po něm šla.”

“Uhm, jo.” řekla sem rozpačitě.

“To není otázka.”

“Fajn! Tady je otázka:Rozešla ses s ním, protože to byl majetnickej blbec, ale ty ses furt snažila bejt s ním a dělat to. Nechápu proč,” vyhrkla sem a strčila si kartáček do pusy. Sledovala sem její odraz v zrcadle, viděla sem, jak její tváře zrůžověly. Hodila si vlasy do tváře. Odkašlala si a pak se v zrcadle setkala s mým pohledem. “Nechtěla sem Erika. Jen sem ho chtěla, aby byl můj.”

“Co?” řekla sem přes bublinky Crest.

“Věci se ve škole začaly měnit ještě předtím, než ses ukázala.”

Vyplivla sem pastu a opláchla se. “Jaké věci?”

“Věděla sem, že se něco děje s Neferet. Mrzelo mě to a bylo to divný.”

Otřela sem si pusu a šla k mé posteli. Skopla sem boty, sundala si šaty a oblékla si teplou a měkkou bavlněnou košili. Lezla sem pomalu do postele a využívala to jako klid k tomu, abych nějak zformulovala mou další otázku. Ale aniž bych něco řekla, Aphrodita pokračovala: “Pamatuješ, když sem skrývala své vize před Neferet, viď?”

Přikývla sem. “A lidi zemřeli, protože si nic neřekla.”

“Jo, máš pravdu. Zemřeli. Ale Neferet to bylo jedno. Mohla sem jí to říct. To bylo, když sem začala cítit, že je na ní něco divného. To taky bylo tehdy, když se můj život začal rozpadat. Nechtěla sem to takhle. Chtěla sem být to nejdůležitější mládě, být velekněžka a možná, vládnout světu. Pak bych mohla říct matce, ať táhne do pekla - a možná být tak silná, že bych ji mohla vyděsit-zaslouží si mít strach.” Aphrodita dlouze vydechla. “Ale nevyšlo to.”

“Místo toho si poslouchala Nyx.” řekla sem tiše.

“No, hlavně sem se snažila zůstat královnou toho zatracenýho království a být s nejžhavějším klukem na škole, i když to byl majetnickej idiot. Byla to část toho všeho.”

“Dává to smysl, myslím.” řekla jsem.

Aphrodita zaváhala a dodala: “Je mi na nic, když si na to vzpomenu.”

“Tys to dělala s Erikem?”

Našpulila rty a zavrtěla hlavou. Zasmála se. “Bohyně! Ty si taková purtiánka! Ne, dělání to s Erikem ve skutečnosti bylo špatné. Je mi zle z toho, když si vzpomenu, jak se zůstala klidná ohledně svých vizí a tím kašlala na cestu Nyx.”

“No, není to tak dávno, kdy sis vyčistila svou cestu k Nyx. A já nejsem prudérní.” Aphrodita si odfrkla.

“Nejsi hezká, když tohle děláš,” řekla sem.

“Nikdy nejsem neatraktivní,” řekla. “Už si skončila s pokládáním nevážných otázek?”

“Jo, myslím.”

“To je dobře. Teď je řada na mě. Už sis promluvila se Stevie Rae? Sama?”

“Uh-uh, ještě ne.”

“Ale máš to v plánu?”

“Uh-huh.”

“Brzy?”

“Co víš?”

Aphrodita řekla: “Určitě před námi něco skrývá.”

“Věci jako červená mláďata? Jako si mi řekla předtím?” Aphrodita neodpověděla, což mi kompletně stáhlo celý žaludek. “No?” vyzvala sem jí. “Co myslíš?”

“Připadá mi, že před námi Stevie Rae skrývá víc, než jen pár zlých červených mláďat.”

Nechtěla sem Aphroditě věřit, ale moje střeva minapověděla, že mluví pravdu, stejně jako můj selský rozum. Afroditin otisk se Stevie Rae jí dal spojení se Stevie Rae, mojí BBF, nikomu jinému. Takže Aphrodita ví o ní spoustu věcí. Plus,bez ohledu na to, jak moc sem si přála opak, uvědomila sem si věci, které na Stevie Rae nebyly správné. ” Nemůžeš mi říct něco konkrétnějšího?”

Aphrodita zavrtěla hlavou. “Ne. Ona mě vždycky vypne.”

“Vypne? Co to znamená?”

“No, víš jak je tvoje BBF z balíkova obvykle průhledná a energická verze venkovského vyslance pro dobrou náladu pro ´Ahoj všichni! Podívej se jaké krásné, sladké a bílé pečivo mám. Fuj! Fuj!”

Aphrodita napodobovala venkovský přízvuk Stevie Rae až moc dobře, a já se na ni hrozně zamračila, a řekla sem : “Ano, vím jak je upřímná a otevřená, jestli je to to, cos chtěla říct.”

“Jo, no, tak už není ani upřímná, ani otevřená. Chci se toho otisku zbavit - a bohyně ví, jak moc si přeju, aby tenhle otisk zrušila-cítím, že skrývá něco tak obrovského, že je to mnohem důležitější než pár blbých mláďat.”

“Sakra,” řekla sem.

“Jo,” řekla. “Ale, tohle není až tak zatraceně důležitý, aby ses teď hned nemohla trochu prospat. Náš svět bude potřebovat zachránit i zítra.”

“Super,” řekla sem.

“Ach, a když si tak povídáme, jak se má tvůj kluk?”

“Který?” zeptala sem se nevrle.

“Pan Osina v zadku se šípy.”

“Nenechala si ho, aby si z tebe trochu loknul, že ne?”

Povzdechla sem si: “Ne!”

“Darius má v tomhle pravdu, víš? Jak nepříjemné by to mohlo být pro některé z nás, jak vyřízená zrovna teď jsi, a taky že teď jsi velekněžka.”

“Díky tobě se cítím čím dál tím líp.”

“Hej, žádný problém. Poslouchej, co říkám, je důležité, abys tady byla na stoprocent a ne vyčerpaná jako extra suché Martiny během večírku v klubu mojí mámy.”

“Tvoje máma opravdu pije Martiny na večírcích?”

“Samozřejmě, že ano.” Aphrodita zavrtěla hlavou a podívala se na mě naprosto zhnuseně.

“Pokus se bejt trochu míň naivní. Mimochodem, hlavně nedělej nic stupidního jen proto, že se cítíš jako ve filmu ´Lifetime Movie of the Week´ a si zamilovaná do Starka.”

“Dej si pohov, jo? Neudělám nic stupidního!” Naklonila sem se a sfoukla svíčku, která byla na konci stolu mezi našimi postelemi.

Tma v místnosti byla uklidňující, a když ani jeden z nás nic neřekl, na chvíli sem se cítila jak mě spánek unáší pomalu pryč, dokud mě Aphroditin hlas prudce nevrátil zpátky do reality.

“Vrátíme se zítra zpátky do Školy Noci?”

“Myslím, že musíme,” řekla sem pomalu. “Bez ohledu na to všechno, Škola Noci je náš domov a jsou tam naši mláďata a naši upíři. Musíme se k nim vrátit.”

“No, radši se trochu prospím. Zítra budeme přímo v centru toho, co by jeden z máminých ex-asistentů nazýval obrovská kopa hoven.” řekla Aphrodita jejím šťastným, sarkastickým tónem.

Jako obvykle, Aphrodita měla pravdu, jako vždycky.

kapitola 12

Zoey

Po Afroditině ponuré, ale asi přesné, předpovědi sem nemyslela, že bych mohla usnout. Vyčerpání mě ale dohonilo. Zavřela sem oči a za chvíli sem se ocitla v blažené nevědomosti. Je smutné, že blaho nikdy v mém životě netrvalo moc dlouho.

****

V mém snu sem se ocitla na ostrově. Byl tak modrý a krásný až mě oslnil. Stála sem na… Rozhlédla sem se … střeše hradu! Jednoho z těch opravdových starověkých hradů, který byl tvořen obrovskými bloky hrubě opracovaných kamenů. Střecha byla obrovská a nádherná. Byla rámovaná kameny, takže to celé budilo dojem obřích zubů. Po celé střeše rostly květiny. Všimla sem si dokonce i citroníku a pomerančovníku. Jejich větve se prohýbali pod tíhou sladkých, krásně vonících plodů. V centru toho všeho byla kašna ve tvaru krásné nahé ženy. Měla zvednuté ruce nad hlavu a z nich tekla křišťálová voda. Něco na kamenné ženě mi přišlo povědomé. Ale přesunula sem svůj pohled z nádherné střešní zahrady na okolí hradu. Bylo to to nejúžasnější, co sem kdy viděla.

Se zatajeným dechem sem se přesunula k okraji střechy a dívala se dolů na dokonalé azurové moře. Voda byla krásná. Měla barvu snů, smíchu a perfektní, letní oblohy. Ostrov byl celý z neobvyklé rozeklané horniny. Byl celý porostlý borovicemi, které mi připomínaly obří deštníky. Hrad byl na samém vrcholku nejvyšší hory ostrova. Když sem se podívala do dáli, viděla sem elegantní vily a kouzelné městečko.

Všechno omývalo modré moře, které dodalo tomuto místu magii. Zhluboka sem se nadechla vzduchu, který voněl solí a pomeranči. Den byl slunečný - nebe jasné, bez mraků, ale v mém snu to mým očím nevadilo. Milovala sem to tady! Bylo tu trochu chladno a větrno, ale to mi bylo jedno. Líbila se mi ostrost větru na mé kůži. V tu chvíli měl ostrov barvu akvamarínu. Představila sem si, jak by tento ostrov vypadal při setmění, když teď Slunce už moc dlouho nebude pevně vládnout na obloze. Modrá by se prohloubila, ztmavla a změnila by se na safírovou. Můj sen se na mě usmál. Všechno dostalo barvu safíru. Ostrov kopíroval barvu mých tetování. Zaklonila sem hlavu a široce otevřela svou náruč, abych mohla obejmout krásu tohoto místa, kterou si má fantazie vytvořila, zatímco sem spala.

“Takže to vypadá, že před tebou nemohu uniknout, i když jsem opustil tvou přítomnost.” řekl Kalona. Byl za mnou. Jeho hlas se plazil přes kůži na mých zádech, přes má ramena a nakonec se omotal kolem mého těla. Pomalu jsem nechala klesnout své ruce. Nechtěla jsem se otočit.

“Ty jsi ten, kdo se plíží kolem ve snech lidí, ne já.” Byla jsem ráda, že můj hlas zněl klidně a vyrovnaně.

“Takže stále nejsi ochotná přiznat si, že si mě sem přivolala ty?” Jeho hlas byl hluboký a svůdný.

“Hele, já se tě nesnažila najít. Všechno, co jsem chtěla, bylo zavřít oči a spát.” Mluvila jsem skoro automaticky, snažila jsem se zabránit jeho otázce, aby mě donutila vybavit si poslední vzpomínku, kterou sem na něj měla. Vzpomínku na jeho hlas a na jeho ruce, kterými mě objímal.

“Zřejmě spíš sama. Kdybys spala s někým, bylo by pro tebe mnohem těžší přivolat mě.”

Potlačila jsem zmatek nad toužebným tónem jeho hlasu. Snažila sem se vybavit jednu informaci -spaní s někým způsobuje, že je pro něj mnohem těžší dostat se do mých snů, to mi říkal tenkrát Stark.

“To není tvoje věc.” řekla jsem.

“Máš pravdu. Ze všech těch synů člověka, kteří se kolem tebe točí a touží se slunit ve tvojí přítomnosti, není žádný, kterého bych se měl obávat.”

Ani jsem se neobtěžovala upozornit ho na to, že úplně překroutil všechno, co jsem řekla. Byla jsem příliš zaneprázdněná tím udržet se v klidu a snahou se probudit.

“Odeženeš mě od sebe, ale pak mě najdeš ve svých snech. Co to o tobě říká A-yo?”

“To není moje jméno! Ne v tomhle životě!”

“Ne v tomhle životě říkáš? To znamená, že už si přijala pravdu. Víš, že tvoje duše je reinkarnací Ani Yunwiyay, která byla stvořená pro to, aby mě milovala. Možná to je důvod, proč ke mně stále přicházíš ve snu, protože, i když se tvoje mysl vzpírá, tvoje duše a tvůj duch v podstatě touží být se mnou.”

Použil staré jméno mého lidu - Čerokezové. Znala jsem tu legendu. Krásný, okřídlený a nesmrtelný bůh přišel žít s Čerokézy, ale místo toho, aby byl shovívavý pozemský bůh, byl krutý. Znásilňoval ženy a vraždil muže. Konečně se kmen usnesl a vedoucí kmene žen Ghigua vytvořila dívku ze země. Dali A-ye život a také zvláštní dary. Jejím cílem bylo využít Kalonův chtíč a vlákat jej do podzemí, aby mohl být uvězněn uvnitř země. Jejich plán vyšel. Kalona nemohl A-ye odolat a byl uvězněn. Nebo alespoň do té doby, než ho Neferet osvobodila.

A teď sdílím A-yinu paměť já. Vím, až moc dobře, že ta legenda je pravdivá.

Pravda, připomněla mi má mysl. Použij sílu pravdy, abys proti němu mohla bojovat.

“Ano,” přiznala sem. “Vím, že jsem reinkarnovaná A-ya.” Zhluboka sem se nadechla, pak znovu a nakonec jsem se otočila a stála naproti Kalonovi. “Ale já sem dnešní reinkarnace, což znamená, že si mohu vybrat. A já nechci být s tebou.”

“A přesto ke mně stále chodíš ve svých snech.”

Chtěla sem to popřít. Říct něco inteligentního, co bylo hodno velekněžky, ale všechno co jsem mohla udělat, bylo na něj zírat. Byl tak krásný! Jako obvykle, byl bezchybně oblečený. Myslím, že lepší popis by byl svlečený. Měl na sobě džíny a to bylo všechno. Jeho kůže byla bronzová a perfektní. Jeho svaly se napnuly a já měla nutkání se jich dotknout. Jeho jantarové oči zářily. Setkala sem se s jeho pohledem. Byl tak hřejivý a laskavý, až se mi zastavil dech. Vypadal tak na osmnáct, ale když se usmál zdálo se, že ještě mladší, chlapecký a přístupnější. Všechno na něm bylo dokonalé. Byl to super žhavej kluk a já ho mohla mít!

Ale to byla lež. Kalona byl vlastně super děsivý a nebezpečný. Nikdy jsem ale nemohla zapomenout, že bez ohledu na to jaký ve skutečnosti je, moje vzpomínky byly usídleny hluboko v mé duši a ta po něm toužila.

“Aha, takže ses konečně uráčila na mě podívat.”

“Jo, když v nejbližší době asi neodejdeš a nenecháš mě být, tak mě napadlo, že bych mohla být alespoň zdvořilá.” řekla sem s nucenou nonšalancí.

Kalona zaklonil hlavu a zasmál se. Jeho smích byl nakažlivý, hřejivý a velmi svůdný. Bolestně mě to k němu táhlo. Přiblížit se k němu a připojit se k jeho smíchu. Chtěla sem to tak moc, že sem skoro udělala krok k němu, když se jeho křídla najednou pohnula. Chvíli se chvěla a pak se částečně rozevřela, takže se na slunci černě leskla a vrhala purpurové odlesky.

Pohled na něj byl jako běh do neviditelné zdi. Znova sem si vybavila jak hrozně nebezpečný je. Je to padlý nesmrtelný, který chce ukrást mou svobodnou vůli a nakonec i mou duši.

“Nechápu, proč se směješ,” řekla jsem rychle. “Říkám ti pravdu. Dívám se na tebe, protože jsem zdvořilá, i když bych opravdu ocenila, kdybys odletěl pryč a nechal mě v klidu snít.”

“Ach, moje A-yo.” Jeho výraz zvážněl. “Nikdy tě nenechám být. Ty a já jsme svázáni. Budeme navzájem spaseni, jsme si souzeni.”

Udělal krok ke mně, a já ten jeho zrcadlila tím, že sem o krok ustoupila. “Co si vybereš? Spasení nebo zkázu?”

“Můžu mluvit jen za sebe.” Snažila sem se, aby můj hlas byl klidný. Dokonce sem i přidala špetku sarkasmu. Cítila sem, jak stojí proti mně. Chladný jako kámen. Tvrdý jako zdi vězeňské cely. “Ale ani jedno nezní moc dobře. Spasení? Bože, připomínáš mi lidi z církve, a protože tě považuju za padlého anděla, to z tebe nedělá zrovna odborníka na spásu. Zkáza? No, fakt, zase lidi z církve. Kdy se z tebe stal tak neskutečně nudnej náboženskej fanatik?”

Ve dvou krocích zrušil prostor mezi námi. Jeho paže se stali tyčemi, které mě umístili do klece jeho kamenného objetí. Jeho křídla se zachvěla a otevřela se kolem něj, takže jimi zastínil slunce. Cítila sem ten hrozný a zároveň nádherný chlad, který z něj vyzařoval. Mělo by mě to odpuzovat. Ale to se nestalo. Hrozný chlad vytáhl na povrch kus mé dobře skryté duše. Chtěla sem se k němu přitisknout a nechat se unést sladkou bolestí, kterou mi jeho objetí mohlo přinést.

“Nudný? Moje malá A-yo, má ztracená lásko, po staletí mi smrtelníci říkali různými výrazy, ale ani jednou mi nikdo neřekl, že jsem nudný.”

Kalona se nade mnou tyčil. Byla sem od něj tak blízko. Jeho nahá kůže … odtrhla sem pohled z jeho hrudi a zadívala se mu do očí. Usmíval se na mě, naprosto uvolněně. Byl tak zatraceně horký, že sem stěží mohla dýchat. Jistě Stark, Heath a ano, Erik byly všichni roztomilý-výjimečně roztomilý kluci. Ale ve srovnání s nesmrtelnou krásou Kalony nebyly nic. Byl mistrovské dílo, socha boha, který ztělesnil všechny fyzické dokonalosti. Jenže on byl ještě atraktivnější, protože byl živý a byl tady pro mě.

“Chtěla bych o krok ustoupit.” neúspěšně sem se snažila, aby se mi netřásl hlas.

“Je to opravdu to, co chceš Zoey?”

Když použil moje opravdové jméno, ovlivnilo mě to mnohem víc, než když mi říkal A-yo. Pevně sem stiskla kamennou stěnu hradu, jak sem se snažila nepropadnout jeho kouzlu. Zhluboka sem se nadechla a chystala se mu zalhat a říct ano, že chci, aby ode mě ustoupil o jeden krok.

Použij sílu pravdy, šeptala mi má mysl.

A co vlastně byla pravda? Že jsem musela sama se sebou bojovat, abych mu neskočila do náruče? Že jsem nemohla přestat vzpomínat na A-ynu minulost s ním? Nebo to, že to jediný co si doopravdy přeju je být jen prostě normální holka, které největší problém je nevypracovaný domácí úkol.

Říct pravdu. Zamrkala sem. To bych vlastně mohla.

“Právě teď jediné co doopravdy potřebuju a co chci, je spánek. Chci být normální. Chci se starat o školu, o pojištění na auto a o to jak teď zase zdražili plyn. Vážně bych ocenila, kdybys pro mě mohl udělat něco z těchhle věcí.” Dívala sem se mu do očí a cítila, jak mi ten kousek vyřknuté pravdy dodal sílu.

Jeho úsměv byl mladistvý a uličnický. “Proč si ke mně přišla, Zoey?”

“No, vidím, že mi doopravdy žádnou z těch věcí, které sem teď vyjmenovala poskytnout nemůžeš.”

“Mohl bych ti dát mnohem víc, než jen tyhle všední věci.”

“Jo, sem si jistá, že bys mi mohl dát všechno, ale nic z toho by nebylo normální, a teď to, co doopravdy potřebuju víc než cokoliv jinýho, je obrovská dávka normálnosti.”

Setkal se s mým pohledem a já na něm viděla, jak zaváhal. Pravděpodobně čekal, že zaváhám já, že budu nervózní, začnu koktat nebo začnu panikařit. Ale já mu řekla pravdu a to bylo pro mě malé, zářící vítězství. Byl to Kalona, kdo se nakonec odvrátil. Jeho hlas byl najednou nejistý.

“Neměl jsem na výběr. Nemohl sem si vybrat kým budu.” Jeho oči mě znovu vyhledaly. “Ale mohl sem si vybrat cestu. A já si vybral tu, kde ty budeš po mém boku.”

Snažila sem se nedat najevo příval emocí, která ve mně způsobila jeho slova. Dotkla se mé části. Té, ve které se probudila A-ya.

Řekni pravdu, moje mysl trvala na svém a já mu jí opět řekla: “Chtěla bych ti věřit, ale nemůžu. Jsi nádherný a magický, ale taky si lhář. Nevěřím ti.”

“Ale mohla bys.” řekl.

“Ne,” řekla sem upřímně. “Nemyslím si, že bych mohla.”

“Zkus to. Dej mi šanci. Pojď ke mně a nech mě ti dokázat, že mi můžeš věřit.Prosím, moje lásko, řekni jen jedno malé slůvko :ano.” Sklonil se elegantně a svůdně. Svými rty se jemně dotknul mé kůže a mě se pod tím dotekem zachvělo celé tělo. Padlý nesmrtelný bůh mi zašeptal do ucha:

“Poddej se mi a já ti slibuju, že ti splním i ta nejtajnější přání.”

Můj dech se zrychlil a já dlaněmi stiskla pevněji kamennou zeď. V tom okamžiku, sem chtěla říct jen jedno jediné slovo…ano. Věděla sem, co by se stalo, kdybych to řekla. Už sem to jednou zažila díky A-yiným vzpomínkám.

Zasmál se, zvukem, který byl hluboký a sebejistý. “No, má ztracená lásko. Jedno slovo, ano, a tvůj život se navždy změní.”

Jeho rty se vzdálili od mého ucha. Místo toho se na mě podíval. Usmíval se. Byl mladý a dokonalý. A já sem chtěla říct ano, tak moc až sem se bála promluvit.

“Miluj mě.” zamumlal. “Miluj jen mě.”

Díky tomu co mi řekl, sem si konečně srovnala myšlenky v hlavě. Našla sem slovo, které bylo jiné než ano.

“Neferet,” řekla sem.

Zamračil se. “Co s ní?”

“Říkáš, že bych měla milovat jenom tebe, ale ty nejsi volný. Si s Neferet.”

Jeho důvěřivý výraz zmizel. “Neferet není tvoje starost.”

Jeho slova mě zabolela u srdce, uvědomila sem si, že velká část mého já chtěla, aby popřel, že je s ní. Aby řekl, že je mezi nimi konec. Zklamání mi dodalo sílu a já řekla: “Myslím, že je Neferet moje starost. Naposledy sem jí viděla, když se mě pokusila zabít a to bylo, když jsem tě odehnala. Řeknu ti ano a jí se zatemní mysl-teda to, co z ní zbylo a zkusí mě zabít. Znovu.”

“Proč se bavíme o Neferet? Není tady. Podívej se na ty krásy, co nás obklopují. Zvaž, jaké by to bylo, kdybys byla po mém boku. Pomohla bys mi přivést na tento svět starověké způsoby. Tento svět se stal až příliš moderní.” Jedna jeho ruka sklouzla z mých zad a pohladil mě po ruce. Ignorovala sem pocity, které ve mě jeho dotek vyvolal. Zachvěla sem se a v hlavě mi začaly vyzvánět na poplach zvony reagující na nabídku ponořit celý svět do středověku. Dala sem na radu mé mysli.

“Vážně, Kalono, já opravdu nechci žádné další drama s Neferet. Nemyslím si, že bych to zvládla.”

Frustrovaně rozhodil ruce. “Proč o ní pořád mluvíš? Přikazuji ti, abys na ní zapomněla. Nemá s námi nic společného.”

V okamžiku, kdy mě uvolnil ze svého objetí sem o krok ustoupila, a tím mezi námi vytvořila prostor. Potřebovala sem přemýšlet a to sem nemohla, když mě měl ve svém objetí. Kalona mě následoval. Zastavila sem se u hradní stěny, kde byla mezera mezi kamennými zuby. Opřela sem se o ní. Cítila sem odtud chladný vítr, který se mnou smýkal a ve kterém povlávaly mé vlasy. Nepotřebovala sem se dívat za sebe. Věděla sem, že se nacházím velmi vysoko a že hladina moře je velmi, velmi daleko.

“Nemůžeš mi utéct.” Kalonovy jantarové oči se zúžily. Viděla sem, jak jeho hněv začíná vřít pod jeho svůdným zevnějškem. “Musíš si uvědomit, že velmi brzy budu vládnout tomuto

světu. Přivedu nazpět staré časy a přitom rozdělím tyto moderní lidi jako zrna od plev. Pšenice zůstanou po mém boku a tím jak mě budou krmit, budou růst a prosperovat. Plevy spálí nicota.”

Cítila sem, jak se mi podlamují kolena. Použil sice stará poetická slova, ale neměla sem pochyb o tom, že popisoval konec světa. Věděla sem to. Zničí bezpočet lidí, upírů i mláďat. Dostavil se pocit nevolnosti. Podívala sem se na něj naprosto bezradným pohledem. “Pšenice? Plevy? Omlouvám se, ale trochu sem se ztratila. Budeš mi to muset vysvětlit trochu srozumitelněji.”

Dlouho nic neřekl. Jen mě tiše studoval. Pak se mírně usmál jeho plnými rty, natáhl ruku a pohladil mě po tváři. “Hraješ nebezpečnou hru, má malá ztracená lásko.”

Mé tělo ztuhlo.

Jeho ruka pomalu sjela od mé tváře dolů, po straně krku. Přes mou kůži vysílal zároveň teplé a zároveň mrazivé vlny.

“Hraješ si se mnou. Myslíš, že můžeš působit jako školačka, kterou nezajímá nic, kromě toho co si dnes vezme na sebe nebo jakého chlapce políbí. Podcenila si mě. Vím, že si A-ya. Vím to až příliš dobře.”

Kalona pokračoval rukou dolů a já sem šokovaně vyjekla, když vzal do ruky moje prso. Promnul mi palcem bradavku a mnou prošla mrazivá vlna touhy. Bez ohledu na to, jak moc sem se snažila netřást a tím nereagovat na jeho dotek. Tam na střeše v mém snu bylo moře za mnou a Kalona přede mnou. Byla sem v pasti jeho hypnotizující doteku a s hrůzou sem si uvědomila, že to nebyly jen vzpomínky, co mě k němu přitáhly. Byla sem to já a moje touha.

“Ne, prosím, přestaň.” Chtěla sem ta slova říct nahlas a silně, jako příkaz, ale místo toho zněla tiše a slabě.

“Přestaň?” Zasmál se znovu. “Zdá se, že přestáváš mluvit pravdu. Ty nechceš, abych přestal. Tvoje tělo touží po mém doteku. Nemůžeš to popřít. Tak se zbav tohohle hloupého odporu. Přijmi své místo po mém boku. Připoj se ke mně a pomoz mi vytvořit nový svět.”

Zakolísala sem směrem k němu, ale podařilo se mi zašeptat: “Nemůžu.”

“Pokud nebudeš se mnou, budeš proti mě. Budeš můj nepřítel a budeš hořet se zbytkem plev.”

Když to dořekl, jeho pohled se přesunul z mé tváře k mé hrudi. Vzal do rukou obě má prsa. Jeho jantarové oči změkly a dívaly se na mě rozostřeně. Pohladil mě a tím do mého těla vyslal vlny nechtěné touhy, které zastínily mou mysl, mé srdce i mou duši.

Třásla sem se a má slova tak vyzněla nejistě. “Tohle je jen sen…jen sen. Tohle není reálné.”

“Mluvíš, jako bys tomu nevěřila. Jako by ses snažila přesvědčit sama sebe.” Jeho touha po mně ho dělala ještě svůdnějším. Důvěrně se na mě usmál a dál hladil má prsa. “Ano, je to jen sen. Ačkoliv všechno co se tady děje je pravdivé a reálné. Stejně jako to nejhlubší a nejtajnější přání. Zoey, v tomhle snu můžeme dělat cokoliv chceš-cokoliv si budeš přát.”

Je to jen sen, opakovala sem si stále dokola. Prosím, Nyx, dej sílu této pravdě. Dej jí sílu ať se můžu vzbudit.

“Chci být s tebou.” řekla sem. Kalonův úsměv byl divoký vítězstvím, ale než mě stačil uzamknout ve svém nesmrtelném a příliš známém objetí, dodala sem. “Ale pravdou je, bez ohledu na to, jak špatné je chtít tě, já sem stále Zoey Redbirdová a ne A-ya. A to znamená, že v tomhle životě sem se rozhodla následovat Nyx. Kalono, nezradím svou bohyni tím, že zůstanu s tebou!” Když sem vykřikla poslední slova, vrhla sem se dozadu, ze střechy hradu a rychle klesala k pobřeží.

Přes můj křik sem slyšela, jak Kalona pláče moje jméno.

kapitola 13

Zoey

Posadila sem se na posteli a křičela, jako kdyby mě právě hodily do jámy plné pavouků. Zvonilo mi v uších a mé tělo se třáslo tak tvrdě, že sem si myslela, že musím být nemocná. I přes paniku sem si ale uvědomila, že nejsem jediná, kdo tady křičí. Snažila sem se rozkoukat ve tmě a přestat křičet. Zhluboka sem se nadechla a koukla sem se na mojí postel. Kde to sakra sem? Na dně moře? Rozbitá o skály na ostrově?

Ne…Ne…Byla sem na benediktinském opatství…v pokoji na kolejích, který sem sdílela s Afroditou…která právě seděla na posteli naproti mě a křičela jako blázen.

“Afrodito!” křičela se na ni. “Přestaň! To sem byla já. Všechno je v pořádku.”

Přestala křičet, ale dýchala krátce a vyděšeně. “Světlo! Světlo! Světlo!” křičela a vypadala jako by měla záchvat paniky. “Potřebuju světlo! Musím vidět!”

“Dobře, fajn. Vydrž.” Vzpomněla sem si na svíčku na našem stole. Tápala sem kolem sebe, dokud sem nenašla zapalovač. Musela sem si chytit levou rukou svou pravou, aby se mi přestala třást a já mohla zapálit svíčku. Svíčku sem ale zapálila stejně až na pátý pokus. Když chytil knot, svíčka ozářila Afroditin strašidelně bílý obličej a krví naplněné oči.

“Panebože! Tvoje oči.”

“Já vím! Já vím! Do prdele! Do prdele! Do prdele! Pořád nevidím,” vzlykala.

“Neboj se, to bude v pořádku. Už se to stalo i minule. Dám ti studený hadr a sklenici vody, stejně jako sem to udělala předtím a-” zastavila sem se uprostřed věty, když sem si uvědomila pravý důvod, proč má Afrodita červené oči. Zůstala sem stát mezi umyvadlem a postelí. “Tys měla další vidění, viď.”

Nic neřekla. Jen si přikryla tváře dlaněmi a přikývla, zatímco vzlykala.

“To je v pohodě. To je v pohodě,” znova sem si opakovala a spěchala sem k umyvadlu. Popadla sem ručník, namočila ho do studené vody a naplnila vodou jednu ze dvou sklenic, co leželi poblíž.

Pak sem spěchala zpátky k Afroditě. Stále seděla na okraji postele a tvář měla položenou v dlaních. Přestala hystericky plakat a už jen vzlykala. Natáhla sem se za ní a o zeď jí opřela polštář. “Tady, vypij to. Pak si lehni a dej si mokrej ručník přes oči.”

Sundala si ruce z obličeje a slepě sáhla po sklenici. podala sem jí ji a pak sledovala jak jí hltavě vypila. “Přinesu ti další. Teď se opři a dej si ten ručník přes oči.”

Afrodita se opřela o polštář. Slepě na mě zamrkala. Vypadala příšerně. Její oči byly krvavě rudé a bizardně a strašlivě lemovaly její bílou tvář.

“Vidím slabě tvůj obrys.” řekla potichu. “Ale si celá červená, jako bys krvácela.” Afrodita se znovu rozvzlykala.

“Nekrvácím, sem v pořádku. Už se to stalo předtím, vzpomínáš? Nech zavřené oči a na chvíli se opři.”

“Pamatuju si to. Jen si nepamatuju, že by to bylo takhle příšerný.”

Zavřela oči a opatrně si přes ně dala ručník. Pak sem zalhala “Už minule to bylo dost hrozný.”

Její ruce se na ručníku klepaly před tím, než si je položila k bokům. Vrátila sem se k umyvadlu a znovu naplnila sklenici. Sledovala sem její odraz v zrcadle a zeptala se: “Byla ta vize hrozná?”

Viděla sem, jak se jí zachvěly rty. Zhluboka a roztřeseně se nadechla: “Ano.”

Vrátila sem se k posteli. “Chceš víc vody?”

Přikývla. “Mám pocit, že sem běžela maraton přes vyschlou poušť. Ne, že bych to někdy dělala. To pocení je tak neatraktivní.”

Sem ráda, že už zněla zase jako ta stará Afrodita, usmála sem se a podala ji znovu sklenici. Pak sem se posadila na postel tváří k ní a čekala.

“Cítím, že se na mě díváš.” řekla.

“Omlouvám se. Jen sem chtěla být trpělivá a nic neříkat.” Odmlčela sem se. “Chceš, abych zavolala Daria? Nebo Damiena? Nebo oba?”

“Ne!” řekla rychle Afrodita. Viděla sem, jak několikrát polkla a pak klidnějším hlasem pokračovala.

“Nechoď teď chvíli nikam, jo? Nechci být teď sama. Ne, když nevidím.”

“Dobře. Nikam nepůjdu. Chceš mi říct o té vizi?”

“Nijak zvlášť, ale předpokládám, že musím. Viděla sem sedm upírů. Vypadaly důležitě a mocně.

Byla tam i Neferet. Byly na opravdu nádherném místě. Určitě to bylo staré místo a bylo honosné. Ne žádná z těch novejch přeplácanejch staveb s dekorací od někoho, kdo má pochybnej vkus.” Obrátila sem oči v sloup, což ona samozřejmě nemohla vidět. “Zprvu sem nevěděla, že je to vize. Myslela sem, že je to sen. Dívala sem se, jak upíři sedí na židli, které vypadaly jako trůny a čekaly, až se něco stane. Stejně jako když se mi zdálo, že sem na turné Justina Timberlakea, on vyskočil na pódium a začal zpívat jen pro mě a přitom dělal striptýz.”

“Hm.” řekla sem. “Zajímavý sen. Je pořád žhavej, i když už je celkem starej.”

“Jo. Nech ho bejt. Máš až moc kluků na to, abys snila o dalším. Justin je jenom můj. Přemýšlela sem na co asi tak čekají, když se to stalo. Super! Měla sem vizi. Dovnitř totiž vešla Neferet.”

“Neferet!”

“Jo. Kalona byl s ní. Něco říkala, ale upíři se nedívali na ní. Pozorovali jen Kalonu. Nemohly od něj odtrhnout pohled.”

Neřekla sem to nahlas, ale věděla sem, jak se cítili.

“Neferet říkala něco o přijetí změn, a že přivedla zpět Ereba a něco o tom, že chtějí změnit svět a přivést ho zpátky ke starým způsobům..bla..bla..”

“Erebus,” přerušila sem její blábolení. “Pořád tvrdí, že je Kalona Erebus?”

“Jo, a taky říkala, že ona je vtělení Nyx. Ale nezachytila sem všechno co říkala, protože pak sem začala hořet.”

“Hořet? Jako, že tě zapálili?”

“Dobře, takhle úplně přesně to nebylo. Byla sem jeden z těch upírů. Byla to jedna z nejpodivnějších vizí, jaké sem kdy měla. Jedna moje část sledovala Neferet jak mluví a ta druhá odcházela z místnosti s ostatními upíry. Cítila sem, že ne všichni věří tomu, co říkala a to byly ti upíři, s kterými se zůstala já. Potom shořeli.”

“Myslíš jako, že je spálil oheň?”

“Jo, ale bylo to skutečně divné. V jednu chvíli sem si myslela nelichotivý věci o Neferet a v tu druhou sem hořela. Ale nehořeli jenom oni.” Afrodita se odmlčela a vyčerpaně vypila zbytek sklenice vody. “Spousta jiných lidí hořeli s nimi-upíři, mláďata i lidi. Všichni hořeli ve stejný oblasti, která vypadala, že se brzo rozšíří a zahrne celej svět.”

“Co?”

“Jo, bylo to vážně děsivý. Nikdy sem neměla vizi o tom, jak umírá upír. No, s výjimkou těch dvou o tobě, a ty si jenom mládě, takže ty nepočítám.”

Bylo to jen plýtvání energií. Zamračila sem se na ni, ale to nemohla vidět. “Poznala si někoho, mezi těmi spálenými upíry? Byly tam Kalona a Neferet taky?”

Afrodita chvíli nic neřekla. Pak se natáhla a sundala si mokrý ručník z očí. Zamrkala. Řekla bych, že červená už začala opadat. Zamžourala na mě. “To je lepší. Už vidím skoro normálně. Takže, tady je konec vize: Kalona tam byl, Neferet tam nebyla. Místo toho si tam byla ty.

S ním. A mám na mysli, že si tam byla “s” ním. Dělali ste to a tobě se to líbilo. No, ne že bych nějak moc sledovala vaší nechutnou milostnou scénu, hlavně proto, že sem to sledovala z pohledu lidí, kteří se škvařili, zatímco vy ste si tam užívali. V podstatě bylo víc než jisté, že tu apokalypsu měl na svědomí Kalona.”

Schovala sem obličej do dlaní, jako bych tím mohla smýt vzpomínku na mě, jako A-yu v náručí Kalony. “Nikdy bych to s ním nedělala.”

“Fajn, to co ti teď řeknu, neříkám jen proto, že sem mrcha-aspoň ne tentokrát.”

“Jen do toho, řekni to.”

“Si reinkarnovaná A-ya.”

“To už vím.” řekla sem, ale můj hlas byl ostřejší, než sem původně chtěla.

Afrodita zvedla ruku. “Vydrž. Nechci tě z ničeho obviňovat. Jen chci říct, že si teď starověká Cherokee dívka, která byla stvořená kvůli tomu, aby milovala Kalonu. Je to tak?”

“Jo, ale musíš pochopit, že já sem já. Ne ona.” Kladla sem důraz na každé slovo. Vyslovovala sem pomalu a zřetelně.

“Podívej se, Zoey, já to vím. Ale taky vím, že tě to ke Kalonovy přitahuje mnohem víc, než seš si ochotná připustit. Ale on přitahuje tebe. Pravděpodobně máš paměť A-y a ta tě ovládá mnohem silněji, než si myslíš. Její paměť je tak silná, že už vyšla na povrch. Co když nemáš úplně pod kontrolou to, co k němu cítíš, protože tě ten kousek tvojí duše ovládá?”

“Myslíš, že sem na to doteď nepomyslela Afrodito? Zatraceně, budu se držet od Kalony dál!” křičela sem frustrovaně. “Úplně se od něj odříznu. Pak nebude mít žádnou šanci, aby mě získal, a tvoje vize se nestane.”

“Není to tak jednoduché. Vizí, kde ste byly spolu sem měla víc. Vlastně, teď když o tom přemýšlím, pamatuješ na ty vize, kde sem viděla tvou smrt? První, když ti podřízli krk a druhou kde ses utopila? Povídej mi o stresu.”

“Jo, pamatuju si. Viděla si mě zemřít.”

“Jo, ale zatím sem jediná, kdo tvou smrt prožil. Znovu říkám, není to nic příjemnýho.”

“Mohla bys mi prosím dopovědět to o tvých představách?”

Nevrle se na mě podívala, ale pokračovala: “Ta vize, byla podobná, jako ty, kde sem tě viděla zemřít. Taky se rozštěpila. V jednu chvíli sem se dívala na to, jak to děláš s Kalonou. A v tu druhou sem cítila bolest.”

“To dává smysl, když si hořela.” řekla sem frustrovaně z toho, že mi už konečně nedopoví svojí vizi.

“Ne, já myslím jinou bolest. Sem si celkem jistá, že tahle bolest nevycházela z hořících lidí. Někdo tam byl. A ten někdo byl určitě pod nátlakem.”

“Nátlakem? To zní docela špatně.” začal mě zase bolet žaludek.

“Jo, fakt nepříjemné. V jednu minutu lidi hořely a já cítila utrpení a tak dál ,bla, bla, bla a tys to dělala se zlým andělem. Pak se všechno změnilo. Bylo to asi jiný den na jiném místě. Lidé pořád hořeli, ale já cítila zvláštní utrpení. Místo toho abys to s ním dělala, vystoupila si z jeho náruče. Ne moc daleko, ačkoliv. A něco si mu řekla. Ať už si mu řekla cokoliv, všechno se změnilo.”

“Jak?”

“Zabilas ho a všechny ohně hned přestaly hořet.”

“Zabila sem Kalonu!”

“Jo. Aspoň to tak vypadalo.”

“Co sem mu řekla, že to bylo tak silné, aby ho to zabilo?”

Pokrčila rameny. “Nevím. Neslyšela sem tě. Prožívala sem vizi z pohledu spalovaných lidí a ten stupidní pocit bolesti mi ve všem bránil. Byla sem moc zaneprázdněná tím, že sem byla spalovaná smrtící agónií na to, abych věnovala pozornost každé slabice, kterou si vyslovila.”

“Si si jistá, že zemřel? Myslím, že nemůže umřít. Je nesmrtelný.”

“Z mého pohledu to tak vypadalo. Ať už si mu řekla cokoliv, rozpadl se.”

“Zmizel?”

“Vlastně spíš vybuchnul. Trochu. Je těžké to popsat, protože, no, zrovna sem byla upalovaná zaživa, takže bylo dost těžký přesně vidět, co se stalo. Ale vím jistě, že se více méně ztratil, a když se ztratil úplně, všechny ohně zmizely a já věděla, že všechno bude v pořádku.”

“To je všechno co se stalo?”

“Ne. Ty ses rozplakala.”

“Huh?”

“Jo, poté, co si zabila Kalonu si řvala. Měla si nudle u nosu a to všechno okolo. Pak vidění skončilo a já sem se probudila se strašnou bolestí hlavy a moje oči bolely jako blázen. Jo, a tys křičela, jako by ses pomátla.” Věnovala mi dlouhý zvídavý pohled. “Když už o tom mluvíme, proč si křičela?”

“Měla sem zlý sen.”

“Kalona?”

“Vážně o tom nechci mluvit.”

“To je zatraceně špatný. Viděla sem, jak to s ním děláš, zatímco lidé okolo hořeli. To není dobrý.”

“To se nikdy nestane,” řekla sem. “Pamatuješ si, žes mě viděla ho zabít.”

“Co se stalo ve tvém snu?” zeptala se naléhavě.

“Nabídl mi, abych stanula po jeho boku. Řekl, že chce uvrhnout svět zpět do středověku a chce, abych mu s tím pomohla. Řekla sem ne. Řekl, že budu hořet-” Oh, bohyně! “Počkej, řekla si, že lidé hořeli v nějaké oblasti, mohlo to být pšeničné pole?”

Afrodita pokrčila rameny. “Možná. Všechny pole podle mě vypadají stejně.”

Má hruď se napjala a žaludek mě bolel. “Říkal, že oddělí zrna od plev a nechá je hořet.”

“Co sou to sakra plevy?”

“Nevím přesně. Sem si docela jistá, že to má co dělat se pšenicí.. Dobře zkus si vzpomenout. Pole, ve kterém si hořela-byly tam vysoký zlatý travnatý věci nebo byly zelený? Jako seno nebo obilí nebo něco, co tomu bylo podobný?”

“Bylo to žluté. Vysoké. Travnaté. Myslím, že to mohla být pšenice.”

” Takže to, čím Kalona hrozil v mém snu se splnilo v tvojí vizi.”

“Takže v tvém snu ste si spolu začali milostný poměr? Nebo ne?”

“Ne, já ne! Vrhla sem se z útesu, což byl taky důvod proč sem křičela jako pominutá.”

Její červené oči se překvapením rozšířily. “Vážně? Opravdu si skočila z útesu?”

“No, vlastně sem skočila ze střechy hradu, kterej stál na vrcholu útesu.”

“To zní hrůzostrašně.”

“Byla to ta nejděsivější věc, kterou se kdy udělala. Ale nebylo to tak zlé jako zůstat tam s ním.” zachvěla sem se při vzpomínce na jeho dotek a mojí hlubokou touhu, kterou tím ve mě vyvolal.

“Musela sem se od něj dostat pryč.”

“Jo, dobře, ale v budoucnosti bys mohla svůj postoj přehodnotit.”

“Huh?”

“Mohla bys mu zkusit věnovat pozornost. Viděla sem Kalonu ovládnout svět. Pomocí ohně zabíjel lidi, a tím lidi myslím upíry i lidi. A ty si ho zastavila. Takže od něj nemůžeš utíkat, Zoey. Budeš muset zjistit, co si mu řekla, že ho to zabilo a pak budeš muset jít za ním.”

“Ne! Nepůjdu k němu!”

Afrodita na mě vrhla pohled, který byl plný soucitu: “Musíš bojovat proti tý tvý reinkarnaci a zničit Kalonu jednou pro vždy.”

Ach, sakra. To mi prolétlo hlavou, když někdo zabušil pěstí na dveře.

kapitola 14

zoey

“Zoey! Jsi tam? Pusť mě dovnitř!”

Za méně než sekundu jsem byla z postele u dveří. Trhnutím jsem je otevřela a našla za nimi Starka, který se opíral o rám dveří.

“Starku? Co děláš venku z postele?”

Měl na sobě nemocniční kalhoty a byl bez košile. Měl obvázanou hruď bílým obvazem, který byl obalený kolem celého jeho trupu. Jeho tvář měla barvu kosti a po čele mu stékal pot. Dýchal krátce a zadýchaně a vypadal, jako by se chystal každou chvíli upadnout. V pravé ruce, ale svíral luk s ozubenou špičkou.

“Do prdele! Pojď dovnitř dřív, než omdlíš. Jestli spadneš, tak tě neutáhneme, si zatraceně moc těžkej na to, abysme tě dotáhly dovnitř.”

Snažila jsem se chytit Starka, ale s překvapivou silou mě odstrčil.

“Ne, sem v pohodě.” řekl a stále se přes nás díval do místnosti, jako by čekal, že každou chvíli někdo vyskočí ze skříně. “Nehodám omdlít.” vykřiknul to, jako by se tím snažil dostat svoje dýchání pod kontrolu.

Stoupla jsem si před něj a donutila ho, aby mi věnoval pozornost. “Starku, tady nikdo není. Co tady děláš? Neměl bys ani vylézat z postele, natož chodit do schodů.”

“Cítil jsem tvoje emoce. Byla jsi vyděšená. Tak jsem přišel k tobě.”

“Měla jsem zlý sen, to je všechno. Nebyla jsem v nebezpečí.”

“Kalona? Znova se ti dostal do snu?”

“Znova? Jak dlouho už se ti o něm zdá?” zeptala se Afrodita.

“Pokud spíš sama a ne s někým, a nemyslím tím zrovna tvojí spolubydlící, Kalona se může dostat do tvého snu, kdy chce,” řekl Stark.

“To nezní dobře.”

“Jsou to jen sny,” řekla jsem.

“A víme to jistě?” zeptala se Afrodita.

Adresovala otázku Starkovi, ale já odpověděla místo něj: “No, nejsem mrtvá, takže to byl jen sen.”

“Nejsi mrtvá? Můžeš mi to vysvětlit?” řekl Stark. Jeho dech se ustálil. Přestože stále vypadal bledě, jeho hlas zněl, jako hlas nebezpečného válečníka, který je připraven splnit svůj slib a chránit svou velekněžku.

“Ve snu se Zoey vrhla z útesu, aby se dostala pryč od Kalony.” řekla Afrodita.

“Co ti udělal?” jeho hlas byl tichý a plný hněvu.

“Nic!” řekla jsem příliš rychle.

“Jo, ale jen proto, že si skočila z útesu dřív, než ti mohl něco udělat.” řekla Afrodita.

“Co ti chtěl udělat?” zeptal se Stark znovu.

Povzdechla jsem si. “Pořád to samé. Chce mě získat. Není to přesně to, co říká, ale je to to, co chce. A já mu nikdy nedám to, co chce.”

Stark zaťal zuby. “Mělo mě napadnout, že se k tobě pokusí dostat skrz tvoje sny. Znám jeho triky. Myslel jsem si, že spíš buď s Heathem nebo s Erikem.”

Afrodita si odfrkla, “To je něco nového. Přítel číslo tři chce, aby spala s přítelem číslo jedna nebo s přítelem číslo dva.”

“Já nejsem její přítel!” Stark to prakticky zařval. “Jsem její válečník. Dal sem přísahu, abych ji ochránil. To znamená mnohem víc, než nějaký silácký kecy nebo hloupá žárlivost.”

Afrodita na něj jen zírala a pro jednou se nezdálo, že by věděla co na to říct.

“Starku, byl to jen sen,” řekla jsem s mnohem větší jistotou, než jsem ve skutečnosti cítila. “Nezáleží na tom, kolikrát se mi dostane do snů. Výsledek bude stejný. Nikdy mu nebudu patřit.”

“Radši si tím buď jistá, protože jestli se to nakonec stane, tak zbytek nás bude v dost velkých sračkách.” řekla Afrodita.

“Co tím myslí?”

“Měla vizi, to je všechno.”

“To je všechno? Dost to podceňuješ.” Věnovala Starkovi dlouhý pohled. “Takže Chlape se šípem, když budeš spát dneska se Zoey, Kalona se nebude moct dostat do jejích snů?”

“Tak by to mělo být.” řekl Stark.

“Pak myslím, že bys měl spát se Zoey. A protože tři jsou pro situaci, jako je tato trochu moc, jdu pryč.”

“Kam jdeš?” zeptala jsem se.

“Za Dariem. A ano, ti tučňáci jsou mi ukradený. Vážně mě dost bolí hlava. Takže jdu spát a budu s mým upírem. To je celé.”

Popadla šaty a kabelku. Šla do koupelny převléknout se z babičkovské noční košile, než Darius zjistí, co měla na sobě. Tohle zjištění mi připomnělo, že i já tam stojím v mé babičkovské noční košili. Sedla jsem si na postel a povzdechla si. Jo, stejně už mě viděl nahou, což bylo mnohem víc trapné, než mě vidět v téhle hrozné bavlněné noční košili. Viděl i mou jizvu. Na dívku, která měla tolik kluků, sem vypadala, jako bych byla v oddělení pro vážně poškozené zboží.

Když Afrodita vyšla ze dveří, zavolala jsem: “Neříkej zatím nic o své vizi, dokud si to pořádně nepromyslím. Chci říct,” rychle jsem pokračovala “teda můžeš to říct Dariovi, ale to je všechno, jo?”

“Jasně. Aspoň se vyhnu hysterii. Cokoliv. Nerada stojím a koukám se na to, jak všichni okolo mě ječí, a to by se stalo. Vyspi se, Zoey. Uvidíme se při západu slunce.” zamávala Starkovi a pak za sebou pevně zavřela dveře.

Stark přišel k posteli a ztěžka na ní dosedl. Trhl sebou, jako by konečně zaregistroval, jak moc ho bolí hruď. Položil svůj luk a šíp na stolek a smutně se usmál. “Takže to teď nebudu potřebovat?”

“Myslím, že ne.”

“Což znamená, že mám teď volné ruce.” Rozevřel náruč a střelil po mě domýšlivým pohledem.

“Proč nejdeš ke mně, Zoey?”

“Počkej.” Spěchala jsem k oknu, čímž jsem získala čas si rozmyslet, jak se pořád pohybuju z jedné mužské náruče do té druhé. “Neusnu, dokud se neujistím, že tě nemůže spálit slunce,” blábolila jsem. Když jsem zatahávala žaluzie, neodolala jsem a podívala se ven. Venku bylo na den dost málo světla. Byl tam tichý šedý svět plný ledu a melancholie. Nic se nehýbalo. Jako by byl všechen život mimo klášter zmrazen spolu se stromy, trávou a spadlým elektrickým vedením. “No, tak to vysvětluje, proč z tebe teď není extra křupavej škvarek. Venku nesvítí slunce.” Pořád jsem se dívala z okna, uchvácena tím ledových světem.

“Věděl jsem, že nejsem v nebezpečí.” řekl Stark z postele. “Cítil jsem, že vyšlo slunce, ale přes všechen ten led a mraky nemohlo svítit. Takže pro mě bylo bezpečné za tebou jít.” Pak dodal: “Zoey, mohla bys jít prosím sem? Moje mysl se mi snaží říct, že jsi v pořádku. Ale moje střeva jsou stále dost nejistá.”

Otočila jsem se, překvapená, že domýšlivý tón z jeho hlasu zmizel. Odešla jsem od okna a dala svou ruku do jeho. Seděl na okraji postele. “Sem v pořádku. Mnohem víc, než bys byl ty, kdyby bylo dneska normální slunečné středeční ráno.”

“Když jsem ucítil tvůj strach, musel jsem přijít. Dokonce, i kdybych riskoval svůj vlastní život. To je část přísahy bojovníka. A já ti přísahal.”

“Opravdu?”

Přikývl, usmál se a zvedl mou ruku k jeho rtům. “Opravdu. Si má velekněžka a já tě budu vždycky chránit.”

Pohladila jsem ho po tváři a nemohla od něj odtrhnout oči. Z nějakého důvodu jsem se najednou rozplakala.

“Hej, nedělej to - neplač.” Setřel mi slzy z tváře. “Pojď sem ke mně.”

Beze slova jsem si sedla vedle něj, ale dávala jsem si pozor, abych se nedotkla jeho hrudi. Položil kolem mě ruku a já se o něj opřela a doufala, že jeho teplý dotyk by mohl smazat vzpomínky na studenou vášeň, kterou ve mě Kalona vyvolal.

“Dělá to schválně, víš?”

Nemusela jsem se ptát. Věděla sem, že mluví o Kalonovi.

Stark mluvil dál. “To co cítíš, není skutečné. To dělá on. Najde tvou slabinu, a pak ji proti tobě používá.” Odmlčel se a já věděla, že toho chtěl říct víc. Ale nechtěla jsem to slyšet. Chtěla jsem se stočit do klubíčka a v bezpečí v objetí mého válečníka usnout a zapomenout. Ale nemohla jsem. Ne s A-yinou pamětí. Ne po Afroditině vizi.

“Pokračuj,” řekla jsem. “Co ještě?”

Jeho paže mě těsně objali. “Zná tvoje slabiny. Jsi spojena s tou dívkou, kterou pro něj vytvořili Čerokézové.”

“Ano, A-you.” řekla jsem.

“Jo. A-ya. Bude ji používat proti tobě.”

“Já vím.”

Cítila jsem jeho váhání, ale nakonec řekl. “Chceš ho. Myslím Kalonu. Dělá si, co chce. Budeš proti němu bojovat, ale on tě nakonec dostane.”

Žaludek se mi stáhl a já se cítila nemocná, ale upřímně jsem Starkovi odpověděla. “Já vím a to mě děsí.”

“Zoey, vím jistě, že budeš silná a budeš ho odmítat, ale pokud se někdy vzdáš, můžeš se na mě spolehnout, že tam budu. Budu stát mezi tebou a Kalonou, i kdyby to bylo to poslední, co udělám.”

Položila jsem si hlavu na jeho rameno. Vzpomněla jsem si až příliš dobře, že mu Afrodita neřekla nic o tom, že v jedné vizi o mé smrti byl taky Stark.

Otočil hlavu a políbil mě na čelo. “Oh, mimochodem, pěkná noční košilka.”

Zasmála jsem se. “Kdybys nebyl zraněnej, praštila bych tě.”

Věnoval mi svůj arogantní úsměv. “Hele, mě se to líbí. Vypadá to, jako bych byl v posteli s malou katolickou školačkou z jedné z těch katolických přípravek. Nechceš mi říct něco o nahých polštářových bitvách s tvými spolubydlícími?”

Obrátila sem oči v sloup. “No možná později, ne potom,co jsi nedávno málem umřel.”

“Tak jo, v pohodě. Sem tak unavenej, že bych na tebe stejně moc pozitivně nezapůsobil.”

“Starku, proč se ode mě nenapiješ? Jen trochu.” Spěchala jsem, než mohl začít protestovat. “Hele, Kalona tu není. Vlastně je z mého snu celkem jasné, že je daleko, protože v blízkosti Oklahomy nejsou žádné ostrovy.”

“Nevíš, kde je. Mohla jsi ho ve tvém snu vidět kdekoliv.”

“Ne, on je na ostrově.” Jak jsem mluvila, cítila jsem, že můj odhad je správný. “Musel ten ostrov nějak získat. Nemáš ponětí, kde by to mohlo být? Neslyšel jsi ho o tom někdy s Neferet mluvit?”

Stark zavrtěl hlavou. “Ne. Nikdy o tom nemluvil, když sem byl poblíž. Ale skutečnost, že je na ostrově říká, že jsi mu ublížila. Ošklivě.”

“Což znamená, že teď jsem v bezpečí. Což také znamená, že není nebezpečné, když se ze mě napiješ.”

“Ne.” řekl rozhodně.

“Nechceš?”

“Jsi blázen? Chci, ale nemůžu. My nemůžeme. Ne teď.”

“Podívej, ty potřebuješ mojí krev, energii nebo ducha nebo cokoliv, aby ti bylo líp.”

Zvedla jsem bradu, takže jsem mu odhalila mou krční tepnu. “Tak dělej. Kousni mě.” Zavřela jsem oči a zatajila dech.

Stark se zasmál. Otevřela jsem oči a viděla se ho smát se, zatímco se bolestně chytil za hruď, zasípal a pak se rozesmál ještě víc.

Zamračila jsem se na něj. “Co je tady k smíchu?”

Starkovi se podařilo ovládnout se natolik, aby řekl: “Jen, že vypadáš jako ze starého filmu Dracula. Neměl bych se tě nejdřív zeptat, jestli ti můžu vysát krev?” Udělala strašidelný obličej a vycenil zuby.

Cítila jsem, jak pomalu rudnu a odtáhla jsem se od něj. “Nevadí. Zapomeň, že jsem se o tom vůbec zmiňovala. Prostě pojď spát, jo?” Chtěla jsem se otočit, ale on mě chytil za rameno a obrátil zpátky k němu.

“Počkej, počkej. Smažeme to, jo?” Najednou byl vážný. “Zoey.” Stark se dotkl mé tváře. “Nebudu z tebe pít, protože nemůžu. Ne proto, že nechci.”

“Jo, to už si říkal.” Pořád jsem byla v rozpacích a pokusila se dívat se jinam, ale on vyhledal můj pohled.

“Hej, omlouvám se.” Jeho hluboký hlas byl pryč. Teď byl sexy. “Neměl jsem se smát. Měl jsem říct pravdu, ale já jsem bojovník teprve krátce. Bude mi chvíli trvat, než se to naučím.” Palcem mě hladil po lícní kosti, po liniích mého tetování. “Měl jsem říct, že jedinou věc, kterou chci víc, než ochutnat tvou krev je vědět, že jsi v bezpečí a silná.” Políbil mě. “Navíc, nemám potřebu z tebe pít, protože vím, že budu v pořádku.” Přejel rty po mých. “Chceš vědět, jak to vím?”

“Uh-huh.” zamumlala sem.

“Vím to, protože tvoje bezpečí je moje síla, Zoey. Pojď spát. Jsem tu s tebou.” Lehl si na záda a položil mě k sobě.

Těsně před tím, než se mi zavřely oči, jsem zašeptala: “Pokud se mě někdo pokusí vzbudit, mohl bys ho prosím zabít?”

Stark se zasmál: “Pro tebe všechno, má paní.”

“Děkuju.” Zavřela jsem oči a usnula s mým válečníkem, který mě pevně objímal, a tím mě držel v bezpečí před sny a duchy minulosti

kapitola 15

Afrodita

“Vážně, gejové. Jen běžte zpátky do postele spolu-fuj. Potřebuju mého upíra na zbytek noci.”

Afrodita stála s rukama zkříženýma ve dveřích místnosti, kterou spolu sdíleli Darius, Damien, Jack a Vévodkyně. Dostavil se neurčitý pocit podráždění, když viděla, že Damien, Jack a Vévodkyně jsou všichni schoulený dohromady v jedné posteli. Jistě, připomínali jí štěňata, ale to nebylo to samé. Navíc nebylo spravedlivé, že tučňáci jim dovolili spát spolu, zatímco jí vyhnali, aby sdílela pokoj se Zoey. Nebo se o to alespoň snažili.

“Co se stalo, Afrodito? Děje se něco?” Darius k ní přispěchal, zatímco si natahoval tričko přes jeho dokonalý hrudník s každou botou na noze jinou.

Jako obvykle byl Darius v pohotovosti jako první-další důvod, proč mu propadla.

“Všechno je v pořádku. Jen Zoey spí se Starkem. V našem pokoji. A já nejsem zrovna odvázaná z toho, být tam s nimi. Takže uděláme takovou malou výměnu spolubydlících a zařídíme se podle sebe.”

“Je Zoey v pořádku?” zeptal se Damien.

“Můj odhad je, že je teď víc než v pořádku.” řekla Afrodita.

“Nemyslím si, že je na tom Stark moc dobře.” řekl jemně Jack. Vypadal ospale s rozcuchanými vlasy a opuchlýma očima. Afrodita si myslela, že vypadal ještě víc jako štěně než obvykle. Byl roztomilý. Samozřejmě by si radši vydloubla oči, než by to přiznala nahlas.

“Podařilo se mu vyjít po schodech až do našeho pokoje, tak myslím, že se jeho zdravotní stav lepší.”

“Oooh, Erikovi se to nebude moc líbit,” řekl Jack šťastně. “Zítra určitě udělá žárlivou scénu.”

“V tomhle vztahu už dramata skončili. Zoey dala tuhle noc Erikovi kopačky.”

“Ona to udělala!” vykřikl Damien.

“Jo, a taky bylo na čase. Způsobila to jeho sobeckost a blbost.” řekla Afrodita.

“A je opravdu v pořádku?” zeptal se Damien.

Afroditě se nelíbil Damienův příliš horlivý přístup. Ona vůbec nezmínila skutečnost, že Kalona Zoey vstoupil do snu, a to byl důvod, proč teď spí se Starkem. Taky nebude zmiňovat svou vizi-i když by byla ráda, kdyby obviňovali Zoey a ne jí, až to v budoucnosti vyjde najevo a Damien bude naštvaný, že držela jazyk za zuby. A tak zvedla jedno perfektní obočí a pohrdavě se na něj ušklíbla: “Kdo jsi? Její gay máma?”

Jak Afrodita předpovídala, Damien málem vylítl z kůže. “Ne, já jsem její přítel!”

“Prosím. Nudím se. Jako byste to nevěděli. Zoey. Je. V pohodě. Bohyně! Dejte jí trochu prostoru, aby mohla normálně dýchat.”

Damien se zamračil. “Nechávám jí dýchat. Jen o ni mám strach. To je všechno.”

“Kde je Heath? Ví o jejím rozchodu s Erikem? A ví o tom, že spí se Starkem?” Jack dokončil větu šeptem.

Afrodita obrátila oči v sloup. “Nestarám se o to, kde je Heath a pokud Z nepotřebuje svačinku, myslím, že ji ani nezajímá, kde zrovna teď je. Je jaksi zaneprázdněná.” řekla na rovinu. Afrodita fakt nesnášela, když musela zraňovat pocity Damiena a jeho holky/kluka Jacka, ale byl to jediný způsob jak si držet Damiena od těla, aby jí nevěnoval 100% jeho pozornosti. Obrátila se k Dariovi, který stál blízko ní a pozorně ji sledoval pohledem, ve kterém si mísilo pobavení se znepokojením. “Můžeme už jít?”

“Samozřejmě.” Podíval se na Jacka a Damiena dřív, než zavřel dveře. “Uvidím vás dva při západu slunce.”

“Dobře!” trilkoval Jack zatímco Damien Afroditu probodával tvrdým pohledem.

Afrodita udělala sotva pár kroků na chodbu, když ji Darius vzal za zápěstí a přitáhl si jí k sobě. Dřív, než stačila něco říct, dal jí ruce na ramena a podíval se jí do očí. “Měla jsi vizi.” řekl prostě.

Afrodita cítila, jak se jí oči zalily slzami. Ona byla úplně, totálně zblázněná do tohohle svalnatého kluka, který jí tak dobře znal, a který se o ni tolik staral.

“Jo.”

“Jsi v pořádku? Jsi bledá a máš stále podlité oči krví.”

“Jsem v pořádku,” řekla, i když to ani jí neznělo moc přesvědčivě.

Vzal ji do náruče a ona ho nechala jí utěšovat. “Bylo to tak špatné, jako minule?” zeptal se.

“Bylo to horší.” zabořila mu tvář do hrudi a její hlas byl tak měkký a sladký, že by šokoval skoro každého, kdo ji znal.

“Další vize o smrti Zoey?”

“Ne, tentokrát to byla vize o konci celého světa, a Zoey v něm figurovala.”

“Máme se za ní vrátit?”

“Ne, ona doopravdy spí se Starkem. Kalona se dostal do jejího snu, ale když bude spát s nějakým klukem, udrží to od ní Kalonu dál.”

“Dobře.” řekl Darius. Na konci chodby se ozval nějaký zvuk a Darius posunul Afroditu dál do chodby, kde byl větší stín, zatímco jeptiška prošla kolem nich, nedbaje jejich přítomnosti.

“Hej, spíš? Já vím, že Zoey je velekněžka, ale není jediná, kdo dnes v noci potřebuje tvojí péči.” zašeptala Afrodita, když v chodbě znovu osaměly.

Darius jí věnoval vážný pohled. “Máš pravdu. Musíš být vyčerpaná, a to zejména po té vizi.”

“Nemluvila jsem jen o sobě, pane Macho. Myslela jsem na to, kam bychom teď mohly jít a dostala jsem výborný nápad-dokonalý nápad, když to teda musím říct.”

Darius se usmál: “Jsem si jistý, že ano.”

“Jo a vzpomněla jsem si, že bys měl tučňákům říct, aby Starka nebudili tak ještě asi 8 hodin. Jelikož, není v jeho soukromém, útulném, tmavém pokoji.” Afrodita se opřela o jeho krk, zvedla se na špičky a přitiskla rty na jeho ucho.

Darius se usmál: “Jsi úžasná.”

Na cestě do volného Starkova pokoje, mu Afrodita nastínila její vizi a sen Zoey. Pozorně a klidně ji poslouchal, což byla druhá věc, která jí na něm úplně okouzlila. Ta první byla samozřejmě ta, jak byl neuvěřitelně žhavý.

Starkův pokoj byl útulný a tmavý, osvětlený jen jedinou svíčkou. Darius přitáhl židli ke dveřím a podepřel jimi kliku, takže tím zabránil, aby se někdo dostal dovnitř. Pak otevřel prádelník v rohu místnosti a vytáhnul povlečení a přikrývky. Povlékl nově postel, protože říkal, že nechce spát na prostěradle zraněného upíra.

Afrodita ho pozorovala, když si sundávala boty a džíny. Pak si svlékla podprsenku, kterou měla pod košilí. Pomyslela si, že je zvláštní pocit mít někoho, kdo se o ní stará a koho má opravdu jen sama pro sebe, což pro ni bylo nové. Kluci jí chtěli, protože byla krásná nebo proto, že byla bohatá a populární, a pro ně to byla výzva. Ale to spíš ne, jelikož byla celkem běhna. Hodně kluků chtělo jen sex. Kluci jí neměli rádi, protože ona byla Afrodita. Vlastně

kluci nikdy neztráceli tolik času, aby se mohly dozvědět jaká doopravdy je. Viděli jen krásné vlasy a dlouhé nohy.

Ale největší šok, na jejím vztahu s Dariem byla skutečnost, že oni neměli sex. Zatím. Jistě, všichni věřili, že to dělali jako králíci a ona je nechala tomu uvěřit-dokonce je i povzbudila k tomu, aby tomu věřili. Ale nedělali to. A ani se kvůli tomu necítila zvláštně. Spali spolu a dokonce měli i pár pěkně žhavých scén, ale to bylo nejdál, kam zašli.

Najednou Afrodita pochopila, a ta myšlenka jí šokovala. Věděla, co se děje mezi ní a Dariem. Šli na to pomalu a poznávali jeden druhého. Opravdu, jak se navzájem poznávali, ona zjistila, že se jí líbí jít na to pomalu víc, než si až doteď myslela.

Oni jsou zamilovaní!

Tato děsivá myšlenka Afroditu zasáhla na tolik, že se jí podlomila kolena a ona se svalila na židli, která byla v rohu místnosti. Vypadala omámeně.

Darius dokončil stlaní postele a zmateně se podíval na druhou stranu místnosti, kde seděla

Afrodita. “Co tam děláš?”

“Jen sedím.” řekla rychle.

Naklonil hlavu na stranu. “Opravdu si v pořádku? Před chvíli jsi byla ve své vizi upálená. Chápu, že se pořád vzpamatováváš. Vypadáš bledě.”

“Mám trochu žízeň a moje oči bolí, jako kdybych do nich dostala žihadlo, ale jsem v pořádku.”

Když dál seděla v rohu místnosti na židli a nehodlala se přesunout do postele, zmateně se na ní usmál a řekl: “Nejsi unavená?”

“Jo, jo, jsem.”

“Mám ti přinést trochu vody?”

“Ach, ne! Dojdu si pro ni sama. To není problém.” Afrodita se zvedla křečovitě, jako jedna z těch loutek na provázku a přešla k umyvadlu v protějším rohu místnosti. Naplnila si papírový kornout vodou, když se za ní náhle objevil Darius. Jeho silné ruce jí opět položil na ramena. Tentokrát jí začal palci masírovat ztuhlé svaly krku.

“Jsi napjatá,” řekl a dál jí masíroval.

Afrodita vypila vodu, ale nemohla se sama pohnout. Darius jí tiše masíroval ramena a jeho dotekem jí dával najevo, jak moc mu na ní záleží. Nakonec kelímek upustila z prstů. Naklonila hlavu vpřed a zhluboka spokojeně vzdychala. “Máš kouzelné ruce.”

“Pro tebe všechno, má paní.”

Afrodita se usmála a opřela se o jeho ruce, čímž se víc uvolnila. Milovala, jak s ní Darius zacházel jako s velekněžkou, i když nebyla označená a nikdy se nestane upírkou. Milovala, jak nikdy nepochyboval o tom, že je pro Nyx zvláštní -že byla vybrána Bohyní. Nezajímalo ho, jestli je označená nebo ne. Milovala, jak - Bohyně! Ona milovala jeho! Do prdele!

Afrodita prudce trhla hlavou nahoru a pak se otočila tak rychle, že Darius polekaně o krok ustoupil. Dával jí automaticky prostor.

“Co se děje?” zeptal se.

“Miluju tě!” vyhrkla a pak si dala ruku před ústa, jako by se snažila zastavit slova, která už ale vyslovila.

Bojovníkův úsměv byl dlouhý a pomalý. “Jsem rád, žes to řekla. I já tě miluju.”

Afroditě se začaly plnit oči slzami. Zamrkala a snažila se je nějak zastavit, když do něj strčila. “Bohyně! Tohle ne!”

Namísto reakce na její výbuch Darius jen sledoval, jak přešla k posteli. Afrodita cítila jeho upřený pohled, zatímco zvažovala, jestli si má sednout na postel nebo si na ni lehnout. Nakonec neudělala ani jedno. Zjistila, že se jí nelíbí představa, že by teď ležela na posteli. Už takhle se cítila zranitelná a dost odhalená, jak tam stála jen v tričku a kalhotkách. Otočila se k Dariovi.

“Co?” odsekla.

Naklonil hlavu. Smutným úsměvem se mu zvedly jen koutky úst. Když se na ni díval, jeho oči vypadaly mnohem starší než jeho tvář. “Tvoji rodiče se nemilují, Afrodito. Z toho co si mi řekla, jsem pochopil, že nedávali svoje emoce najevo, a to ani tobě.”

Zvedla jsem bradu a setkala se s jeho pohledem. “Teď mi řekni, co nevím.”

“Ty nejsi tvoje matka.” říkal ta slova jemně, ale ona cítila, jako kdyby ji bodl nožem do otevřené rány v jejím srdci.

“Já vím!” mluvila rty, které byly najednou studené.

Darius došel pomalu k ní. Afroditě došlo, jak krásný byl-jak silně vždycky vypadal. Miloval ji? Jak? Proč? Copak si neuvědomuje, jaká je to mrcha?

“Opravdu to víš? Jsi schopna lásky, i když tvoje matka není.” řekl jí.

Ale sem schopna být milována? Chtěla na něj křičet tuhle otázku, ale nemohla. Pýcha, která se v ní ozývala hlasitěji, než porozumění v Dariových očích, zastavila její slova. Místo toho dělala to, co uměla nejlíp, když se cítila ohrožená-šla do útoku.

“Samozřejmě, že to vím. Ale takhle věc mezi náma mi fakt štve. Pravdou je, že jsi upír. Já jsem člověk. Nejvíc, co pro tebe můžu být, je tvoje choť, ale to už nejde, protože sem kurva otisklá se Stevie Rae. A toho se nemůžu zbavit, ani kdybys mě pokousal i ty.” Afrodita se odmlčela a snažila se nevzpomínat na citlivost, s jakou z ní Darius pil, i když je otiskem její krev zkažená. Snažila se neúspěšně nemyslet na to, jaký klid a mír našla v jeho náruči, i bez sexu s ním.

“Nemyslím si, že máš ve všem pravdu. Ty nejsi jenom člověk a tvůj otisk se Stevie Rae na nás nemá žádný vliv. Vidím to jako další důkaz tvojí důležitosti pro Nyx. Ona ví, že tě Stevie Rae potřebuje.”

“Ale ty mě nepotřebuješ.” řekla hořce Afrodita.

“Potřebuju tě,” opravil ji pevným hlasem.

“K čemu? Ani spolu nemáme sex!”

“Afrodito, proč tohle děláš? Víš, že po tobě toužím, ale tebe a mě spojuje víc než pouhé tělo a chtíč. Jsme spojeni na vyšší úrovni.”

“Nevím jak na to!” Afrodita měla nebezpečně blízko k slzám, což jí štvalo ještě víc.

“Já vím.” Přešel až k ní a vzal její ruce do svých. Darius klesl před ní na jedno koleno. “Musím se tě na něco zeptat.”

“Ach, Bohyně! Na co?” Zdálo se jí to nebo ji chtěl opravdu pořádat o ruku?

Pravou pěst si přiložil k srdci a podíval se jí do očí. “Afrodito, milovaná věštkyně Nyx, žádám tě, abys přijala mou přísahu, jako tvého válečníka. Přísahám ti v tento den a slibuji, že tě budu chránit mým srdcem, mou myslí, mým tělem i mou duší. Slibuji, že budu patřit jen tobě a nikomu jinému. Budu tvůj válečník, dokud naposledy nevydechnu, i poté, pokud to tak bohyně bude chtít. Přijmeš mou přísahu?”

Afrodita byla naplněna ohromujícím přívalem radosti. Darius chtěl být její válečník! Ale její radost trvale jen chvíli-pak si začala uvědomovat dopady jeho přísahy.

“Nemůžeš být můj válečník. Zoey je velekněžka. Pokud se chystáš někomu složit přísahu, musí to být ona.” Afrodita nenáviděla, když mluvila-a ještě víc nenáviděla, když přemýšlela o tom, jak je Darius na kolenech před Zoey.

“Zoey je moje velekněžka, ale ona už má válečníka. Byl jsem svědkem, když Stark nadšeně Zoey složil přísahu. Nepotřebuje žádného dalšího válečníka, aby ji chránil. Navíc Zoey už mi dala požehnání, abych se ti zavázal.”

“Cože udělala?”

Bojovník vážně přikývl: “Je to jen správné, že jsem Zoey obeznámil s tím, co zamýšlím.”

“Takže tohle není impulsivní? Skutečně sis to naplánoval?”

“Samozřejmě.” usmál se na ni. “Chci tě chránit navěky.”

Afrodita zavrtěla hlavou. “Nemůžeš.”

Dariův úsměv zmizel. “Můj slib je jen můj, takže můžu. Není žádná překážka. Jsem mladý, ale moje znalosti jsou obrovské. Ujišťuji tě, že tě dokážu ochránit.”

“To jsem nemyslela. Vím, že jsi dobrý a vím to zatraceně dobře! To je ten problém.” řekla a tiše a rozplakala se.

“Afrodito, já tomu nerozumím.”

“Proč chceš být ke mně zavázán přísahou? Jsem mrcha!”

Jeho úsměv se vrátil. “Jsi jedinečná.”

Afrodita zavrtěla hlavou. “Ublížím ti. Vždycky, když se ke mně dostane někdo blízko, ublížím mu.”

“Je dobré to vědět, ale já jsem silný válečník. Nyx byla moudrá, že mi tě poslala do cesty. A já jsem s její volbou víc než spokojený.”

“Proč?” Slzy ji volně stékaly po tvářích dolů, kapaly jí po bradě a máčely tričko.

“Protože si zasloužíš někoho, kdo nebude mít za hlavní hodnoty bohatství, krásu a postavení. Zasloužíš si někoho, jehož jedinou hodnotou budeš ty. Teď tě žádám znovu, přijmeš mou přísahu?”

Afrodita zírala dolů na jeho nádherný obličej a viděla svou budoucnost v jeho upřímném a neohroženém pohledu.

“Ano, přijímám tvou přísahu,” řekla.

S radostným výkřikem vzal Darius do náruče svou věštkyni. Pak ji jemně držel až do západu slunce. A uzel smutku, osamělosti a hněvu, který tak dlouho provázal její srdce najednou zmizel.

kapitola 19

Zoey

“Nikdy jsem ho neměl rád.” Heath mě políbil na temeno hlavy a potom mi rozcuchal vlasy, jako kdyby mi byly dva roky.

“Nesnáším, když to děláš!” řekla jsem a snažila se uhladit si vlasy, které už takhle byly dost kudrnaté, protože jeptišky prý nevlastní žehličku.

“Taky jsem ho nikdy neměl rád.” Stark vzal mojí ruku a políbil ji. Pak se podíval Heathovi do očí.

“Nelíbí se mi, a to hodně, že jsi se Zoey otištěný, ale jinak s tebou nemám problém.”

“Jo, já s tebou taky ne, kámo.” řekl Heath. “Ale nelíbí se mi, že si spal se Zoey.”

“Hele, je to jen část popisu práce jejího válečníka. Musím ji udržovat v bezpečí a tak vůbec.”

“Dobře, jdu zvracet,” řekla Afrodita. “Mimochodem, i když jste teď nabití testosteronem, měli byste vědět, že se Zoey rozešla s Erikem bez ohledu na to, jak se to on teď snaží otočit. Mějte

na paměti, že se může rozejít i s vámi, jestli se budete chovat jako kreténi.” Vymanila se z Dariovi náruče a napochodovala ke mně. Podívala se mi do očí: “Mám to tam jít s tím idiotem vyřídit?”

“Opovaž se.” Obrátila jsem se k sestře Marii Angele. “Jak se má babička dneska ráno?”

“Opotřebovaně. Myslím, že se včera trochu přepínala.”

“Je v pořádku?”

“Bude.”

“Možná bych k ní měla jít a-”

Když jsem odcházela z jídelny, Afrodita mě chytila za zápěstí. “Babička bude v pořádku. Právě teď bys měla přijít na to, co budeme dělat dál. Pak se o ní začni strachovat.”

“Strachovat? Kdo se tady stresuje?” Stevie Rae běžela chodbou s Dallasem po jejím boku. “Ahoj, Z.” Objala mě. “Promiň, jak jsem se předtím chovala. Myslím, že jsme byly obě dvě v poslední době trochu vystresované. Odpustíš mi?” zašeptala.

“Samozřejmě.” zašeptala jsem zpátky a snažila moc nečuchat, když jsem jí objímala. Voněla jako suterén, půda a něco jiného páchnoucího, co jsem neuměla identifikovat.

“Hele,” řekla jsem jí rychle. “Rozešla jsem se s Erikem a on si přede všema začal s Venuší.”

“No, to naštve. Jako když tvoje máma zapomene na tvoje narozeniny.” řekla nahlas a nevěnovala žádnou pozornost našemu publiku.

“Jo,” řekla jsem. To určitě naštve.

“Postavíš se mu čelem nebo sklopíš ocas a odejdeš?” zeptala se zlomyslným úsměvem.

“Co myslíš Ado Annie?” řekla Afrodita. “Z nikdy neutíká z boje.”

“Kdo je sakra Annie?” zeptal se Heath.

“Nevím,” řekl Stark.

“To je postava z muzikálu Oklahoma!” Sestra Marie Angela řekla, jak se snažila potlačit hihňání, které se jí dralo z krku. “Dáte si snídani?” S úsměvem šla jeptiška do jídelny. Povzdechla jsem si. Měla jsem nutkání ječet a běžet chodbou na úplně opačnou směru.

“Pojď, Z. Musíš do sebe dostat něco k jídlu. Plus vám chci říct něco, ve srovnání s čím ti bude připadat tvůj bývalý jako nic.” Stevie Rae mě chytila za ruku a vtáhla mě do jídelny. Za námi šli Stark, Heath, Darius, Afrodita a Dallas a sedli jsme si vedle Marie Angely ke stejnému stolu, kde už seděli dvojčata, Damien a Jack.

“Hele, Z. Tak si nakonec tady! Tyhle palačinky od jeptišek jsou vážně báječný.” Jack na mě zamumlal.

“Palačinky?” Můj svět se okamžitě rozzářil.

“Jo! A taky jsou tam stoly se slaninou a nutelou. Je to lepší než IHOP!” podíval se ke stolu a zařval: “Hej, přihrajte nějaký palačinky.”

Tácy začaly rachotit naším směrem a já začala slintat. Milovala jsem palačinky.

“Francouzskej toast je lepší.” řekla Shaunee.

“Jo, to není tak sentimentální,” řekla Erin.

“Palačinky nejsou sentimentální,” řekl Jack.

“Rád tě vidím, Z.” řekl Damien. Zřejmě chtěl utlumit palačinkovou debatu

“Hele, s výjimkou toho, že máš nějak moc kudrnatý vlasy, vypadáš o dost líp, než předtím.” řekl Jack.

“Díky. Teda myslím.” usmála jsem se na něj.

“Myslím, že vypadá úžasně.” řekl Stark z místa, kde seděl, což bylo kousek ode mě.

“Já taky, mám rád její účes, když zrovna vyleze z postele,” usmál se Heath.

Valila jsem oči na oba dva, když jsem uslyšela Erikův hlas.

“Koukám, že je to támhle opravdu, opravdu přeplněné.” Byl k nám otočen zády, ale to nezastavilo jeho hlas od toho, aby mě urážel.

Proč by nemohly být rozchody snadné? Proč se musí Erik chovat jako idiot? Protože jsi zranila jeho city prolétlo mi hlavou, ale dělalo se mi zle z dělání si starostí o Erikovy city. Byl to žárlivej idiot. A zatracenej pokrytec. Promluvila bych s ním, ale to by mu muselo trvat dýl než pár hodin po našem rozchodu aby si našel nějakou jinou. Sakra!

“Počkej, Erik s Venuší?“Jackův hlas upoutal mou pozornost.

“Rozešli jsem se včera v noci,” řekla jsem a nonšalantně si krájela palačinky na mém talíři, zatímco mi Erin mávala před nosem talířem slaniny.

“Jo, to už nám řekla Afrodita. Ale teď je s Venuší? Jen tak?” Opakoval Jack a při tom sedíval na Erika a výše zmíněnou Venuši, která se k němu měla tak, že sem byla šokovaná, že vůbec mohl jíst. “Myslel jsem, že je to dobrej kluk.” Jackův hlas byl tak mladý a rozčarovaný, jako kdyby právě praskla bublina o představě Erika jako perfektního kluka.

Pokrčila jsem rameny. “To je v pohodě, Jacku. Erik opravdu není špatný člověk. Jen bylo špatné, když jsem byly spolu.”řekla jsem a nenáviděla se za to, jak se Jack naštvaně podíval na Erika.

Chtěla jsem změnit téma, a tak jsem oznámila: “Afrodita měla další vizi.”

“Co jsi viděla?” zeptal se Damien.

Afrodita se na mě podívala a já téměř nepostřehnutelně přikývla. “Kalona spálil upíry, mláďata a lidi.”

“Spálil je?” zeptala se Shaunee. “To zní, jako bych ho mohla zastavit. Mám přece nadání pro oheň.”

“Máš pravdu dvojče,” řekla Erin.

“Jenže vy spojený mozky jste nebyly v mojí vizi.” Afrodita bodla vidličkou od sirupu směrem k dvojčatům. “Oheň, krev a hrůza a kdo ví co ještě. Vy dvě jste byly pravděpodobně na nákupech.” Shaunee a Erin se na ní naštvaně podívali.

“Kde byla Zoey?” zeptal se Damien.

Afrodita se na mě dívala, když odpovídala. “Zoey tam byla. V jedné mé vizi, která byla dobrá. A i v té, která tak dobrá nebyla.”

“Co to má znamenat?” zeptal se Jack.

“Vize byla matoucí. Zdálo se, že to co jsem viděla, bylo něco jako dvousečný meč.”

Bylo mi jasné, že jen zdržovala a já jsem otevřela ústa, abych jí řekla, že může prozradit všechno, když Kramisha, která mi seděla po pravici zvedla ruku a zamávala kusem papíru, který držela.

“Vím, co to znamená,” řekla. “Nebo vím, alespoň z části co to znamená. Napsala jsem to předtím, než jsem šla v noci do postele.” usmála se na setru Marii Angelu. “Poté, co jsme s jeptiškami skončili se sledováním jednoho filmu.”

“Jsem ráda, že se ti to líbilo drahá,” řekla sestra Marie Angela.

“Tak čím to sakra máváš?” zeptala se Afrodita.

“Mohla bys být trochu trpělivá,” řekla Kramisha. ” A ukázat některé tvoje způsoby. Je to stejně jen pro Zoey. Tak jí to dám.”

Kus papíru koloval od člověka k člověku, až se dostal ke mně. Každý měl pravděpodobně podezření, že to byla jedna z Kramishiných básní. Potlačila jsem povzdech. Jako kdyby mi četla myšlenky, Afrodita řekla: “Prosím, řekni, že to není další z těch prorockých básní. Bohyně, bolí mě z toho hlava.”

“Tak si vem Tylenol.” řekla jsem. Četla jsem pro sebe první řádek a zamrkala jsem. Pak jsem se podívala na Afroditu. “Cos to před chvílí říkala o tom meči?”

“Řekla, že tam s sebou Kalona měl dvousečný meč. To je taky to, proč mě napadalo ti tu báseň dát teď. Jinak bych počkala na víc osobní okamžik.” Kramisha ostrým pohledem vyhledala Erika a pak dodala: “Mám víc rozumu než někteří lidé, kteří vynáší soukromé věci na veřejnost.”

“To je první řádek této básně. Dvojitý meč.” řekla jsem.

“To je strašidelné.” řekla Stevie Rae.

“Jo,” řekla jsem s pohledem upřeným na báseň. “Strašidelné, je pro tohle dobré slovo.”

“Co chceš dělat?” zeptal se mě Damien.

“Chci přijít na smysl téhle básně s pomocí mých přátel, ale chci to udělat doma.” řekla jsem prostě.

Damien přikývl a usmál se. “Domů. To zní skvěle.”

Podívala jsem se na Afroditu. “Co myslíš?”

“Myslím, že mi chybí sprcha Vichy v mém pokoji.” řekla.

“Dariusi?” zeptala jsem se.

“Musíme se vrátit, než budeme pokračovat dál.”

“Shaunee a Erin?” Obě se na sebe podívali a pak Erin řekla: “Domů, rozhodně.”

“Stevie Rae?”

“No, musím vám všem něco říct, než uděláme tohle velké rozhodnutí.”

“Tak to řekni.” odpověděla jsem.

Dívala jsem se na Stevie Rae. Dlouze se nadechla a pak vyfoukla se zavřenými rty, jako by byla astmatik. Po tom co se nadechla, mluvila rychle a jasně. Nechala to, co chtěla říct proudit celou místností. “Je víc červených mláďat, než jen ty, co jsou tady. Někteří se nezměnily. Jsou stále zlý. Myslím, že - myslím, že by se mohly připojit k Neferet.” Obrátila se na mě a očima mě prosila, abych ji pochopila. “Neřekla jsem nic, protože jsem jim chtěla dát šanci. Myslela jsem, že kdybych v nich našla lidskost, mohly by si samy promyslet, co chtějí a já jim možná mohla pomoci. Je mi to tak líto, Z. Nechtěla jsem tím způsobit problémy, a už vůbec jsem ti nechtěla lhát.”

Nemohla jsem být naštvaná na Stevie ‘Rae. Vše, co jsem cítila byla úleva, že mi konečně řekla pravdu.

“Někdy nemůžeš svým přátelům říct vše, co bys chtěla.” řekla jsem.

Stevie Rae vzlykla. “Ach, Z. Ty se na mě nezlobíš?”

“Samozřejmě, že ne,” řekla jsem. “Taky jsem tajila pěkně mizerný tajemství, vím jaké to je.”

“Kde jsou?” Damienova otázka by se mohla zdát tvrdá, ale jeho hlas byl něžný, ale jeho hnědé oči byly plné pochopení.

“Jsou v depu v tunelech. To je důvod, proč jsem shodila tunel. Aby se sem nemohly dostat.

Nechtěla jsem, aby sem přišli a způsobili jeptiškám problémy.”

“Měla jsi nás varovat včera v noci.” řekl Darius. “Dali bychom tam stráže, zatímco všichni spali.”

“Na druhé straně toho tunelu byla zlá červená mláďata?” sestra Marie Angela na krku nahmatala růženec.

“Ach, sestro. Nebyly jste v nebezpečí. Dariusi, nepotřebovali jsme tam stráže. Přísahám.” řekla a rychle to vysvětlila. “Ti ostatní mláďata jsou ovlivněni denním časem. Nikdy se nepohybují na světle, když je den. Dokonce ani v tunelech.”

Darius se zamračil, a řekl, že tam stejně měla stát stráž. Sestra Marie Angela neřekla nic, ale viděla jsem, jak prsty stále objímá růženec. Pak mi došlo, že Stevie Rae není jediný červený upír, který o tom může něco říct. Podívala jsem se na jediného dalšího červeného upíra, který existoval. “Víš něco o těch dalších mláďatech?”

“Já? Proboha ne. Hned bych ti o tom všechno řekl,” promluvil Stark.

“Někdy pravda zůstane pohřbena, a je dost těžké přijít na to, jak jí odhalit,” řekla jsem jí, a pak jsme se rozhlédla po dalších červených mláďatech. “Všichni jste o tom věděli, viď?”

Kramisha promluvila. “Věděli jsme o nich. Ale neměli jsme je rádi. Jsou zlý.”

“Moc páchnou,” řekl malý Shannoncompton.

“Připomínají nám, jací jsme byly,” řekl Dallas.

“A to je něco, na co neradi vzpomínáme.” řekl Johnny-B.

Obrátila jsem svou pozornost zpátky k Stevie Rae. “Je tady ještě něco, co bys mi chtěla říct?”

“No, nemyslím si, že by bylo chytré, abychom šli do Školy noci tunelama zrovna teď, ale vrátit se do Školy noci zní dobře i mě.”

“Tak je to vyřešené. Jdeme domů.” řekla jsem.

kapitola 20

Zoey

“Jsem pro, vrátit se tam kam patříme, ale tvoje babička by měla zůstat tady,” řekla náhle Afrodita. “Nevíme s čím vším, se tam budeme muset vypořádat.”

“Měla si vizi?” zeptala jsem se jí, protože jsem si všimla, že se místo na mě dívá na Stevie Rae.

Afrodita pomalu zavrtěla hlavou. “Ne, řekla jsem ti všechno, co jsem viděla ve své vizi. Jen mám prostě takový pocit, to je všechno.”

Stevie Rae se nervózně zasmála. “No, sakra Afrodito, všichni se bojíme, to je samozřejmé. Právě proto jsme vyhnaly všechna významná monstra z města, ale to není důvod abys Zoey děsila.”

“Nevyšiluju, jako nějakej balík.” řekla Afrodita. “Jsem jenom opatrná.”

“Je moudré předvídat nebezpečí.” řekl Zamyšleně Darius.

Protože nebylo nic zlého na tom být opatrný, otevřela jsem ústa, abych se s oběma dohodla, když se Stevie Rae obrátila k Dariovi a chladným hlasem řekla: “Jen proto, že jsi jí složil svou přísahu jako její válečník, nemusíš hned souhlasit se vším co říká.”

“Co?” řekl Stark. “Dal jsi Afroditě svou přísahu?”

“Opravdu?” zeptal se Damien.

“Wow, taky hustý.” řekl Jack.

Erik si odfrkl u stolu za námi. “Jsem šokován, Zoey, že sis ho nepřidala do své soukromé sbírky.”

Už jsem toho měla dost. Křičela jsem na něho. “Ach, jdi k čertu, Eriku!”

“Zoey!” sestra Marie Angela zalapala po dechu.

“Promiňte,” zamumlala jsem.

“Neomlouvej se, poslat někoho k čertu není špatné. Je to prostě místo. A někteří lidé tam potřebují být posláni.”

“Co?” řekla Stevie Rae nevinně. “Tys nechtěla, aby všichni věděli o tobě a Dariovi?”

“Moje společnost, moje věc.” řekl Afrodita.

“To je to samé, co jsem říkala předtím,” přikývla Kramisha moudře. “Tohle není správné, aby o tvém soukromí věděli všichni.” Otočila tmavé oči na Stevie Rae. “Vím, že jsi naše velekněžka a tak, takže to co teď řeknu, neříkám v neúctě, ale myslím, že tě vychovali líp, než abys dělala tohle.”

Stevie Rae vypadala zkroušeně. “Máš pravdu, Kramisho. Myslím, že jsem moc nemyslela, že je to soukromé. Myslím, že by se to každý dřív nebo později dozvěděl.” usmála se na mě a pokrčila rameny. “Bojovníkova přísaha není přesně to, co by se nějak dalo schovat.”

Obrátila se k Afroditě. “Promiň, nesnažila jsem se být zlá.”

“Nejsem zvědavá na tvoje omluvy. Nejsem Zoey. Nebudu automaticky věřit všemu, co mi řekneš.”

“Dobře, dost!” vykřikla sem. Hněv a frustrace přidaly mým slovům sílu a přinutila jsem tím několik dětí couvnout. “Všichni mě pozorně poslouchejte! Nemůžeme bojovat proti konci

světa, když se hádáme mezi sebou. Stevie Rae a Afrodita kvůli tomu, že se otiskly a navzájem se uvádí do rozpaků.” Viděla jsem bolest v očích Stevie Rae, ale mluvila jsem dál. “Stevie Rae nenechávej si důležité věci pro sebe, i když si myslíš, že máš pro to dobrý důvod.” Podívala jsem se na Erika, který se otočil na židli, aby se na mě mohl dívat. “A Eriku, máme mnohem větší problémy, než abys byl na mě naštvaný, že jsem se s tebou rozešla.” Slyšela jsem, jak se Stark zasmál. “Tohle ti nedává volnej vstup.”

Stark zvedl ruce, jako by se vzdával. “Jen jsem se smál, protože konečně Erikovo Ego dostalo na frak.”

“Do čehož je ti hovno, protože moc dobře cítíš jak ty, Erik i Heath neustále jen zraňujete mé city.”

Starkův domýšlivý úsměv zmizel.

“Darie, venku je neustále led, ale myslíš, že bys odřídil Hummera zpět do Školy noci?” zeptala jsem se.

“Udělám to,” řekl bojovník.

“Kdo je dobrý v jízdě na koni?” Okamžitě zvedlo ruku několik mláďat, jako bych byla učitel na střední a oni měli strach, že jsou v nějakém průšvihu. “Shaunee, Erin, můžete jet na koni odsud stejně, jako jste přijeli sem.” Podívala jsem se na děti, které stále drželi své ruce nahoře.

“Johnny B, můžeš jet s Kramishou společně na druhém koni?”

“Jo, my můžeme,” řekl. Kramisha svižně přikývla a oba sklonili ruce.

“Starku, pojedeš se mnou na Persefoně,” řekla jsem, aniž bych se na něj podívala.

“Damien, Jack, Afrodita, Shannoncompton, Venuše a …” Dívala jsem se na brunetu, červené mládě, jejíž jméno se mi úplně vykouřilo z hlavy.

“Sophie,” řekla Stevie Rae váhavě, jako by se bála, že jí utrhnu hlavu.

“A Sophie. Pojedete s Dariem v Hummru.” Podívala jsem se na Stevie Rae. “Můžu ti věřit, že dostaneš Erika a ostatní mláďata ke Škole noci bezpečně?”

“Jestli je to to, co chceš, abych udělala, pak to udělám.” řekla.

“Fajn. Nasnídejte se a pak pojedeme domů.” Vstala jsem a všechny jeptišky sjela jedním pohledem. “Cením si toho, jak moc jste nám pomohly. Je to víc, než kdy budu schopná říct. Jak dlouho budu naživu, tak dlouho budou mít sestry benediktínky velekněžku jako přítelkyni.” Pak jsem se otočila a prošla kolem Starka. Viděla jsem, jak začíná vstávat, ale zavrtěla jsem hlavou.

“Chci se jít rozloučit s babičkou sama.” Viděla jsem, že mu to ublížilo, ale on mě jen uctivě pozdravil a řekl: “Jak si přeješ, má paní.”

Ignorovala jsem ticho, které jsem způsobila a vyšla jsem z místnosti. Sama.

***

“Takže jsi, u-we-tsi-a-ge-ya, všechny rozzlobila?” zeptala se babička potichu, když jsem neustále přecházela kolem její postele.

“Ne, každému babi. Ublížila jsem citem pár lidí. Jsou ze mě šílení.”

Babička mě pozorovala dlouhou dobu. Když konečně promluvila, její slova byla jako vždy jednoduchá, ale k věci. “Takhle se normálně nechováš. Musíš mít k tomu nějaký důvod. Ven s tím.”

“Mám strach a jsem zmatená. Včera jsem se cítila jako velekněžka, dneska se cítím jako dítě. Mám problémy s kluky a nejlepší kamarádku, která přede mnou tají věci.”

“To všechno znamená, že ani ty, ani Stevie Rae nejste perfektní.” řekla babička.

“Ale jak mám vědět, co to všechno znamená? Co když jsem povrchní a Stevie Rae je zlá?”

“Teprve čas ukáže, jestli tvoje důvěra ke Stevie Rae byla oprávněná. A myslím, že bys měla přestat řešit to, že jsi k sobě přilákala víc než jednoho chlapce. Mám dobré mínění o vztazích ve tvém životě. Z toho co jsi mi řekla, jsem pochopila, že se Erik choval Hrubě. Existuje mnoho mladých žen, které by to ignorovaly kvůli tomu, že je žhavý!” Babička napodobila slang dospívajících. “Naučíš se vyrovnat se s Heathem a Starkem. Mnoho velekněžek to tak má. Nebo taková nebudeš, a vybereš si jen jednoho. Sama si musíš vybrat jaká cesta je pro tebe ta správná. Ale miláčku, to je něco, na co máš ještě mnoho let. Teprve pak se rozhodneš co dál.”

“Myslím, že máš pravdu,” řekla jsem.

“Samozřejmě, že mám pravdu. Jsem stará. Takže taky vím, že je tu něco, co tě trápí víc než chlapci nebo Stevie Rae. Pověz mi o tom, ptáčátko.”

“Měla jsem A-ynu vzpomínku babi.”

Babiččino ostré nadechnutí bylo jen vnější náznak vnitřního šoku. “Viděla jsi v její paměti Kalonu?”

“Ano.”

“Bylo to příjemné nebo nepříjemné?”

“Oboje. Začalo to hrozně, ale jak sem se stále víc a víc ztotožňovala s A-you, změnilo se to. Milovala jsem ho, babi. Cítila jsem to.”

Babička přikývla a pomalu promluvila. “Ano, u-we-tsi-a-ge-ya, dává to smysl. A-ya byla vytvořena k tomu, aby ho milovala.”

“Děsí mě to, nemůžu to kontrolovat!” Plakala jsem.

“Pššš, dcero,” uklidňovala mě babička. “Všichni jsme stíháni naší minulostí. Ale je v našich silách, abychom jí nedovolili diktovat, co budeme dělat.”

“Dokonce ani naší duši?”

“Zvláště ne naší duši. Zeptej se sama sebe, od koho tvoje dary pocházejí.”

“Od Nyx.” řekla jsem.

“A bohyně ti dala tvou duši nebo tvé tělo?”

“Mou duši, samozřejmě. Mě tělo je jen skořápkou pro mou duši.” Byla jsem překvapena pevností mého hlasu. Překvapeně jsem zamrkala. “Musím si pamatovat, že má duše je moje, a ne A-y. Musím se chovat jako by moje duše žádnou paměť neměla.”

Babička se usmála. “Ach, věděla jsem, že znovu najdeš svou rovnováhu. Když uděláš chybu v minulém životě, v tom dalším ji můžeš napravit.”

Ne, pokud mou chybou Kalona spálí svět, pomyslela jsem si, ale neřekla to nahlas. V tu chvíli babička zavřela oči. Vypadala tak unaveně a staře, že se můj žaludek zatnul a způsobil, že mi bylo ještě víc zle.

“Je mi líto, že tě zasypávám mými problémy babi.” řekla jsem.

Otevřela oči a pohladila mě po ruce. “Nikdy se neomlouvej za to, že ke mně mluví tvá mysl, u-we-tsi-a-ge-ya.”

Políbila jsem jí na čelo, ale dávala si pozor, abych se nedotkla jejích modřin. “Miluju tě, babi.”

“I já tě miluji, u-we-tsi-a-ge-ya. Jdi po cestě bohyně a požehnej našim předkům.”

Moje ruka se právě dotkla ruky na dveřích, když mě zastihl její hlas-silný a moudrý jako vždy.

“Drž se pravdy, u-we-tsi-a-ge-ya. Nikdy nezapomeň jak hluboká síla je ve slovech, která jsou pravdivá.”

“Budu se snažit co nejvíc, babi.”

“To je všechno o co tě žádám, moje ptáčátko.”

21. kapitola

Zoey

Jízda zpět do Školy noci byla pomalá, divná a trapná. Byla pomalá, protože dokonce i když Shaunee zahřála kopyta koní, takže jsme mohly klusat dolů po dvacáté první ulici a doleva na ulici Světlá Utica (která byla úplně tmavá), šlo to těžce a cesta se táhla.

Bylo to divný, protože všechno bylo tak zatraceně temný. To je to, co se stane, když vaše město ztrácí světlo-nevypadá to dobře. Zní to jednoduše a to zejména pro člověka, který je jedno z dětí noci, ale svět nevypadá stejně, když zhasnou světla.

A bylo to trapné, protože Shaunee a Erin se na mě neustále dívali, jako by si mysleli, že jsem bomba, která by mohla explodovat. Johnny B a Kramisha se mnou sotva promluvili a za mnou byl Stark, na mé úžasné klidně Persephoně a měl ruce okolo mého pasu.

A já? Já chtěla jen domů.

Darius řídil Hummer za námi. Jsme si jistá, že měl pocit jako by šel, když musel jet za třemi koňmi, kteří jen klusali. Červená mláďata a Erik následovali Hummer. Kromě auta a kopyt koní bylo ticho. Tma nás obestírala a jednou za čas se pod tíhou ledu zlomila nějaká větev. Dojeli jsme až do ulice Světlá Utica, než jsem něco řekla.

“Takže už se mnou nikdy nepromluvíš?” zeptala jsem se Starka.

“Budu s tebou mluvit.” řekl.

“Zdálo se mi to nebo na konci věty bylo nevyslovené ale?”

Zaváhal a já prakticky cítila napětí, které z něj vyzařovalo. Nakonec se dlouze nadechl a řekl: “Nevím, jestli mám na tebe být naštvaný nebo se ti omluvit. Co se to do prdele stalo v té jídelně?”

“Ta jídelna nebyla tvoje vina. Nebo alespoň většina z toho nebyla.”

“To vím, ale taky vím, jak moc si byla zraněná, kvůli celé té věci s Erikem.”

Nevěděla jsem co na to říct, takže jsme jeli tiše až do chvíle, kdy si Stark odkašlal a řekl: “Byla si dost hnusná na všechny lidi tam.”

“Musela jsem je nějak umlčet. To jejich hašteření. A tohle vypadalo jako nejrychlejší způsob.”

“Příště by ses mohla pokusit říct něco jako ´Lidi, držte huby a přestaňte se hašteřit!´ Já nevím. Možná si to myslím jen já, ale je to lepší než bejt hnusná na svoje přátele.”

Potlačila jsem nutkání se otočit a zakřičet, že bych ho chtěla vidět v mojí kůži, jestli by si vedl líp. Místo toho jsem přemýšlela, co řekl. Asi měl pravdu. Necítila sem se dobře, kvůli tomu, že jsem se utrhla na své přátele a na všechny ostatní.

“Budu se snažit, to příště vyřešit líp.” řekla jsem nakonec.

Stark neměl škodolibou radost. Nezačal se tvářit blahosklonně. Jen mi položil ruce na ramena a řekl: “Skutečnost, že umíš naslouchat jiným lidem, mám na tobě nejraději.”

Cítila jsem, jak se červenám. Jeho nečekaný kompliment mě zahřál. “Díky,” řekla jsem tiše.

Přejela jsem prsty přes Persefoninu vlhkou hřívu. Náhlou sympatií ke mně zastříhala ušima. “Seš moc hodná holka.” broukla jsem k ní.

“Myslel jsem, že už sis všimla, že nejsem holka.” řekl Stark s povýšeným úsměvem v hlase.

“Jo všimla jsem si.” zasmála jsem se a napětí mezi námi zmizelo. Dvojčata, Johnny B a Kramisha po nás vrhly nesmělý úsměv.

“Takže, ehm, ty a já jsme v pohodě?” zeptala jsem se ho.

“Ty a já budeme vždycky v pořádku. Jsem tvůj bojovník, tvůj ochránce. Bez ohledu na to, co se mezi námi děje, vždycky mě budeš mít za zády.”

Když jsem se zbavila knedlíku v krku, řekla jsem. “Být můj bojovník není vždy snadná práce.”

Zasmál se, plným, hlasitým a dlouhým smíchem. Sklouzl rukama na můj pas: “Zoey, někdy je být tvým válečníkem přímo královská výsada.”

Chtěla jsem poznamenat, něco vtipného, ale jeho ruce byly tak teplé, když se mě dotýkal a jeho dotek byl uklidňující. Tak jsem jen něco zamumlala něco o tom, že povídá hlouposti, opřela se o něj a relaxovala v jeho náruči.

“Víš,” řekl. “Kdybych zapomněl na tuhle šílenou bouři, kterou způsobil Kalona s Neferet, tak ten led je fakt skvělej. Je to skoro, jako bychom ujížděli z reálného světa a vypravili se do podivné zmrzlé zemi. Podobně jako to bylo v Bílé čarodějnici. Líbilo by se mi to.”

“Oooh, Lev, čarodějnice a skříň! To byl skvělý film.”

Odkašlal si. “Neviděl jsem to.”

“Tys to neviděl?” Moje oči se rozšířily a já se na něj ohlédla přes rameno. “Četl si knihu?”

“Knihy,” řekl se zvláštním důrazem na množné číslo. “C.S.Lewis napsal víc než jen jeden díl letopisů Narnie.”

“Tys je četl?”

“Jo, četl.” řekl.

“Hm,” řekla jsem a cítila se zmateně.

“Co je na tom špatnýho? Čtení je super.” řekl defenzivně.

“Já vím! To je super, že jsi četl. Vlastně je to úžasný, že čteš.” A bylo to. Milovala jsem kluky, kteří nebyli jen roztomilý, ale měli i mozek.

“Opravdu? No tak to tě bude zajímat, že jsem četl i To Kill a Mockingbird.”

Usmála jsem se a šťouchla ho loktem. “To četl každej.”

“Četl jsem to pětkrát.”

“Nu-uh.”

“Jo, můžu citovat nějaké části.”

“Blbost.”

A pak Stark, můj velký a zlý macho bojovník, pozvedl hlas a s jižním přízvukem řekl: “Strýc Jack? Co je to sakra lady?”

“Nemyslím si, že je to nejdůležitější citát z celé knihy.” řekla jsem a zasmála se.

“Fajn, tak poslouchej: ´Nejsem žádná coura pana učitele co se kdy narodila a nedonutíš mě udělat nic, co bych nechtěla.´ Ta je opravdu moje oblíbená.”

“Jsi rozdvojená osobnost, Jamesi Starku.” Usmívala jsem se a měla jsem pocit tepla a štěstí, když jsem se obrátili na dlouhou příjezdovou cestu, která vedla ke škole. Zrovna jsem si říkala, jak kouzelně to vypadalo, když všechno příjemně svítí, když jsem si všimla, že tam bylo víc světla než obvykle ze Školy noci vycházelo s pomocí záložních generátorů a staromódních olejových luceren. Pak jsem si uvědomila, že světlo nevychází ze školní budovy. Místo toho svítil prostor mezi chrámem bohyně Nyx a školou.

Cítila jsem, jak se Stark napjal.

“Co je to?”

“Zastav koně.” řekl.

“Prrr.” Vytáhla jsem Persefoně uzdu, aby zastavila. Vyzvala jsem Shaunee a Johnny B, aby

zastavila koně taky. “Co se děje?”

“Mějte oči otevřené. Připravte se k jízdě zpátky do kláštera. Pokud vám řeknu, rychle pojedete pryč. Nebudete na mě čekat!” to bylo vše, co řekl Stark, než sklouzl z Persefony a vyrazil za

Hummerem za námi. Otočila jsem se a viděla, jak Darius vystupuje z auta a Heath si místo něj sedá na místo řidiče. Dva bojovníci krátce mluvili a pak zavolali Erika a všechna červená mláďata.

Chystala jsem se na Persefoně obrátit k Hummeru, když ke mně zpátky doběhl Stark.

“Co se děje?” zeptala jsem se.

“Něco hoří uvnitř školního areálu.”

“Můžeš mi říct co se děje?” zeptala jsem se Shaunee.

“Nevím,” řekla a zvlnila čelo tím, jak moc se soustředila. “Podívejte se pod stromy.”

Podívala jsem se po mé pravici k řadě hrušní, které lemovaly pruh vedoucí ke škole. Ve stínech ležely pomačkané tvary. Můj žaludek se stáhnul, když jsem si uvědomila, na co se dívám.

“Krakouni,” řekla jsem.

“Jsou mrtvý,” řekla Kramisha.

“Musíme je zkontrolovat. Chci to vědět jistě,” řekla Stevie Rae. Šla k nám spolu s Erikem a červenými mláďaty.

“To taky uděláme.” řekl Darius. Poté vytáhl dva nože z jeho kožené bundy a řekl Starkovi:

“Zůstaň se Zoey.” Přikývl na Stevie Rae a Erika, aby ho následovali a šli směrem ke stromům.

Netrvalo to dlouho.

“Jsou mrtvý,” zavolala každý z nich.

Když se skupina vrátila, nemohla jsem si pomoct, ale všimla jsem si jak bílá Stevie Rae je.

“Jsi v pořádku?” zeptala jsem se jí.

Podívala se na mě překvapeně. “Jo.” řekla rychle. “Dobrý, je to jen…” její hlas se vytratil a její pohled se vrátil zase k tělům pod stromy.

“Je to příčina toho hroznýho smradu.” řekla Kramisha. Všichni jsme se na ní podívali. “No, je to pravda. Krakounova krev hrozně smrdí.”

“Jejich krev nám nevoní. Vím to, protože jsem čistila místa, kde Darius některé z nich sestřelil z nebe na půdu opatství.” Stevie Rae mluvila rychle. Asi jí to nebylo příjemné.

“To je to, co jsem z tebe cítila!” Ulevilo se mi, že jsem konečně poznala tu zvláštní vůni.

“Každý se teď musí soustředit.” řekl Darius. “Nevíme, co se tam děje.” Ukázal na pozemek školy a blikající plameny, které svítili.

“Co je to? Škola hoří?” zeptala se Stevie Rae a vyslovila tak naše myšlenky nahlas.

“Řeknu vám, co to je.” Hlas vylekal nás všechny, kromě tří koní, na kterých jsme seděli. Okamžitě mi došlo, kdo stál ve stínu na straně, kde byl pruh pole. “Je to pohřební hranice.” řekla Lenobia, profesorka jezdectví a jedna z mála dospělých upírů, kteří stály při nás, když Neferet a Kalona převzali vládu nad školou.

Šla rovnou ke koním, pozdravit je a zkontrolovat je. Nás ignorovala, dokud si nebyla jistá, že jsou v pořádku. Konečně se přestala mazlit s čenichem Persefony a řekla: “Ráda tě zase vidím, Zoey.”

“I já tebe.” odpověděla jsem automaticky.

“Zabila jsi ho?”

Zavrtěla jsem hlavou. “Zahnala jsem ho pryč. Kramishina báseň měla pravdu. Když se nás pět spojilo, vyhnali jsme ho pomocí lásky. Ale čí-”

“Je Neferet mrtvá nebo utekla s ním?” přerušila mou řeč.

“Utekla. Čí hranice to je?” Nemohla jsem déle čekat a zeptala jsem se.

Lenobie sklopila krásné modro-šedé oči. “Anastasia Lankford přišla o život. Poslední čin Kalonova oblíbeného syna Repahima, než odešel na volání jeho bratří následovat vás do opatství. Podřízl jí hrdlo.”

kapitola 22

Zoey

Slyšela jsem, jak Stevie Rae zděšeně zalapala po dechu. Ale všichni jsme byly šokovaní.

Darius nezaváhal: “Jsou ještě nějací Krakouni naživu?”

“Žádní. Snad jejich duše budou navěky hnít v nejhlubších hlubinách podsvětí.” řekla hořce Lenobia.

“Zemřel ještě někdo?” zeptala jsem se.

“Ne, ačkoliv je tam několik zraněných. Ošetřovna je plná. Neferet byla náš jediný skutečný léčitel, a teď, když je…” Lenobiin hlas vyzněl do ztracena.

“Pak Zoey musíme dostat k zraněným.” řekl Stark.

Lenobia tázavě pokrčila čelo.

“Já, ale já-”

“Máš teď nejblíže k velekněžce. Pokud jsou tam mláďata a zranění upíři, potřebují velekněžku.”

řekl Stark jednoduše.

“Zvlášť, když vládneš Duchu. Rozhodně bys mohla pomoct zraněným.” přidal se Darius.

“Samozřejmě, máte pravdu.” řekl Lenobia a sundávala si pramínky jejích dlouhých vlasů z obličeje.

“Mrzí mě to. Smrt Anastasie mě hluboce zasáhla. Nemyslela jsem jasně.” usmála se na mě, ale byl to spíš úšklebek s odhalenými zuby než upřímný úsměv. “Tvoje pomoc je vítaná a potřebná, Zoey.”

“Udělám, co budu moct.” dál jsem předstírala důvěryhodný hlas, ale pravda byla, že myšlenka na zraněné mi svírala žaludek.

“Všichni pomůžeme.” promluvila Stevie Rae. “Jestliže může pomoct jeden, nás pět jeho pomoc znásobí 5x.”

“Možná,” řekla Lenobia stále smutně.

“Musíme dovnitř přinést zpátky naději.”

Podívala jsem se překvapeně na Afroditu, která přešla k Dariovi a vzala jeho ruku do své.

Lenobia jí věnovala skeptický pohled. “Myslím, že se mnoho věcí ve Škole noci změnilo, Afrodito.”

“To je v pořádku. Umíme se přizpůsobit změně.” řekla Afrodita.

“Jo, změna to je naše druhé jméno.” řekla Kramisha. Ozvalo se několik dalších souhlasných zvuků. Byla jsem na ně tak pyšná, že jsem se skoro rozplakala.

“Myslím, že jsme všichni připraveni jít domů.” řekla jsem.

“Domů,” Lenobia opakovala to slovo tichým smutným hlasem. “Tak tedy zpátky k tomu, co zůstalo z našeho domova.” Otočila se, mlaskla, a všichni koně ji následovali.

Od hlavního vchodu do školy jsme přešli na parkoviště. Darius pokynul Heathovi, aby zaparkoval Hummera. Všichni vystoupili z auta. Okraj budovy a ošetřovna zablokovali náš výhled na hlavní budovu tak děsivě, že jsme viděli jen tančící plameny. Kromě praskání dřeva a ohně, byla škola naprosto tichá.

“Je to špatné,” řekla tiše Shaunee.

“Co tím myslíš?” zeptala jsem se.

“Cítím skrz plameny smutek. Je to špatné.” opakovala.

“Shaunee má pravdu.” řekla Lenobia. “Vezmu koně do stáje. Půjdeš se mnou nebo půjdeš raději…” Její hlas se vytratil, zatímco pozorovala blikající stíny ohně, které ozařovali okolní duby, které rostly po celém pozemku Školy noci.

“Půjdu tam.” řekla jsem a ukázala směrem k srdci školy. “Ať to tam vypadá jakkoliv.”

“Připojím se k vám, jakmile se postarám o koně.” řekla Lenobia. Zmizela do tmy s koňmi v patách.

Starkova ruka byla teplá a stabilní na mém rameni. “Pamatuj si, že Kalona i Neferet jsou pryč. Opustili mláďata i upíry. Mělo by to být lehké, po tom všem čím jsme si už prošli.” řekl.

Heath se rychle postavil ke mně z druhé strany. “Má pravdu. Upíři a mláďata nejsou tak hrozní jako Neferet a Kalona.”

“Je to náš domov, bez ohledu na to, co se stalo.” řekl Darius.

“Jo, je to domov. Je na čase, abychom si ho vzali zpátky.” řekla Afrodita.

“Uvidíme, jaký nepořádek tam Neferet nechala.” řekla jsem náhle. Odstoupila jsem od Starka a Heatha. Vedla jsem ostatní po hlavním chodníku, který vedl kolem hezké fontány a zahrady u vstupu do profesorské budovy s dřevěnými kulatými dveřmi, jaké bývali na hradech. S věžičkou, ve které bylo mediální centrum. Konečně jsme uviděli hlavní areál školy.

“Ach, bohyně!” Afrodita zalapala po dechu.

Moje nohy se zastavily, bez mého vědomí. To co jsem uviděla bylo tak hrozné, že už jsem nemohla udělat ani krok dopředu. Pohřební hranice byla ohromná kupa dříví, které bylo umístěné kolem obrovského dřevěného jídelního stolu. Věděla jsem, že to byl jídelní stůl, protože i když už to bylo skoro spálené, struktura byla ještě rozpoznatelná. Profesorka Anastasia, krásná manželka našeho šermířského mistra Draka Lankforda ležela uprostřed. Byla oblečená v něčem dlouhém a honosném a ležela na bílém plátně. Její tělo bylo ještě přes plameny vidět. Měla zbraně zkřížené na prsou a její dlouhé vlasy padaly k zemi. Praskající oheň se stále rozšiřoval.

Hrozný nářek, jako pláč dítěte, lámal srdce a nesl se nocí. Přesunula jsem svůj pohled z hrozné hranice k místu poblíž. Drak Lankford klečel na kolenou. Měl skloněnou hlavu a vlasy mu padaly do obličeje, ačkoliv nemohly zakrýt skutečnost, že plakal. Vedle něj jsem poznala Stínovlase, jeho mainskou mývalí kočku. Naklonila jsem se a podívala se na něj líp. V náruči měl bílého kocoura, který mňoukal a snažil se osvobodit z jeho náruče, asi aby skočil na hranici, za svou upírkou.

“Guinevera,” zašeptala jsem. “To je kočka Anastasie.” Tiskla jsem si ruku na ústa a snažila se udržet vzlyk, který se dral ven.

Shaunee od nás rychle odstoupila a přistoupila k hranici. Stála blíž, než by mohl kdokoliv z nás. Ve stejné době Erin přešla k Drakovu boku. Shaunee zvedla ruce a zavolala: “Ohni! Pojď ke mně.” Slyšela jsem, jak Erin měkčím hlasem žádá, aby za ní přišla voda. Zatímco hranice a tělo náhle zachvátili plameny, Drak byl obklopen chladnou mlhou, která mi připomínala slzy.

Damien si stoupl k Erin: “Větře, pojď ke mně.” řekl. Díval se přímo do vánku, který odfouknul ten hrozný zápach spáleného masa.

Stevie Rae se připojila k Damienovi. “Země, pojď ke mně.” řekla. Vánek, který unášel ten hrozný pach se naplnil jemnou vůní louky, která připomínala vůni jarních květů a zelenající se louky naší bohyně.

Věděla jsem, že je na mě řada. Plná smutku jsem přišla k Drakovi a jemně mu položila ruku na rameno, které se otřásalo jeho vzlyky. Zvedla jsem druhou ruku a zavolala: “Duchu, pojď ke mně.” Když jsem cítila, jak mě duch naplnil a tím odpovídal na mou výzvu, pokračovala jsem. “Pomoz Drakovi, duchu. Uklidni jeho, Guineveru a Stínovlase. Pomoc jim, aby byl jejich smutek snesitelnější.” Pak jsem se soustředila na to, abych duch přešel ze mě na Draka a obě zničené kočky. Guinevera přestala mňoukat. Cítila jsem, jak se Drakovo tělo přestalo třást. Pomalu zvedl hlavu a sklopil oči na zem. Jeho tvář byla hrozně poškrábaná a nad pravým okem měl hluboký šrám. Vzpomněla jsem si, že naposled, co jsem ho viděla, bojoval se třemi Krakouny. “Buď požehnán, Draku.” řekla jsem tiše.

“Bude někdy ta bolest únosná, kněžko?” jeho hlas byl drsný. Zněl nakřáple. Cítila jsem, jak mě zaplavila panika-je mi teprve čerstvých sedmnáct! Nemůžu mu pomoct! Pak se přese mě převalil duch. Čerpala jsem sílu, ze svého živlu. “Znovu ji uvidíš. Ona je nyní s Nyx. Bude na tebe čekat na loukách bohyně nebo bude znovuzrozena a její duše si tě během tohoto života znovu najde. Zvládneš to, protože víš, že duch nikdy nezemře-nikdy není konec.”

Jeho oči vyhledaly ty moje a já jsem mu pohled pevně oplácela. “Porazili jste je? Jsou ti tvorové pryč?”

“Kalona a Neferet jsou pryč. Takže jsou pryč i Krakouni,” ujistila jsem ho.

“To je dobře…dobře…” Drak opět sklonil hlavu a slyšela jsem, jak se tiše modlí k Nyx. Žádal jí, aby se postarala o jeho milovanou, dokud se znovu nesetkají.

Stiskla jsem jeho rameno a najednou jsem měla pocit, jako bych byla vetřelec. Ustoupila jsem, abych mu dala trochu soukromí pro jeho žal.

“Buď požehnána, kněžko,” řekl, aniž by zvedl hlavu.

Asi jsem měla říct něco moudrého a povzbudivého, abych mu odpověděla, ale v tu chvíli jsem byla tak naplněna emocemi, že jsem ani nemohla mluvit. Najednou byla vedle mě Stevie Rae a Damien. Erin se vzdálila od Draka a stoupla si ke mně, Shaunee se postavila vedle ní. Stáli jsme tam tiše a uctivě a udržovali kruh. Dar ohně magicky zvýšil velikost hranice, takže tělo Anastasie už zmizelo v plamenech.

Ticho, které panovalo kolem nás, rušily jen zvuky plamenů a Drakova tichá modlitba k Nyx. Něco tady bylo špatně, napadlo mě. Rozhlédla jsem se kolem hranice. Drak umístil hranice doprostřed areálu mezi chrám Nyx a hlavní školní budovu. Byla to dobrá volba-byl tam dostatek místa pro oheň. Taky tam bylo místo pro všechny učitele a mláďata, kteří by měli stát vedle Draka a modlit se k Nyx za Anastasii. Stejně jako my, by nerušili jeho žal, ale byly tichými svědky. Milovali by ho a podporovali by ho.

“Nikdo tady s ním není,” řekla jsem tiše, aby Drak neslyšel odpor v mém hlase. “Kde k sakru všichni jsou?”

“Neměl by tu být sám,” řekla Stevie Rae a otřela si slzy z tváře. “To není správné.”

“Byla jsem s ním, než jsem ucítila, že sem běží koně,” řekla Lenobia, která se k nám připojila.

“A co všichni ostatní?” zeptala jsem se.

Zavrtěla hlavou a já v jejím obličeji přečetla znechucení, které jsem sama cítila. “Mláďata jsou v ložnicích. Profesoři ve svých pokojích. Někdo je na ošetřovně-všichni, kteří tu s ním chtěli zůstat a postarat se o něj, tu právě teď jsou.”

“To nedává žádný smysl.” Nemohla jsem to pochopit. “Jak by všichni studenti a profesoři mohly nechtít být s ním?”

“Kalona a Neferet jsou možná pryč, ale jejich jed tady zůstal.” řekla záhadně Lenobia.

“Musíš na ošetřovnu,” řekla Afrodita. “Přijde za námi.” Všimla jsem si, že se za celou dobu nepodívala ani na Draka, ani na hranici.

“Jdi,” řekla Lenobia. “Zůstanu tu s ním.”

“I já.” řekla Johnny B. “Byl to dřív můj oblíbený profesor.”

“Všichni tu s ním zůstaneme,” řekla Kramisha. “Není správné, aby byl sám. Ty a tvůj kruh tam jděte a postarejte se o zraněné.” Obrátila oči na ošetřovnu.

“Pojďte,” zavolala a zbytek červených mláďat vystoupil ze stínů, aby se umístili po bohu Draka a vytvořili kolem hranice kruh.

“Taky tady zůstanu,” řekl Jack. Stále plakal, ale neváhal postavit se do kruhu vedle červených mláďat. Hraběnka zůstala vedle něj. Měla svěšený ocas i uši, jako by tomuhle opravdu rozuměla. Aniž by cokoliv řekl, Erik si stoupl vedle Jacka. Pak mě překvapil Heath, protože se postavil vedle Erika. Kývl na mě a pak vážně sklopil hlavu.

Nebyla jsem si jistá svým hlasem, tak jsem se jen otočila a se svým kruhem, spolu s Afroditou, Starkem a Dariem, jsme se vrátili do Školy noci.

kapitola 23

Zoey

Školní ošetřovna nebyla moc velká. Vlastně to byly tři malé místnosti. Jedno patro na jednom z mnoha, v budově profesorů. Takže nebylo překvapením, že zraněná mláďata byla rozeseta po všech pokojích. Šokující bylo vidět další tři lůžka, se zraněnými mláďaty, která byla umístěná v chodbě. Zraněná mláďata překvapeně zamrkala, když se naše skupinka objevila v chodbě.

“Zoey?” snažila jsem se nedívat na ty zraněné děti, a snažila jsem se také necítit krev, která visela ve vzduchu kolem nás. Zaostřila jsem na dvě upírky, které k nám spěchaly chodbou. Rozeznala jsem je jako asistentky Neferet, trochu něco jako zdravotní sestry. Usilovně jsem přemýšlela a lovila jejich jména v paměti. Ta vysoká se jmenovala Sapphira a ta malá asiatka byla Margareta. “Taky jsi zraněná?” zeptala se Sapphira a rychle si mě prohlédla.

“Ne, jsem v pořádku. Všichni jsme v pořádku.” ujistila jsem ji. “Vlastně jsme přišli pomoct.”

“Bez léčitele, jsme pro ně udělaly všechno, co jsme mohly.” řekla Margareta neomaleně. “Žádné z mláďat není v bezprostředním ohrožení smrti, i když člověk neví, jak zranění bude mít vliv na změnu v upíra. Ale je možné, že několik z nich, by mohlo-”

“Oh, jo, jasný. Chápu to.” Přerušila jsem jí dřív, než by mohla říct slovo “zemřít” a všechny děti v přední části místnosti by to mohly slyšet. Sakra, to neumí bejt trochu ohleduplná?

“Nejsme tu kvůli našim lékařským schopnostem,” vysvětlit Damien. “Jsme tady, protože když vyvoláme silný kruh, tak bychom v jeho rámci měli být schopni uklidnit ty, kteří byly zraněni.”

“Tady nejsou žádná mláďata, která nejsou nějak zraněná,” řekla Saphirra, jako by to byl důvod pro to, abychom odešli.

“Ne, nejsou tady žádná nezraněná mláďata, která nemají nadání pro nějaký živel.” řekla jsem.

“Opravdu jsme udělali všechno, co šlo,” opakovala Marghareta chladně. “Bez velekněžky-”

Tentokrát ji umlčel Stark. “Tohle je velekněžka, tak je na čase, aby jste uhnuly a nechali ji vyvolat kruh, aby pomohla těmto dětem.”

“Jo, zpátky,” řekla Afrodita a doslova hleděla upírkám do tváří.

Dvě upírky ustoupily, ale mohla jsem cítit jejich mrazivé, nesouhlasné pohledy.

“Co maj sakra za problém?” zeptala se Afrodita tiše, když jsme vešli do chodby.

“Nemám ponětí,” řekla jsem. “Vlastně je ani moc neznám.”

“Já vím,” Damien řekl tiše. “Minulý rok jsem dělal na ošetřovně dobrovolníka. Byly neustále zamračené. Myslel jsem si, že je to proto, že jim pod rukama umírají mláďata.”

“Zamračené?” zeptala se Shaunee.

“Můžeš ho přeložit, Stevie Rae?” řekla Erin tiše.

“Znamená to být přísný a klíčený. Víte, opravdu byste měli víc číst.”

“Zrovna jsem to chtěl říct,” řekl Stark.

Damien si povzdechl.

Neuvěřitelné. Musela jsem potlačit úsměv. I když byly okolnosti příšerné, moji přátelé byly normální a dělali všechno hrozné o něco lepším.

“Stádo, soustřeďte se. Jste tady, abyste pomohly mláďatům. Nějaké slovíčkaření není důležité.” řekla Afrodita.

“Názor jako od Dr.Seusse. To se mi líbí.” řekl Stark a věnoval mi úšklebek typu ´vyzkoušej mě z toho, co všechno už jsem četl´.

Afrodita se na něj zamračila. “Řekla jsem soustřeďte se, ne flirtujte.”

“Stevie Rae?” zavolal kluk z lůžka v půli chodby a všechny nás přerušil.

“Drew?” řekla Stevie Rae a spěchala za ním. “Drew, jsi v pořádku? Co se stalo? Máš zlomenou ruku?”

Ten kluk měl ruku v pásce. Jedno z jeho očí bylo pohmožděné a oteklé. Ret měl rozražený, ale podařilo se mu na Stevie Rae usmát. “Jsem opravdu rád, že už nejsi mrtvá.”

Usmála se. “To já taky. A můžu ti říct, že ti moc nedoporučuju umírat a pak se budit z mrtvých, takže si hezky odpočiň a uzdrav se.” Pak zvážněla, když její oči začaly zkoumat jeho zranění a rychle dodala: “Ale ty jsi..budeš v pořádku. Nemusíš se bát.”

“Není to vážné. Nemám zlomenou ruku. Je jen vykloubená. Stalo se to, když jsem zápasil s Krakounem.”

“Snažil se ochránit Anastasii.” Můj pohled následoval dívčí hlas až do nemocničního pokoje, vedle kterého ležel Drew. Dveře byly otevřené a já jsem mohla vidět dívku na posteli, která se opírala rukou o hliníkovou boční lištu, která byla na nemocničním lůžku. Celé její předloktí bylo zabalené v husté gáze. Měla na sobě dost ošklivý řez, který se táhnul po straně jejího krku dolů, až zmizel v nemocničních šatech. “Málem se mu to povedlo. Drew ji téměř zachránil.”

“Téměř, ale nestačí.” řekl Drew pevně.

“Téměř je mnohem lepší, než to, co dělali ostatní mláďata.” řekla dívka. “Alespoň jsme to zkusili.”

“Co se sakra stalo, Denio?” zeptala se Afrodita, která přešla kolem mě do dívčího pokoje. Najednou jsem si uvědomila, kdo ta dívka byla. Ona a její dvě kamarádky Enyo a Pemphredo, byly součástí Afroditiny party, než jsem přišla do Školy noci já a jak Afrodita řekla, její život se zhroutil. Připravila jsem se na to, že Dania řekne Afroditě něco hnusnýho, jelikož žádný z jejích přátel už nezůstal jejím přítelem poté, co jsme převzala její místo jako vůdce Temných dcer. Naštěstí dívčina odpověď nebyla nenávistná, ačkoliv zněla frustrovaně a naštvaně.

“Nic se nestalo, pokud jste stáli na straně těch hnusnejch ptáků. My”-ukázala rukou na ošetřovnu-“jsme se postavili proti nim. Tak jako Drak a Anastasia.”

“Napadli profesorku Anastasii, zatímco Drak bojoval se spoustou z nich v jiné uličce. Byl jsem dost blízko, abych jí pomohl. Ani nevěděla co se děje,” řekl Drew. “Chytil jsem jednoho z nich a vytáhl ho pryč od ní, ale přišel mu na pomoc další.”

“Já popadla jednoho,” řekl Denia. Ukázala přes chodbu. “Ian se snažil pomoci, když se otočil na mě. Krakoun mu utrhnul nohu jako větvičku.”

“Ian Browser?” zeptala jsem se a podívala se do dveří, kam ukázala Denia.

“Jo, to jsem já,” řekl vychrtlý, ale roztomilý kluk, který měl jednu nohu opřenou a celou zabalenou, až ke stehnu. Vypadal ještě víc bílý, než obvazy, které na sobě měl.

“Vypadáš, že tě to bolí.” řekla jsem. Znala jsem ho z dramaťáku. Než naše učitelka Nolanová zemřela, zbožňoval ji.

“No, už jsem se cítil i líp.” řekl a pokusil se o úsměv.

“Jo, my všichni už jsme se cítili líp.” řekla dívka na lůžku na chodbě kousek od nás.

“Hanna Honeyyeagerová! Neviděl jsem tě.” řekl Damien, který šel k ní. Nemohla jsem pochopit, proč jsem si jí nevšimla dřív, než něco řekla. Myslím, že to byla jedna z těch nejbělejších holek, jakou jsem kdy viděla. Blondýnka, takže její kůže nikdy nebyla doopravdy opálená, spíš jen růžová. A vždy měla růžové tváře-jako kdyby se cítila trapně nebo překvapeně. Slyšela jsem jak se s ní baví o květinách - zřejmě ta dívka byla génius co se týkalo všeho, co kvetlo. Vzpomněla jsem si, že jí všichni říkali jménem i příjmením, něco jako Shannoncopton, jenže její jméno nespojovali dohromady.

“Když byla napadena profesorka Anastasia, křičela jsem na Krakouny. Hodně.” řekla.

“Má vážně pronikavý hlas,” řekl kluk z posledního nemocničního pokoje, který jsem nemohla ani vidět.

“No, zřejmě se Krakounům nelíbil můj pronikavý hlas,” řekla Hanna Honeyyeager. “Jeden z nich mě srazil.”

“Počkej.” Erin napochodovala chodbou do místnosti ke klukovi, kterého jsem nemohla vidět. “To jsi ty T.J.?”

“Erin!”

“Ach. Moje. Bohyně!” Erin vyjekla a rozběhla se k němu do pokoje.

Hned za ní zařvala Shaunee. “Cole? Kde je Cole?”

“Nechtěl se jim postavit,” řekl T.J napjatým hlasem, který donutil Shaunee zastavit kousek od jeho pokoje, jako kdyby dostala facku.

“Cože? Ale..” Shaunee ztratila hlas, jako kdyby byla naprosto zmatená.

“Do prdele, chlape! Podívej se na svoje ruce!” zavolala Erin z místnosti T.J.

“Ruce?” opakovala jsem.

“T.J. je boxer., Dokonce se umístil v posledních letních hrách proti upírům.” vysvětloval Drew.

“Pokusil se Krakouny knockoutovat. Jenže to nefungovalo tak, jak čekal a Krakoun mu roztrhal ruce.”

“Ach, bohyně, ne.” Slyšela jsem jak Stevie Rae vykřikla slova plná hrůzy.

Dívala jsem se na Shaunee, která stále vedle místnosti, kde ležel T.J. . Nevěděla, co má dělat sama se sebou, z čehož jsem měla opravdu špatný pocit. Cole a T.J byly nejlepší přátelé a oni chodili s dvojčatama. T.J. byl zakoukanej do Erin a Cole zase do Shaunee. Dva páry dělali všechno společně. Všechno na co jsem myslela bylo: “Jak se můžou někteří z vás postavit Krakounům a ti druzí ne?”

“Přesně to bych rád věděl.” Neuvědomila jsem si, že mluvím nahlas, dokud mi Darius neodpověděl.

Odpovědělo mu dítě, které leželo na poslední třetí posteli na chodbě. “Prostě se to stalo. Stáje začali hořet a pak Neferet a Kalona zmizeli. Krakouni se zbláznili. Pokud jste se proti nim nepostavili, neublížili vám. To jsme taky dělali, dokud jeden z nich nenapadl profesorku Anastasii. Pak se někteří z nás odhodlali a šli jí pomoct, ale většina mláďat se rozběhla do pokojů.”

Podívala jsem se na dítě. Měla opravdu krásné rudé vlasy a oči, které zářili krásnou modrou barvou. Obě ruce měla zabalené v gáze a jedna strana její tváře byla pohmožděná a oteklá. Přísahám, že jsem jí nikdy v životě neviděla.

“Kdo sakra jsi?” zeptal jsem se.

“Já jsem Červená.” usmála se stydlivě. “Proč se tak jmenuju je asi zřejmé, ale jsem to prostě já. Um, neznáte mě, protože jsem byla právě Označena. Těsně před tím, než zasáhla ledová bouře. Profesorka Anastasie byla moje mentorka,” těžce polkla a zaháněla slzy.

“Je mi to opravdu líto,” řekla jsem a přemýšlela, jak hrozné to muselo být pro čerstvě označenou, kterou zrovna odtrhly od její rodiny a všeho co kdy znala a dostala se zrovna do středu téhle šlamastiky.

“Taky jsem se nažila pomoct.” řekla Červená. Slza jí sklouzla po tváři. Smetla ji pryč, ale při tom pohybu sebou trhla, jak jí zabolela paže. “Ale ten obrovský Krakoun mě vzal do náruče a hodil mě na strom. Nemohla jsem nic dělat, když on-” její hlas se zlomil na vzlyk.

“Copak ti nikdo z profesorů nepomohl?” Zeptal se Darius a jeho hlas zněl drsně, i když bylo zřejmé, že jeho hněv nebyl zaměřen na Červenou.

“Profesoři věděli, že Krakouni tu byly jen proto, že byly příbuzní s Neferet a jejím choťem, a ty by to velmi zarmoutilo. Věděli jsme, že bude lepší se stáhnout,” řekla Sapphira ostrým hlasem z vchodu do chodby, kde stále ještě s Margaretou stála.

Nevěřícně jsem se k ní otočila. “Prostě se stáhly? Děláš si srandu? Ti tvorové útočili na Školu noci a nikdo z vás po tom všem neudělal nic jiného, jenom se stáhnul?”

“Neodpustitelné!” Darius to slovo téměř vyplivl.

“A co Drak a profesorka Anastasie? Oni zřejmě nepraktikovali tuhle praštěnou teorii.” řekl Stark.

“Ty bys mohl říct o tom, co se stalo víc, než kdokoliv jiný, Jamesi Starku. Vzpomínám si, žes měl ke Kalonovi a Neferet velmi blízko. Vzpomínám si, že jsem tě dokonce viděla, jak s nimi opouštíš školu.” řekla Margareta sladce.

Stark udělal krok k ní. Jeho oči začaly zářit nebezpečně červeně. Chytila jsem ho za zápěstí. “Ne! Boj proti našim lidem není cesta k vítězství,” řekla jsem mu, než jsem se obrátila k dvěma upírkám. “Stark šel s Neferet a Kalonou protože věděl, že chtějí zaútočit na mě, Afroditu, Damiena, Shaunee, Erin a celé opatství jeptišek.” S každým slovem jsem udělala krok směrem k upírkám. Cítila jsem, jak kolem mě víří neviditelná síla ducha, kterou jsem nedávno použila. A cítili to i ony, protože přede mnou začaly couvat. Zastavila jsem se a snažila se dostat mé emoce pod kontrolu, snížit můj hlas i tep.

“Stál u nich, ale byl proti nim. Neferet a Kalona nejsou, kdo si myslíte. Jsou nebezpečím pro všechny. Ale teď nemám čas vás o tom přesvědčovat o něčem, co už vám má být jasné, když ty monstra smočili naši zem krví. Právě teď jsem tady, abych pomohla těmto dětem a jestli s tím máte nějaký problém, utečte do svých pokojů, jako zbytek Školy noci.”

Šokovaně a uraženě mě pozorovali, pak obě začali couvat ke vchodu a spěchaly nahoru po schodech, které vedly k pokojům učitelů. Povzdechla jsem si. Řekla jsem Starkovi, že nemůžeme vyhrát tím, že budeme bojovat proti vlastním lidem, a pak jsme je takhle vystrašila. Ale když jsem se obrátila k naší malé skupince, setkala jsem se jen s jásotem a potleskem.

“Chtěla jsem poslat ty krávy pryč, hned jak jsme se sem dostali.” zavolala Denia ze svého pokoje a věnovala mi zářivý úsměv.

“A to ti říkají Hrozná?” řekla Afrodita, zřejmě s odkazem na to, že Denia je v řečtině hrozná.

“Já jen dobře vnímám, co lidi cítí. Nemůžu kolem nich třísknout jedním živlem nebo hned pěti,” řekla Denia. Přejela dlaní zraněnou ruku a pak se ode mě obrátila zpátky k Afroditě. “Hele, neměla jsem být taková mrcha posledních pár měsíců. Je mi to líto.”

Čekala jsem, že se Afrodita nafoukne a něco jí odsekne. Myslím, že Denia nebyla tak hrozná, jako další kamarádky Afrodity.

“Jo, dobře. Každej z nás má na tom podíl viny. Zapomeneme na to,” řekla Afrodit a tím mě naprosto šokovala.

“Zníš jako dospělá,” řekla jsem jí.

“Neměla bys teď náhodou vyvolávat kruh?“zeptala se.

Jen jsem se na ní usmála, protože přísahám, že se začala červenat. “Vlastně, mám.” Podívala jsem se na Stevie Rae, Damiena a Shaunee. Pak jsem zavolala: “Erin, můžeš si přestat hrát na sestru aspoň na tak dlouho, aby ses mohla podílet na kruhu?”

Vyskočila z místnosti T.J., která vypadala jako jeden z těch starejch boxů. “Jasný, žádnej strach. Mír.”

Všimla jsem si, že se na Shaunee ani nepodívala, ale neměla jsem čas ani energii abych teď řešila jejich problémy.

“Fajn, jakým směrem je sever-země?” Zeptala jsem se Stevie Rae.

Pochodovala přes celou halu a zastavila se proti dveřím. “Tady je určitě sever.”

“Fajn, zbytek se podle ní rozdělí.” řekla jsem.

Stejně jako ona, se přestěhovali na svá místa: Damien zaujal místo na východě jako vzduch, Shaunee měla jih a oheň, Erin západ a vodu. Když byly na místech, zaujala jsem své místo ve středu. Začínal Damien na východě, každý volal do kruhu svůj prvek, podle směru hodinových ručiček. Nakonec jsem zavolala ducha.

Během obřadu jsem měla zavřené oči a když byl kruh úplný otevřela jsem je a uviděla zářící stříbrnou nit, která svazovala nás pět. Hodila jsem starosti za hlavu, zvedla jsem ruce a křičela radostí z toho, že se mě dotýkalo všech pět prvků. “Je dobré být doma!”

Moji přátelé se zasmáli. Byly šťastní. Když byly všechny prvky pohromadě, mohly jsme na chvíli zapomenout na chaos a utrpení, které nás obklopovalo.

Ale ne na bolest. Nezapomněla jsem na důvod, proč jsem vyvolal tenhle kruh, i když bylo snadné propadnout vzrušení ze všech pěti prvků.

Začala jsem se soustředit a uklidnila jsem se. Silným a sebevědomým hlasem jsem začala mluvit.

“Vzduchu, ohňi, vodo, země a duchu. Povolala jsem vám sem do našeho kruhu kvůli jednomu důvodu. Naši mladí přátelé ve Škole noci byly zraněni. Nejsem léčitel. Jsem ale technicky vzato velekněžka.” Na chvíli jsem se odmlčela a podívala se ven z kruhu na Starka. Mrkl na mě. Usmála jsem se a pokračovala. “Můj cíl je jasný. Chci, abyste se dotkli těchto zraněných dětí. Nemohu je vyléčit, ale chci vás poprosit, abyste je posílili, aby se mohly vyléčit samy. Vlastně myslím, že to co chceme je možnost, pomoct si sami. Ve jménu Nyx a silou vás živlů, odstraňte utrpení těchto mláďat!” Soustředila jsem na to mou mysl, tělo a duši. Vymrštila jsem své ruce a představovala si, že tím ze mě vymrštím prvky ven na zraněná mláďata.

Slyšela jsem výkřiky překvapení a potěšení, a dokonce i některé vzdechy bolesti, jak pět elementů obíhalo ošetřovnu a vyplňovalo mláďata. Zůstala jsem tam, jako vysílač elementů s roztaženou náručí, která mě bolela. Pot stékal po mém těle.

“Zoey! Řekl jsem Dost! Pomohla jsi jim! Uzavři kruh.”

Slyšela jsem Starkův hlas a uvědomila si, že mluvil se mnou, ale v tu chvíli bylo soustředit se tak těžké a tak namáhavé, že by musel křičet, abych ho uslyšela.

Unaveně jsem spustila ruce a zašeptala poděkování a rozloučení s pěti živly a pak se mi podlomily nohy a já spadla na zem.

kapitola 24

Zoey

“Ne! Nepotřebuju žádný lůžko v nemocnici,” opakovala jsem už potřetí Starkovi, který kolem mě pořád běhal a strachoval se. “A navíc už tady nejsou žádné přistýlky.”

“Já už se cítím mnohem líp,” zavolala Denia. “Můžeš mít mou postel, Zoey.”

“Díky, ale nechci,” řekla jsem jí. A pak jsem strčila ruku Starkovi. “Jen mi prosím pomož vstát.”

Pochybovačně se na mě zamračil, ale pomohl mi vstát. Stála jsem nehnutě, takže si nikdo nebyl vědom toho, že se se mnou místnost točí jako malé tornádo.

“Myslím, že vypadá hůř, než se cítím,” řekl Drew ze své postele.

“Já tě slyším,” řekla jsem. “A jsem v pohodě.” Nechala jsem svoje mírně rozmazané vidění kolovat po místnosti od jednoho zraněného mláděte k dalšímu. Všichni vypadali líp. Ulevilo se mi. Ověřila jsem si, že se nikdo nesvíjí v bolestech a neumírá hroznou smrtí. Odškrtla jsem si to ze seznamu. Tak, teď další položka na mém seznamu. Potlačila jsem povzdech, protože jsem nechtěla plýtvat kyslíkem. “Dobře, to je lepší. Takže, Stevie Rae, musíme zajistit bydlení pro červená mláďata dřív, než vysvitne slunce.”

“Dobrý nápad, Zoey,” řekla Stevie Rae, která seděla na posteli vedle lůžka Drewa. Vzpomněla jsem si, že než zemřela, viděla jsem jí s ním flirtovat. A když jsem si vzpomněla, že má slabost i pro červené mládě Dallase, dalo mi to na moment pocit sobecké radosti. Ve srovnání se mnou to bylo podprůměrné, ale bylo by hezké, kdyby moje BFF měla stejné problémy s klukama jako já a mohly jsme si o tom popovídat.

“Zoey? Myslíš, že je to dobrý nápad?”

“Ach, promiň, co?” Uvědomila jsem si, že na mě Stevie Rae mluvila, když jsem zrovna doufala, že by se u ní taky mohl vyvinout problém s dvěma milenci.

“Říkala jsem, že červená mláďata by mohla zůstat v prázdných pokojích na koleji. Měly by jim stačit tři místnosti. Jejich okna bychom zakryly. Není to tak dobré jako v podzemí, ale je to dočasné řešení, dokud nepoleví ledová bouře a pak můžeme vymyslet něco jiného.”

“Dobře, pojďme na to. A když bude situace s pokoji vyřešená, my-” ukázala jsem na můj kruh, Afroditu, Daria a Starka-“si promluvíme s Lenobií.”

Moje parta přikývla. Všichni jsme chtěli vědět, co se stalo ve Škole noci, zatímco jsme byly pryč.

“Budete v pořádku,” řekla jsem zraněným mláďatům, když jsme se s mou partou vydaly k východu.

“Hej, díky, Zoey.” volal Drew.

“Je z tebe zatraceně dobrá velekněžka-i když jí ještě nejseš.” zařval Ian z jeho pokoje.

Nebyla jsem si jistá, jestli mu za jeho pokřivený kompliment mám poděkovat nebo ne. A tak jsem jen tak stále ve dveřích ošetřovny a dívala se na mláďata, která se postavila Krakounům a byly svědky vraždy profesorky. Vše se zdálo tak normální.

Pak mi to došlo. Jen se zdálo, že je to normální. Pouhý den předtím téměř všichni ve škole-kromě mě, mé skupiny, Lenobie, Draka a Anastasie, spadali pod charismatické Kalonovo kouzlo. A to se nechovali vůbec normálně.

Šla jsem zpátky do nemocniční chodby. “Mám otázku pro vás všechny. Může to znít divně, ale opravdu potřebuju upřímné odpovědí, a to i v případě, že by mohly být trapné.”

Drew se usmál přes moje rameno, kde si byl jistý, že stojí moje BFF. “Zeptej se mě na co chceš, jsem si jistý, že každý kamarád Stevie Rae je v pohodě.”

“Ehm, díky Drew,” vyvalila jsem na něj oči. “Tohle je otázka pro všechny. Věděli jste, že je na Krakounech něco špatného nebo dokonce na Neferet a Kalonovy, než byla napadena profesorka Anastasia?”

Není divu, že Drew odpověděl jako první. “Nechtěl jsem věřit okřídlenýmu chlapovi, ale nevěděl jsem proč.” Pokrčil rameny. “Nevím, možná proto, že měl křídla. Bylo to až moc divné.”

“Myslela jsem, že byl k sežrání, ale ty jeho člověkoptačí synové byly super nechutní,” řekla Hanna Honeyyeagerová.

“Jo, Krakouni byly hrubý, ale i Kalona byl hrozně starý a nemohla jsem přijít na to, proč po něm jede tolik mladejch holek.” řekla Červená. “Myslím, že George Clooney je žhavej a tak,

ale Kalona byl moc starej a já bych do něj nikdy nešla. Tak jsem nepochopila, proč za ním každej tolik slintal.”

“Co vy ostatní?” zeptala jsem se.

“Jak si řekla, Kalona doslova explodoval ze země. To je divný.” Denia se odmlčela, podívala se na

Afroditu a pak pokračovala. “Navíc někteří z nás nevěřili, že je Neferet taková, jak se tváří.”

“Jo, vědělas to a nic jsi neudělala-” Afroditin hlas byl naštvaný a nenávistný. Bylo to prostě jen upřímné sdělení.

Denio zvedla hlavu. “Něco jsem udělala.” Ukázala na svou obvázanou ruku. “Bylo ale moc pozdě.”

“Cítil jsem, něco divného, když zabili profesorku Nolanovou.” řekl Ian. “S Neferet a Kalonou sem měl stejně špatný pocit.”

“Viděl jsem, co dělali s mými přáteli.” volal T.J. z poslední místnosti na chodbě. “Byly jako zombie a věřili všemu, co jim řekli. Když jsem se s nimi snažil bavit nebo se zeptat na to jak si můžou být jistí tím, že Erebus přišel na zem, byly na mě naštvaní nebo se mi vysmáli. Nelíbili se mi od samého začátku. A ty zatracení ptáci byly zlý. Nechápu, jak to, že to ostatní nevidí.”

“To ani já. Ale zjistíme to.” řekla jsem. “Právě teď se ale o nic z toho nestarejte. Kalona je pryč. Stejně tak Neferet a Krakouni. Jen se uzdravte. Dobře?”

“Dobře.” křikli na mě někteří z nich. Vypadaly zdravěji, než když jsem je viděla dnes poprvé.

Na druhou stranu, z toho jak jsem jim předala pět elementů, jsem byla já na dně mých sil. Byla jsem ráda, že mě Stark chytil za loket, když jsme šli z ošetřovny a tím mi propůjčil trochu své síly. Stále byl všude led a nepředstavitelně pršelo. Mraky, které byly na obloze se na pár místech trhaly a já jimi uviděla hvězdnou oblohu. Rozhlédla jsem se po školním pozemku. Oheň, který zcela spálil tělo Anastasie už pomalu dohasínal. Drak před ním stále klečel. Lenobia stála vedle kruhu a měla jednu ruku položenou na jeho rameni. Kruh z červených mláďat, Erika, Jacka a Heatha obklopoval celou hranici. Stáli tiše, čímž dávali najevo úctu Drakovi a jeho milované.

Zamávala jsem na svou skupinu, aby šli za mnou do stínu. “Musíme si promluvit, ale nepotřebujeme k tomu publikum. Stevie Rae můžeš říct někomu, aby připravil pokoje pro tvá mláďata nebo to sama zařídit?”

“Jasně, Kramisha je v organizování dobrá. Navíc to byla sextánka než zemřela a znovu vstala z mrtvých. Takže tady všechno zná.”

“Fajn. Dej jí to na starost.” Obrátila jsem se k Dariovi. “Musíme se hned zbavit těl Krakounů. Pokud budeme mít štěstí, takhle bouře bude poslední, takže lidé začnou brzo vycházet na světlo. Nemůžou najít ty tvory.”

“Postarám se o to.” řekl Darius. “Dojdu pro pár červených mláďat, aby mi s tím pomohly.”

“Co s těmi těly uděláš?” zeptala se Stevie Rae.

“Spálíme je,” odpověděla Shaunee a pak se na mě podívala. “Jestli s tím souhlasíš.”

“Jo, to je fajn,” řekla jsem. “Jen ať to nevypadá jako hranice Anastasie. To by Drak nemusel zvládnout.”

“Spal je na východní zdi. Tam, kde jejich otec nechutně explodoval ze země.” Afrodita se podívala na Shaunee. “Starý dub, který se rozpadl, když Kalona povstal, můžeš ho spálit?”

“Můžu zapálit cokoliv, co bude hořet.”řekla Shaunee.

“Jdi s Dariem a klukama. Ujisti se, že každej z těch tvorů shoří do posledního peříčka. Pak se sejdeme v mém pokoji. Souhlasíte?”

“Souhlasím,” řekl Darius a Shaunee dohromady.

Myslela jsem si, že bude pro Erin těžké neříct nic svému dvojčeti, ale když Shaunee šla pomalu za Dariem, Erin přes rameno zavolala: “Vždycky tě budu doplňovala v tom, co nezvládneš, dvojče.”

“Samozřejmě, že budeš, dvojče,” řekla Shaunee a přes rameno se na Erin usmála.

“Dobře, ale my si opravdu potřebujeme s Lenobií promluvit.” Podívala jsem se na místo kde paní koní stála vedle Draka. “Ale nevím jak jí od něj odlákat.”

“Tak mu to řekni,” řekl Damien.

Tázavě jsem se na něj podívala.

“Drak chápe, jak nebezpeční Neferet a Kalona jsou. Pochopí, že potřebujeme Lenobii.” Damienův pohled přešel na upíra, který stále ještě klečel na kolenou. “Chce tam zůstat a truchlit, dokud neucítí, že Anastasia v pořádku odešla. Nemůžeme s tím nic dělat, ani to uspěchat. Tak jen řekni, že potřebujeme Lenobii.”

“Seš chytrej kluk, víš to?” řekla jsem mu.

“Vím.” řekl s úsměvem.

“Tak dobře.” Zhluboka a unaveně jsem se nadechla. “Stevie Rae vysvětli Kramishe, co musí udělat. Se zbytkem z vás se setkám v mém pokoji. Budu tam hned, jak si promluvím s Lenobií.”

“Zoey, řeknu Jackovi, aby pomohl Kramishe.”řekl Damien.

Zvedla jsem na něj obočí.

“Tvůj pokoj není moc velký. Plus mu o tom můžu říct později. Právě teď to musíme vyřešit.”

Přikývla jsem a začala se plahočit k Lenobii a Drakovi. Viděla jsem, jak Darius a Stevie Rae tahají mláďata stranou a vysvětlují jim situaci. Damien hladil Hraběnce hlavu, zatímco mluvil se svým přítelem.

Přes to všechno zůstal Stark po mém boku. Nemusela jsem ho hledat. Cítila jsem ho. Věděla jsem, že kdybych zakopla, on by mě chytil, abych nespadla. Taky jsem věděla, že rozuměl lépe než kdokoliv jiný, kolik si to, že jsem poslala živly na zraněná mláďata, ode mě vzalo síly. Jako kdyby mi četl myšlenky zašeptal: “Brzo si budeš moct sednout. Najdu ti něco k jídlu a pití.”

“Děkuju,” zašeptala jsem zpátky. Vzal mě za ruku a společně jsem šli k Lenobii a Drakovi. Kočky byly klidné, i když se obě opírali o Drakovo tělo. Jeho pohmožděný a potlučený obličej byl mokrý od slz, ale už přestal plakat.

“Draku, musíme si Lenobii na chvíli půjčit. Nechci tě tady nechat samotného, ale vážně s ní musíme něco probrat.”

Podíval se na mě. Myslím, že jsem ještě nikdy neviděla nikoho takhle smutného.

“Nebudu sám. Mám Guineveru a Šedovlase. A navíc se mnou bude naše bohyně.” řekl. Jeho pohled se vrátil zpět k hranici. “Ještě nejsem připraven opustit Anastasii.”

Lenobia mu stiskla rameno. “Vrátím se brzy, kamaráde.” řekla.

“Budu tady čekat,” řekl Drak.

“Počkám s Drakem. Kramisha mě nepotřebuje. Ona už má dost mláďat.” řekl mi Jack. On a Damien se k nám přidali. Hraběnka se zastavila několik metrů od nás a ležela na trávě. Hlavu položenou na packách. Kočky jí nevěnovali pozornost. “Chtěl bych zůstat s vámi, pokud vám to nevadí,” dodal k Drakovi nervózně.

“Děkuju ti, Jacku,” vzlyknul Drak.

Jack přikývl, otřel si oči a aniž by něco řekl sednul si vedle Draka a začal se mazlit se Šedovlasem.

“Děkuju ti,” zašeptala jsem tiše Jackovi.

“Jsem na tebe hrdý,” zašeptal mu Damien a políbil ho jemně na tvář, kterou měl Jack skrápěnou slzami.

“Dobře,” řekla jsem. “Sejdeme se v mém pokoji.”

“Lenobie, Zoey to vezme oklikou přes kuchyň,” řekl Stark náhle. “Bude vás čekat na koleji co

nejdřív.”

Lenobia nepřítomně přikývla a zamířila k pokojům spolu s Damienem, Erin a Afroditou.

“Proč mám jít-” začala jsem, ale Stark mě přerušil.

“Věř mi. To je to, co potřebuješ.”

Vzal mě za loket a vedl mě směrem ke středu budovy školy, kde byl vchod do jídelny. Když jsme byly skoro u dveří, řekl: “Jdi dovnitř. Něco si zařídím a pak za tebou přijdu.”

Příliš unavená mu klást otázky jsem vešla dovnitř. Bylo to divné, všechno bylo opuštěné. Místnost osvětlovalo plynové osvětlení, které svítilo i obvykle v tuto denní dobu. Podívala jsem se na hodiny. Bylo něco po půlnoci. Škola by měla být živá. Měla by se tu hemžit mláďata i profesoři. Přála jsem si na všechno zapomenout. Vrátit čas o poslední dva měsíce, kdy jsem měla jen obavy z Afrodity a Erik byl pro mě nedotknutelnej žhavej týpek.

Chtěla jsem se vrátit do doby, kdy jsem nevěděla nic o Kalonovy nebo A-ye, ani o otázce života a smrti. Chtěla jsem být normální. Bylo mi z toho všeho zle. Všechno bylo špatně.

Šla jsem pomalu do bufetu, který byl úplně prázdný a byla tam větší tma než na chodbě. Nevonělo tam žádné lahodné jídlo, žádné skupinky dětí nepomlouvali ostatní, žádní profesoři nenadávali na děti, kteří po sobě házeli Doritos.

Zakopla jsem o jídelní lavici, kterou jsem obvykle sdílela s mými přáteli a spadla jsem na kolena. Těžce jsem dosedla na leštěné dřevo. Proč mě sem Stark poslal? Bude mi chtít něco uvařit? Vize Starka se zástěrou kolem pasu, byla skoro legrační. Pak jsem si uvědomila, proč mě sem asi tlačil. Jedna z masivních ledniček tady je naplněna balíčky lidské krve. Teď zrovna asi několik bere, aby mi je mohl přinést.

Dobře, vím je to hnusné, ale ústa se mi začala plnit slinami.

Stark měl pravdu. Musela jsem se dobít. A sáček s krví byl dobrý způsob jak to udělat.

“Zo! Tady jsi! Stark říkal, že tady budeš.”

Překvapeně jsem zamrkala a obrátila se k Heathovi, který zrovna vcházel do jídelny. A najednou jsem pochopila, že jsem částečně pravdu měla. Stark mi šel pro krev. Ale místo aby byla ze sáčku, byla to z žijícího a chodícího fotbalisty.

Ach, sakra.

kapitola 25

Rephaim

Probuzení bylo těžké. I v tenké oblasti mezi vědomím a nevědomím, ještě předtím, než se plně projevila bolest, která soužila jeho tělo, Rephaim stále cítil její vůni.

Nejdřív si myslel, že je zpátky v kůlně a noční můra teprve začala (těsně po nehodě) a ona ho přijde zabít a ne ho ošetřit a dát mu vodu. Pak si uvědomil, že je tady příliš teplo, než aby byl v boudě. Mírně se posunul a bolest, která projela jeho tělem ho úplně probudila a s vědomím přišla i paměť.

Byl v podzemí v tunelech, kam ho poslala a kde to nenáviděl.

Byla to nenávist, která hraničila s paranoiou, stejně jako u jeho otce. Rephaim prostě pohrdal tím omezujícím pocitem, že je pod zemí. Nebylo nebe nad ním a zelená tráva pod ním. Nemohl jen tak svobodně vzlétnout. Nemohl…

Krakounovi myšlenky byly náhle ukončeny.

Ne, nechtěl myslet na jeho trvale poškozené křídlo a na to, co to znamená pro zbytek jeho života. Nedokázal na to myslet. Zatím. Ne, dokud bylo jeho tělo slabé.

Rephaim raději vzpomínal na ní.

Bylo to snadné. Byl stále obklopen její vůní.

Posunul se znovu. Tentokrát byl více opatrný na své zraněné křídlo. Zdravou rukou přes sebe natáhl deku a zavrtal se do teplé postele. Její postele.

Dokonce i tam v podzemí měl zvláštní nelogický pocit bezpečí, který dostal až v pokoji, který dříve vlastnila ona. Nechápal proč má na něj tak pozoruhodný účinek. Rephaim jenom věděl, že by Stevie Rae následoval kamkoliv, prošel jakýmkoliv nebezpečím a vyčerpáním pro ni.

Včera prošel zřejmě opuštěné tunely. Zastavil se v kuchyni a donutil se něco sníst a vypít. Mláďata po sobě zanechala ledničky naplněné potravinami. Ledničky! To byl jeden z mnoha zázraků moderní doby, které celá léta pozoroval jen jako duch. Strávil věčnost pouhým díváním a čekáním. Snil o dni, kdy se bude moct znovu dotknout a ochutnat. Opravdu znovu žít.

Byl tohle důvod proč mu Stevie Rae dovolila žít? Protože byla příliš slabá a příliš moderní, než aby ho zabila?

Pak si ale vybavil její sílu. A nejen tu fyzickou, která byla impozantní. Dokázala také poroučet elementu země tak silně, že dokázala roztrhnout zem. To nebyla známka slabosti.

Dokonce i jeho otec mluvil o síle Červené. Neferet ho také varovala, že vůdce červených mláďat nesmí podceňovat.

A on teď spal v její posteli, která voněla jako ona.

S výkřikem odporu se odpotácel z komfortní teplé přikrývky, polštáře, tlusté matrace a vstal. Stál tam, opřený o stůl, který byl u postele a snažil se udržet rovnováhu, aby ho temnota tohoto místa nestrávila.

Musí se vrátit zpátky do kuchyně. Znovu se najíst a napít. Všude svítí lucerny, takže se bude dobře orientovat. Rephaim se musí sám vyléčit, aby mohl opustit tohle místo a vrátit se nad zem. Najde svého otce a tím najde i své místo na světě.

Rephaim odhrnul přikrývku, která sloužila jako dveře do pokoje Stevie Rae a vydal se do tunelu. Je mi lépe..jsem silnější…Měl bych použít k procházce hůl… Pomyslel si.

Tma byla téměř nekonečná. Byly tam na zdech lucerny, i když mnohé z nich blikaly. Zvýšil tempo. Měl by do luceren doplnit benzín. A měl by vypít nějakou krev, kterou našel v jedné z mnoha lednic. Jeho tělo potřebuje doplnit palivo, stejně jako lampy.

Každý pohyb mu působil nepředstavitelnou bolest, ale Rephaim následoval křivky tunelů a konečně vstoupil do kuchyně. Otevřel první lednici a vytáhnul pytel nakrájené šunky, když ucítil na zádech studenou čepel.

“Jeden pohyb co se mi nebude líbit, ptačí chlape a udělám z tebe dvě půlky. Ironie, že tě zabije mrtvý, ne?”

Rephaim zachoval klid. “Jo, to by byla.”

“Vypadá, že už je stejně z části mrtvý.” řekl další ženský hlas.

“Jo, to křídlo je úplně v prdeli. Nevypadá, jako by nám mohl nějak ublížit.” řekl muž.

Nůž se nepohnul z jeho hřbetu. “Jiní nás podceňují. Ale my nikdy nikoho nepodceňujeme. Chápeš?” řekl hlas, kterému patřil nůž.

“Jo, promiň, Nicol.”

“Chápu.”

“Takže, ptačí chlápku, tady je návod na to, jak budeme hrát tuhle hru: uděláš krok zpět a otočíš se-velmi pomalu. Nezkoušej žádný svoje chytrý nápady. Můj nůž bude na tobě pořád, ale i Kurtis a Starr mají zbraně. Uděláš chybnej pohyb a stejně budeš mrtvej, jedním jediným řezem do páteře.” Nůž se mu zaryl hloub do zad a on cítil, jak mu po zádech stéká kapka krve.

“Smrdí hnusně!” řekl mužský hlas, který patřil Kurtisovi. “Nebyl by dobrej jako svačinka.”

Nicole si ho nevšímala. “Rozumíš mi ptačí chlape?”

“Jo.”

Nůž mu zmizel z páteře a Rephaim slyšel zvuk, jak někdo někam přešel. “Otoč se.”

Rephaim udělal to, co mu bylo řečeno a shledal, že čelí třem mláďatům. Podle červeného půlměsíce na čelech je identifikoval jako tmavá mláďata Stevie Rae. Okamžitě věděl, že byly jiní než Stevie Rae. Kurtis byl obrovský mladý muž a Starr, který se na něj díval na něj vrhal vystrašené pohledy i když držel v ruce nůž. Ukázal na něj. On ale zaměřil svou pozornost na Nicole. Byla zřejmě vůdce. Byla také ta, která prolila jeho krev. Což bylo něco, co Rephaim nikdy nezapomene. Byla malá s dlouhými tmavými vlasy a velkýma hnědýma očima, které se jevily černé. Rephaim se díval do těch očí a najednou zůstal omámeně stát. V jejích očích viděl Neferet. V těchto dětských očích číhala temnota a inteligence, kterou Rephaim tolikrát viděl v očích Neferet. Toto poznání Krakouna šokovalo natolik, že tam chvíli jen tak stál a zíral. Jeho jediná myšlenka byla, jestli jeho otec ví, že Neferet jejich plán už dovedla do konce.

“Sakra! Vypadá, jako kdyby viděl ducha.” řekl Kurtis a zbraň se houpala nahoru a dolů spolu s jeho smíchem.

“Myslel jsem, že jsi nikdy neviděla žádného Krakouna.” řekl Starr a jeho tón byl podezíravý.

Nicole zamrkala a známí odstín Neferetiných očí byl pryč. Rephaim se sám sebe ptal, jestli si to jen nepředstavoval.

Ne. Tohle si Rephaim nevymyslel. Neferet byla na okamžik přítomna v očích těchto mláďat.

“Nikdy jsem neviděla žádnou z těchto věcí.” Nicole se obrátila ke Starrovi, ačkoliv svůj pohled stále ještě upírala na Rephaima. “Chceš tím říct, že lžu?”

Nicole nezvýšila hlas, ale Rephaim, který byl zvyklý na přítomnost moci a nebezpečí poznal, že toto mládě kypělo agresivitou a ani v nejmenším ji nemělo pod kontrolou. Starr si to asi uvědomil taky, protože okamžitě ustoupil.

“Ne. Ne. Ne. Nic takového jsem si nemyslel. Jen bylo prostě divné, že se tě lekl, když tě uviděl.”

“Jo, to bylo divné,” řekla Nicole. “Možná bychom se ho měli zeptat proč. Takže ptačí chlape co pohledáváš tady na našem území?”

Rephaim si všiml, že se ho nezeptala na otázku, na jakou se zeptat měla, ale změnila téma.

“Rephaim,” řekl a dal sílu do svého hlasu. “Mé jméno je Rephaim.”

Všem třem mláďatům se údivem rozšířily oči. Asi nečekali, že by mohl mít taky jméno.

“Mluví téměř normálně,” řekl Starr.

“On je všechno, jen ne normální. Zapamatuj si to.” prskala Nicole. “Odpověz na mou otázku, Rephaime.”

“Utekl jsem do tunelů potom, co mě zranil jeden z válečníků Školy noci,” řekl Rephaim popravdě. Jeho instinkty, které mu dobře sloužily po staletí, mu radily, aby o Stevie Rae mlčel. Tohle jsou temná červená mláďata a pravděpodobně nebyly ve skupině, kde byla Stevie Rae a ani ona nebyla v té jejich.

“Tunel do opatství se zhroutil,” řekla Nicole.

“Byl otevřený, když jsem procházel.”

Nicole udělala krok k němu a zavětřila. “Voníš jako Stevie Rae.”

Rephaim odmítavě mávl rukou. “Spal jsem v její posteli, když jsem se dostal dovnitř.” Naklonil hlavu na stranu, jako by byl zmaten tím, co řekla. “Říkáš, že voním stejně jako Stevie Rae. Ona je vaše velekněžka?”

“Stevie Rae je červená upírka, ale není to naše velekněžka!” zavrčela Nicole a její oči začaly červeně zářit.

“Není vaše velekněžka?” tlačil Rephaim. “Ale tam byla kněžka červená upírka, která se jmenovala Stevie Rae. Stála na straně spolu se skupinou mláďat proti mému otci a jeho královně. Byla označená. Ona není vaše velekněžka?”

“To byla ta bitva, kde tě poranili?” Nicole ignorovala jeho otázku a položila mu vlastní.

“Jo, to je ona.”

“Co se stalo? Kde je Neferet?”

“Pryč.” Rephaim neskrýval hořkost v jeho hlase. “Utekla s mým otcem a s mými bratry. Těmi, kteří přežili.”

“Kam šli?” zeptal se Kurtis.

“To kdybych věděl, tak tu netrčím v zemi jako zbabělec. Byl bych u otce, kam patřím.”

“Rephaim.” Nicole se na něj dlouze podívala. “To jméno jsem už slyšela.”

Krakoun mlčel, protože věděl, že bude lepší, když na to přijde sama. Nebude tu máchat svým postavením a vychloubat se.

Oči se jí rozšířily, když si vzpomněla, kde slyšela jeho jméno.

“Ona říkala, že jsi Kalonův nejoblíbenější a nejsilnější syn.”

“Ano, to jsem. Kdo je to ona? Kdo o mně mluvil?”

Nicole opět ignorovala jeho otázku. “Jak vypadal pokoj, kde jsi spal?”

“Měl místo dveří takovou deku.”

“To je pokoj Stevie Rae.” řekl Starr. “To je důvod, proč voní jako ona.”

Nicole se chovala, jako kdyby Starr nic neřekl. “Víš, co to znamená. Oni se pro něj vrátí. Tohle je nejoblíbenější Kalonův syn. Není způsob, jak by ho opustil navždy. Stejně jako my jsme její oblíbenci. On se vrátí pro něj a ona pro nás.”

“Mluvíte o Červené, Stevie Rae?”

Pohybovala se tak rychle, až viděl její tělo rozmazaně. Přeběhla na stranu, kde byl Rephraim, sevřela ho do náruče a jedním plynulým pohybem ho zvedla ze země a praštila s ním proti straně tunelu. Oči jí planuly červeně a vydechla mu zatuchlý dech do tváře, když řekla. “Zapamatuj si tohle ptačí muži. Stevie Rae nebo Červená jak jí říkáš, není naše velekněžka. Není naše šéfka. Je jednou z nás. Ale to, že je v Zoeyně partě je špatné. Nemáme velekněžku, máme královnu a její jméno je Neferet. Tak teď mi pověz proč si tak posedlý Stevie Rae?”

Rephaim zažíval muka. Jeho zlomené křídlo bylo v plamenech a jeho tělo se zmítalo v hrozných bolestech. Všemi silami, které mu zbyly, si přál, aby mohl zničit tyhle arogantní červená mláďata. Podřezat jim krk svým zobákem.

Ale nebyl v pořádku. Byl slabý, zraněný a opuštěný.

“Můj otec chtěl, abych jí zajmul. Řekl, že je nebezpečná. Neferet jí nevěřila. Nejsem posedlý. Jen konám otcovu vůli,” dusil se bolestí.

“Jak mám zjistit, že mi říkáš pravdu?” zeptala se Nicole. Sevřela jeho paži, zavřela oči a zaklonila hlavu.

Neuvěřitelné. Rephaim cítil, jak ho její dlaně hřejí. Vyzařovala přes něj teplo, sledovala jeho krevní oběh, cítila zběsilý tlukot jeho srdce a narazila do jeho těla. Nicole se zachvěla, pak otevřela oči a zvedla hlavu. Její úsměv byl mazaný. Dál ho držela proti zdi o jednu dlouhou

minutu déle, než ho pustila. Při pohledu dolů, kde ležel zkroucený na podlaze řekla: “Zachránila tě.”

“Co to sakra?” křičel Kurtis.

“Stevie Rae ho zachránila?” zeptal se Star.

Rephaim odpověděl místo Nicol. “Jo, udělala to.” Rephaim zalapal po dechu a snažil se dostat dýchání pod kontrolu. Nic víc neřekl. Jen se snažil přijít na to, co se teď stalo, zatímco se snažil rozdýchat příšernou bolest v křídle. Nicole s ním něco udělala, když se ho dotkla-nahlédla do jeho mysli, možná i do jeho duše. Ale také věděl, že kdokoliv se ho předtím dotkl, jeho myšlenky bylo obtížné, možná skoro nemožné přečíst, bez ohledu na jeho talent.

“Proč by to Stevie Rae dělala?” zeptala se Nicole.

“Viděla jsi do mé mysli. Víš, že nemám ponětí, proč udělala to, co udělala.”

“To je pravda,” řekla pomalu. “Také je pravda, že jsem viděla, že k ní chováš zvláštní pocity. Co je to?”

“Nejsem si jistý, co máš na mysli. Zvláštní pocity? To nedává smysl.”

Ušklíbla se. “Nedává to smysl-jako by to mělo mít nějaký smysl. Tvoje mysl byla ta nejpodivnější věc, jakou jsem si kdy přečetla. Takže je to takhle ptačí chlápku, říkáš, že děláš to, co ti tvůj táta nařídil. To znamená, že jí chceš chytit-nebo spíš zabít.”

“Můj otec jí nechtěl zabít. Chtěl, abych jí k němu dopravil bez úhony, aby ji mohl studovat a možná ji i využít pro svou věc,” řekl Rephaim.

“Cokoliv, ale problém je, že jsem v tvém ptačím mozku nenašla nic, co by potvrzovalo tvá slova.”

“Proč bych po ní teď měl jít? Ona tady není.”

Nicole zavrtěla hlavou. “Ne, podívej, je to divný. Když chceš dostat Stevie Rae a ty jí chceš dostat, tak je jedno jestli tady je nebo není.”

“To není logické.”

Nicole na něj zírala. “Podívej, musím to vědět. Jsi s námi nebo ne?”

“S tebou?”

“Jo, s námi. Chystáme se zabít Stevie Rae.” Mluvila z patra, zatímco se dostala nadpřirozenou rychlostí k Rephaimovi a uchopila jeho ruku do železného sevření. Jeho biceps se okamžitě rozehřál, když zkoumala jeho myšlenky. “Takže, co sis vybral? Jsi s námi nebo proti nám?”

Rephaim věděl, že musí odpovědět. Nicole nemusí být schopna umět číst všechny jeho myšlenky, ale zřejmě měla dost síly, aby odhalila věci, které držel skryty. Rozhodnul se rychle. Setkal se s jejíma rudýma očima a popravdě řekl: “Jsem syn svého otce.”

Zírala na něj, rukou držela jeho už tak hořící paži a její oči rudě žhnuly. Pak se na něj znovu mazaně usmála. “Správná odpověď ptačí chlape. Protože to je ta jediná věc, kterou jsem našla v tvojí hlavě. Jsi hlavně synem svého otce.” Sundala z něj ruku. “Vítej v mém týmu. Nemusíš se bát. Protože tady zrovna teď tvůj táta není, bude mu jedno, jestli je Stevie Rae živá nebo mrtvá, když jí chytíš.”

“Když bude mrtvá, bude to jednodušší.” řekl Kurtis.

“Rozhodně,” řekl Starr.

Nicole se zasmála. Znělo to tolik jako Neferet, že dostal husí kůži. Otče! Měj se na pozoru! Jeho mysl ječela. Neferet je jiná, než se zdá.

kapitola 26

Zoey

“Heathe, co tady děláš?”

Heath si sevřel hruď, jako by ho střelila a vydával zvuky, jako by lapal po dechu.

“Tvůj chlad mě zabíjí, baby!”

“Jsi hlupák,” řekla jsem. “Jestli tě něco zabíjí, tak to naprostej nedostatek zdravého rozumu. Takže, co tady děláš? Myslela jsem, že jsi šel zapálit ty těla s Dariem a Shaunee.”

“No chtěl jsem jim pomoct svou neobyčejnou nadlidskou silou.” Zvedl na ni obočí. A pak se svalil na lavici vedle ní. “Ale Stark mě našel a řekl, že mě potřebuješ. Tak jsem tady.”

“Stark se mýlil. Měl by ses vrátit a pomoct Dariovi.”

“Vypadáš špatně, Zo,” řekl a veškerý humor z jeho hlasu zmizel.

Povzdechla jsem si. “Mám za sebou spoustu věcí, to je vše. Ale to má za sebou každý z nás.”

“Pomáhala si těm mláďatům, která měli nakopanej zadek,” řekl.

“No, to, jo. Ale budu v pořádku. Prostě jen už potřebuju, aby dnešek skončil, abych se mohla konečně vyspat. To je všechno.”

Heath mě chvíli mlčky pozoroval a pak mě chytil za ruku. Byl pro mě automatický reflex proplést si mé prsty s jeho.

“Zo, dost se snažím. Přivádí mě k šílenství to, že máš nějaký zvláštní vztah se Starkem. Něco co se mnou nemáš.”

“Je to můj bojovník. Tento vztah můžu mít jen s upírem.” Řekla jsem omluvně a bylo mi líto, že stále ubližuju klukovi, kterého jsem milovala už od základní školy.

“Jo, to už jsem slyšel. Jen jsem chtěl říct, že se snažím nějak vstřebat tu věc se Starkem, ale je to pro mě dvakrát tak těžké, když mě od sebe odstrkuješ.”

Nevěděla jsem co říct, i když jsem přesně věděla, co tím myslí. To byl důvod, proč ho sem Stark poslal. Heath chtěl, abych z něj pila. Stačilo, abych na to pomyslela a začali se mi sbíhat sliny a dýchala jsem rychleji.

“Vím, že to chceš.” zašeptal.

Sklopila jsem oči a podívala se dolů na naše sepjaté ruce. V slabém světle v jídelně byla tetování na mých dlaních skoro neviditelná a naše ruce vypadaly tak obyčejně. Tak jako už tolik let. Sevřel se mi žaludek.

“Ty víš, že to chci.” zašeptal.

Setkala jsem se s jeho pohledem a zašeptala. “Já vím. Jen prostě nemůžu Heathe.”

Čekala jsem, že vybuchne a naštve se, ale místo toho se zatvářil pokořeně. Jeho ramena poklesla a zavrtěl hlavou. “Řekneš mi jeden jedinej důvod, proč bys nemohla?”

Zhluboka jsem se nadechla a řekla mu celou pravdu. “Protože se zrovna teď nechci zabývat sexem.”

Překvapeně zamrkal. “To je tvůj jedinej důvod?”

“Sex je pro mě dost důležitý důvod.” řekla jsem.

“No, ne že bych o tom věděl něco z vlastní zkušenosti, ale vím, jak to myslíš.”

Cítila jsem, jak se červenám. Heath byl ještě panic? Myslela jsem si, že potom co jsem byla označená a odešla žít do Školy noci, moje ex-BFF po něm dost jela. Vlastně jsem věděla, že do něj dělala.

“A co Kayla? Myslela jsem si, že jste se dali dohromady potom, co jsem odešla.”

Pobaveně se usmál. “Ona chtěla. Ale ne, sakra ne. Nebyl jsem s Kaylou. Pro mě byla vždycky jenom jedna dívka.” Pobavený úsměv ho opustil, ale usmál se na mě. “I když jsi teď velekněžka a už technicky vzato nejsi jen holka, pro mě jsi pořád moje holka.”

Opět jsem nevěděla co říct. Vždycky jsem si myslela, že když se s někým budu poprvé milovat, bude to Heath. Ale parádně jsem to zpackala a ztratila jsem panenství s Lorenem Blakem, který byl doslova nevětší chyba mého života. Udělalo se mi nevolno a začala jsem se cítit provinile.

“Hele, přestaň myslet na Blakea. Nemůžeš změnit, co se s ním stalo, takže na to zapomeň.”

“Ty si teď telepat?”

“Vždycky jsem byl schopnej dostat se ti do hlavy, Zoe.” Jeho úsměv zmizel. “No, jen v poslední době to nezvládám.”

“Omlouvám se za to všechno, Heathe. Nenávidím, když tě něco bolí.”

“Už nejsem dítě. Zjistil jsem to, když jsme jeli do Tulsy. Když jsem byl v autě, stačilo mi, že tě před sebou vidím. Nemusí to být mezi námi snadné. Ale musíš být ke mně upřímná.”

“Dobře. Chci být upřímná. Moc. A když ti říkám, že se z tebe prostě nemůžu napít, tak to je pravda. Nemůžu to udělat, když vím co se mezi námi děje. Nejsem připravená mít sex, i kdyby byl konec světa a celý svět se řítil do pekel, tak ne.”

“Všechno se řítilo do pekel-mluvíš jako tvoje babička.”

“Heathe, to že změníš téma neznamená, že si to rozmyslím. Nechci mít sex, takže z tebe nebudu pít.”

“Proboha, Zo, nejsem idiot. Chápu to.” řekl. “Nemáme sex. Strávili jsme spoustu let tím, že jsme neměli sex. Takže už s tím máme dost zkušeností.”

“Znamená to víc, než že se navzájem chceme. Víš co otisk způsobuje nám oběma. Bylo to dost intenzivní, i když jsem byla tak zraněná, že jsem skoro zemřela. Kdybych se napila teď, bylo by to tak desetkrát intenzivnější.”

Heath polkl a prohrábl si vlasy. “Jo, jo, já vím. A to je to, co říkám. Otisk je obousměrný, ne? Když piješ mou krev, cítíš, co cítím já a já cítím, co cítíš ty.”

“Jo, ale je to celé o potěšení a sexu.” řekla jsem.

“Dobře, tak místo toho, abysme se zaměřili na sex se budeme soustředit na tu část s potěšením.”

Zvedla jsem na něj obočí. “Ty si chlap, Heathe. Odkdy se nesoustředíš na tu část se sexem?”

Místo, aby si z toho udělal legraci, jak jsem čekala, nasadil vážný výraz. “Kdy jsem tě nutil do sexu?”

“V domku na stromě.”

“To jsi byla ve čtvrté třídě. To se nepočítá. Navíc si mě za to knokautovala.” Neusmál se, ale v jeho hnědých očích zajiskřilo.

“A v autě loni v létě u jezera?”

“To se taky nepočítá, protože si měla nové bikiny. A já tě do ničeho netlačil.”

“Ošahával jsi mě.”

“Tak si toho neměla tolik ukazovat!” Odmlčil se a ztišil hlas na normální úroveň. “Vím, že jsme spolu už dlouho. Nemusíme mít sex. Chci s tebou mít sex? Sakra, jo. Chci s tebou mít sex, ale když furt myslíš na toho mizernýho Blakea. Udělal ti v hlavě binec. A teď máš strach ze všeho co má se sexem něco společného. A ty doopravdy nechceš mít sex se mnou. NE, sakra, ne.” Položil mi prst na bradu a donutil mě podívat se mu do očí. “Slibuju, že to nebude o sexu, protože to, co máme ty a já znamená mnohem víc než sex. Dovol mi, abych to pro tebe udělal, Zoey.”

Moje ústa se otevřela, ale než jsem se stačila zastavit, slyšela jsem se šeptat. “Tak jo.”

Usmál se, jako by právě vyhrál ve sportce. “Výborně.”

“Ale žádný sex.” řekla jsem.

“Naprosto žádný. Stačí říct žádný sex. Sakra, moje prostřední jméno je žádný sex.”

“Heathe.” Dala jsem mu prst na rty, abych ho umlčela. “Nepokaz to.”

“Ach, jo. V pořádku.” zamumlal kolem mého prstu. Pak si sáhl do kapsy džínsů a vytáhl malý kapesní nůž. Sundal si kabát a otevřel nůž. Čepel vypadala podivně, jako dětská hračka v osvětlení jídelny.

“Počkej!” vykřikla jsem, když začal zvedat nůž ke krku.

“Co?”

“Um. Právě tady? Co teď děláme?”

Zvedl na mě obočí. “Co se děje? Nebude žádnej sex, pamatuješ?”

“Samozřejmě, že si vzpomínám,” řekla jsem. “Já jen, že by sem někdo mohl přijít.”

“Stark hlídá dveře. Nikdo se přes ně nedostane.”

Byla jsem šokovaná. Chci říct, že vím, že to byl Starkův nápad poslat sem Heatha. Ale on hlídá dveře, abych měla s Heathem soukromí? To bylo tak—

Pach Heathovi krve mě praštil do nosu a všechny myšlenky na Starka se mi vykouřili z hlavy. Moje oči našli malou čárku červené krve, která byla mezi jeho krkem a ramenem. Položil nůž na stůl a s otevřenou náručí se otočil ke mně.

“Pojď sem, Zo. Teď je to jen ty a já. Na nikoho jiného nemysli. Ničeho se neboj. Pojď ke mně,” opakoval.

Přesunula jsem se do jeho náruče a vdechovala jeho vůni: Heath, krev, touha, domov a moje minulost zabalené všechno v jednom silném a známém a objetí. Když se můj jazyk dotkl jeho krve, cítila jsem jak se otřásl a věděla, že potlačuje sténání čisté touhy. Váhala jsem, ale už bylo pozdě. Jeho krev mi explodovala v puse. Nešlo přestat, přitiskla jsem svoje rty na jeho kůži a pila. V tu chvíli jsem se nestarala o tom, že nejsem připravená na sex nebo že svět kolem mě bylo jen jedno velké klubko chaosu, nebo dokonce, že jsme byly v jídelně, zatímco Stark hlídal dveře (a pravděpodobně prožíval všechno, co jsem cítila i já). V té chvíli byl to jediné, o co jsem se starala, Heath. Jeho krev, jeho tělo a jeho dotek.

“Pššt.” Heathův hlas zněl hluboce a trochu chraplavě, ale byl podivně uklidňující.

“To je v pořádku, Zo. Taky se mi to líbí, ale musíš být silná. Přemýšlej o tom, jak silná musíš být. Musíš být silná, pamatuješ? Obrovské množství lidí na tebe spoléhá. Já na tebe spoléhám,

Stevie Rae na tebe spoléhá, Afrodita na tebe spoléhá, i když si myslím, že je to trochu děvka. Dokonce i Erik na tebe spoléhá-ne že bych se o něj staral…”

Heath mluvil dál a dál. A jak mluvil tak se stala podivná věc. Jeho hlas přestal být hluboký a chraplavý. Zněl stejně jako Heath-seděl tady a mluvil o normálních věcech a přitom jsem mu sála krev z krku. Pak, aniž bych věděla jak, pocit, který jsem měla, když jsem z něj pila se najednou změnil ze syrového sexu na něco úplně jiného. Něco, při čem jsem mohla myslet. Něco, co jsem mohla zvládnout. Nechápejte to špatně, stále jsem se cítila dobře. Opravdu ale jenom dobře. Pak se dobře zmírnilo v normálně a normálně v zvládnutelně. Takže když jsem se zase cítila silná, přestala jsem. Olízla jsem krvácející linii na Heathově krku. Moje sliny okamžitě zastavili Heathovo krvácení. Dívala jsem se na to, jak se malé rány začaly plést dohromady a jen mizející tenká růžová linka mohla světu prozradit, co se mezi námi přihodilo. Podívala jsem se na Heatha.

“Děkuju,” řekla jsem.

“Kdykoliv,” řekl. “Vždycky tady budu pro tebe, Zo.”

“To je dobře, protože vždycky budu potřebovat, abys mi připomněl, kdo jsem.”

Heath mě políbil. Byl to jemný polibek, ale byl hluboký a intimní, naplněný touhou. Věděla jsem, že se drží zpátky. Čekal na mě, až prohloubím polibek. Místo toho jsem ho ukončila a stulila se mu do náruče. Cítila jsem, jak si povzdechnul, ale pěvně mě objal.

Zvuk otevírání dveří do jídelny nás oba vyděsil.

“Zoey, měla bys jít na kolej. Čekají na tebe,” řekl Stark.

“Tak jo, já jdu.” řekla jsem a opustila jsem Heathovu náruč. Pomohla jsem mu nandat kabát.

“Měl bych najít Daria a kluky a poskytnou jim svojí úžasnou lidskou pomoc,” řekl Heath. Stejně jako děti co něco provedli, jsme šli společně k místu, kde čekal Stark. Bezvýrazně držel otevřené dveře.

“Starku.” Heath na něj kývl. “Dík, žes mě za ní poslal.”

“Je to součást mojí práce,” řekl Stark ostře.

“No, myslím, že si zasloužíš zvýšit plat,” řekl mu Heath s úsměvem, pak se sklonil a políbil mě. Rychle mi řekl sbohem a spěchal ke dveřím, které vedly do hlavního areálu školního pozemku.

“To, že je to součást mojí práce neznamená, že se mi to líbí.” Slyšela jsem, jak zamumlal Stark, zatímco jsme se dívali za odcházejícím Heathem.

“Takže, jak jsi říkal. Jdeme do mého pokoje.” řekla jsem a šla svižně chodbou, která byla ta nejkratší k mé koleji. Stark šel za mnou a mezi námi bylo nepříjemné ticho.

“Takže,” řekl nakonec a jeho hlas zněl napjatě. “Pila si z něj.”

Mluvila jsem bez přemýšlení a směšná slova mi vycházela z úst automaticky. “Jo. Jo to sem dělala. Doslovně.” Pak jsem se neuvěřitelně rozesmála.

Dobře, na mou obranu, cítila jsem se úžasně. Potom, co jsem vypila jeho krev, jsem se cítila stejně dobře, jako před tím, než přišel Kalona a zničil mi život.

“To není vtipné,” řekl Stark.

“Omlouvám se, jen to byla špatná slovní hříčka,” řekla jsem a znovu se zachichotala. Pak jsem k sobě přitiskla zuby, abych se nemohla smát.

“Budu předstírat, budu se hodně snažit předstírat, že ses teď nehihňala, a že to co jsem tam cítil, se nikdy nestalo,” řekl Stark napjatým hlasem.

I přes vypitou krev a spěch jsem pochopila, že to muselo být pro Starka opravdu těžké, zažít jak si užívám s jiným klukem. A to mě jen přivedlo k tomu uvědomit si, jak blízcí si s Heathem ve skutečnosti jsme. Vzala jsem Starka za ruku. Zpočátku byl chladný a ztuhlý a sotva mi stisk vrátil, ale jak jsme pokračovali v chůzi, pomalu rozmrznul a uvolnil se. Těsně předtím, než otevřel dveře na dámskou kolej jsem se na něj podívala a řekla: “Děkuju ti za to, že jsi můj válečník. Děkuju za to, že jsem teď silná, i když ti to ublížilo.”

“Rádo se stalo, má paní.” usmál se na mě, ale jeho úsměv byl opravdu, opravdu smutný.

kapitola 27

Zoey

“Chceš taky Colu?” Zavolala jsem přes rameno na Starka, který na mě netrpělivě čekal ve velmi tiché a velmi podivné hlavní místnosti na dívčí koleji. Říkám podivné, protože tam bylo ticho, i když tam byla spousta mláďat. Holky i kluci, seděli ve skupinkách na židlích a koukali na plochou televizi. Vážně. Jen seděli a zírali. Nemluvili. Nesmáli se. Nic. Vzhlédli, když jsme se Starkem vešli do místnosti. Vlastně jsem si byla jistá, že někteří z nich se na nás nenávistně podívali, ale nic neřekli.

“Ne, jsem v pohodě. Vezmi si kolu pro sebe a pak půjdeme nahoru,” řekl a zamířil ke schodišti.

“Dobře, dobře. Už jdu. Jen-” nechtěně jsem strčila do mláděte Beccy “Ksakru. Promiň!” Řekla jsem a ustoupila. “Neviděla jsem tě, protože-”

“Jo, já vím, co jsi dělala. Co vždycky děláš. Využíváš kluky.”

Zamračila jsem se. Ani jsem Beccu moc dobře neznala. Vím jen, že byla dřív zamilovaná do Erika. Jo, a zachránila jsem jí od Starka, který ji chtěl kousnout a prakticky znásilnit - což bylo ještě dřív než mi přísahal věrnost jako můj válečník. Samozřejmě Becca si tu část s tím znásilněním jaksi nepamatovala. Pamatovala si jen na tu část s potěšením - opět díky tomu čím dřív Stark byl.

Přestože neměla jediný důvod, k tomuhle přístupu, který ke mně zaujímala, neměla jsem čas to s ní vyřešit. A upřímně mi bylo ukradený, jestli na mě žárlila. Napodobila jsem jeden z Afroditiných nafoukaných povzdechů a prošla kolem ní k lednici. Otevřela jsem jí a pátrala po Cole.

“Udělala si to viď? Všechno si zpackala.”

Povzdechla jsem si. Našla colu a otočila se. “Jestli máš na mysli, že jsem se zbavila Kalony, který nebyl Erebovo vtělení na zemi, ale byl opravdu zlý nesmrtelný anděl a to, že jsem zahnala Neferet, která nebyla velekněžka ale opravdu zlá Tsi Sgili, která chtěla převzít vládu nad světem, pak ano. Ano, s pomocí mých přátel jsem to udělala.”

“Proč si myslíš, že všechno víš?”

“Já rozhodně nevím všechno. Kdybych to věděla, pak bych zjistila, proč se vám stále nedaří vidět, že Kalona, Neferet a Krakouni jsou zlý. A nevidíte to ani přesto, že zabili profesorku Anastasii.”

“Krakoun jí zabil, protože byl naštvaný, že utíká a chce bojovat s Kalonou, který je vtělení Ereba na zemi.”

“Vzpamatuj se, Becco. Kalona není Erebus. Je otec Krakounů. Kdysi znásilňoval ženy Čerokézů. Erebus by to neudělal. Pochopíš to konečně ty a tvoje parta?”

Chovala se, jako by neslyšela ani slovo z toho co jsem řekla. “Všechno bylo v pořádku, když jsi byla pryč. Teď si zpátky a všechno se to podělalo. Kéž bys tak byla tak hodná, a nechala mě i ostatní abychom dělali to, co chceme my.”

“Vy ostatní? Myslíš tím i děti, kteří leží na ošetřovně? Které málem zabili tvoji okřídlení kamarádi? Nebo myslíš Draka, který teď truchlí sám nad ztrátou své ženy?”

“To se stalo jen kvůli tobě. Nikdo nebyl napaden, než jsi přišla.”

“Vážně jsi neslyšela nic z toho, co jsem ti říkala?”

“Hej, Becco.” Stark stál ve dveřích kuchyně hned za Beccou.

Otočila hlavu, hodila vlasy a věnovala mu koketní úsměv. “Ahoj, Starku.”

“Erik je volnej,” řekl bez obalu.

Zamrkala a vypadala trochu zmateně.

“On a Zoey se rozešli.” dodal.

“Ach, opravdu?” Snažila se, aby to znělo lhostejně, ale řeč jejího těla na ní prozrazovala, že je v sedmém nebi. “Byla to otázka času, kdy tě pošle k vodě.”

“Bylo to jinak…ty…děvko!” vyhrkla jsem.

Becca udělala krok směrem ke mně, zvedla ruku, jako by mě chtěla uhodit, což mě šokovalo natolik, že jsem ani nezavolala jeden z živlů, abych jí hezky posadila na zadek. Naštěstí Stark nebyl tak šokovaný a rychle vstoupil mezi nás. “Becco, to co ti udělám, nebude příjemné. Nenuť mě, tě odsud vyhodit. Prostě jdi.” řekla a díval se na ní bojovně a nebezpečně.

Becca okamžitě ustoupila. “Ach, cokoliv. Není pro mě tak důležitá, abych si kvůli ní zničila nehty.” otočila se a rozzlobeně odešla.

Otevřela jsem Colu a dlouze se napila, než jsem řekla: “No, to byla fakt znepokojivý.”

“Jo, měl jsem jí nechat. Nikdy mě nepřestanou brát dvě holky, co se perou.”

Obrátila jsem oči v sloup. “Ty jsi chlap. Tak pojď, jdeme nahoru. Tam je to míň šílené.”

Šli jsme ven z kuchyně. Museli jsme projít hlavní kolejí, abychom se dostali ke schodům, což znamenalo, vrátit se zpátky do té šílenosti. Becca zrovna něco šeptala největší skupince mláďat. Aniž by přestala mluvit, když jsem procházela kolem ní, vrhla na mě vražedný pohled a všichni ostatní jí napodobily. Zrychlila jsem tempo a prakticky vyletěla nahoru po schodech.

“Tohle je fakt divný,” řekl Stark, když jsme spěchali k mému pokoji.

Jen jsem přikývla. Bylo pro mě těžké najít slova. Popsat jak mi je, když vím, že téměř každý v mé škole, v mém domově, mě nenávidí. Zrovna jsem otevírala dveře do mého pokoje, když jsem byla napadena oranžovým chlupatým míčem, který se mi vrhnul do náruče a zamňoufnul jako stará nespokojená žena.

“Nalo!” Ignorovala jsem její zlost a políbila jí na nos, což mi oplatila kýchnutím do mé tváře. Zasmála jsem se. Přendala sem si Colu do druhé ruky. “Stýskalo se mi po tobě, holčičko.” Přitiskla jsem svou tvář do její měkké srsti. Přestala si stěžovat a začala vrnět.

“Až budeš hotová se svojí kočkou, musíme prodiskutovat důležité věci,” řekla Afrodita.

“Ach, nebuď tak ohavná,” řekl jí Damien.

“Nechte toho!” Lenobia promluvila dřív, než jsem mohla říct, aby byly zticha. “Tělo mé dobré přítelkyně ještě venku doutná. Vážně nemám náladu poslouchat teď hašteření mláďat.”

Afrodita i Damien zamumlali omluvu a vypadali nesví. Což pro mě bylo vynikající, protože jsem mohla začít mluvit. “Každé z těch děcek tam dole mě nenávidí.”

“Opravdu? Zrovna se koukali na Stepford, když jsme přišli.” řekl Damien.

“Opravdu,” řekl Stark. “Musel jsem zasáhnout, když se Becca chtěla pustit do Zoey.”

Viděla jsem jak se Afrodita i Damien tváří, jako by si pamatovali Starkovu ne moc dávnou minulost s Beccou. Ale ani jeden z nich nic neřekl.

“To mě nepřekvapuje,” řekla Lenobia.

Podívala jsem se na ní. “Co se děje? Kalona je pryč. Zmizel. Ani není v téhle zemi. Jak může ovlivňovat mláďata?”

“A upíry,” přidal Damien. “Žádný jiný profesor, s výjimkou vás nebyl vzdát upřímnou soustrast Drakovi. To znamená, že je zbytek z nich stále pod Kalonovým vlivem.”

“Nebo jen dovolili strachu, aby je porazil.” řekla Lenobia. “Je těžké říci, zda se bojí, nebo zda v nich démon zanechal svůj vliv, i potom co odešel.”

“On není démon.” slyšela jsem se říct.

Lenobia mi věnovala ostrý pohled. “Proč jsi to řekla, Zoey?”

Všichni se na mě podívali a já se před jejich nepříjemnými pohledy přesunula na mou postel s Nalou v klíně.

“Jen to, že jedna z mála věcí, které o něm vím je, že není démon.”

“Copak záleží na tom, jak mu říkáme?” zeptala se Erin.

“No, záleží. Jména jsou silná.” řekl Damien. “Tradičně se používá něčí jméno v kouzlech nebo rituálech. Může být víc závažné než rozesílání síly obecně, nebo třeba i jen pomocí křestního jména.”

“Dobrý postřeh, Damiene. Nebudeme tedy volat Kalonu démon.” řekla Lenobia.

“Ale taky nesmíme zapomenout, že je zlý a mláďata jsou pod jeho kouzlem,” řekla Erin.

“Ale ne všichni,” řekla jsem. “Ty děti v nemocnici nebyly pod jeho kouzlem. A ani Lenobia, Drak a dřív ani Anastasia, než zemřela. Ale proč? Proč my jo a všichni ostatní ne?”

“Už jsme zjistili, že Lenobie, Drak a Anastasia měli všichni dary od Nyx,” řekl Damien.

“A co děti, kteří se postavili Krakounům?” řekla Afrodita.

“Hanna Honeyyeager umí poručit rostlinám, aby rostli,” řekl Damien.

Zírala jsem na něj. “Květiny? Vážně?”

“Jo.” Damien pokrčil rameny. “Má zlaté ruce.”

Povzdechla jsem si. “Co ještě víme o mláďatech v nemocnici?”

“T.J. je dobrý boxer,” promluvila Erin.

“A Drew je dobrý zápasník,” řekla jsem.

“Ale jsou tyto schopnosti taky dary?” zeptala se Lenobia. “Upíři jsou talentovaní. To je normální, to není neobvyklé.”

“Ví někdo, co za nadání má Ian Browser?” zeptala jsem se. “Znám ho jen z dramaťáku. Zbožňoval profesorku Nolanovou.”

“Znám ho,” řekla Erin. “Je fakt sladkej.”

“Dobře, je sladkej,” řekla jsem a cítila se ohromená bezvýchodností našeho úkolu. Děti byly pěkné a talentované, ale byly dost dobří, aby se to vyrovnalo darům Nyx? “A co ta nová dívka? Červená?”

“Nikdo z nás jí nezná,” řekla Damien a podíval se na Lenobii. “Myslíš?”

Lenobia zavrtěla hlavou. “Ne, jen to, že byla ochotná riskovat svůj život, i když tady byla jen pár dnů. Jak blízko se k nim dostala, aby zachránila Anastasii.”

“Což neznamená nic jiného, než to, že se rozhodla správně a-” moje slova mi uvízla v krku, když jsem si uvědomila, co říkám. Najednou jsem se rozesmála. “To je ono!”

Všichni na mě zírali.

“Zbláznila se,” řekla Afrodita. “Bylo to nevyhnutelné. Stalo by se to dřív nebo později.”

“Ne! Nezbláznila jsem se. Přišla jsem na to. Našla jsem odpověď. Je to jasné, bohyně! Ty děti nejsou nadané. Jsou to děti, které se rozhodli správně.”

Nikdo nic neřekl několik sekund, pak Damien rozvinul mou myšlenku. “Stejně jako v životě. Nyx nám všem dává na výběr.”

Zazubila jsem se něj. “A někteří z nás volí správně.”

“Někteří z nás špatně,” řekl Stark.

“Bohyně! Je to opravdu jasné,” řekla Lenobia. “Kalona nemá žádné kouzlo.”

“Je to všechno o výběru,” řekla Afrodita.

“A o pravdě,” dodala jsem.

“To dává smysl.” Damien se odmlčel. “Nemohl jsem pochopit, proč jen tři z našich profesorů prokoukli Kalonu. Vždycky jsem si myslel, že všichni upíři zde jsou zvláštní a mají nějaké nadání.”

“A většina z nich má,” řekla Lenobia.

“Ale žádný dar nebo nadání jim nepomůže v hledání pravdy a vybrání té správné cesty.” Stark mluvil tiše a koukal do země. “To je něco, na co bychom neměli zapomínat.”

“Což by mohl být důvod, proč nás sem Nyx poslala. Chce nám připomenout, že všechny její děti mají svobodnou volbu,” řekla Lenobia.

To je moje spojení s A-you. Mám možnost, vybrat si cestu. Ale neznamená to teda, že i Kalona má svobodnou volbu vybrat si dobro nad zlem? Myšlenky mi vířily hlavou. Odstrčila jsem je a řekla: “Dobře, nějaké nápady co budeme dělat dál?”

“Přesně tak. Půjdeš za Kalonou. A my půjdeme s tebou.”řekla Afrodita. Když jsme na ni všichni zírali, pokračovala. “Podívej, Kalona už ukázal, že je zlý. Teď proveď volbu ty a znič ho.” Než jsem stačila něco říct, Afrodita pokračovala. “Není to nemožné. Jedna z mých vizí ukázala, že ho Zoey zničila.”

“Vizí?” zeptala se Lenobia.

Afrodita stručně vysvětlila svoje dvě vize. Přičemž v konkrétních případech zmínila, že jsem se ne moc dobře přidala ke Kalonovi.

Takže, když skončila, odkašlala jsem si a řekla. “V té vizi co neskončila dobře, jsem byla s Kalonou. Jako jeho milenka.”

“Ale v té druhé vizi, jsi ho porazila.” řekla Lenobia.

“To bylo jasné, i když všechno ostatní tak jasné nebylo.” řekla Afrodita.“Tak, jak sem předtím říkala, musíš jít k němu.”

“Nelíbí se mi to,” řekl Stark.

“Ani mně,” řekla Lenobia. “Přála bych si vědět, co následuje těm vitím a co zapříčiní jejich konce.”

“Bohyně! Jsem hloupá.” řekla jsem. Zalovila jsem v kapse a vylovila kus papíru, který jsem tam dala. “Zapomněla jsem na báseň od Kramishy.”

“Fuj,” řekla Afrodita. “Nenávidím poezii.”

“To je fakt, který mne mate, má krásko.” řekl Darius, který právě vešel do místnosti se Stevie Rae a Shaunee. “Někdo tvojí inteligence, by se v tom měl vyžívat.”

Afrodita mu věnovala sladký úsměv. “Mám ráda, když mi nějaké čteš. Ale to se nepočítá, protože miluju všechno, co mi přečteš.”

“Nechutné,” řekla Shaunee, která si sedla k Erin.

“Naprosto.” souhlasila Erin a usmála se na její dvojče.

“Dobře, tak se podíváme na tu báseň.” řekla Stevie Rae, posadila se vedle mě a pomazlila se s Nanou.

“Jsem zvědavá s čím Kramisha přišla.”

“Dobře, dobře, budu číst nahlas.” řekla jsem a začala jsem.

Dvousečný meč

Na jedné straně ničí

Na druhé osvobozuje

Já jsem tvůj Gordický uzel

Zachráníš mě? Nebo mě zničíš?

Následuj pravdu, musíš

Najdeš mě na vodě

Očisti mě ohněm

Už nikdy mě země nechytí

Vzduch ti bude šeptat

Co duše už dávno ví

Vše se rozbije

Všechno je možné

Pokud věříš

Že oba budeme volní

“Nerada to říkám, ale myslím, že je to Kalonův vzkaz tobě.” Afrodita prolomila husté ticho, které následovalo po mém čtení.

“Jo, taky si myslím,” řekla Stevie Rae.

“Ach, sakra,” zamumlala jsem.

kapitola 28

Zoey

“Nelíbí se mi to,” řekl Stark.

“To už jsi říkal,” řekla Afrodita. “Nikomu z nás se to nelíbí, ale to neznamená, že tu báseň vezmeme a vyhodíme.”

“Proroctví,” opravil ji Damien. “Kramishiny básně jsou proroctví.”

“Což není nutně špatná věc,” řekl Darius. “Pokud máme proroctví, znamená to, že nás to před něčím varuje.”

“Tyhle básně a Afroditiny vize nám dávají do ruky silný nástroj.” řekla Lenobia.

“Pokud se nám podaří je rozluštit,” řekla jsem.

“Přišli jsme na poslední,” připomněla mi Lenobia. “Přijdeme i na tuhle.”

“Bez ohledu na to, co si myslíme, každý z nás se shodne na tom, že Zoey má následovat Kalonu” řekl Darius.

“To je to, co jsem si myslela,” řekla jsem a tím si přitáhla pozornost všech. “Nesnáším to. Nevím co mám dělat. Většinu času se cítím jako obří sněhová koule valící se v zimě z obrovské hory.”

Vzpomněla jsem si, co mi šeptala Nyx a řekla: “Moc je v pravdě, stejně jako ve správné volbě. Pravdou je, že jsem s Kalonou spojená. Mám vzpomínky A-yi. Díky tomu je pro mě těžší Kalonovi odolat, ale něco uvnitř mě už ho porazilo jednou. Myslím, že nakonec musím udělat správnou volbu a tím ho porazit.”

“Tentokrát napořád?” zeptala se Stevie Rae.

“Doufám, že ano.” řekla jsem.

“No, tentokrát na to nebudeš sama,” řekl Stark.

“To je pravda,” řekl Damien.

“Naprosto,” řekla Shaunee.

“Jo,” řekla Erin.

“Všichni za jednoho a jeden za Zoey!” řekla Stevie Rae.

Podívala jsem se na Afroditu. Dramaticky vzdychla. “Dobře. V případě, že jede celé stádo, jedu teda taky.”

Darius ji objal kolem ramen. “Nebudeš na to sama, má krásko.”

Teprve později jsem si uvědomila, že Stevie Rae neřekla nic o tom, že pojede s námi.

“Všechna tahle solidarita je dobrá, ale my nemůžeme nic udělat, dokud se nedozvíme, kde Kalona je,” řekla Lenobia.

“No, v mém snu jsem s ním byla na ostrově. Vlastně na střeše hradu na ostrově.” specifikovala jsem.

“Přišlo ti tam něco povědomé?” zeptal se Damien.

“Ne. Bylo to tam opravdu pěkné, ačkoli. Voda byla neuvěřitelně modrá, a všude tam byly oranžové stromy.”

“Tos to teda moc nezúžila,” řekla Afrodita. “Pomeranče rostou všude přes Floridu, Kalifornii a Středozemí. Všechny tyhle státy mají ostrovy.”

“On není v Americe.” Moje reakce byla automatická. “Nevím, jak to vím, ale vím to.”

“Pak to budeme brát jako jistou věc.” řekla Lenobia.

Její důvěra mě znejistila. Ale nervózní a nejistá jsem byla celou dobu.

“Dobře, dobře,” řekla Stevie Rae. “Možná, že víš víc věcí o tom, kde je. Musíš na to chvíli nemyslet, takže o tom budeš přemýšlet.”

“Nemehlo, tohle přece nedává smysl,” řekla Afrodita. “Budu překládat z venkovskýho slangu do angličtiny. Možná se snažíš až moc na to přijít. Možná si jen potřebuješ od toho chvíli odpočinout a přijde to samo.”

“To je přesně to, co jsem řekla,” řekla Stevie Rae.

“Jsou jako dvojčata.” řekla Shaunee.

“Krása.” souhlasila Erin.

“Drž hubu!” vyštěkly Stevie Rae a Afrodita dohromady, což přivodilo dvojčatům nezastavitelný záchvat smíchu.

“Hej, co je tady k smíchu?” zeptal se Jack, když vstoupil do místnosti. Všimla jsem si, že měl na tvářích ještě stopy po slzách, ale jeho oči vypadaly starší.

Našel pohledem Damiena a sedl si vedle něj. “Nic není vtipné. Jen jsou dvojčata prostě dvojčata.”

řekl Jackovi.

“Tak jo, dost. Je to dost neproduktivní a rozhodně nám to nepomůže zjistit to, kde se teď ukrývá Kalona.” řekla Lenobia.

“Vím, kde je Kalona,” řekl Jack.

“Jak jako myslíš, že víš kde je Kalona?” zeptal se Damien, zatímco my všichni zírali na Jacka.

“No, on je s Neferet ne? Je to snadné.” Zvedl iPhone. “Internet je zpátky a můj upíří Twitter se zbláznil. Je toho plný Internet. O všech náhlých a tajemných úmrtích. Neferet se objevila v Benátkách na zasedání Vysoké rady a říkala, že ona je vtělení Nyx a Kalona je vtělení Ereba, který přišel na zem, takže by měla být příští upíří velekněžku.” Všichni jsme na něj zírali. Vím, že moje ústa byla úplně otevřená. Jack se na nás zamračil. “Nevymyslel jsem si to. Přísahám. Můžete se všichni podívat.” Nabídl nám svůj iPhone a Darius si ho od něj vzal. Zatímco zkoumal obrazovku, Damien Jacka objal a políbil ho na ústa. “Jsi geniální!” řekl mu Damien.

Jack se usmál a všichni začali mluvit přes sebe.

Všichni kromě mě a Starka.

Uprostřed chaosu přišel do místnosti Heath. Zaváhal jen chvíli a pak obešel postel a usadil se vedle mě. Vedle Stevie Rae už nebylo místo. “Takže, co se děje, Zo?”

“Jack našel Kalonu a Neferet.” řekla mu Stevie Rae.

“To je dobře,” řekl Heath. Jeho pohled vyhledal můj a pak dodal: “Vydrž, možná to není dobré.”

“Proč by to nemělo být dobré?” zeptala se Stevie Rae.

“Zeptejte se Zoey,” řekl Heath.

“Co se děje, Zoey?” zeptal se Damien a všichni se na mě podívali.

“Není v Benátkách.” řekla jsem. “Jsem si tím jistá. V mém snu Kalona nebyl v Benátkách. Chci říct, ještě nikdy jsem tam nebyla, ale viděla jsem fotky a tak mě opravte, jestli se mýlím, ale v Benátkách určitě nejsou žádné hory, že?”

“Žádné,” řekla Lenobia. “Byla jsem tam několikrát.”

“Možná, že to bylo špatně, že není ve skutečnosti tam, kde jsi s ním byla ve tvém snu. Možná že to znamená, že sny nejsou tak reálné, jak si myslíš, že jsou,” řekla Afrodita.

“Možná.”

“Nemáš z toho dobrý pocit,” řekl Stark.

Potlačila jsem povzdech, protože bylo zřejmé, že mě psychicky odposlouchával.

Afrodita ignorovala Starka a mluvila dál. “Pamatuješ na mojí vizi, kde jsem viděla Kalonu před skupinou sedmi výkonných upírů?”

Přikývla jsem.

“Upíří výkonné rady!” přerušila je Lenobia. “Nevím, proč jsem na to nepřišla hned.” Zavrtěla hlavou zřejmě naštvaná na sebe. “Souhlasím s Afroditou. Zoey, možná dáváš svým snům až příliš velký význam. Kalona s tebou manipuluje,” řekla něžně, jako by čekala, že začnu vyšilovat.

“Ne, říkám vám, že Kalona nebyl v Benátkách, byl-” vzpomínala jsem. Když jsem si vzpomněla, plácla jsem se do čela. “Do prdele! Kalona nebyl v Benátkách v mém posledním snu, ale myslím, že jsem měla jeden sen s ním v Benátkách. Řekl, že se mu to tam líbilo, že cítil sílu toho místa…” Mnula jsem si čelo a snažila se masírovat můj mozek, aby pracoval lépe. “Vzpomínám, že řekl, že tam cítil starověkou moc a pochopil, proč si to tam vybral.”

“Musel se odkazovat na nás -na upíry,” řekla Lenobia.

Myslela jsem na ten sen a zmateně se zamračila. “Ale nemyslím si, že jsme byly ve snu v Benátkách. Chci říct, viděla jsem proslulé místo s gondolami a velké hodiny v dálce, ale bylo to daleko. Vlastně jsme tam nebyly.”

“Z, nic ti nevyčítám, ale dělala jsi vlastně někdy domácí úkoly?” zeptala se Stevie Rae.

“Huh?” řekla jsem.

“Ostrov San Clemente,” řekla Lenobia.

“Huh?” opakovala jsem brilantně.

“Damien si povzdechl. “Máte učebnici pro mláďata 101 někde tady?”

Trhla jsem bradou k mému stolu. “Je támhle. Myslím.”

Vstal a rozhrnoval nepořádek, který byl na mém stole. Pak vytáhl mou učebnici. Obracel stránky tak rychle, že to měl nalistované za 2 sekundy (To to zná celé nazpaměť?) a pak mi podal otevřenou knihu. V šoku jsem zamrkala, jak jsem poznala krásný, lososově zbarvený palác, který byl kulisou pro jeden z mých snů s Kalonou.

“Tady jsme byly určitě s Kalonu v jednom z mých snů. Vlastně jsme seděli na téhle lavici.” ukázala jsem na obrázku.

Afrodita se náhle oddělila od Daria a koukla se mi přes rameno. “Sakra! Tohle místo už jsem viděla. Přísahám, jako člověk jsem takový hlupák.”

“Afrodito? Co se děje?” Stark se zeptal a přesunul se blíž ke mně.

“Je to palác, který viděla v druhé vizi o mé smrti.” odpověděla jsem mu. Povzdechla jsem si. “Vím, že to bude znít hloupě, ale úplně jsem na to zapomněla. Chci říct, vzpomínám si, že v tom snu mě napadlo, že by to mohlo být to místo, které jsi mi popsala ve své vizi, ale kdy jsem se probudila…”

Odmlčela jsem se a setkala se pohledem Starka. “Probudila jsem se a něco mě rozptýlilo.” Viděla jsem, jak mu očima proběhlo porozumění, když pochopil, že byl tím, kdo mě vzbudil ze snu. Bylo to, když se mnou poprvé spal. To bylo na začátku, když si teprve vybíral mezi dobrem a zlem.

“Plus,” dodala jsem spěšně, “viděla jsi mě topit, protože jsem byla úplně sama. To bylo, když na mě byly všichni naštvaní. Už nejsem sama, tak se vize nenaplní.” Podívala jsem se ze Starka na Afroditu, když nic neříkal. Afrodita na něj zírala.

“Ty jsi nebyla úplně sama v mé druhé vizi o tvé smrti,” řekla pomalu Afrodita. “Zahlédla jsem tvář Starka před tím, než jsi umřela. Byl tam.”

“Cože? To jsou kecy! Nikdy bych jí neublížil!” Stark prakticky explodoval.

“Neřekla jsem, že jsi její smrt zavinil. Jen jsem řekla, že jsi tam byl,” řekla chladně Afrodita.

“Co jsi viděla?” zeptal se Heath. Seděl vzpřímeně a díval se na mého válečníka Starka.

“Afrodita měla dvě vize, kde byla Zoey zabita,” promluvil Damien. “V jedné jí podříznul hrdlo Krakoun.”

“To se skoro stalo!” vyhrkl Heath. “Byl jsem tam. Ještě má jizvu.”

“Jde o to, že mi neodřízl hlavu. To znamená, že si nemůžeme být jisti, že se utopím. Afrodita neviděla ve svém vidění všechno.”

“Ale jste si jisti, že se ta druhá smrt stala na ostrově San Clemente v místě, kde sídlí Vysoká rada?” zeptala se Lenobia.

Afrodita ukázala na knihu, kterou jsem měla stále otevřenou na klíně. “Tam, to je ten palác, který jsem viděla, když umírala.”

“Dobře, tak budu prostě extra opatrná,” řekl jsem.

“Budeme se muset všichni ujistit, že budeš.” řekla Lenobia.

Seděla jsem tam a snažila se nedat najevo moje klaustrofobické pocity. To už mě jako nikdy nenechají na pokoji?

Stark neřekl nic. Ani nemusel. Jeho řeč těla prozrazovala, jak moc byl frustrovaný.

“Vydrž. Něco jsem si uvědomil.” Damien vzal učebnici ode mě a obrátil stránku. Když se na mě podíval, jeho úsměv byl vítězný. “Vím, kde je Kalonův ostrov. Máš pravdu, není to v Benátkách.”

Obrátil ke mně knihu a řekl: “Je to to místo, kde jste byly ve tvém snu?”

Damien otevřel knihu na místě, kde byla spousta textu (jasně, že jsem ho nečetla). Byla tam vyobrazena část ostrova. Byl kopcovitý a moře mělo krásnou modrou barvu. Obklopovalo celý ostrov. Na kresbě byl vidět obrys hradu, který mi byl až příliš povědomý.

“To je ono,” řekla jsem vážně. “To je to místo, kde jsme byly v mém posledním snu. Kde to sakra je?”

“Itálie, ostrov Capri,” odpověděla mi Lenobia. “Je to starobylé město první upíří Vysoké rady. Přestěhovala se do Benátek po roce 79 našeho letopočtu.”

Byla jsem ráda, že nejsem jediná, kdo má ve tváři vepsaný otazník. Ale Damien nebyl jedním z nás. Jeho učitelským hlasem řekl: “Upíři byly patroni Pompeje. Vesuv vybuchla v sprnu 79 n.l.” Všem nám nad hlavami stále blikaly velké otazníky, tak si povzdychl a pokračoval: “Capri je ostrov nedaleko Pompejí.”

“Jo, to si pamatuju, byla to jedna z kapitol v Historii,” řekla Stevie Rae.

Já jsem si nepamatovala, že bych někdy něco takového četla a navíc Shaunee a Erin na tom byly stejně jako já. Jaké překvapení.

“Fajn, je zajímavý, že je to ostrov. Ale proč jsou tam zrovna teď, když už tam Velká rada bilion let nesídlí?” zeptala jsem se.

“Chce přivést zpátky starověké způsoby,” řekl Stark. “Říkal ti to stále dokola.”

“Tak je u paláce v San Clemente nebo na Capri?” zeptala jsem se stále zmatená.

“Twitter říká, že byl jen před pár hodinami s Neferet před Vysokou radou. Takže je teď tam,” řekl Jack.

“Vsadím se, že má základnu na Capri.” řekl Stark.

“Takže to vypadá, že si uděláme výlet do Itálie,” řekl Damien.

“Doufám, že rolníci mají své pasy v pořádku,” řekla Afrodita kapitola 29

Zoey

“Ach, nebuď tak hnusná, Afrodito,” řekla Stevie Rae. “Víš, že všechna mláďata dostanou pasy, jakmile jsou Označeni. Je to součást celého procesu ´Jsem emancipovaný teenager´.”

“Dobře, já mám pas,” řekl Heath. “I když nejsem označený.”

Snažila jsem se na Heatha nezakřičet “Ty nikam nepojedeš-určitě by tě zabili” a tím ho totálně nezesměšnit. Radši jsem vsadila na logiku. “Je tu někdo kdo ví, jak se dostat do Itálie?”

“První třídou, doufám,” zamumlala Afrodita.

“To bude ta lehčí část. Nejdřív se budeme muset dostat ze školy noci.” řekla Lenobia. “Nebo spíš ty a tvoje parta. Já to zařídím, ale nemůžu jet s vámi.”

“Nepojedeš s námi?” Můj žaludek se stáhnul. Lenobia byla moudrá a uznávaná v upíří komunitě. Dokonce i Shekinah jí respektovala. Potřebovali jsme, aby šla s námi. Potřebovala jsem, aby šla s námi!

“Nemůže,” řekl Jack. Překvapeně jsme se na něj podívali. “Musí tady zůstat s Drakem a ujistit se, že škola kompletně nepřejde na Temnou Stranu. Protože cokoliv Kalona dělá, i když tady není, děje se to pořád.”

Lenobia se na Jacka usmála. “Máš naprostou pravdu. Nemůžu teď opustit Školu noci.” Prolétla pohledem místnost a podívala se na každého z nás. Pak skončila pohledem na mě. “Můžeš je vést. Už si je dřív vedla. Jen dělej to, co jsi dělala předtím.”

Ale já to zpackala! Víc než jednou! Ani nevím, jestli můžu věřit sobě, když jsem u Kalony! Chtěla jsem zakřičet. Místo toho jsem se snažila mluvit dospělým hlasem. “Ale někdo musí Vysoké radě říct, co se doopravdy děje s Neferet a Kalonou. Nemůžu to být já. Jsem ještě mládě.”

“Ne, Zoey. Ty jsi naše velekněžka. Začínající velekněžka. Budou tě poslouchat, protože na tvé straně stojí Nyx. Vím to. Věděla to Shekinah. Budou to vědět i oni.”

Nebyla jsem si tím jistá, ale všichni se na mě povzbudivě usmívali. Jen tím podporovali mou nevolnost. Místo zvracení nebo mé druhé volby pláče jsem řekla: “Kdy vyrazíme?”

“Tak brzo, jak to bude možné,” řekla Lenobia. “Nevíme, jak velkou škodu Kalona právě teď způsobuje. Myslete na katastrofy, které se mu podařilo udělat během pár dní.”

“Skoro svítá. Budeme muset počkat, dokud nezajde slunce.” Starkův hlas byl napjatý frustrací.

“Myslím, že když je teď ledová bouře u konce, slunce bude skutečně svítit. To znamená, že by se Stevie Rae usmažila, než by se dostala do letadla.”

“Počkáte tedy na západ slunce,” řekla Lenobia. “Do té doby si zabalte, najezte se a odpočiňte si. Postarám se o povolení.”

“Nemyslím si, že by Zoey měla zůstat na ostrově San Clemente,” řekl Stark. Obrátil se k Dariovi a prosil o podporu. “Souhlasíš s tím, že je špatný nápad, aby zůstala zrovna tam, kde jí Afrodita viděla se utopit?”

“Starku, Afrodita mě taky viděla tady v Tulse, jak mi sťali hlavu. Nestalo se to, jelikož se ke mně moji přátelé neobrátili zády. Kde budu není tak důležité jako to, že vím, že jsem v nebezpečí a že jsem obklopena lidmi, kteří mi budou krýt záda.”

“Ale ona mě viděla s tebou. Když tě nemůžu ochránit já, tak kdo může?”

“Já můžu,” řekl Darius.

“Vzduch může taky,” řekl Damien.

“Oheň mu může nakopat zadek taky,” řekla Shaunee.

“Mám na starost vodu a sem si sakra jistá, že Zoey nenechám utopit.” řekla rozhořčeně Erin.

“A země bude vždy Zoey chránit,” řekla Stevie Rae, ačkoliv její oči byly smutné.

“Jsem sice jen obyčejný člověk, ale stále se se mnou musí počítat. Pokud se někdo dostane přes Daria a zbytek stáda, bude se muset dostat taky přese mě.” řekla Afrodita.

“A přidejte k těm mláďatům a upírům ještě jednoho člověka,” řekl Heath.

“Vidíš,” řekla jsem Starkovi. Zamrkala jsem, abych zahnala slzy, které naplnily mé oči a začaly přetékat. “Není to všechno na tobě. Jsme v tom společně.”

Stark na mě stále upíral svůj pohled. Mohla jsem vidět, jak byl zmučený. Zabití velekněžky je pro každého bojovníka, který ji složil přísahu, noční můra. Stačilo, že ho Afrodit a viděla vedle mě, když jsem zemřela a úplně to otřáslo jeho sebedůvěrou.

“Bude to v pořádku. Slibuju,” řekla jsem.

Přikývl a pak se odvrátil, jako by nesnesl se mi dívat déle do očí.

“Tak dobře. Dejte se do práce. Sbalte si, dokud je světlo. Nebudete mít čas nosit příliš mnoho zavazadel. Každý z vás si vezme jednu tašku s osobními věcmi,” řekla Lenobia. Viděla jsem Afroditu, jak se zhrozila a musela jsem smích zakrýt kašlem. “Sejdeme se v jídelně při západu slunce.” Došla až ke dveřím, a pak se obrátila. “Zoey, ujisti se, že nebudeš spát sama. Držme od tebe Kalonu co nejdále. Nechceme, aby měl představu, že po něm jdete.”

Těžce jsem polkla, ale přikývla jsem. “Jo, dobře.”

“Buď požehnána,” řekla.

“Buď požehnána,” odpověděly jsme všichni, i Heath.

Lenobia zavřela dveře. Nikdo nic neřekl několik okamžiků. Myslím, že jsme všichni byly trochu omráčení a tak docela jsme nepochopili skutečnost, že vlastně jedeme do Itálie promluvit před upírskou Vysokou radu. Nebo jsme se alespoň chystali promluvit. Ach, sakra. Chystala jsem se mluvit před upírskou Vysokou radou. Možná se tam dostanu. Před všechny ty silné a staré upíry a pak se mi udělá zle a dostanu průjem. Jo. To by na radu opravdu udělalo dojem. “Unikátní” by bylo jen jedno ze slov, jakými by mi pak říkali.

Jack mi jeho otázkou překazil moje hysterické myšlenky. “Co budeme dělat s Hraběnkou a kočkami?”

Podívala jsem se dolů na Nalu, která vrněla vedle mě a řekla: “Uh-oh.”

“Nemůžeme je vzít,” řekl Stark. “Neexistuje způsob, jak by to bylo možné.” A pak znějící mnohem víc jako on dodal: “Budou pořádně naštvaný, až se vrátíme. Zejména kočky. Kočky mohou cítit zášť.”

Afrodita si odfrkla. “To mi povídejte. Potkali jste už mojí kočku? Když už o ní mluvíme, jdu s ní strávit nějaký kvalitní čas. Pak popadnu něco k jídlu a půjdu si zabalit.” Zdrženlivě se na Daria usmála. “Pokud bys chtěl taky strávit nějaký kvalitní času, jsi vítán.”

“To mi nemusíš říkat dvakrát,” řekl. “Buď požehnaná, kněžko.” řekl mi, vzal Afroditu za ruku a zamířil do jejího pokoje, aby..bohyně koho zajímá, co tam budou dělat.

“My se taky jdeme postarat o naše věci,” řekl Damien.

“Nemůžu uvěřit, že si můžeme vzít jen jednu tašku oblečení. Kam si mam dát všechny moje boty?” zeptal se Jack.

“Myslím, že by sis měl vzít jen jeden pár bot,” řekl ochotně Heath.

Jack hrůzou zalapal po dechu a odešel s Damienem.

Zůstala jsem tam jen se Stevie Rae, Starkem a Heathem. Předtím, než by se to mohlo stát mega-trapné, mě Stark překvapil tím, že řekl: “Heathe, mohl bys spát se Zoey?”

“Hej chlape, pokud jde o mě, vždycky budu spát se Zoey moc rád.”

Šťouchla jsem ho do ruky, ale on se stále tvářil jako ňouma.

“Co budeš dělat ty?” zeptala jsem se Starka.

Podíval se mi do očí. “Chci zkontrolovat areál před svítáním a uvidím, jestli Lenobia nepotřebuje pomoct s povolením. Pak si půjdu pro něco k jídlu.”

“Kde budeš spát?”

“Ve tmě.” Otočil se ke mně a formálně se uklonil s pravou pěstí na hrudi. “Požehnána buď má paní.” Než jsem mu stačila odpovědět, odešel.

Ohromeně jsem mlčela.

“Vystrašilo ho to Afroditino vidění,” řekla Stevie Rae, když se zvedla z postele a přehrabovala se v zásuvce, která byla její než umřela a pak vstala z mrtvých. Byla jsem ráda, že jsem přesvědčila Neferet, aby mi upíři nějaké její věci vrátili zpět, takže se opravdu svými věcmi přehrabovala.

“Nedopusť, aby Stark zranil tvoje city, Zo.” řekl Heath. “Je naštvaný na sebe, ne na tebe.”

“Heathe, jsem ráda, že chceš, abych se cítila líp, ale je divné, když jsi na Starkově straně.”

“Hey, já jsem vždycky na tvojí straně baby!” Šťouchl mě do ramene a pak se protáhl s tím, že kolem mě nenápadně omotal svou paži.

“Ehm, Heathe, mohl bys mi prokázat laskavost?” zeptala se Stevie Rae.

“Jasně!”

“Mohl bys jít prosím dolů do kuchyně, společenskou místností doprava, a pokusil se splašit něco k jídlu? Mají v ledničkách vždycky spoustu sendvičů. Můžeš se podívat po chipsech, ale najdeš spíš preclíky nebo ty pro nás dobré pečené hranolky.”

“Fuj,” řekl Heath i já ve stejnou dobu.

“Takže je to v pořádku? Mohl bys to udělat?”

“Jo, Stevie Rae, žádný problém.” Haeth mě objal a dal mi nedbale na čelo pusu předtím, než vyskočil z postele. U dveří se obrátil, zazubil se na Stevie Rae a řekl: “Až příště budeš chtít mluvit se Zo sama, všechno co musíš udělat je říct mi to. Jsem člověk a hraju fotbal, ale nejsem hloupý.”

“Budu si to pro příště pamatovat.” řekla.

Mrkl na mě a vyrazil.

“Bohyně, má strašně energie,” řekl jsem.

“Z, nemůžu s vámi jet do Itálie,” vyhrkla Stevie Rae bez upozornění.

“Cože? Ty musíš jet! Ty jsi zem. Potřebuju tam celý kruh.”

“Už jste to beze mě zvládli dřív. Afrodita může zasáhnout, když jí pomůžeš.”

“Nemůže být země. Praští jí to.” řekla jsem.

“Já vím, že jsi jí dřív propůjčila ducha a fungovalo to dobře. Dej jí ducha znovu.”

“Stevie Rae, potřebuju tě.”

Moje BFF sklonila hlavu a dívala se zcela poraženě. “Neříkej mi to prosím. Musím zůstat. Nemám jinou možnost. Červená mláďata mě potřebují víc než ty.”

“Ne nepotřebují,” řekla jsem. “Jsou tady ve škole s celou partou dospělých upírů. I když se dospělý upíři chovají divně, jejich přítomnost bude stačit, aby neodmítli přeměnu.”

“Nejde jen o to. Není to jen kvůli nim.”

“Ach, ne! Stevie Rae, nemyslíš doufám ty tmavá červená mláďata.”

“Jsem jejich velekněžka,” řekla tiše, prosila mě očima o pochopení. “Je to moje zodpovědnost. I když budeš pryč, někdy tam budeš muset jít a udělat jim něco hrozného. Můžu zkusit udělat ještě něco, abych jim pomohla - vrátit jim jejich lidskost.”

“Stevie Rae-”

“Zoey! Poslouchej mě! Je to moje volba. Vybrala jsem si správně. Stark si vybral správně. Tyhle děti jsou na špatné cestě, ale nejsou špatní. Jak jsi říkala, víš, jak těžké to pro nás bylo. Ale změnili jsme se. Jsme jiní, protože jsme se rozhodli jinak. Nemůžu si pomoct, věřím, že ty ostatní mláďata si taky můžou vybrat správně. Jen to chci zkusit.”

“Nevím. Co když ti ublíží?”

Stevie Rae se zasmála, až jí její krátké kadeře poskakovali kolem ramen. “Ach, sakra, Z! Neublíží mi. Jsou uvnitř země. Pokud se o něco pokusí, zavolám svůj živel a nakopu jim zadky. Oni to ví.”

“Možná chtěli zemřít, proto nemůžou dostat zpátky své lidství.” řekla jsem tiše.

“Nevěřím tomu, alespoň zatím ne.” Steavie Rae šla ke své staré posteli a posadila se naproti mně. Stejně jako to dělávala předtím, než se mi zhroutil svět. “Chci jít s tebou. Opravdu. Do pekla, Z, jsi ve větším nebezpečí než já! Ale musím udělat správnou věc, a to je pokusit se pomoct těm druhým mláďatům a dát jim ještě jednu šanci. Chápeš?”

“Jo, chápu. Já jen, že jsi mi tolik chyběla, chtěla bych tě mít s sebou.”

Stevie Rae se rozplakala. “Taky se mi stýskalo, Z. Bylo hrozné tajit ti ty věci, Byla jsem tak vyděšená, že to nepochopíš.”

“Vím jaké je to mít tajemství. Je to pěkně na hovno.”

“Vážně je to hrozný.” řekla. “Jsme stále nejlepší kamarádky, viď?”

“Vždycky budeme nejlepší kamarádky,” řekla jsem.

Usmála se na mě a vrhla se mi kolem krku tak náhle, že se Nala probudila a začala reptat, jako by to byla naše máma.

Heath si vybral tu nejhorší chvíli na to vejít do místnosti. Měl plnou náruč potravin, zastavil se a díval se na nás. “Ano! Zemřel jsem a dostal se do nebe!”

“Oh, bohyně!” řekla jsem.

“Heathe, jsi hnusnej jako ošklivá, páchnoucí, nechutná přejetá vačice.”

“Jo, nechutné,” řekla jsem.

“No, je to tvůj přítel.”

“Ale já přinesl jídlo.” řekl.

“Fajn, odpuštěno,” řekla jsem.

“Hele, jak určitě víte, spím tady v mé staré posteli. Takže doufám, že tady nebude žádné ošahávání a podobné věci, protože mě to nepřijde moc cool.” Stevie Rae mluvila s Heathem, ale odpověděla jsem já.

“Ehm, mám dvě slova pro dívky, které sdílí pokoj s jejich kamarádkami a jejich kluky. Nic nebude.

Takže se nemusíš bát věcí, co se budou dít.” Pohladila jsem mou postel. “Heath bude hodný, protože jsme už mluvili o tom, jak je náš vztah založen na něčem víc než na sexu. Mám pravdu, Heathe?”

Stevie Rae a já jsme ho probodli očima.

“Přesně tak. Smutné a tragické, ale správné.” připustil neochotně.

“To je dobře. Pojďme se najíst, pak pomůžu Z s balením a pak se můžeme vyspat. Konečně.” řekla Stevie Rae.

****

Před tím, než jsem usnula, jsem se pohodlně schoulila do silné a známé Heathovi náruče, když mě najednou napadlo:Heath s námi nemůže jet.

“Heathe,” zašeptala jsem. “Musíme si promluvit.”

“Změnila jsi názor na to, co nesmíme dělat?” zašeptal.

Šťouchla jsem ho loktem.

“Au, co?” řekl.

“Nechci, aby ses naštval, ale opravdu se mnou nemůžeš do Itálie.”

“To teda můžu.”

“Tvoji rodiče ti nikdy nedovolí tolik zameškat ve škole.”

“Máme zimní prázdniny.”

“Ne, měli jste prázdniny kvůli bouřce. Bouře ustala. Budeš muset zpátky do školy za den nebo dva,” řekla jsem.

“Tak se to doučím doma, až se vrátím.”

Zkusila jsem teda jinou taktiku. “Musíš tu zůstat a soustředit se na svoje známky. Je to tvůj poslední semestr, než půjdeš na vysokou. Pokud si zkazíš prospěch, můžeš si zkazit šanci na stipendium.”

“Podívej, je to jednoduchý. Broken Arrow má on-line knihu, pamatuješ?”

“Jak bych mohla zapomenout na něco tak otravného jako, že se moji rodiče mohli dívat na moje úkoly a známky každý den?” Pak jsem zavřela pusu, protože jsem si uvědomila, co jsem řekla.

“Podívej! Můžu dělat svoje úkoly on-line. Doženu to. Můžeš mi dokonce pomoct. Nebo ještě lépe, může mi pomoct Damien. Bez urážky, Zo, ale myslím, že je lepší student než ty.”

“To vím, ale to je vedlejší. Tvoji rodiče ti nikdy nedovolí odejít.”

“Nemůžou mě zastavit. Je mi osmnáct.”

“Heathe, prosím. Už takhle mám špatný pocit z toho, jak jsem ti zkazila život. Nenuť mě být zodpovědná za to, že zpackáš poslední semestr na škole a nedostaneš se na vysokou. Tvůj život bude stále v nebezpečí.”

“Řekl jsem, že se o sebe dokážu postarat sám,” řekl.

“Dobře, uděláme kompromis. Zavoláš svým rodičům a zeptáš se, jestli můžeš se mnou jet do Itálie. Pokud řeknou ano, pojedeš. Pokud řeknou ne, zůstaneš tady a dostaneš ten svůj zadek zpátky do školy.”

“Musím jim říct o té věci s Kalonou a tak?”

“Nemyslím si, že je chytré aby široká veřejnost věděla o tom, že se padlý nesmrtelný anděl a bláznivá ex-velekněžka snaží převzít vládu nad světem. Takže jim řekneš jen něco.”

Zaváhal a pak řekl. “Dobře, počítám s tím.”

“Slibuješ?”

“Slibuju.”

“To je dobře, protože budu poslouchat celý rozhovor, takže mi nebudeš moct krmit nesmyslama.”

“Víš, že to není skutečné slovo, Zo.”

“Je to moje skutečné slovo. Jdi spát, Heathe.”

Pevně mě objal. “Miluju tě, Zo.”

“A já tebe.”

“Ochráním tě.”

Usnula jsem v Heathově náručí s úsměvem na tváři. Moje poslední myšlenka byla, jak je silný a jak oceňuju, jak se drží.

Moje další myšlenka už nebyla při vědomí a byla dost znepokojivá: Co sakra zase dělám na střeše toho hradu?

kapitola 30

Zoey

Byl to ten samý hrad. O tom nebylo pochyb. Pomerančovníky překypovaly ovocem. Foukal tu chladný vánek. Ve středu stála kašna ve tvaru nahé ženy se zvednutýma rukama. Už jsem ji viděla podruhé. Najednou jsem si uvědomila, proč je mi tak povědomá. Připomínala mi Nyx, nebo alespoň tvář, kterou jsem viděla byla stejná, jako měla bohyně. A pak jsem si vzpomněla, co jsem slyšela o tomhle místě-bylo to starověké sídlo upíří Vysoké rady. Dávalo tedy smysl, že kašna vypadala jako naše bohyně. Chtěla jsem si vedle ní sednout a zhluboka vdechovat vůni citrusových plodů a mořského vzduchu. Nechtěla jsem se otočit, ale moje střeva mi říkala, abych se otočila-a uviděla, koho jsem si myslela, že uvidím. Ale stejně, jako když se valí z kopce velká ledová koule, jsem se nemohla zastavit. Otočila jsem se směrem, kterým mě vedla má duše.

Kalona byl na okraji zubaté střechy. Byl ke mně otočen zády a klečel na kolenou. Byl oblečený, nebo spíše svlečený, jako když jsem tady byla naposledy. Měl na sobě džíny. Nic víc. Jeho tmavá křídla se kolem něj otevřela a zastínila jeho bronzová ramena. Měl skloněnou hlavu a nevypadal, že by věděl o tom, že tam jsem. Nemohla jsem se zastavit. Moje nohy šly k němu. Jak jsem se přiblížila, uvědomila jsem si, že klečel přesně tam, kde jsem se vrhla ze střechy.

Nebyla jsem od něj daleko, když jsem viděla, jak se jeho ramena napjala. Jeho křídla zašustila. Zvedl hlavu a podíval se na mě přes rameno.

Plakal. Slzy mu tekly po tvářích. Díval se zdrceně, zlomeně a zcela poraženě. Ale v okamžiku, kdy mě uviděl se jeho výraz změnil. Přes jeho obličej se převalila neuvěřitelná radost, až mi jeho neuvěřitelná krása vyrazila dech. Najednou stál a s radostným výkřikem ke mně vykročil.

Myslela jsem, že si mě vtáhne do náruče, ale na poslední chvíli se zarazil. Zvedl ruku, aby se mohl dotknout mé tváře, ale jeho prsty se zastavili kousek od mé tváře. Zaváhal a pak, aniž by se mě dotknul, jeho ruka klesla opět k jeho boku.

“Vrátila ses.”

“Sny nejsou skutečné. Nezemřela jsem,” řekla jsme, i když pro mě bylo těžké mluvit.

“Říše snů je součástí Onoho světa. Nikdy nepodceňuj sílu toho, co se tady děje.” Otřel si hřbetem ruky obličej a překvapivě se rozpačitě usmál. “Musíš si myslet, že jsem hloupý. Věděl jsem, že jsi nezemřela, samozřejmě. Přesto mi ta skutečnost byla tak povědomá.”

Zírala jsem na něj a nevěděla co říct. Nevěděla jsem jak reagovat na tuhle verzi Kalony, která vypadala a fungovala spíš jako anděl, než démon. Připomněl mi Kalonu, který se všeho vzdal kvůli A-ye. Ochotně se nechal zavřít do pasti jejího objetí a nechat se uvěznit. Stále mě to děsilo. Byl to velký kontrast od posledně, co jsem tady byla, když byl v režimu super-svůdník. Tápala jsem a…

Zúžila jsem oči. “Jak to, že jsem zase tady? Nespím sama a tím nemám na mysli jednoho z mých kamarádů. A tím mám na mysli holek-kamarádek.” opravila jsem spěšně. “Spím

v náruči kluka, s kterým jsem otisknutá. On a já jsme rozhodně víc, než jen přátelé. Neměl bys být schopen se dostat dovnitř.” Ukázala jsem na svou hlavu.

“Nejsem v tvojí hlavě. Nikdy si mě do svých snů nevolala. Přitáhnul jsem si tě. Invaze byla moje. Tys mě nezvala.”

“To není to, cos mi říkal předtím.”

“Předtím jsem lhal. Teď říkám pravdu.”

“Proč?”

“Ze stejného důvodu, proč jsem byl schopen si tě sem přitáhnout, i když jsi v náruči jiného. Tentokrát, poprvé, jsou mé motivy čisté. Nesnažím se s tebou manipulovat. Nesnažím se tě svést. A budu mluvit jen pravdu.”

“Jak ode mě můžeš očekávat, že ti uvěřím?”

“Ať tomu věříš, nebo ne, to nic nezmění na povaze mé pravdy. Nebyla bys tu, Zoey, kdybys tu neměla být. Není to pro tebe dostatečný důvod?”

Skousla jsem si ret. “Nevím. Neznám pravidla, která tady jsou.”

“Víš o síle pravdy. Ukázala jsi mi jí během tvé poslední návštěvy. Nemůžeš ji využít k tomu, abys posoudila pravdivost toho, co říkám?”

Díky Damienovi jsem věděla, že pravdivost znamená pravdu, takže jsem tam stála, kousala si ret a ve tváři jsem měla vepsaný velký otazník, protože jsem nevěděla, co tím myslel. Nevěděla jsem, jak mám na něj reagovat. Kalona mě kompletně zmátl. Nakonec jsem otevřela pusu, abych mu odpověděla, že nemůžu spoléhat na sílu pravdy, i když jsem neměla tušení o čem by měl lhát, ale on zvedl ruku a tím mě umlčel.

“Jednou ses mě na něco ptala, ale já ti odpověděl jen vytáčkami a lží. Dnes bych ti rád řekl pravdu. Necháš mě ukázat ti jí, Zoey?”

Zase mi řekl Zoey! Ani jednou mi neřekl A-yo, jak tak rád dělal. A ani se mě nedotýkal. Vůbec.

“Já nevím,” koktala jsem jako debil a o půl kroku ustoupila. Očekávala jsem, že mě ten dokonalý chlap opět sevře ve svém nesmrtelném objetí. “Co mi chceš ukázat?”

Jeho krásné jantarové oči posmutněly. Zavrtěl hlavou. “Ne, Zoey. Nemusíš se bát, že se budu snažit se s tebou pomilovat. Nepokusím se přejít od pravdy ke svádění. Byl by to jen sen. Skončil by a ty by ses probudila v náruči jiného muže. Pro to, abych ti ukázal, co chci, mě stačí chytit za ruku.” Natáhl ji ke mně-silnou a normální.

Zaváhala jsem.

“Přísahám, že moje pleť nebude hořet studenou silou chtíče, který k tobě chovám. Vím, že nemáš žádný důvod věřit mi a tak se jen ptám, jestli věříš pravdě. Dotkni se mě a ty uvidíš, že ti nelžu.”

Je to jen sen. Připomněla jsem si. Bez ohledu na to, co říká o Onom světě, sen je sen. Není to reálné.

Ale pravda byla skutečná, ať už ve snech nebo v bdělém stavu. Smutnou pravdou bylo, že jsem ho chtěla vzít za ruku. Chtěla jsem vidět, co mi potřeboval ukázat.

Zvedla jsem ruku a stiskla mu dlaň v té mé.

Měl pravdu. Poprvé mě jeho ruka nezamrazila a nevyvolala ve mně vášeň a sílu, kterou jsem nemohla přijmout, i když jsem sama nemohla ani zcela odmítnout.

“Chci ti ukázat svou minulost.” Rukou, kterou nesvíral tu mou před námi třikrát mávnul, jako by tam byla neviditelná okna. Pak se vzduch zachvěl a za hrozného a trhavého zvuku se před námi něco otevřelo, jako bychom se ocitli v části nějakého snu. “Nyní spatři pravdu!”

Na jeho příkaz se obloha zachvěla a pak, stejně jako na ploché obrazovce jsem začala pozorovat kousky Kalonovi minulosti.

Z první scény se mi zastavil dech z jeho krásy. Byl tam napůl oblečený jako vždy, ale v jedné ruce držel dlouhý nebezpečně vypadající meč. Druhý meč byl v pochvě a měl ji přivázanou na zádech. A jeho křídla byla čistě bílá! Stál vedle nádherných dveří do mramorového chrámu, usmál se na ni zbožňujícím úsměvem.

Je krásné tě vidět, Kalono, můj válečníku.

Její hlas zněl nádherně, jako z minulosti a já jsem zalapala po dechu. Nepotřebovala jsem vidět ženskou tvář. Okamžitě jsem poznala její hlas. “Nyx!” plakala jsem.

“Opravdu,” řekl Kalona. “Složil jsem Nyx svou přísahu válečníka.”

Kalona v jeho vizi následoval bohyni do chrámu. Scéna se změnila a najednou byl Kalona uprostřed boje a používal oba svoje meče. Bojoval proti něčemu, co jsem nemohla rozpoznat. Ta věc byla černá a měnila tvary. V jeden okamžik tam byl obrovský had, v jiný se proměnil v obrovskou tlamu plnou lesknoucích se zubů, v další vypadal jako šeredný pavoučí tvor s drápy a tesáky.

“Co to je?”

“Jen aspekt zla.” Kalona mluvil pomalu, jako by pro něj bylo těžké mluvit.

“Ale nebyly jste v říši Nyx? Jak by se tam mohlo dostat zlo?”

“Zlo je všude a je stejné. Je to způsob jakým byl stvořen Onen svět. Musí existovat rovnováha. A to i ve světě Nyx.”

“To je důvod, proč ses stal jejím bojovníkem?” Zeptala jsem se a pozorovala, jak se scéna změnila a opět ukázala Kalonu. Jeho zářivě bílá křídla, procházky s Nyx, kdy se potloukali

svěží loukou. Jeho oči, ale stále prohlíželi okolí za bohyní. Jeden meč stále připraven v ruce. Druhý upevněný v pochvě.

“Ano, to je důvod proč potřebuje bojovníka.” řekl.

“Potřebuje.” opakovala jsem po něm. Pak jsme se dostali s Kalonovy minulosti do současnosti.

“Jestli ale stále potřebuje bojovníka, proč jsi teď tady a ne tam?”

Zaťal zuby a oči se mu naplnily bolestí. Když mi odpovídal, jeho hlas byl zlomený.

“Podívej se tam a uvidíš pravdu.”

Zaměřila jsem svůj pohled zpátky na měnící se scény. Viděla jsem Nyx, jak stojí před Kalonou. Klečel před ní na kolenou a stejně jako když jsem vstoupila do tohoto snu, plakal. Takhle Nyx vypadala jako socha Panny Marie u jeskyně benediktinek. Šokovalo mě to. Když jsem se ale dívala pozorněji, uviděla jsem mezi nimi rozdíl. Marie zářila klidnou krásou, zatímco Nyx měla výraz tvrdý a vypadala mnohem víc kamenně než socha.

Prosím, nedělej to, moje bohyně. Kalonův hlas se k nám zvedl. Znělo to jako by prosil o milost.

Nic nedělám, Kalono. Máš na výběr. Dávám svým bojovníkům svobodnou vůli. Na oplátku od nich očekávám, že ji budou používat moudře. Byla jsem šokována tím, jak studený byl hlas Nyx. Připomněla mi, jaká kdysi bývala Afrodita.

Nemůžu si pomoct. Byl jsem vytvořen, abych cítil. To není svobodná vůle. Je to nařízení.

Jako tvoje bohyně ti říkám, že to není nařízení. Přizpůsob se.

Nemůžu ovlivnit to, co cítím. Nemůžu ovlivnit to, co jsem.

Zklamal jsi můj válečníku. Proto musíš zaplatit za svou chybu.

Nyx zvedla jednu svou dokonalou ruku a ukázala prsty na Kalonu. Jeho post bojovníka byl zrušen a Kalona byl odhozen dozadu, padal dál a dál.

Kalona padl.

Viděla jsem to.

Viděla jsem ho křičet a svíjet se v agónii, když padal a padal. Když konečně přistál, pomačkaný, zlomený a krvavý, v bujném poli, které mi připomínalo vysokou trávu prérie, jeho křídla změnila barvu z bílé na černou, jakou mají i dnes.

S výkřikem naplněným bolestí Kalona zvedl ruku a setřel vizi z minulosti. Vzhledem k tomu, že se před námi třpytil vzduch jsme byly znovu na střeše hradu. Kalona položil ruku k boku a odstoupil ode mě. Sedl si na lavičku pod pomerančovník. Neřekl nic.

Jen tam seděl a díval se na šumivou modrou barvu Středozemního moře.

Sledovala jsem ho, ale nesedla jsem si k němu. Místo toho jsem si stoupla před něj. Studovala jsem ho. Posuzovala jsem jeho pravdu mýma očima.

“Proč jsi padnul? Co jsi provedl?”

Jeho oči poklesly. “Miloval jsem ji až moc.” Jeho hlas byl tak bezcitný. Zněl jako duch.

“Jak můžeš milovat bohyni až moc?” Zeptala jsem se automaticky, i když jsem znala odpověď. Byly různé druhy lásky - byla jsem si toho až moc dobře vědoma. Kalonova láska k Nyx zřejmě nebyla ten správný typ.

“Žárlil jsem. Dokonce jsem Ereba nenáviděl.”

Šokovaně jsem zamrkala. Erebus byl choť Nyx, její věčný milenec.

“Má láska k ní zlomila mou přísahu. Byl jsem jí posedlý tak, že jsem jí už nemohl chránit. Zklamal jsem jako její válečník.”

“To je hrozné,” řekla jsem a přemýšlela jsem o Starkovi. Přísahal mi teprve před několika dny a věděla jsem, že mu trhalo duši, když mě nedokázal ochránit. Jak dlouho byl Kalona Nyxin válečník? Jak dlouhou dobu z věčnosti?

Nevěřícně jsem si něco uvědomila. Litovala jsem Kalonu. Nemohlo by mi ho být líto! Jistě, měl zlomené srdce a spadl z říše bohyně, ale pak se změnil na zlého člověka. Byl zlý a používal to k boji.

Kývl hlavou jako by slyšel mé myšlenky a řekl: “Udělal jsem strašlivé věci a stále je dělám. To, že jsem padl, mě změnilo. Dlouhou dobu jsem byl uvnitř otupělý. Stále jsem hledal. Století a století jsem se snažil najít něco nebo někoho, kdo by zahojil mé krvavé rány, způsobené Nyx a dostal se do mé duše a do mého srdce. Když jsem ji našel, nevěděl jsem, že není opravdová. Že je jen iluze, která mě má uvěznit. Ochotně jsem vešel do její náruče. Věděla jsi, že když se její tělo měnilo zpátky v hlínu se mnou v její náruči, plakala?”

Moje tělo sebou trhlo. Věděla jsem, o čem mluví. Zažila jsem to.

“Ano.” Můj hlas byl jen drsný šepot. “Vzpomínám si.”

Jeho oči se rozšířili v šoku. “Vzpomínáš si? Máš vzpomínky A-yi?”

Nechtěla jsem mu přiznat rozsah paměti A-yi, ale věděla jsem, že jsem nemohla lhát. Tak jsem mu řekla malý kousek pravdy a řekla mu zkrátka necelou pravdu. “Pouze jednu. Vzpomínám si, jak se rozpouštím. A jak pláču.”

“Jsem rád, že si nepamatuješ nic jiného. Její duch se mnou zůstal uvězněn tam dole ve tmě dlouhou dobu. Nemohl jsem se jí dotknout, ale cítil jsem její přítomnost. Myslím, že to byla ta jediná věc, která mi pomohla udržet si příčetnost.” Přes tělo mu přeběhla zimnice a on zvednul ruce, jakoby se doslova snažil odstrčit své vzpomínky pryč. Mlčel dlouho. Myslela jsem, že skončil s jeho vyprávěním minulosti a já se snažila najít v mé mysli něco, na co bych se ho zeptala, když začal mluvit znovu. “Pak byla A-ya pryč. To bylo, když jsem začal volat. Šeptal jsem světu a svět mě nakonec našel.”

“Tím myslíš, že tě slyšela Neferet?”

“Je pravda, že mě slyšela, ale nebyla to jen Tsi Sgili, která odpověděla na mou výzvu.”

Zavrtěla jsem hlavou. “Tys mě nepovolal do Školy noci. Nyx mě označila. To je důvod, proč tam jsem.”

“Opravdu? Musím mluvit jen pravdu, jinak náš sen zmizí. Nebudu se tě tedy snažit přesvědčit tím, že budu předstírat, že jsem víc, než jsem. Řeknu ti jen to, v co věřím. A věřím v to, že tys mě slyšela taky. Nebo alespoň tvoje část. Ta, která byla kdysi A-ya zaslechla a poznala můj hlas.”

Zaváhal, a pak dodal. “Možná že ruka Nyx vedla tvou reinkarnaci. Možná, že tě bohyně poslala-”

“Ne!” Nemohla jsem ho dál poslouchat. Mé srdce tlouklo tak silně, že jsem si myslela, že v mé hrdi exploduje. “Nyx mě k tobě neposlala, stejně jako já nejsem A-ya. Nezáleží na tom, že mám její paměť. V tomto životě jsem skutečná dívka se svobodnou vůlí.”

Jeho výraz se znovu změnil. Jeho oči změkly, když se na mě něžně usmál. “Já vím, Zoey. A to je důvod, proč jsem tolik bojoval s pocity, které k tobě chovám. Povstal jsem ze země, kam mě dostala dívka, která mě tam uvěznila a našel jsem dívku se svobodnou vůlí, která proti mně bojuje.”

“Proč to děláš? Proč tohle říkáš? Ty doopravdy nejsi takový!” křičela jsem na něj. Snažila jsem se tím vyhnout tomu, jak na mě jeho slova působila. Co mě donutil cítit. Tohle mi přišlo jako dobrý způsob.

“Stalo se to, když jsi padala. Viděl jsem, jak opět klesám a také jsem viděl, jak se mé srdce znovu láme. Nemohl jsem to vydržet. Přísahal jsem sám sobě, že když se mi podaří si tě ještě jednou přivolat, ukážu ti o mně pravdu.”

“Pokud je to skutečně pravda, pak musíš vědět, že jsi se stal zlým. Byl jsi zvyklý bojovat.”

Odvrátil se ode mě, ale ne dřív, než jsem uviděla stud v jeho očích. “Ano. Já vím.”

“Zvolila jsem si jinou cestu. Nemohu milovat zlo. A to je pravda,” řekla jsem.

Jeho oči mě znovu vyhledali. “A když se rozhodnu odmítnout zlo? Co bude pak?”

Jeho otázka mě úplně zaskočila a tak jsem vyhrkla první věc, která mě napadla. “Nemůžeš odmítnout zlo. Ne, když jsi s Neferet.”

“Co když jsem zlý jen s Neferet? Co když je pravda, že kdybych byl s tebou, mohl bych si vybrat dobro?”

“To nejde.” Třásla jsem hlavou sem a tam.

“Proč říkáš, že je to nemožné? Už se to stalo předtím. Ty to víš, protože sis zvolila správnou cestu. Bojovník, který je s tebou svázán je toho důkazem.”

“Ne. Tohle není možné. Nejsi Stark. Jsi padlý nesmrtelný. Neferetin milenec. Znásilňoval jsi ženy, bral lidi za otroky, zabíjel jsi je. Tvoji synové téměř zabili mou babičku. Jeden z nich

zabil profesorku Anastasii!” Vzala jsem všechna jeho negativa, která jsem znala a použila je proti němu. “Mláďata a profesoři ve Škole noci začali zpochybňovat vůli Nyx kvůli tobě. Stále to nejsou oni. Ať už je to jejich volba nebo ne, jsou plni strachu, nenávisti a žárlivosti. Stejně jako jsi byl ty s Nyx!”

Choval se, jako bych tam nebyla a právě na něj nekřičela. Jen řekl: ” Zachránila jsi Starka. Zachráníš mě taky?”

“Ne!” Křičela jsem.

Posadila jsem se na posteli.

“Zo, to je v pořádku. Mám tě.” Heath tam byl. Otřel si rukou oči a snažil se probudit. Tou druhou mě hladil po zádech.

“Ach, bohyně,” řekla jsem a dlouze a přerývavě jsem se nadechla.

“Co se děje? Zlý sen?”

“Jo, jo. Divný a zlý sen.” Podívala jsem se na postel na druhé straně místnosti. Stevie Rae se ani nepohnula. Nala se krčila u mého ramene a pak na mě kýchla. “Zrádce,” řekla jsem jí a snažila se dostat můj hlas opět do normálu.

“No, tak jdi spát. Začínám si zvykat na tohle přepínání dne a noci a chci v tom mít praxi,” řekl Heath. Držel otevřenou náruč a tím mě vybízel, abych šla zpátky k němu.

“Tak, jo. Promiň.” Lehla jsem si zpátky a zkroutila se do polohy, která připomínala polohu plodu.

“Spi,” opakoval Heath, zatímco si ohromně zívnul. “Všechno je v pořádku.”

Byla jsem vzhůru dlouho a zoufale jsem doufala, že je to pravda.

kapitola 31

Zoey

Když jsme se probudili krátce před soumrakem, už jsem déle nedokázala myslet na sen s Kalonou, a tak jsem se vrhla na Heatha. “Dobře, je čas zavolat tvojí mamce a tátovi, aby ti mohli říct, ať naklušeš domů.”

“Jsi v pořádku, Z?” zeptala se Stevie Rae, zatímco si sušila vlasy ručníkem. Obě jsme plnily mou tašku věcmi, zatímco se Heath sprchoval. Potom se vystřídáme. Její otázka mě přiměla uvědomit si, že za celou tu dobu jsem neřekla víc, než že jsem jim odpovídala jednoslabičnými odpověďmi na všechno, co za tu dobu řekla ona nebo Heath.

“Jo. Jsem v pořádku. Jen mi prostě bude Heath chybět. To je všechno.” lhala jsem. Dobře, dobře.

Nebyla to vlastně až taková lež, protože mi Heath bude opravdu chybět, až budeme v Itálii, ale to není důvod, proč jsem se cítila takhle.

Kalona byl ten důvod, proč jsem neměla náladu si povídat. Bála jsem se, že kdybych se rozpovídala, řekla bych jí všechno o včerejším snu a to jsem nechtěla udělat před Heathem. Ne, bylo v tom víc než tohle. Nechtěla jsem nikomu říct o mém snu s Kalonou.

Nechtěla jsem od nich slyšet, že jen mlžil a lhal mi.

Heath ke mně přiskočil a objal mě. “Ale, to je sladký, Zo.” řekl, lhostejný k hrozným lžím, které mi probíhaly uvnitř hlavy. “Ale nebude se ti muset stýskat. Mám z toho telefonátu dobrý pocit.”

Zavrtěla jsem hlavou. “V žádném případě ti tvoje maminka nedovolí letět se mnou do Itálie.”

“No, s tebou asi ne. Ale s tvojí školou, to už je jiná věc.”

Než jsem stačila něco říct, zvedl telefon a jeho rozhovor začal. “Máma tě pozdravuje.”

“Řekni, že jí taky pozdravuju.” Pak jsem zašeptala: “Do toho!”

Přikývl. “Jo mami, když už mluvíme o Zo, ona a některé děti ze Školy noci se chystají do Itálie. No spíš na ostrov, který je v Itálii, poblíž Benátek. Víš, San Cleo-něco. Na místo, kde se schází upíří Vysoká rada a tak. Chtěl bych se zeptat, jestli bych mohl jet s nimi.”

Slyšela jsem, jak jeho máma zvýšila hlas a já musela potlačit úsměv. Znám jeho mámu, je to blázen. Samozřejmě jsem ale netušila, že schovává eso v rukávu.

“Počkej, mami. Opravdu to není problém. Je to jako, když jsem chtěl jet loni v létě do Španělska s učitelem, ale nemohl jsem kvůli tomu, že začaly fotbalové tréninky. Pamatuješ?” Kývl na to, co řekla jeho máma. “Jo, je to školní věc. Budeme pryč osm dní. Trvá to stejně jako cesta do Španělska. Vlastně se vsadím, že si tam procvičím španělštinu, Italové jsou něco, jako jejich bratranci.” Znovu se odmlčel a pak řekl: “Dobře, jo, jo, v pohodě.”

“Říká, že se zeptá táty,” zašeptal a zakrýval mikrofon telefonu jednou rukou.

Pak jsem uslyšela hrubší hlas, který se dostal k telefonu a Heath řekl: “Ahoj tati. Jo, jsem v pořádku.” Čekal, zatímco jeho otec mluvil. Pak pokračoval. “Jo, to je to co jsem říkal. Je to školní výlet. Můžu si dělat domácí úkoly přes Internet.” Heath se usmál v reakci nato, co řekl jeho táta.

“Opravdu? Škola příští týden není škola kvůli výpadkům elektřiny v sousedství?” Zvedl na mě očí.

“Wow, to dělá tenhle výlet ještě lepším. Jasně tati, protože letíme školním soukromým tryskáčem v noci a zůstat na ostrově mě nebude stát nic.”

Sklaply mi zuby. Nemohla jsem uvěřit tomu, že mu to rodiče povolily tak snadno. Samozřejmě, je pravda, že Nanci i Steve Luckovi byly příjemní lidé a docela dobří rodiče.

Oni ale absolutně neměli ponětí o věcech, týkajících se dospívání. Vážně. Heath pil celá léta a oni si toho nikdy nevšimli, i když přišel domů a smrděl jako zvratky a pivo. Fuj.

“Skvělé tati. Díky moc!” Heath na mě přehnaně mrkal a soustředil se na mě, zatímco blábolil. “Jo, zavolám vám každý den.” Odmlčel se, zatímco mu otec řekl něco jiného. “Ach, málem jsem zapomněl. Dobře, dobře, zatímco Zo a zbytek dětí se budou připravovat, poběžím domů a vezmu si pas a nějaké oblečení. Řekni mámě, že si každý můžeme vzít jen jednu tašku, tak to s tím balením nemůžu přehnat. Dobře, uvidíme se za chvíli. Ahoj!” Usmál se jako by byl zpátky ve škole a právě dostal extra balení čokoládového mléka během svačiny. Pak zavěsil.

“To bylo skvělý,” řekla Stevie Rae.

“Už jsem na tu cestu do Španělska zapomněla.” řekla jsem.

“Já ne. Takže to vypadá, že se musím dostat rychle domů a vzít si můj pas a tak. Sejdeme se na letišti. Neodjíždějte beze mě!” Rychle mě políbil, popadl kabát a vyběhl z místnosti. Jako by chtěl utéct dřív než bych mu mohla zakázat jet i přes povolení jeho rodičů.

“On opravdu pojede s vámi?“zeptala se Stevie Rae.

“Jo,” řekla jsem lhostejně. “Myslím, že jo.”

“No, jsem ráda. Není to potřeba říkat, nebo tak, ale myslím, že je to dobrý nápad, kvůli té věci s krví.”

“Krví?”

“Z, jsi s tím člověkem otisknutá. Jeho krev je pro tebe super dobrá. Jdeš do nebezpečné situace. Budeš konfrontována s Neferet a Kalonou před Vysokou radou, takže možná budeš potřebovat načerpat energii krví.”

“Jo, myslím, že máš pravdu.”

“Dobře, Z. Co se sakra děje?”

Zamrkala jsem na ni. “Co tím myslíš?”

“Myslím tím, že se chováš jako zombie. Tak mi řekni o tom ´divném´ snu, který tě probudil.”

“Myslela jsem si, že spíš.”

“To jsme chtěla, abyste si mysleli pro případ, že byste chtěli s Heathem udělat tu věc.”

“S tebou v místnosti? To je hnusný,” řekla jsem.

“To je pravda. Jen jsem se snažila být slušná.”

“Fuj,” řekla jsem. “Je to hrubé. Nikdy bych to neudělala.”

“Vážně bych ráda změnila téma. Sen, pamatuješ? Mluv.”

Povzdechla jsem si. Stevie Rae byla moje nejlepší kamarádka a já si o tom vážně potřebovala s někým promluvit. “Byl o Kalonovi,” vyhrkla jsem.

“On se dostal do tvého snu, i když jsi spala s Heathem?”

“Ne, nedostal se do mého snu,” řekla jsem popravdě, i když vyhýbavě. “Bylo to spíš jako vize, než sen.”

“Vize čeho?”

“Jeho minulosti. Cesty zpět. Předtím, než spadl.”

“Spadl? Odkud?”

Zhluboka jsem se nadechla a řekla jí pravdu. “Z říše Nyx. Byl to její válečník.”

“Oh, bohyně!” Sedla si na postel. “Jsi si jistá?”

“Ano…Teda…Já nevím! zdálo se, že je to reálné, ale nevím to jistě. Nevím, jak bych to mohla vědět jistě.” Pak jsem zatajila dech. “Ne, ne.”

“Co?”

“Vybavila jsem si něco z A-yny paměti. Řekla něco o tom, že Kalona nepřišel do tohoto světa dobrovolně.”

Polkla jsem a sepjala ruce dohromady, aby se přestaly třást. “Říkala mu její válečníku.”

“Uh-oh. Myslíš si, že věděla, že byl Kalona Nyxin válečník, předtím než padl?”

“Ach, bohyně, já nevím.” Ale věděla jsem to. V mém srdci jsem věděla, že se A-ya snažila utěšit Kalonu jejich vztahem. Byl válečníkem už jednou, chce být válečníkem znovu.

“Možná by sis měla promluvit s Lenobií o-” začala Stevie Rae.

“Ne! Stevie Rae slib mi, že o tom nikomu neřekneš. Už ví, že mám A-ynu paměť. A dodávám, že potom co měla Afrodita tu vizi, byste si všichni mysleli, že jsem blázen a že ztratím svou mysl a budu znovu s ním - a to je to, co se nestane.” Řekla jsem, jak to cítím, a taky jak to udělám. Bylo mi jedno, že se mi udělalo špatně od žaludku. Nemohla jsem být s Kalonou. Stejně jako jsme mu to řekla, prostě to nešlo.

Ale já se nemusela bát o tom, co mi řekne Stevie Rae. Přikyvovala a dívala se na mě očima plnýma porozumění. “Chceš to zvládnout sama, viď?”

“Jo. Zní to hloupě, že?”

“Ne.” řekla pevně. “Do nějakých věcí prostě nikomu nic není. A některé věci, které vypadají úplně nemožně nakonec skončí úplně jinak, než bychom předpokládaly.”

“Opravdu si to myslíš?”

“Doufám,” řekla pevně. Zdálo se, že mi Stevie Rae chtěla říct něco víc, ale byla přerušena zaklepáním na dveře Afroditou. “Mohly byste si sakra pospíšit lidi? Co se sakra děje? Všichni už jedí. Za chvíli musíme jít.”

“Jsme připravené,” zařvala Stevie Rae a hodila po mě mojí tašku. “Myslím, že by ses měla řídit svým instinktem. Stejně jako ti to pořád říká Nyx. Jistě, že jsi to v minulosti pokazila. Já taky. Ale nakonec jsme se rozhodly pro stranu dobra a naší bohyně, a to je to, co se počítá.”

Kývla jsem a najednou zjistila, že je pro mě těžké mluvit.

Stevie Rae mě objala. “Uděláš správnou věc. Vím to,” řekla.

Můj smích zněl spíš jako vzlykot a řekla jsem: “Jo, ale po kolika chybách?”

Usmála se na mě. “Život je o chybách. A já si začínám myslet, že by to nebylo tak vzrušující, kdybychom byly perfektní.”

“Klidně bych teď brala, kdyby to bylo nudné,” řekla jsem.

Smáli jsme se, když jsme šli ven do haly a připojili se k naštvané Afroditě. Všimla jsem si, že má tašku Betsy Johnson a byla tak plná, až byly švy na módní tašce vyboulené.

“Myslím, že je to podvod,” řekla jsem a ukázala na tašku.

“To není podvod. Tohle je improvizace.”

“Jo, rozkošný pytel.” řekla Stevie Rae. “Betsey Johnson mě bere za srdce.”

“Jsi moc velká venkovanka na Betsey,” řekla Afrodita.

“Nejsem,” řekla Stevie Rae.

“Já taky ne,” řekla Afrodita a zahájila protiúder. “Co je to za hrozné džíny? Ropers? Vážně? Mám pro tebe dvě slova. Seš. Mimo.”

“Ne, ne. Ty se mi nebudeš navážet do mých Ropers…”

Nechala jsem ty dvě, ať se hašteří a vydala se do kavárny. Vlastně jsem je sotva slyšela. Moje mysl byla na míle daleko, na jedné střeše uprostřed snu.

Bufet byl plný, ale divně. Byl tichý, příliš tichý kromě Afrodity a Stevie Rae. Připojila jsem se tedy k dvojčatům, Jackovi a Damienovi, kteří už zápolili se slaninou a vejci. Jak jsem očekávala, padly na mě vražedné pohledy a to zejména od skupinky plné dívek.

“Nevšímej si jich. Jsou plné nenávisti.” řekla Afrodita.

“Je to tak divné, že Kalona stále ovládá jejich mysl,” řekla Stevie Rae, když jsme zaplnily nás stůl a stále házeli pohledy přes rameno na velký zasmušilý a tichý prostor.

“Je to taky jejich volba,” moje ústa to vyhrkly dřív, než jsem je mohla zastavit.

“Co to má znamenat?” zeptala se Stevie Rae.

Polkla jsem několik vajec a řekla: “Mám na mysli děti,” zastavila jsem se a pokynula vidličkou na zbytek místa pro doplnění, “ty, kteří se na nás dívají nenávistně. Je to šílené, ale zvolili si tenhle způsob. Jo, Kalona to začal, ale oni si zvolili své vlastní cesty.”

Stevie Rae na mě promluvila hlasem plným pochopení, ale o nic méně naléhavým. “To by mohla být pravda, Z, ale musíš mít na paměti, že se to stalo, protože se Kalona spřáhl s Neferet.”

“Co je pravda je to, že je Kalona zlej hnusák a Zoey se s ním musí vypořádat jednou provždy,” řekla Afrodita.

Má vajíčka najednou začala chutnat hůř.

Všichni jsme seděli kolem stolu, jedli a snažili se předstírat, že lidé kolem nás, nás nezabíjeli pohledem, když se k nám připojil Stark. Vypadal unaveně, a když jsem se setkala s jeho pohledem, poznala jsem smutek v jeho očích. Viděla jsem v jeho očích stejný smutek, jaký v nich měl Kalona, když mluvil o Nyx. Stark je přesvědčen, že mě zklamal.

Usmála jsem se na něj a chtěla tím vymazat starosti z jeho obličeje. “Ahoj,” řekla jsem tiše.

“Ahoj,” řekl.

Pak jsem si uvědomila, že náš stůl, stejně jako celý pokoj nás pozoroval a poslouchal. Stark si odkašlal, vytáhl židli a ztišil hlas. “Darius a Lenobia jsou už na letišti. Jedeme v Hummeru.” Rozhlédl se a viděla jsem, jak se mu vytratilo napětí z obličeje. “Takže hádám, že jsi poslala Heatha domů.”

“Jel si jen pro pas,” řekla Stevie Rae.

To samozřejmě způsobilo rozruch u našeho stolu. Povzdechla jsem si a čekala, až se bouře uklidní. Když všichni konečně sklapli, řekla jsem: “Ano, Heath jede s námi. Konec.”

Afrodita zvedla jedno blond obočí. “No, já myslím, že nemá smysl, aby s námi jezdila tvoje krevní banka. Dokonce i kluk s šípama vypadá, že s tím souhlasí.”

“Řekla jsem ´konec´, protože už se o tom nebudu dohadovat. A neříkejte Heathovi krevní banka.”

“Jo, to opravdu není slušné,” řekla Stevie Rae.

“Kousni mě,” řekla Afrodita, jasně a bez přemýšlení, což okamžitě způsobilo, že se dvojčata začala chichotat.

“Stevie Rae s námi nejede,” narušila jsem veselí dvojčat. “Takže to znamená, že když budeme vyvolávat kruh, Afrodita bude reprezentovat ducha.”

To dvojčata umlčelo. Každý se díval na Stevie Rae.

“Třeba nemohou být zachráněni,” řekl Damien vážně.

“Já vím, ale dáme jim ještě jednu šanci.”

“Hej, něco pro mě udělej, jo?” řekla Afrodita. “Mohla by ses prosím nenechat zabít? Znovu. Jsem si jistá, že by to pro mě bylo nechutně nepříjemné.”

“Nenechám se zabít,” řekla Stevie Rae.

“Slib mi, že se tam nevrátíš sama,” řekl Jack.

“To je slib, který musíš udělat,” souhlasil Stark.

Nic jsem neřekla. Nebyla jsem o moc lepší v jistotě, že dělám správnou věc.

Naštěstí si mého mlčení nikdo nevšiml, protože zrovna v tu chvíli vyšla červená mláďata z jejich vchodu a celý bufet se odvrátil od nás jen proto, aby mohl zírat a šeptat si o nich.

“Radši se půjdu ujistit, že jsou v pořádku,” řekla Stevie Rae. Vstala a usmála se na nás.

“Spěchejte, rychle to tam vyřiďte, ať se můžete zase vrátit domů.” Objala mě a zašeptala: “Uděláš správnou věc.”

“Ty taky,” zašeptala jsem zpátky.

Pak se ode mě vzdálila a já ji sledovala, jak se stará o svá červená mláďata (kteří na nás mávali, když stáli v řadě). Stevie Rae si s nimi povídala tak normálně, a oni s ní, že se okamžitě začali uvolňovat a už nebyly tak napjatí, jako když vešli do bufetu poprvé a všichni se na ně dívali a šeptali si, jelikož tu byl fakt, že všichni byly po smrti.

“Je to dobrá vůdkyně,” řekla jsem a přemýšlela tak nahlas.

“Doufám, že se nedostane do problémů,” řekla Afrodita. Podívala jsem se ze Stevie Rae k ní a ona pokrčila rameny. “Někteří lidé, a obzvlášť ti zlý mrtvý nemůžou být vedeni.”

“Udělá správnou věc,” opakovala jsem slova Stevie Rae.

“Jo, ale udělají ji i oni?” řekla Afrodita.

Na tohle jsem neměla odpověď a tak jsem se znovu pustila do vajec.

“Jste připraveni lidi?” zeptal se Stark nakonec.

“Já jo,” řekla jsem.

Všichni ostatní přikývli. Vzali jsme naše tašky a šli ke dveřím. Stark a já jsme šli vzadu.

“Hej, Zoey.”

Erik mě zastavil. Stark zůstal se mnou a věnoval mému ex-příteli ostrý pohled.

“Ahoj, Eriku,” řekla jsem opatrně.

“Hodně štěstí,” řekl.

“Díky.” Byla jsem příjemně překvapená jeho neutrálním výrazem a absencí Venuše, která by na něm byla přisátá. “Vrátil ses do školy a budeš znova vyučovat dramaťák?”

“Jo, ale jen dokud nenajdou jiného profesora. Takže, kdybych tu nebyl, až se vrátíš zpátky, jen jsem chtěl, abys, ehm-” díval se ze Starka na mě a pak řekl jen, “jak jsem řekl, hodně štěstí.”

“Ah, jo. No, ještě jednou díky.”

Přikývl a rychle vyšel z jídelny před námi. Pravděpodobně do jídelny profesorů.

“Huh. To bylo trochu divný, ale bylo to od něj hezké,” řekla jsem.

“Je to moc dobrý herec,” řekl Stark a držel mi otevřené dveře.

“Jo, to chápu, ale pořád jsem ráda, že řekl něco hezkého, než jsme odešli. Nesnáším ty trapné rozhovory po rozchodu.”

“Další důvod, proč jsem rád, že technicky vzato nejsem tvůj přítel.” řekl Stark.

Zbytek skupiny byl několik metrů před námi, takže jsme měli okamžik soukromí. Snažila jsem se přijít, jestli v tom jak Stark řekl ´nejsem tvůj přítel´ nebylo něco nenávistného, když se najednou zeptal: “Bylo všechno v pořádku včera v noci? Jednou ses vzbudila.”

“Všechno bylo v pořádku.”

Zaváhal, a pak řekl. “Už si z Heatha znovu nepila.”

Nebyla to otázka ale já odpověděla tak jako tak, i když můj hlas zněl ostřeji, než jsem původně chtěla. “Ne, cítila jsem se dobře, takže už jsem nemusela.”

“Pochopím, když to budeš dělat, myslím,” řekl.

“Mohly bychom o tom zrovna teď nemluvit?”

“Jo, dobře.” Ušli jsme pár metrů a byli téměř na parkovišti, a tak zpomalil, čímž nám zajistil další chvíli soukromí. “Jsi na mě naštvaná?” zeptal se.

“Proč bych na tebe měla být naštvaná?”

Zvedl ramena. “No, kvůli Afroditiným vizím. Viděla, že jsi měla potíže. Vážné potíže. A ona mě buď neviděla, nebo mě viděla, ale nic jsem neudělal. A teď s námi jede Heath do Itálie…” Jeho slova se vytratila. Byl frustrovaný.

“Starku, Afroditina vize se může změnit. Už jsme to několikrát udělali. Jednou i tu, která se týkala mě osobně. Změníme i tu, kde jsem se utopila. Teda, ty jí pravděpodobně změníš. Nedopustíš, aby se mi stalo něco zlého.”

“I když nemůžu na slunce?”

Najednou jsem pochopila jeden z důvodů, proč ho to tak hrozně trápilo-cítil, že tam pro mě nebude moct být, když ho budu potřebovat. “Přijdeš na to, jak zajistit, abych byla v bezpečí, i kdybys se mnou nemohl být fyzicky.”

“Opravdu si to myslíš, viď?”

“Z celého srdce,” řekla jsem upřímně. “Neexistuje žádný jiný upír, kterého bych chtěla za svého válečníka. Věřím ti. A vždycky budu.”

Stark vypadal, jako by z něj spadlo obrovské závaží, které nesl na zádech. “Je krásné, slyšet tě to říkat.”

Zastavila jsem se a postavila se před něj. “Řekla bych ti to už předtím, ale myslela jsem si, že to víš.”

“Myslím, že jsem to věděl. Tady.” Stark se dotkl svého srdce. “Ale moje uši to potřebovaly slyšet.”

Objala jsem ho a přitiskla mu svou tvář ke krku. “Věřím ti. A vždy budu,” opakovala jsem.

“Děkuji, má paní,” zašeptal a pevně si mě k sobě přitiskl.

Ustoupila jsem a usmála se na něj. Najednou mi přišel Kalona tak vzdálený. Teď pro mě byl jen Stark. Tady a teď. “Budeme muset vyřešit všechny věci a pak už budeme spolu-válečník a jeho paní.”

“To je to, co chci,” řekl pevně. “A k čertu se vším ostatním.”

“Jo. K čertu se vším a se všemi.” Odmítla jsem přemýšlet o Kalonovi. Byl možná velký, srašidelný a matoucí, ale Stark byl moje jistota. Vzala jsem ho za ruku a šli jsme…navždy spolu…k Hummeru a já řekla. “Pojď, můj válečníku, jedeme do Itálie.”

kapitola 32

Zoey

“Benátky jsou odtud vzdáleny sedm hodin,” vysvětlila Lenobia. Protáhla nás VIP bezpečnostní kontrolou. “Když se tam dostanete, bude pozdní odpoledne. Snažte se spát co nejvíce, jak to jen v letadle půjde. Vysoká rada se bude konat těsně po setmění. Budete připraveni tam být a budete ve střehu.”

“Jak se Stark bude moct pohybovat na slunci?” zeptala jsem se.

“Obeznámila jsem Vysokou radu se Sterkovými potřebami. Ujistili mě, že Stark bude chráněn před sluncem. Měli byste vědět, že jsou celý nedočkavý, až se s ním setkají. Jsou velmi zvědavý na nový druh upíra.”

“Budou mě poznávat tím, že mě budou zkoumat jako laboratorní krysu?” zeptal se Stark.

“Nedopustíme, aby se to stalo,” řekl Darius.

“Myslím, že byste měli mít na paměti, že se Vysoká rada skládá ze sedmi nejmoudřejších a nejstarších kněží a kněžek. Nebudou se chovat nelidsky, ani ukvapeně.”

“Takže jsou všichni tak trochu jako Shekinah?” zeptal se Jack.

“Shekinah byla upíří velekněžka. Byla jedinečná. Ale každý nový člen rady je pro danou pozici pečlivě zvolen upíry. Zastávají svou pozici padesát let a pak je zvolen nový. Žádný člen nemůže zastávat funkci dvakrát po sobě. Členové rady jsou ze všech koutů světa jsou známí pro svou moudrost.”

“Což znamená, že by měli být dost chytří, aby odhalili Kalonu a Neferet.” řekla jsem.

“Není to chytrost, čeho bychom se měli bát,” řekla Afrodita. “Je to jejich volba. Ve Škole noci je hodně chytrých upírů, kteří nechali Kalonu a Neferet, aby nad nimi vyhráli.”

“Afrodita má pravdu,” řekl Damien.

“Proto musíme být připraveni na cokoliv,” řekl Darius.

“Myslím si to samé,” řekl Stark.

Lenobia vážně přikývla. “Vzpomeňte si na to, že výsledek vašeho jednání může změnit svět, jak ho teď známe.”

“No, hovno. Nebudeme na ně tlačit,” řekla Afrodita.

Lenobia na ní vrhla ostrý pohled, ale nic neřekla. Místo toho mě překvapila tím, že se podívala na Jacka. “Věřím, že bys měl zůstat tady,” řekla.

“Ach, tak to ne! Půjdu tam, kam půjde Damien,” řekl Jack

“Tam kam jde Damien to bude dost nebezpečné,” řekla Lenobia.

“Pak je pro mě ještě dvakrát tak důležité jít s ním!”

“Myslím, že by měl jet,” řekla jsem. “Je součástí party. Plus,” pokračovala jsem vedena mými instinkty a věděla, že dělám správnou věc. Vyjadřovala jsem Nyxin názor, “Jack má nadání.”

“Cože? Jaké?”

Usmála jsem se na něj. “Myslím, že máš. Máš nadání porozumění modernímu světu technologií.”

Damien se usmál. “To je pravda! Jack rozumí čemukoliv audiovizuálnímu a také počítačům. Vždy jsem si myslel, že je technický génius. Ale ve skutečnosti je to technický génius bohyně nadruhou.”

“Oh, bohyně! To je cool, viď.” řekl Jack.

“Máš pravdu, Zoey. Jack by měl jít s vámi. Nyx mu dala nadání k tomuto účelu a tento účel by pro vás mohl být dost dobře užitečný.”

“Jo, a taky-” Chtěla jsem jí říct o našem dalším spolucestujícím, když jsem uviděla Heatha, jak běží k nám s taškou přes rameno.

“Tvůj choť jede taky?” Lenobia mě utnula a s jedním obočím zvednutým pozorovala Heatha.

“To si piš!” řekl Heath a objal mě. “Nikdy nevíte, kdy mě bude Zo potřebovat kousnout.”

“Tak jo, Heathe. Každý to chápe, že.” Cítila jsem, jak rudnu a záměrně jsme držela svůj pohled co nejdál od Starka.

“Jako choť velekněžky budeš moct být v Radě senátu,” řekla Lenobia Heathovi. “Nebudeš moct ale mluvit.”

“Existuje mnoho pravidel o tom, jak jednat v Radě senátu, že?” zeptal se Damien Lenobie.

Můj žaludek se cítil ještě hůř. “Pravidla?”

“Jsou,” řekl Lenobia. “Je to starověký systém navržený k tomu, aby předešel chaosu, ale jsou zákony na spravedlivý proces. Musíš dodržovat pravidla nebo budeš z komory vyvedena.”

“Ale já neznám žádná pravidla!”

“To je důvod, proč vás moje kamarádka Erce bude čekat na ostrově San Clemente. Setká se s vámi na letišti. Odveze vás do vašeho pokoje na ostrově a osvětlí vám etiketu Rady.”

“Nemůžu nic říct?”

“Seš postiženej?” zeptala se Afrodita Heatha. “To je to, co ti právě Lenobia řekla.”

“Nejsem si jistá, jestli budeš mít možnost se vůbec ukázat v rámci Rady senátu,” řekla Lenobia Afroditě.

“Cože? Ale já jsem…” prskala slova ven. Pravda byla taková, že technicky vzato byla Afrodita člověk. Abnormální člověk, ale přesto jen člověk.

“Erce je požádala, abys mohla být přítomna,” pokračovala Lenobia. “Uvidíme, jestli ti to dovolí, nebo ne.”

“Proč nejdete do letadla? Musím si s Lenobiou na chvilku promluvit.”

“Odlétáte z brány dvacet šest,” řekla Lenobia. “Buďte požehnáni, ať Nyx zůstane po celou dobu s vámi.”

“Buď požehnána!” řekli všichni a zamířili do klikatých bezpečnostních řad.

“Jak je mláďatům?” zeptala jsem se.

“Mnohem lépe. Děkuji za to, co jsi pro ně udělala.” řekla.

Vyměnila jsem si s ní díky. “Jen jsem ráda, že už je jim lépe. A co Drak?”

“Oddává se smutku.”

“Moc mě to mrzí,” řekla jsem.

“Porazila jsi Kalonu. Zastavila Neferet. Tím si Drakovi pomohla.”

Ignorovala jsem paniku, která se začala rozšiřovat uvnitř mě a změnila téma. “Co se stane s červenými mláďaty?”

“Jsem přesvědčena, že bychom se měli řídit tím, co chce jejich velekněžka. Až se vrátím do školy, promluvím si se Stevie Rae a popovídáme si o tom, co si ona myslí, že bude pro její lid nejlepší.”

Bylo legrační slyšet Lenobii mluvit o Stevie Rae jako o velekněžce, ale dobrým způsobem. “Musíte vědět, že je víc červených mláďat než ty, které jsou se Stevie Rae.”

Lenobia přikývla. “Darius mě informoval.”

“Co budete dělat?”

“Stejně jako o ostatním, o tomhle si rozhodne Stevie Rae. Je to složitá situace. Ani nevíme co přesně jsou zač. Čím se staly, nebo nestaly.” Lenobia mi položila ruku na rameno. “Zoey, nesmíš dovolit, aby tě to co se děje tady rozptýlilo. Zaměř se na Neferet, Kalonu a Vysokou radu. Věřím, že se dobře postarám o Školu noci.”

Povzdechla jsem si. “Dobře, udělám to. Nebo se o to alespoň pokusím.”

Usmála se. “Už jsem informovala Vysokou radu, že tě považujeme za naši velekněžku.”

Cítila jsem se šokovaně. “Vážně?”

“Vážně. Ty jí jsi, Zoey. Získala jsi ten post. Jsi spojena s Nyx tak, jak ještě žádný jiný upír nebo mládě nikdy nebylo. Následuj bohyni, ať na tebe můžeme být hrdí,” řekla.

“Budu se snažit.”

“A to je všechno, co po tobě žádám. Buď požehnaná Zoey.”

“Buď požehnaná,” řekla jsem. Pak jsem se podívala na mou partu v bráně dvacet šest a snažila se nemyslet na to, že velekněžka Nyx má sny o jejím ex-válečníkovi.

***

“Babi, ahoj! Jak se cítíš?”

“Ach, ptáčátko! Dnes je mi lépe. Myslím, že ten konec bouře mě posílil. Led je krásný, ale jen v malých dávkách,” řekla babička.

“Hele, nemyslím si, že to znamená, že bys měla nějak moc spěchat zpátky na levandulovou farmu. Prosím, slib mi, že se o tebe bude sestra Marie Angela ještě chvíli starat.”

“Neboj se u-we-tsi-a-ge-ya. Zjistila jsem, že je pro mě sestra moc dobrou společností. Přijdeš za mnou dnes večer? Jak jdou věci ve Škole noci?”

“No, babi, to je ten důvod, proč ti volám. Chystám se opustit školu a jet do Benátek. Kalona a Neferet jsou tam a vypadá to, že se snaží přesvědčit Vysokou radu.”

“To je špatné, u-we-tsi-a-ge-ya. Ale nejdeš do bitvy sama, že ne?”

“V žádném případě, babi. Jede se mnou celý gang a Heath.”

“To je dobře. Nestydí se za to, že je s tebou spojený. To je přirozený řád věcí.”

Pálily mě slzy v zadní části mého krku. Babička mě měla pořád ráda, bez ohledu na to, jak strašný a podivný teď můj život je. Byla středem mého světa. “Miluju tě, babi,” vymáčkla jsem ze sebe.

“A já tebe, u-we-tsi-a-ge-ya. Nedělej si starosti o starou ženu. Zaměř se na svůj úkol. Budu tady, až se budeš vracet z vyhraného boje.”

“Mluvíš tak jistě o tom, že se vrátím vítězně.”

“Jsem si tím jista, u-we-tsi-a ge-ya. Máš přízeň bohyně.”

“Babi, měla jsem opravdu podivný sen o Kalonovi.” Ztišila jsem hlas, i když jsem byla daleko od místa, kde moje parta čekala na naše letadlo, aby vešli na palubu. “Viděla jsem, že Kalona nebyl vždy zlý. Býval Nyxin bojovník.”

Babička mlčela po několik dlouhých okamžiků. Nakonec řekla: “To zní spíš jako vize, než jako sen.”

Cítila jsem, že to co říká je pravda. “Vize! Takže to znamená, že je to pravda?”

“Ne nutně. I když to co jsi viděla, mělo mnohem větší význam, než jen obyčejný sen. Zdálo se ti to být pravdivé?”

Kousala jsem si ret a pak přiznala: “Ano, měla jsem poct, že to co vidím, byla pravda.”

“Pamatuj si. Zmírni pocity zdravým rozumem. Poslouchej své srdce, mysl a duši.”

“Snažím se.”

“Rozděl své pocity logikou a odůvodni si je. Ty nejsi A-ya. Ty jsi Zoey Redbirdová a jsi svobodná. Pokud je to příliš těžké, pohleď na své přátele, a to zejména na Heatha a Starka. Jsou s tebou spojeny, Zoey. Oni jsou, ale ne duch staré Dívky z kmene Čerokézů.”

“Máš pravdu, babi. Budu si to pamatovat. Já jsem já, a to se nezmění.”

“Zo! Nastup do letadla!” zavolal Heath.

“Musím jít, babi. Miluju tě!”

“Moje láska půjde s tebou, u-we-tsi-a-ge-ya.”

Dostala jsem se na letadlo naplněna babičky láskou. Měla pravdu. Potřebovala jsem rovnováhu. I mezi tím, co jsem věděla o Kalonovi a to co jsem si myslela, že o něm vím.

Můj kladný pocit byl posílen, když jsem se dostala do letadla. Bylo to jako první třída s obrovskými koženými sedadly, která se dala polohovat a super silné krytiny na oknech. Když jsem šla kolem nich, okamžitě jsem je zavřela.

“Venku teď slunce nesvítí, hlupáku,” řekla Afrodita.

“Jen jsem se o to chtěla postarat sama, kdyby na to náhodu někdo z vás zapomněl” udělala jsem vzdušné uvozovky kolem slova zapomněl “zavřít později.”

“Nehodlám spálit tvého bojovníka,” řekla Afrodita. “I když toho má můj válečník na práci až příliš.”

“Nikdy nebudu moc zaneprázdněný pro tebe,” řekl Darius, přičemž sklonil paži sedadla, která je oddělovala, aby se k ní mohl přitulit.

“Bleju,” řekl Erin.

“Přestěhujeme se do zadní části letadla, ať se nám z Afrodity neudělá zle,” řekla Shaunee.

“Je tady nějaké jídlo?” zeptal se Damien.

“Doufám, že ano. Dala bych si Colu.” řekla jsem a měla jsem najednou pocit, že je všechno zase normální.

“Lenobia řekla, ať si vezmeme na let vlastní, ale vsadila bych se, že bychom se tu mohly porozhlédnout, až vzlétneme a najít něco k pití,” řekl Darius.

“Vím, kde mají Colu,” řekl Stark. “Jde o letadlo, které mě přivezlo ze Chicaga. Dojdu ti pro nějakou, jakmile vzlétneme.” Pak ukázal na prázdné sedadlo vedle něj. “Sedneš si ke mně?”

“Hej, Zo!” Heath na mě zavolal ze zadní části letadla. “Zachránil jsem tady pro nás sedadla.”

Povzdechla jsem si. “Víš, co? Myslím, že si sednu sama a trochu se prospím. Pásmová nemoc je zabiják.” řekla jsem a vybrala si sedadlo mezi Heathem a Starkem.

“Beru si Xanax. Vím, jak létat,” řekla Afrodita. “Budu připravena vletět do obchodů, hned jak přistaneme v Benátkách.”

“Obchody?” zavolala Shaunee.

“Nákupy?” zeptala se Erin.

“Možná bychom to měli prozkoumat s Aphroditou,” řekla Shaunee.

“Výborný nápad, dvojče,” souhlasila Erin.

Usmála jsem se na dvojčata a sedla si do sedadla naproti Afroditě, která se na ně ušklíbla, ale rychle zahájila výčet všech nákupních možností, které jsou v Benátkách.

“Tady.” Stark mi podal deku a polštář. “V letadlech je zima. Zvlášť, když se snažíš usnout.”

“Díky,” řekla jsem. Chtěla jsem mu říct, že bych se k němu nejradši přitulila, ale věděla jsem, jak by se cítil Heath (který byl právě v nadšené debatě s Jackem o tom, zda byly lepší Mac nebo PC).

“To je v pořádku. Chápu to.” řekl Stark šeptem.

“Jsi nejlepší bojovník na světě,” řekla jsem mu.

Usmál se trochu domýšlivým úsměvem, který se mi tolik líbil a políbil mě na čelo. “Běž spát. Budu sledovat tvoje emoce. Pokud budou špatné, probudím tě.”

“Spoléhám na to,” řekla jsem.

Stočená do klubíčka s přikrývkou a polštářem, které mi dal můj válečník, jsem usnula ještě dřív, než jsme vzletěli.

Pokud se mi něco zdálo, nepamatovala jsem si to.

kapitola 33

Stevie Rae

“Pořád s tebou nesouhlasím,” řekla Lenobia.

“Ale je to moje rozhodnutí, viďte?” řekla Stevie Rae.

“Je. Jen bych si přála, abys ho přehodnotila. Dovol mi, abych šla s tebou. Nebo by tě dokonce mohl doprovodit i Drak.”

“Drak je pořád příliš zdrcený ze smrti Anastasie a vy to tu máte na starost. Při způsobu, jakým se to tu teď vyvíjí si nemyslím, že je chytré zrovna teď opustit školu,” řekla Stevie Rae. “Podívejte, budu v pohodě. Znám je. Neublíží mi, a to i v případě, že ztratili i ten poslední kousek toho, co zbylo z jejich mysli. I kdyby se mi snažili ublížit, nemohou. Zavolám zemi a pohřbím je, nebo něco podobného. Nebojte se. Předtím jsem je ovládala. Teď doufám, že se mi je podaří přemluvit, aby se se mnou vrátili. Myslím, že by jim návrat do školy mohl opravdu pomoct.”

Lenobia přikývla. “To dává smysl. Vrátit se na místo, kde se naposledy cítili normálně. Snad by tu ten pocit mohly nalézt znovu.”

“To je to, na co jsem myslela.” Stevie Rae se odmlčela a pak dodala měkkým, smutným hlasem.

“Někdy se mi to ještě vrací. Je to jako tma a je tak blízko mě, že bych se jí mohla dotknout. A vidím to i ve skupině mých mláďat - těch, kteří také našli své lidství. Není to pro ně vždy lehké.”

“Možná, že budete mít vždy na výběr. Možná, že je pro tebe a tvoje červená mláďata hranice mezi dobrem a zlem méně jasná, než pro ostatní.”

“Ale dělá to z nás špatné? Nebo bezcenné?”

“Ne, samozřejmě, že ne.”

“Tak vidíte. To je důvod, proč se musím vrátit do depa a promluvit si znovu s ostatními. Nemůžu

se k nim otočit zády. Zoey se taky ke Starkovi neotočila zády, i když mě střelil, což od něj mimochodem nebylo moc pěkné, ale nakonec to všechno dopadlo dobře.”

“Budeš dobrou velekněžkou, Stevie Rae.”

Stevie Rae se začervenala. “Já nejsem doopravdy velekněžka. Jen jsem teď všechno, co mají.”

“Ne, ty jsi velekněžka. Věřím v to. Věř tomu i ty.” Usmála se na Stevie Rae. “Takže kdy se vrátíš do depa?”

“Až si budu jistá, že jsou tady červená mláďata zabydlená. Víte, až dostanou všichni pokoje, získám pro ně věci, a tak. Plus musí být všichni vráceni do svých tříd. Což bude problém, protože se třídy mění každý semestr. Ale chci se tam vrátit ještě dneska.”

“Dnes v noci? Jsi si jistá? Neměla bys počkat alespoň do zítřka? Neměla by ses tu taky nejdřív zabydlet?”

“No, pravda je, že nevím, jestli se tady můžu doopravdy usadit.”

“Samozřejmě, že můžeš. Škola noci je tvůj domov.”

“Byl to náš domov. Teď je nám lépe, když během dne odpočíváme v zemi.” Stevie Rae se na ni nervózně usmála. “Zní to jako hláška z jednoho z těch hloupých béčkových filmů, že?”

“Ne, vlastně to dává smysl. Zemřeli jste. Když se to stane, naše orgány se vrátí zemi. I když jste byly vzkříšeni, stále máte spojení se zemí.” Lenobia zaváhala. “Pod hlavní budovou Školy noci je suterén,” řekla. “Slouží pro skladování a není příliš obyvatelný, ale kdybychom na tom trochu zapracovali…”

“Možná,” řekla Stevie Rae. “Zjistím, co se s mláďaty stalo v depu. Opravdu jsme to tam měli rádi a opravdu jsme to tam vylepšili. Je to tam pěkné.”

“Nepředpokládám, že by byl problém v tom vozit každý den mláďata tam a sem. Lidské děti to dělají každý den.”

Stevie Rae se usmála. “Velká žlutá limuzína!”

Lenobia se zasmála. “Ať tak či onak, budeme s tvojí skupinou počítat. Jste součástí Školy noci. Je to váš domov.”

“Domov..to zní hezky,” řekla Stevie Rae. “Dobře, dobře, radši si pospíším, jestli se chci ještě dneska dostat do depa před východem slunce.”

“Ujisti se, že budeš mít dostatek času. Nechci, aby ses tam moc zdržela. Nad Oklahomou má dnes svítit slunce. Travis Mayer dokonce hlásil, že by dnes mohla dostat teplota nad bod mrazu dost dlouho na to, abychom se zbavili toho ledu.”

“Trav je můj oblíbený meteorolog. Nemusíte se bát. Vrátím se ještě před svítáním.”

“Výborně, pak mi budeš muset říct, jak to dopadlo.”

“Půjdu rovnou sem.” Stevie Rae začala vstávat, ale pak si to rozmyslela. Musela se na něco zeptat Lenobie - i když to byla podivná otázka - prostě se musela zeptat. “Ehm, no, Krakouni byly dost špatní, viďte?”

Lenobiin výraz se z klidného změnil ve výraz odporu. “Modlím se, aby je Nyx vykázala z této oblasti, když byl jejich otec nucen uprchnout z Tulsy.”

“Už jste o nich někdy slyšela předtím? Myslím, víte před tím, než Kalona povstal ze země.”

Lenobia zavrtěla hlavou. “Ne, nevěděla jsem o nich nic. Ani jsem nikdy neslyšela legendy Čerokézů. Ale jednu věc o nich vím jistě.”

“Opravdu? Co to je?”

“Jsou zlý. Bojovala jsem se zlem už dřív a oni byly další z těch temných tváří.”

“Myslíte si, že jsou úplně špatní? Myslím tím, že mají přece i lidskou část.”

“Myslíš tím jejich lidskou nesmrtelnou část?”

“Jo, to jsem myslela.”

“Jsou nesmrtelní a jsou všemi svými částmi zlý.”

“Ale co když Kalona nebyl vždy takový, jaký je teď? Odněkud přece musel přijít. Možná byl dřív dobrý, a pokud je to pravda, pak by se dalo dobro najít i v Krakounech, ne?”

Lenobia Staevie Rae tiše studovala, než jí odpověděla. Pak tiše, ale přesvědčivě promluvila.

“Kněžko, vím, že s nimi máš soucit, kvůli tomu co se stalo tobě a červeným mláďatům. Vnímáš zlo jinak. Ale ono existuje v našem světě. Existuje i na Onom světě. Je tam stejně hmatatelné, jako je tady. Je velký rozdíl mezi dítětem a tvorem zplozeným zlem při znásilnění.”

“Tohle mi v podstatě řekla i sestra Marie Angela.”

“Ta jeptiška je moudrá žena.” Lenobia se odmlčela a pak pokračovala. “Stevie Rae je tady něco, co bych měla vědět?”

“Ach, ne!” řekla spěšně. “Jen jsem tak přemýšlela, to je všechno. Víte, o dobru a zlu a o rozhodnutí, která děláme. Přemýšlela jsem, jestli si i Krakouni mohou zvolit stranu.”

“Kdyby tu schopnost měli, rozhodli se pro zlo už dávno,” řekla Lenobia.

“Jo, jsem si jistá, že máte pravdu. Dobře, dobře. Už raději půjdu. Vrátím se hned sem. Uvidíme se před svítáním.”

“Budu se těšit na setkání s tebou. Ať tě Nyx provází, kněžko. Buď požehnána.”

“Buď požehnána.” Stevie Rae spěchala ze stáje, jako kdyby se vzdáleností od slov co řekla, mohla vzdálit i od své viny. Co by si o ní Lenobia myslela, kdyby jí řekla o Rephaimovi? Musela držet jazyk za zuby a zapomenout na něj. Ale jak na něj mohla zapomenout, když ho nejspíš uvidí znovu, až půjde zpátky do depa?

Neměla ho tam posílat. Měla přijít na něco jiného. Nebo ho měla prozradit!

Ne, už bylo příliš pozdě o tom teď přemýšlet. Teď všechno co mohla Stevie Rae udělat bylo zkontrolovat škody. Za prvé si musí promluvit s červenými mláďaty. Pak se bude teprve zabývat Rephaimem. Znovu.

Samozřejmě, třeba nemusel mít potíže. Mláďata ho nemusela najít. Nevoněl jako jídlo a on nebyl ve stavu, že by na ně zaútočil. Pravděpodobně se skryl v nějakém kamrlíku v tunelu a léčil si svoje zranění. Nebo byl mrtvý. Kdo ví, co se stalo s Krakounem, pokud dostal infekci do jeho zranění. Stevie Rae si povzdechla a vytáhla svůj telefon z bundy s kapucí. Modlila se, aby byl v tunelech signál a napsala zprávu Nicole.

Musím tě dnes večer vidět. Nemusela na odpověď čekat dlouho.

Jsem zaneprázdněná. Za chvíli bude svítat. Stevie Rae se zamračila na telefon a odpověděla.

Budu tam před svítáním. Přecházela sem a tam, dokud jí Nicole neodepsala.

Buď tam v 6.

Stevie Rae zaskřípala zubama. Šest hodin bylo jen hodinu a půl před svítáním. Zatraceně. Nicole jí tak strašně štvala. Byla opravdu ten největší problém tam dole. Zbytek mláďat ji jen následovalo. Nebyla moc hezká, ne jako ona. Stevie Rae si Nicole pamatovala už z doby, než zemřela. Byla průměrná dívka a to se nezměnilo ani po její smrti. Vlastně se to ještě zhoršilo. Takže to, co Stevie Rae potřebovala teď udělat, bylo dostat Nicole. Pokud by se otočila ke zlu zády, pak by ji pravděpodobně zbytek mláďat následovalo.

Ok. Napsala jí Stevie Rae. Pak dodala: Děje se něco zvláštního?

Zadržela dech a čekala, až se telefon rozezní. Nicole by jí mohla napsat, že našla Krakouna. To by pravděpodobně znamenalo, že je Rephaim v pořádku. Nebo by to taky znamenalo, že ho hned bez přemýšlení zabili. Ať tak, či onak, vyžvanila by to Stevie Rae, aby vypadala všemocně a bezstarostně.

Jen hledáme jídlo. Živé jídlo. Chceš se přidat?

Stevie Rae věděla, že by bylo k ničemu, aby Nicole připomínala, že nemají lovit živé lidi. Dokonce i jíst bezdomovce je zlé. Nebo okrádat ( koho se jim zlíbí, sledovat je a pak ukrást věci z jejich aut). Prostě odpověděla zpět: Ne, sejdeme se v 6. Hahahahahaha

Stevie Rae strčila telefon zpátky do kapsy. Bude to dlouhá noc a to zejména proto, že do svítání bude od jejich schůzky zbývat jen hodina a půl.

Rephaim

“Tak tohle je plán ptačí chlape. Co ty na to?” Neohlášeně a nezvaně do pokoje Stevie Rae vtrhla vůdkyně červených mláďat Nicole. Kopla do jeho postele a probudila ho. Pak začala mluvit o svém plánu, kdy Stevie Rae chytí do pasti na střeše budovy.

“I kdyby jste v blízkosti východu slunce nalákaly Červenou na střechu budovy, jak ji tam hodláte udržet?”

“První část je jednoduchá, protože to není jen tak nějaká budova. Je to tahle budova. Jsou tam dvě kruhové věže, obě krásné vyzdobené dekoracemi a různými nesmysli z té doby, kdy se tahle budova opravdu používala. Je tam otevřené nebe, protože je to na střeše. Našli jsme velké železné mříže, kterými ji spoutáme. Není možnost, jak by se z toho mohla dostat. Je silná, ale není tak silná, aby přelomila železo. Navíc po celou dobu tam nebude ani kousek země, který by jí mohl nějak pomoct. Bude v pasti. Když vyjde slunce bude se smažit jako hamburger.”

“A proč by měla chodit na střechu? I když je to střecha téhle budovy.”

“To je ještě jednodušší. Ty budeš ta příčina, proč půjde nahoru.”

Rephaim neodpověděl. Nemohl se dostat z šoku a tak vybíral svá slova opatrně.

“Proč myslíš, že by kvůli mně přišla Červená na střechu budovy těsně před úsvitem? A jak bych toho já mohl být schopný? Nejsem dost silný, abych ji přemohl a pak tam odnesl,” řekl a snažil se, aby to znělo spíš znuděně než zvědavě.

“To nebude nutné. Zachránila tě. A musela to udělat bez vědomí ostatních. A to zní, jako by k tobě něco cítila. Možná i víc než jen něco.” Nicole se vysmívala tomu pomyšlení. “Stevie Rae je ubohá. Vždycky si myslela, že může zachránit svět přesně, jako to chce udělat teď. To je důvod, proč je tak hloupá, aby se sem vrátila před úsvitem. Myslí si, že nás může zachránit. Fajn, ale my nechceme být spaseni!” Nicole se začala smát a při tom smíchu Rephaim uviděl, jak jí proběhlo očima Neferetina temnota. Nakazila její výraz tak, že její smích začal přecházet v hysterii.

“Proč si myslíš, že vás chce zachránit?”

Rephaimova otázka způsobila, že se Nicole přestala smát, jako by ji udeřil přes obličej.

“Co? Ty si myslíš, že nás nechce zachránit?” Tak rychle, že to jeho mysl nestačila zpracovat, přiskočila k posteli a chytila jeho nezraněnou ruku za zápěstí. “Tak se podíváme, co si myslíš?”

Dívala se na něj a do jeho paže vystřelovalo teplo, jak se dostávala do jeho mysli skrz jeho tělo i duši. Rephaim se soustředil jen na jednu věc. Jeho hněv.

Nicole pustila jeho zápěstí a udělala od něj krok zpět. “Páni,” zasmála se nepříjemně. “Ty jsi opravdu naštvaný. Co se děje?”

“Jsem naštvaný kvůli tomu, že jsem zraněný a musím se zabývat dětmi a jejich hloupými hrami!”

Nicole, ustoupila z jeho osobního prostoru a zavrčela: “To není hloupá hra! Chceme se zbavit Stevie Rae, takže uděláme to, co udělat musíme, abychom pak mohly Neferet říct, že jsme to zvládli. A ty budeš hezky hodný a pomůžeš nám jí dostat nebo tě tady máme nechat a přistoupit k plánu B?”

Rephaim neváhal. “Co chceš, abych udělal?”

Úsměv Nicole mu připomínal ještěrku. “Ukážeme ti schody do jedné z věží-na druhé straně té střechy roste stupidní strom. Nebude mít šanci, aby přišla na nějaký způsob jak se dostat k tomu stromu a použít ho jako štít k tomu, aby přežila. Půjdeš do druhé věže a budeš čekat. Všechno bude zničené, jako bychom tě vlekli potom, co jsme na tebe narazili. Všechno kolem bude pokryté uschlou krví. Což je přesně to, co bude chtít vědět Stevie Rae, ale já jí ujistím, že stále žiješ. Stěží.”

“Půjde tam nahoru, aby mě zachránila,” řekl Rephaim dokonale bezcitným hlasem.

“Znovu. Jo. Spoléhám na to. Jakmile se dostane na střechu, jen zůstaneš schoulený. Pak připevníme mříže k věži a uvězníme jí. Pak vyjde slunce. Stevie Rae shoří. Pak tě pustíme. Jednoduché, viď.”

“To bude makačka,” řekl Rephaim.

“Jo, podívej. Jestli se na poslední chvíli rozhodneš, že nejsi s námi, pak bude po všem. Kurtis a Starr ti nakopou zadek a hodíme tě do tý věže stejně. Budeš pro nás pracovat tak jako tak. Ty jsi totiž plán B. Jen v tom druhém případě, budeš trochu mrtvější.”

“Jak jsem ti řekl už dřív. Můj otec mi přikázal, přivést mu Stevie Rae.”

“Jo, ale já tady nikde tvýho tátu nevidím.”

“Nevím, proč se mnou hraješ tuto hru. Jak již víte, můj otec mě neopustil. Vrátí se pro svého oblíbeného syna. Když pro něj budu mít Stevie Rae.”

“A nebude mu vadit, že bude trochu na uhel?”

“Stav jejího těla se mě netýká, pokud bude v mém držení.”

“No, tak jí budeš mít. Nechci ji sníst, takže její tělo nepotřebuju.” Naklonila hlavu na stranu a sjela ho oceňujícím pohledem. “Viděla jsem uvnitř tvé hlavy, že si hajzl, taky jsem viděla, že jsi naštvaný, ale taky jsem viděla, že se cítíš z něčeho vinný, jako peklo. Co to znamená?”

“Měl bych být teď u otce. Na jeho straně. Cokoliv jiného je nepřijatelné.”

Jejímu smíchu chyběl humor. “Jsi syn svého otce, ne?” Odhrnula deku, která sloužila jako dveře do místnosti. Když odcházela, zavolala zpátky: “Trochu se vyspi. Máš ještě pár hodin předtím, než přijde. Pokud budeš něco potřebovat, bude tu pro tebe Kurtis se svou velkou zbraní. Obstará ti cokoliv budeš chtít. Jen tu zůstaň, dokud tě nezavolám. Máš to?”

“Ano.”

Červené mládě odešlo a Rephaim se stočil zpátky do svého hnízda, které si udělal z postele Stevie Rae. Předtím, než se oddal léčivému spánku, jeho jediná myšlenka byla, že by si přál, aby ho tenkrát Červená nechala pod tím stromem zemřít.

kapitola 35

Stevie Rae

Stevie Rae věděla, že zemře a tentokrát to bude nadobro. Byla vyděšená. Měla větší strach, než když tenkrát krvácela a její život se vytrácel v Zoeyně náručí. Tenkrát byla obklopena svými přáteli. Tentokrát to bylo jiné. Tentokrát to byla zrada a ne biologický akt.

Bolest v hlavě byla strašná. Natáhla ruku a opatrně si sáhla zezadu na svou hlavu. Její ruka byla celá od krve. Její myšlenky byly zmatené. Co se stalo?

Stevie Rae se pokusila posadit, ale dostala závrať. Zasténala a začala zvracet. Když zvracela svoje vnitřnosti, plakala bolestí, kterou jí ten pohyb způsobil. Pak se zhroutila na bok na druhou stranu od zvratků. Když přestala vidět rozmazaně, podívala se na železnou klec nad ní a pak se zadívala na oblohu, která přestala být šedá a byla stále víc a víc modrá.

Snažila se vzpomenout si. Panikařila a dýchala krátce a mělce. Uvěznili ji tu a slunce vychází! Dokonce i teď s klecí, která byla nad ní, nemohla té zradě Stevie Rae uvěřit.

Projela jí další vlna nevolnosti a ona zavřela oči a snažila se získat ztracenou rovnováhu. Tak dlouho, jak dlouho měla zavřené oči, mohla kontrolovat hrozné závratě a udržela si jasnou mysl.

Červená mláďata to udělala. Nicole měla zpoždění na jejich setkání. Ne, že by jí to nějak šokovalo, ale Stevie Rae byla naštvaná a nechtěla na ní čekat, tak se rozhodla odejít z prázdných tunelů zpátky do Školy noci, když Nicole a Starr konečně vstoupili do suterénu. Smáli se a žertovali spolu. Zřejmě se právě nakrmili. Jejich tváře byly růžové a jejich oči zářili červeně od čerstvé krve. Stevie Rae se s nimi pokusila promluvit. Vlastně se je snažila přesvědčit k návratu do Školy noci s ní.

Dvě červená mláďata strávila dlouhý čas tím, že jí odpovídali sarkasticky a dávali jí trapné výmluvy, proč s ní nepůjdou: “Ne, upíří mláďata nás nenechají jíst nezdravé potraviny a my jsme na tom závislí” nebo “Vysoká škola Willa Rogerse je na páté ulici, viď? Takže když půjdu do Školy noci, můžu si tam skočit na svačinku?”

Přesto se snažila být vážná a dát jim dobrý důvod k návratu do školy. Byl to jejich domov. Ale byla tam hlavně ta věc s upíry, o které nevěděli a o které dřív nevěděla ani Stevie Rae. Oni potřebovali Školu noci.

Vysmáli se jí a říkali jí stařeno. Říkali jí, že v depu zůstanou a že se jim tam líbí. Hlavně teď, když je to tam jejich.

Pak Kurtis přišel do suterénu. Dýchal těžce a vzrušeně. Stevie Rae si vzpomněla, že z něj měla špatný pocit, když ho uviděla po proměně. Pravda je, že ho nikdy neměla ráda, ani před smrtí. Byl velký, hloupý pasák prasat ze severovýchodní Oklahomy, který si v podstatě myslel, že ženy jsou ještě jeden stupeň pod prasatama na vidláckém žebříčku: Jakou cenu máš?.

“Hej, našel jsem ho a kousnul ho!” prakticky to zakokrhal.

“Tu věc? Děláš si srandu. Smrděl hrozně,” řekla Nicole.

“Hm, a jak si ho udržel v klidu, zatímco sis na něm pochutnával?” zeptal se Starr.

Kurtis si otřel ústa rukávem. Skvrna krve na jeho košili a vůně krve zasáhla Stevie Rae a naprosto ji šokovala. Rephaim! To byla krev Rephaima.

“Nejdřív jsem ho omráčil. Nebylo to těžké, když byl pomlácený a navíc měl zlomené křídlo.”

“O kom tom mluvíš?” vyštěkla Stevie Rae na Kurtise.

Tupě na ni zamrkal. Už se chystala ho chytit a třást s ním nebo dokonce otevřít zemi a donutit ho ji polykat, jako velký hloupý osel, když konečně odpověděl.

“Mluvím o ptačím chlapovi. Jak mu říkáte, Krakoun? Jeden se tu objevil. Našli jsme ho u depa. Nikki a Starrovi se udělalo špatně z jeho pachu, tak šli ven najít si nějaké maso k jídlu na noční Taco Bell. Ale já měl chuť na kuře, tak jsem se za ním vydal. Byl na střeše v rohu jedné z věží. Na druhé straně než roste ten strom.” Kurtis zvedl svojí levici a ukázal vzhůru. “Ale já ho dostal.”

“Chutnal tak hnusně, jak smrděl?” zeptala se šokovaně Nicol a její odpor byl tak zřejmý jako její zvědavost.

Kurtis pokrčil svalnatými rameny. “Hele já sním cokoliv. Nebo kohokoliv.”

Všichni se začali smát. Všichni kromě Stevie Rae.

“Máte Krakouna na střeše?”

“Jo. Nevím ale, jak se zrovna tam ale do pekla dostal. Hlavně, když byl celý pomlácený a zlámaný.” Nicole na Stavie Rae zvedla obočí. “Říkala si, že je v pořádku vrátit se do Školy noci, protože Neferet a Kalona jsou pryč. Vypadá to, že za sebou nechaly nějaký sračky, viď? Možná, že doopravdy nejsou pryč.”

“Jsou pryč,” řekla Stevie Rae a už se pohybovala ke dveřím do sklepa. “Takže se nikdo z vás se mnou nevrátí do Školy noci?”

Tři hlavy sebou tiše třásly sem a tam a jejich červené oči sledovaly každý její pohyb.

“A co ostatní? Kde jsou?”

Nicole pokrčila rameny. “Tam, kde chtějí být. Jestli nějaké z nich uvidím, řeknu jim, žes nám nabízela návrat do Školy noci.”

Kurtis se zasmál. “Hej, to je dobrý. Tak se všichni vraťme do Školy noci! Ale je to to, co doopravdy chceme udělat?”

“Podívejte, musím jít. Za chvíli vyjde slunce. Ale nebudu o tom s vámi mluvit. Možná víte, že můžu přivést ostatní červená mláďata, která mají zpátky svou lidskost sem, i když budou oficiální částí Školy noci. A když se tak stane, můžete se k nám připojit a jednat správně nebo budete muset odejít.”

“A co tohle: Ty si budeš držet svoje mláďátka hezky ve škole a my zůstaneme tady, protože tu teď žijeme,” řekl Kurtis.

Stevie Rae se zastavila na své cestě k východu. Skoro jako by to byla její druhá přirozenost, představovala si, že je strom s kořeny, které jí prorůstaly dolů do neuvěřitelné země. “Země, prosím přijď ke mně.” V suterénu a ještě k tomu v podzemí, kde byla obklopena svým živlem, to bylo jednoduché. Energie jí projela tělem. Jak mluvila, země zaburácela a třásla se silou jejího podráždění. “Řeknu vám to už jen jednou. Jestli sem přivedu má červená mláďata, bude to nás domov. Můžete jednat správně a zůstat. Pokud to neuděláte, budete muset odejít.” Dupla nohou a celý suterén se otřásl, omítka padala z nízkého stropu. Pak se Stevie Rae zhluboka nadechla a snažila se tím uklidnit. Představila si všechnu energii a poslala jí ze svého těla zpět do země. Když znovu promluvila, její hlas zněl normálně a země se už netřásla. “Takže se rozhodněte. Vrátím se zítra večer. Mějte se.”

Aniž by jim věnovala další pohled, Stevie Rae spěchala ven ze sklepa bludištěm suti a kovovým roštů, které byly nahodile pohozené kolem suterénu. Došla až ke kamenným schodům, které vedly na železniční trať, která bývala prosperujícím nádražím, a poté na ulici a na parkoviště. Musela být opatrná, když spěchala po schodech nahoru. Zastavila se a podívala se na námrazu. Slunce skutečně vyjde a k večeru bude díky vysokým teplotám všechen led roztátý.

Rozhlédla se po parkovišti. Pak se podívala na střechu nádraží, která se používala k tomu, aby na cestující nepršelo. Vzhlédla výš a výš.

Budova vypadala strašidelně. Bylo tu všechno. Zoey by to popsala jako něco podobné Gotham city. Stevie Rae si myslela, že je to spíš víc jako když se Blade ocitne v Amityville hororu. Ne, že by neměla ráda tunely pod budovou, ale bylo tam něco s kamenným exteriérem a zvláštními motivy ve stylu art deco, co ji nutilo utéct ven.

Samozřejmě, měla zvláštní pocit, protože se obloha už začala měnit z černé na šedou s příchodem svítání. Při zpětném pohledu si uvědomila, že jí to mělo zastavit. Měla se otočit a sešplhat zpátky po schodech, vlézt do auta a rychle jet do Školy noci.

Místo toho však vešla přímo do cesty svému osudu a Zoey by řekla do parádního průšvihu. Věděla, že uvnitř hlavní části depa byly točité schody, které vedly přímo na jednu věž. Prozkoumala to tam během těch týdnu, co tady žila. A žádná zatracená jiná cesta tam nahoru nevedla. Byla tady ale šance, že půjde kolem nějaké červené mládě, která zrovna nebude v posteli, uvidí ji tam a zjistí pravdu.

Plán B ji vedl ke stromu, který tu byl zřejmě jako dekorace, ale byl už dávno zarostlý tak, že jeho kořeny sahaly až k parkovišti. Díky tomu, že byl všude led, byl přístup na strom ještě lehčí, než obvykle. Bez listů nepoznala, o jaký druh stromu jde. Byl ale dost vysoký na to, aby jeho větve kartáčovaly střechu depa v blízkosti první věže, která byla na přední straně střechy budovy. Bylo to pro ni dost vysoko.

Pohybovala se rychle. Stevie Rae přešla ke stromu a chytila se nejbližší větve. Vydrápala se na

úhlednou, holou větev a postupovala, dokud se nedostala ke kmenu stromu. Odtud šplhala výš a výš a tiše děkovala Nyx za velkou sílu, kterou má jako červená upírka, protože kdyby byla normální mládě nebo i upír, nikdy by nebyla schopna se vyšplhat nahoru.

Když byla tak vysoko, jak to jen šlo, Stevie Rae shromáždila svoje síly a skočila na střechu. Nechtěla ztrácet čas hledáním první věže. Prasečí kluk říkal, že byl Rephaim v koutu nejdále od stromu. Šla přes střechu na druhý konec budovy a pak vylezla na zídku, aby se mohla podívat dolů do kruhového prostoru.

Byl tam. Zkroucený v rohu věže. Rephaim tam ležel nehybně a krvácel.

Bez váhání Stevie Rae přehodila nohy přes kamennou zídku a pak klesla na čtyři, aby se dostala k němu.

Byl stočený do klubíčka a jeho paže se kolébala ve špinavé pásce. Na jeho paži viděla, jak mu někdo přesekl kůži, což bylo zřejmě, když se z něj Kurtis krmil. Ačkoliv ten by se neobtěžoval ho říznout. Pach jeho nelidské krve naplnil věž, ve které byl. Uvolnila obvaz, který znehybňoval jeho křídla. Byly to kusy ručníků nasáklé jeho krví. Přikryla jimi jeho tělo. Měl zavřené oči.

“Hej, Rephaime, slyšíš mě?”

Při zvuku jejího hlasu okamžitě otevřel oči. “Ne!” Řekl a snažil se posadit.

“Vypadni odsud. Je to past-”

Pak ucítila tupou bolest vzadu na hlavě a už si jen pamatovala, jak padala do temnoty.

***

“Stevie Rae, musíš se probudit. Musíš se pohybovat.”

Ucítila, jak jí někdo třese ramenem a poznala Rephaimův hlas. Opatrně otevřela oči. Už se jí netočil svět, ačkoliv cítila, jak jí tepe v hlavě.

“Rephaime,” řekla chraplavě. “Co se stalo?”

“Použili mě, aby tě chytili,” řekl.

“Tys mě chtěl chytit do pasti?” Její nevolnost se trochu zlepšila, ale měla pocit, jako by byla ve zpomaleném filmu.

“Ne. Jen jsem se chtěl vyléčit a pak se dostat zpátky k otci. Dali mi na výběr.” Vstal. Pohyboval se strnule, byl ohnutý v pase. Nutila ho k tomu železná mříž, která byla příliš nízká. “Hýbej se. Máš málo času. Slunce už stoupá.”

Stevie Rae se podívala na oblohu a viděla krásné pastelové barvy, které byly přítomny při svítání. Pomyslela si, jak je to krásné. Pak jí ale světlá obloha naplnila absolutní hrůzou. “Ach, bohyně! Pomoz mi vstát.”

Rephaim jí podal ruku a vytáhl ji na nohy. Nejistě stála vedle něj. Byl stále ohnutý. Zhluboka se nadechla, zvedla ruce a sevřela chladné železo. Zatlačila. Trochu to zarachotilo, ale nepohnulo se to.

“Jak to zavřeli?” zeptala se.

“Řetězy. Měli zahnutý řetěz, který hodili přes hranu kovu a poté je zajistili za něco na střeše, aby nešli vytáhnout nahoru.”

Stevie Rae znovu zatlačila proti mřížím. Opět zarachotili, ale drželi pevně. Byla uvězněna na střeše a slunce stoupalo! Shromáždila všechny síly, chytila mříže a zatáhla. Snažila se je posunout na jednu stranu tak, aby mohla prolézt. S každou sekundou byla obloha jasnější. Kůže Stevie Rae se zachvěla, jako kůže koně při klusu.

“Zlom ten kov,” řekl Rephaim. “Tvoje síla to dokáže.”

“Jo dokázala by. Kdybych byla v podzemí nebo na zemi.” řekla a lapala po dechu, když pokračovala v boji proti kovové kleci. “Ale takhle mohutná budova mě odtrhla od mého živlu. Nejsem dost silná.” Podívala se z nebe na jeho rudé oči. “Nejspíš by ses měl postavit dál ode mě. Shořím a nevím, jak velké plameny to budou. Bude tu ale pěkné horko.”

Dívala se, jak Rephaim odstoupil a s rostoucím pocitem beznaděje dál zápolila s kovem. Její prsty začaly syčet a Stevie Rae se kousla do rtu, aby nezačala ječet bolestí…

“Tady. Kov je tady zrezivělý a tenký.”

Stevie Rae stáhla ruce dolů a automaticky je strčila pod své paže. Sklonil se a couval a ona k němu přispěchala. Viděla zrezlý kov a popadla ho oběma rukama. Z jejích rukou se začalo kouřit a pak i z jejích zápěstí.

“Ach, bohyně!” vydechla. “Nezvládnu to. Jdi ode mě Rephaime, už začínám-”

Místo toho, aby běžel dál od ní, šel k ní ještě blíž. Tak blízko jak jen mohl a roztáhl svá křídla. Tím na Stevie Rae padl stín. Zvedl nezraněnou ruku a uchopil zrezivělý kov. “Mysli na zem. Soustřeď se. Nemysli na slunce a nebe. Zatlač se mnou. Teď hned!”

Ve stínu jeho křídel Stevie Rae popadla kov na jedné straně. Zavřela oči a ignorovala, jak jí slunce spaluje prsty. Ignorovala i citlivost kůže, která na ní křičela, ať se hned běží schovat. Ať běží kamkoliv, jen dál ze slunce! Místo toho myslela na zemi, klidnou a chladnou, která na ní čekala jako milující máma. Stevie Rae zatáhla.

S kovovým zaskřípáním se kov rozbil, takže se tam uvolnil otvor velký pro jednu osobu, pustila kov.

Rephaim ustoupil. “Jdi.” řekl. “Rychle.”

V okamžiku, kdy se Stevie Rae dostala ze stínu jeho křídel, její kůže zrudla. Doslova. Začalo se z ní kouřit. Instinktivně si lehla na zem a skulila se do klubíčka. Zakryla si obličej rukama.

“Nemůžu!” Vykřikla. Hlas měla prosáklý bolestí a panikou. “Shořím.”

“Shoříš, jestli tady zůstaneš.” řekl.

Pak se vytáhl otvorem a byl pryč. Nechal ji tam. Stevie Rae věděla, že měl pravdu. Musela se dostat ven. Nemohla se ale zbavit ochromujícího strachu. Bolest byla příliš velká. Bylo to jako by se jí krev v žilách vařila. Když si myslela, že už to dál nesnese, padl na ní malý chladný stín.

“Vezmi mě za ruku!”

Stevie Rae vzhlédla a mžourala proti krutému slunci. Byl tam Rephaim. Krčil se na kleci a jeho křídla byla nad ní rozevřená. Blokoval slunce tak, jak to bylo možné. Jeho nezraněná paže byla napřažená k ní.

“Teď, Stevie Rae! Udělej to!”

Následovala jeho hlas a v chladu stínu z jeho temných křídel k němu natáhla ruku. Nemohl ji vytáhnout sám. Byla příliš těžká a on měl jen jednu zdravou ruku. Takže se druhou rukou chytila kovu a vytáhla se s jeho pomocí nahoru.

“Pojď ke mně. Zaštítím tě.” Rephaim rozevřel svá ochranná křídla.

Bez zaváhání Stevie Rae vstoupila do jeho objetí. Zabořila hlavu do peří na jeho hrudi a objala ho. Ovinul ji svým křídlem a zvedl jí.

“Dostaň mě ke stromu!”

Potom se rozběhl kolébavým a kulhavým pohybem. Běžel přes střechu. Hřbety rukou Stevie Rae byly odkryté. Stejně jako její krk a ramena. Všechno na ní hořelo. Se zvláštním pocitem, jako by byla mimo své tělo ji napadlo, co je to za hrozný zvuk, který jí zvonil v uších. Překvapeně si uvědomila, že je to její hlas. Křičela bolestí, hrůzou a hněvem.

Na okraji střechy zakřičel: “Drž se. Skočím na strom.” Krakoun skočil. Jeho tělo se zřítilo a točilo se kvůli nedostatku rovnováhy. Narazil do stromu.

Adrenalin pomohl Stevie Rae udržet se na něm. Cítila vděčnost za to, že jeho tělo bylo tak lehké.

Zvedla ho, čímž se dostala mezi Rephaima a strom. S kůrou na zádech mu řekla: “Snaž se udržet na stromě, zatímco já nás snesu domů.”

Jak klesali dolů, kůra Stevie Rae roztrhla puchýře a ty začali krvácet. Zavřela oči a cítila zemi. Byla klidná, chladná a čekala jen na ní.

“Země, pojď ke mně. Otevři se a zaštiť mě.”

Ozval se zvuk, jako od páry a země u paty stromu se otevřela právě včas, aby Stevie Rae a Rephaim proklouzli do chladné a tmavé země.

kapitola 36

Zoey

Když Afrodita začala křičet, Zoey myslela jen na jednu věc. “Duchu, pojď ke mně!” Poručila. Duch ji okamžitě naplnil jeho klidnou přítomností. “Pomoc Afroditě uklidnit se.” Cítila, jak ji prvek opustil a téměř okamžitě se Afroditiny výkřiky uklidnily. Už jen vzlykala a vzdychala.

“Dariusi, potřebuju okamžitě číslo na Lenobii. Teď hned!”

Darius držel Afroditu v náručí, ale poslechl Zoey. Vytáhl telefon z kapsy džínsů a hodil jí ho. “Je to v kontaktech.”

Snažila se uklidnit svoje ruce, aby se jí tolik netřásly. Našla číslo v kontaktech a vytočilo číslo Lenobie. Zvedla to hned po prvním zazvonění.

“Dariusi?!”

“Tady Zoey. Máme problém. Kde je Stevie Rae?”

“Šla do depa, aby se pokusila promluvit s ostatními červenými mláďaty. Čekala jsem na ní až do teď, ale už svítá.!

“Je v průšvihu.”

“Hoří!” vzlykala Afrodita. “Ona hoří!”

“Je někde venku. Afrodita říká, že hoří.”

“Ach, bohyně! Můžeš mi říct ještě něco?”

Slyšela jsem, jak se Lenobia dala do pohybu. “Afrodito, můžeš mi říct kde je Stevie Rae?”

“N-ne. Je venku.”

“Ona neví kde je, jen to, že je někde venku.”

“Najdu ji,” řekla Lenobia. “Zavolej mi, jestli Afrodita ještě na něco přijde.”

“Zavolej mi, jakmile bude Stevie Rae v bezpečí,” řekla jsem, neschopna dojít k jakémukoliv jinému výsledku. Lenobia mi to položila.

“Pojďme dovnitř Afrodito, tam se tím budeme moct zabývat lépe,” řekla Erce. Vedla nás cestou ven z lodi do uzavřené budovy. Tato budova nebyla letištní hangár. Byla stará a byla

vyrobena z kamene. Skoro jsem ani neměla čas, aby se mi ulevilo, že je Stark chráněn před sluncem. Darius vyváděl Afroditu z lodi a všichni jsme spěchali s Erce klenutým průchodem.

Stark zůstal po mém boku, když jsme se rozběhly, abychom udrželi krok s Erce. “Afrodita je otisknutá se Stevie-Rae. To je ta druhá červená upírka.” vysvětlila jsem.

Erce přikývla, otevřela obrovské dřevěné dveře a pokynula Dariovi, aby Afroditu odnesl dovnitř. “Lenobia mi řekla o jejich otisku.”

“Co můžete udělat, abyste jí pomohly?”

Vstoupili jsme do velké haly. Budila dojem ohromného bohatství. Byly tam neuvěřitelně vysoké stropy a lustry. Samé lustry. Erce spěchala před námi chodbou a zabočila do salonku. “Dejte ji támhle na pohovku.”

Všichni jsme se shlukli kolem pohovky a tiše Afroditu pozorovali. Erce se ke mně otočila a pošeptala: “Není nic, co by se dalo udělat pro člověka, pokud upír, s kterým je otisknutá trpí. Bude cítit se Stevie Rae bolest, dokud nepomine nebo dokud nezemře.”

“Ona?” vyjekla jsem. “Stevie Rae nebo Afrodita?”

“Jedna nebo obě. Upír může přežít událost, když zemře jeho choť.”

“No, do prdele,” zamumlal Heath.

“Moje ruce!” vzlykala Afrodita. “Hoří mi ruce!”

Nemohla jsem to vydržet a šla k ní. Byla stále v Dariově náruči. Válečník seděl na pohovce, pevně ji držel a něco jí šeptal do ucha. Jeho tvář byla bledá a ponurá. Jeho oči mě prosili, abych jí pomohla. Vzala jsem jednu její ruku. Cítila jsem, jak byla abnormálně teplá. “Nehoříš. Podívej se na mě, Afrodito. To se neděje tobě. To se děje Stevie Rae.”

“Jo, já vím, jak se cítíš.” Heath byl najednou vedle mě, klečel na jednom koleně a držel Afroditu za druhu ruku. “Je to na hovno, být otisknutý, když se stane něco špatného s tvým upírem. Ale neděje se to tobě. Připadá ti to tak, ale není to pravda.”

“Tohle není o tom, že Stevie Rae dělá hnusný věci s někým jiným,” řekla Afrodita slabým hlasem, který se jí podivně třásl.

Heath byl znepokojený. “Nezáleží na tom, co se stane. Na čem záleží je to, že tě bolí, co dělá. Musíš si uvědomit, že to není tak ve skutečnosti, i když je to pocit, jako bys to s ní sdílela, jako bys byla její součástí.”

Zdálo se, že k Afroditě pronikl, dívala se na něj. “Ale já jsem to nechtěla.” vzlykla. “Nechtěla jsem být spojena se Stevie Rae, tys tu věc ale se Zoey sdílet chtěl.”

Heath uchopil pevně její ruku a viděla jsem, že to, že ji drží má pro ni velký význam. Všichni se na ně dívali, ale myslím, že jsem byla jediná, kdo se cítil, že tam nepatří. “Jestli to chceš nebo ne, na tom moc nezáleží. Musíš se naučit šetřit si nějaké věci v sobě jen pro sebe. Musíš vědět, že s ní doopravdy nesdílíš duši, bez ohledu na to, co ti otisk říká.”

“To je ono!” Afrodita vytáhla ruku z mé a vztáhla jí k Heathovi. “Je to pocit, jako kdybych s ní sdílela duši. Ale já to nevydržím.”

“Ano, vydržíš. Jen si pamatuj, že je to jen pocit. Není to reálné.”

Couvla jsme o pár kroků.

“Afrodito, jsi v bezpečí. My všichni jsme tady s tebou.” Damien se dotkl jejího ramene.

“Jo, je to v pořádku. A tvoje vlasy vypadají pořád báječně,” řekl Jack.

Slyšela jsem, jak se Afrodita trochu uchichtla. Bublina normálnosti ve středu neuvěřitelného zmatku. Pak řekla. “Jo, neočekávaně je mi líp.”

“Dobře, ty nám totiž nemůžeš umřít,” řekla Shaunee.

“Jo, potřebujeme tvoje nákupní zkušenosti,” řekla Erin. Dvojčata se snažila, aby to vyznělo nonšalantně a nedotčeně, ale bylo zřejmé, že mají o Afroditu obavy.

“Afrodita bude v pořádku. Dostane se z toho,” řekl Stark. Přešel ke mně, jako vždy. Jeho přítomnost mě uklidňovala. Byl to klidný hlas v bouři.

“Ale co se děje se Stevie Rae?” zašeptala jsem mu.

Položil kolem mě ruku a pevně mě stiskl.

Krásná upírka se zářivě červenými vlasy vstoupila do místnosti s podnosem, na kterém byl džbán s ledovou vodou, sklenice a několik složených, vlhkých ručníků. Šla rovnou k Erce, která stála u pohovky. Erce jí pokynula, aby postavila tác na nejbližší stolek. Všimla jsem si, jak nová upírka sáhla do kapsy a vytáhla lahvičku s pilulkami. Podala ho Erce a opustila místnost tak tiše, jak do ní vstoupila

Erce vyndala z lahvičky pilulku a podala ji Afroditě. Než jsem si stačila uvědomit, co dělám, přešla jsem k ní a chytila jí za zápěstí.

“Co jí to dáváte?”

Erce na mě pohlédla. “Něco na uklidnění. Sníží to její úzkost.”

“Ale co když kvůli tomu ztratí kontakt se Stevie Rae?”

“Chceš mít dva mrtvé kamarády, nebo jen jednoho? Vyber si, velekněžko.”

Polkla jsem svůj prvotní výkřik vzteku. Nechtěla jsem přijít ani o jednoho z mých přátel! Ale moje mysl pochopila, že moje nejlepší kamarádka byla za oceánem půl kontinentu daleko a Afrodita umírala s ní. Bylo to zbytečné. Uvolnila jsem Erce zápěstí.

“Tady dítě. Vezmi si to.” Erce dala Afroditě pilulku a pomohla Dariovi podržet jí skleničku ledové vody u rtů. Afrodita si vzala pilulku a polykala vodu, jako by uběhla maratón.

“Bohyně, doufám, že je to Xanax,” řekla rozechvěle.

Myslela jsem, že věci byly stále lepší. Afrodita přestala plakat a moje parta se rozptýlila po místnosti do malých kožených křesel. Kromě Heatha a Starka. Stark stál po mém boku. Heath stále držel Afroditu za ruku. On a Darius si tiše něco šeptali. Pak Afrodita náhle vykřikla a odtáhla se od Heatha i z náruče Daria a stočila se do klubíčka.

“Já hořím!”

Heath se na mě podíval. “Nemůžeš jí pomoct?”

“Povolala jsem k ní ducha. To je všechno, co můžu udělat. Steavie Rae je daleko, v Oklahomě. Nemůžu jí pomoct.” prakticky jsem řvala na Heatha. Mé zklamání se přelévalo do mého hněvu.

Stark mě objal. “To je v pořádku. To bude v pořádku.”

“Nevím jak,” řekla jsem. “Jak se může tohle dít zrovna jim dvěma?”

“Jak může být špatný člověk válečníkem velekněžky?” opáčil a usmál se. “Nyx má v rukou obě dvě. Musíš věřit své bohyni.”

Tak jsem tam stála, proudil mnou duch a sledovala jsem Afroditinu agónii. Důvěřovala jsem své bohyni.

Najednou se Afrodita chytila za záda a plakala. “Otevři se zaštiť mě!” Pak se zhroutila a vzdychala úlevou v Dariově náruči.

Váhavě jsem k ní přistoupila a sklonila se, takže jsem mohla vidět její tvář. “Jsi v pořádku? Je Stevie Rae naživu?”

Afroditin uplakaný obličej se zvedl a ona vyhledala moje oči. “Je po všem. Je v kontaktu se zemí. Žije.”

“Ach, děkuji bohyně!” řekla jsem. Lehce jsem se dotknula jejího ramene. “Jsi taky v pořádku?”

“Myslím, že ano. Počkej, já nevím. Cítím se divně. Moje kůže není v pořádku.”

“Její upírka je zraněna,” řekla Erce sotva slyšitelným hlasem. “Stevie Rae může být v nebezpečí, něco je s ní špatně.”

“Vypij to, lásko” řekl Darius a strčil jí čerstvou sklenici vody od Erce. Zvedl ji Afroditě ke rtům. “To pomůže.”

Afrodita polykala vodu. Byla to dobrá věc. Darius jí pomáhal držet sklenici, protože se třásla tak silně, že neexistoval způsob, jak by ji udržela sama, bez toho aby se polila. Pak se položila na záda a odpočívala v náruči svého bojovníka. Dýchala mělce a krátce. Nemohla se zhluboka nadechnout, aby ji to příliš nebolelo.

“Už je po všem,” slyšela jsem, jak jí zašeptal Darius.

Šla jsem k Erce, vzala ji za zápěstí a odtáhla z doslechu Afrodity. “Nemohl by se na ní podívat nějaký upírský doktor?” zeptala jsem se.

“Ona není žádný upír, kněžko,” řekla Erce vlídně. “Náš léčitel jí nemůže pomoct.”

“Ale je v tomhle stavu kvůli upírovi.”

“To je věc každého chotě. Jejich osud je vázán s jejich upírem. Řekla bych, že je ve vážném nebezpečí.”

“Je jejím choťem omylem.” zamumlala jsem. “Afrodita nechtěla, aby k tomu došlo. Ani Stevie Rae.”

“Úmyslné nebo ne, stále je to spojení.” řekla Erce.

“Oh, má bohyně!” Afrodita se posadila a odtáhla se pryč od Daria. Její obličej byl šokovaný. Začínala se v něm pomalu odrážet první bolest, pak popírání a pak se znovu zachvěla tak prudce, že jsem mohla slyšet, jak její zuby cvakly. Pak si zakryla tvář rukama a po tvářích se jí spustily slzy.

Darius se na mě prosebně zadíval. Přesvědčovala jsem sama sebe, že Stevie Rae není mrtvá. Šla jsem k Afroditě a posadila se vedle ní na pohovku.

“Afrodito?” snažila jsem se neúspěšně udržet slzy z mého hlasu. Jak by mohla být Stevie Rae mrtvá? Co teď budu dělat, svět bez ní? Zvládla bych to? “Je Stevie Rae mrtvá?”

Slyšela jsem pláč dvojčat a viděla jsem Damiena, jak vzal Jacka do náruče. Afrodita zvedla hlavu z dlaní a já byla šokovaná, když jsem na její tváři uviděla mezi slzami zářit její sarkastický úsměv.

“Mrtvá? Sakra ne. Není mrtvá. Jen se prostě otiskla s někým jiným!”

kapitola 37

Stevie Rae

Země ji pohltila a na okamžik se jí zdálo, že je všechno v pořádku. Chladná temnota poskytovala úlevu její spálené kůži. Tiše zasténala.

“Červená? Stevie Rae?”

Dokud nepromluvil, tak si neuvědomila, že je stále zavřená v náruči Rephaima. Vymanila se z jeho náruče a odstoupila. Zakřičela bolestí, když se dotkla zády hliněné stěny úkrytu, který vytvořila pomocí svého živlu, aby ji chránil. Pak kapsli znovu zavřela.

“Jsi v pořádku? Nevidím tě.” řekl Rephaim.

“Jsem v pořádku. Teda myslím.” Její hlas ji překvapil. Zněl tak slabě a tak nenormálně, že v tom pochopila první náznak toho, že i když unikla slunci, určitě neunikla jeho účinkům.

“Nic nevidím,” řekl.

“To je proto, že se země zavřela, aby mě ochránila před sluncem.”

“Jsme tady v pasti?” Jeho hlas nebyl vyděšený, ale nebyl ani úplně klidný.

“Ne, mohu nás dostat ven kdykoliv budu chtít.” vysvětlila. Pak ještě dodala. “Země nad námi ale není příliš hluboká. Jestli zemřu, vyhrabeš se ven celkem snadno. Jak ti je? To křídlo tě musí opravdu bolet.”

“Máš pocit, že umíráš?” Zeptal se a ignoroval otázku o jeho křídle.

“Nemyslím si, že zemřu. I když, vlastně nevím. Cítím se tak nějak lehce.”

“Lehce? Vysvětli mi to.”

“No, jako bych nebyla spojená s mým tělem.”

“Bolí tě tělo?”

Stevie Rae o tom přemýšlela a byla překvapená tím, co zjistila. “Ne. Vlastně nejsem vůbec zraněná.” Bylo to divné, ale její hlas byl stále víc a víc slabší.

Najednou cítila, jak se jeho ruka dotkla její tváře, sklouzla dolů po krku, na paži a-

“Au! Ubližuješ mi.”

“Jsi ošklivě popálená. Cítím to. Budeš potřebovat pomoc.”

“Teď nemůžeme odejít, shořela bych,” řekla a přemýšlela, proč se s ní všechno točí.

“Co můžu udělat, abych ti pomohl?”

“No, můžeš sehnat nějakou velkou plachtu, položit mě na ní a pak mě vzít do krevní banky. Jo, to zní celkem dobře,” Stevie Rae proletělo myslí, že ještě nikdy nebyla tak žíznivá. Ptala se v duchu, a byla opravdu zvědavá, jestli opravdu zemře. Zdálo se jí líto, čím vším Rephaim prošel, aby jí pomohl.

“To co potřebuješ je krev?”

“Krev je všechno co potřebuju. Táhne mě k sobě, což je asi trochu hrubé, ale stejně. Je to pravda. Slibuju na svou čest.” Trochu hystericky se zachichotala a pak zvážněla. “Počkej, to vlastně není moc vtipné.”

“Pokud nedostaneš krev, zemřeš?”

“Myslím, že bych mohla.” řekla a shledala, že je docela těžké se o to starat.

“Jestli tě krev vyléčí, vezmi si mou. Dlužím ti život. To je důvod, proč jsem tě na střeše zachránil. Ale pokud tady zemřeš, dluh nebude smazán. Takže pokud potřebuješ krev, vezmi si mojí.” zopakoval.

“Ale ty nevoníš hezky,” vyhrkla.

Z temnoty zaznělo podrážděně a uraženě. “To říkala červená mláďata taky. Moje krev vám nevoní, protože nemám být jednou z vašich kořistí. Jsem syn nesmrtelného. Nejsem tvá oběť.”

“Hele, já nemám žádné oběti, teď už ne,” slabě zaprotestovala.

“Stále je to pravda. Voním odlišně, protože jsem jiný. Nebyl jsem vytvořen jako váš oběd.”

“Nikdy jsem neřekla, že jsi byl.” Pomyslela si, že její slova měla vyznít trochu prostořece a defenzivně. Místo toho byl její hlas slabý. Její hlava byla podivně obrovská, jako kdyby se jí měla oddělit od krku každou sekundu a vzlétnout do oblak jako obrovský narozeninový balón.

“Ať už páchne nebo ne, je to krev. Dlužím ti svůj život. Takže se ze mě napij a žij.”

Stevie Rae vykřikla, když se ji Rephaim znovu dotknul a přitisknul ji na své tělo. Cítila, jak se jí spálená kůže na ramenech odlepuje od chladné země. Pak spočinula na jeho jemném peří. Zhluboka si povzdechla. Tohle nebylo tak špatné, zemřít v zemi v hnízdě z peří. Když se nehýbala, moc jí to nebolelo.

Pak cítila, jak se pohnul Rephaim. Uvědomila si, že si znovu otevřel ránu na ruce, kterou mu udělal Kurtis. Ona mu jí sice zavázala, ale když jí znovu otevřel, jejich malý úkryt se začal plnit silnou vůní jeho šarlatové nesmrtelné krve. Pak se znovu pohnul a najednou jí přitiskl jeho krvácející ruku ke rtům.

“Pij,” řekl tvrdě. “Pomoz mi zbavit se mého dluhu.”

Pila, byl to automatický reflex. Jeho krev samozřejmě páchla. Smrděla špatně, špatně a špatně.

Pak se jí ale dotkla jazykem. Jeho krev chutnala jako něco, co Stevie Rae ještě nikdy nepoznala. Nechutnala tak, jak voněla, bylo to něco úplně jiného. Bylo to neuvěřitelné překvapení. Plnilo její ústa a jeho duše se spojila s její. Byl to naprostý rozdíl od všeho, co kdy zažila.

Slyšela, jak zasyčel a ruka, kterou jí svíral zadní část krku, aby mohla pít z jeho paže, ji chytila ještě pevněji. Stevie Rae zasténala. Pití z Krakouna nemohla být sexuální zkušenost, ale vlastně tohle nebyla nesexuální zkušenost. Stevie Rae proletělo myslí, že si vlastně přála mít nějakou sexuální zkušenost s klukem -jinou než mít s Dallasem poměr ve tmě-ale nevěděla, co si má myslet o všech těch věcech, které se děli v její mysli a které projížděli jejím tělem. Bylo to krásně, žhavé, chvějivé a silné. Nic takového s Dallasem nikdy nezažila.

Líbilo se jí to. A na tu chvíli Stevie Rae zapomněla, že byl Rephaim směs nesmrtelného a zvířete, vytvořeného z násilí a chtíče. V tu chvíli znala jen potěšení z jeho doteku a síly jeho krve.

V tu chvíli se její otisk s Afroditou rozbil a ona byla první červená upírka, velekněžka Nyx a otisknutá se s Rephaimem, oblíbeným synem padlého nesmrtelného anděla.

To také způsobilo, že jí přestal svírat hlavu a ona se od něj odtáhla. Ani jeden z nich nic neřekl. Mlčely v jejich malé hliněné místnosti. Jediný zvuk byl, když oba lapaly po dechu.

“Země, potřebuji tě znovu,” Stevie Rae promluvila do tmy. Její hlas zněl opět normálně. Její tělo jí rozbolelo. Cítila, jak hoří a jak má na rukách jen syrové maso. Krev Rephaima jí ale začala léčit a ona pochopila, že byla na pokraji smrti.

Země naplnila prostor vůní jarní louky. Stevie Rae ukázala nahoru, na místo tak daleko od ní, jak jen mohlo být. “Otevři tam malý prostor, ale jen natolik, aby mě světlo nespálilo a já neshořela.”

Její příkaz byl vyslechnut. Země se nad nimi zachvěla a objevil se otvor, kterým dovnitř proniklo trochu denního světla.

Oči Stevie Rae se přizpůsobili téměř okamžitě a tak se mohla dívat, jak Rephaim překvapeně mrká, jak se snaží zvyknout si na denní světlo. Seděl blízko ní. Podívala se na jeho hrozné, krvavé pohmožděniny. Jeho zlomené křídlo se zcela uvolnilo z ručníků a leželo mu bezmocně na zádech. Okamžitě věděla, kdy si jeho oči přivykly na světlo. Jeho lidské oči s nádechem rudé našli její.

“Tvoje křídlo je znovu poraněné.” řekla.

Zabručel a ona usoudila, že jeho slova byla klučičí výraz pro souhlas.

“Znovu ti je zpevním.” Začala se zvedat, ale on zvedl ruku, aby ji zastavil.

“Neměla by ses hýbat. Měla bys zbytky své síly použít na zemi a obnovit tak své síly.”

“Ne, to je v pořádku. Nejsem v pořádku na sto procent, ale je mi o hodně líp.” Zaváhala a pak dodala: “Ale to ti nemusím říkat, viď?”

“Proč bych-” Krakoun náhle ztichnul. Stevie Rae sledovala, jak se jeho oči rozšířily pochopením. “Jak je to možné?” řekl.

“Nevím,” řekla, vstala a začala odvazovat povolené pásy ručníků, které byly kolem něj. “Ani mě nenapadlo, že by to mohlo být možné. Ale jsme tady a je to tak.”

“Otisk,” řekl.

“Mezi námi,” dodala.

Pak už ani jeden z nich nic neřekl.

Když mu znovu utáhla povolené obvazy, narovnala se a řekla: “Dobře, teď ti nastavím křídlo zpátky do správné polohy, jak sem to už dělala. Bude to zase bolet. Je mi to líto. Samozřejmě tentokrát mě to bude bolet taky.”

“Opravdu?” řekl.

“Jo, trochu vím, jak fungují tyhle věci s otiskem. Mívala jsem otisk s člověkem. Věděla o mně všechno. Teď jsem otisknutá s tebou, takže je logické, že budu vědět věci o tobě. Což zahrnuje i tvou mučivou bolest.”

“Jsi s ní pořád otisknutá?”

Stevie Rae zavrtěla hlavou. “Ne, je to pryč. Jsem si jistá, že jí to růžově uspokojí.”

“Růžově uspokojí?”

“To říkala moje máma. To znamená, že bude šťastná, že už spolu nejsme otisknuté.”

“A ty? Co na to říkáš ty?”

Stevie Rae mu pohlédla do očí a upřímně odpověděla. “Jsem totálně zmatená, co se týče nás, ale není mi líto, že už nejsem otisknutá s Afroditou. Teď drž a nech mě tě ošetřit, ať už to mám za sebou.” Rephaim zůstal nehybný, zatímco mu Stevie Rae narovnávala křídla. Byla to ona, kdo zalapal po dechu a bolestně vykřikla. A také to byla ona, kdo byl bílý a nejistý, když bylo po všem. “Zatracená bolestivá křídla. Je to zlý.”

Rephaim na ni zíral a zavrtěl hlavou. “Tys to cítila?”

“Bohužel, jo. Cítila jsem to. Bylo to skoro horší, než když jsem umírala.” Pohlédla mu do očí. “Zlepší se to?”

“Zahojí se to.”

“Ale?” cítila, že je jeho věta nedokončená.

“Ale nevěřím, že budu ještě někdy létat.”

Stevie Rae se na něj stále dívala. “To je špatné, viď?”

“Je.”

“Možná se to bude hojit lépe, než si myslíš. Pokud se se mnou vrátíš do Školy noci, mohla bych-”

“Nemůžu tam jít.” Nezvýšil hlas, ale jeho slova naznačovaly, že je rozhodnutý.

Stevie Rae to zkusila znovu. “No, to jsem si myslela taky. Teď tam ale jsem a oni mě přijali. No, někteří z nich.”

“Pro mě by to ale neudělali a ty to víš.”

Stevie Rae se podívala dolů. Pokrčila rameny. “Zabil jsi profesorku Anasatasii. Byla opravdu hodná. Její manžel Drak je bez ní ztracený.”

“Udělal jsem, co jsem musel udělat pro mého otce.”

“A on tě opustil,” řekla.

“Já ho zklamal.”

“Málem jsi zemřel!”

“Stále je to můj otec,” řekl tiše.

“Rephaime, tohle je otisk. Nic se u tebe nezměnilo? Nebo jsem to jen já, kdo prodělal změnu?”

“Změnu?”

“Dobře, no. Nemohla jsem cítit tvou bolest a teď můžu. Nemůžu říct, co si myslíš, ale tuším jak ti je. Taky si myslím, že bych věděla kde jsi a co se s tebou děje, i kdybys byl daleko ode mě. Je to zvláštní. Je to jiné než to, co jsem měla s Afroditou, ale je to tak. A ty cítíš nějaký rozdíl?”

Dlouho váhala, než jí odpověděl. A i když promluvil, znělo to zmateně. “Mám pocit, jako bych tě teď chránil.”

“No,” Stevie Rae se usmála. “Zachránil jsi mě tam nahoře.”

“To bylo splacení dluhu. Tohle je víc.”

“Jako co?”

“Třeba to, že je mi špatně jen z představy, jak blízko jsi byla smrti.” přiznal a jeho hlas byl ochranitelský a naštvaný.

“To je všechno?”

“Ne. Ano. Já nevím! Nejsem na to zvyklý.” Bouchl pěstí do své hrudi.

“Co to je?”

“Pocit, který k tobě cítím. Nevím, jak to nazvat.”

“Možná bychom to mohly nazvat přátelství?”

“To nejde.”

Stevie Rae se usmála. “No, to jsem taky říkala Zoey, taky jsem jí říkala, že to není možné. Ale všechno nemusí být buď černé, nebo bílé.”

“Ne černé nebo bílé, ale dobro a zlo. Ty a já jsme na dvou protilehlých stranách, které jsou v rovnováze. Mezi dobrem a zlem.”

“Nemyslím si, že je to zákon vytesaný v kameni,” řekla.

“Stále jsem syn svého otce,” řekl.

“Dobře, tak proč tě opustil?”

Než jí mohl odpovědět, přes malý otvor v zemi se k nim donesl šílený křik.

“Stevie Rae! Jsi tady?”

“To je Lenobia,” řekla Stevie Rae.

“Stevie Rae!” K hlasu Paní koní se připojil další.

“Oh, hovno! To je Erik. On zná tunely. Jestli se tam dostanou, všechno půjde do háje.”

“Ochrání tě před slunečním zářením?”

“No, jo. Určitě jo. Nechtějí, abych se spálila.”

“Pak na ně zavolej. Měla bys s nimi jít,” řekl.

Stevie Rae se soustředila a mávla rukou. Malé trhliny v zemi v dalekém rohu jejího úkrytu se rozšířili. Stevie Rae se přitiskla zády ke stěně. Pak si dala ruce k ústům a zavolala: “Lenobie! Eriku! Jsem tady!”

Rychle se naklonila a dotkla se rukama země po obou stranách Rephaima. “Skryj ho pro mě, země. Nedovol, aby byl objeven.” Pak zatlačila a země za ním se zavlnila dozadu, takže byl Krakoun skryt v jakémsi přístěnku, do kterého neochotně vkročil.

“Stevie Rae?” Byla blízko. Její hlas, ozývající se z praskliny byl hlasitý.

“Jo, jsem tady, ale nemůžu vyjít ven. Takže mi tahle část země slouží tak trochu jako stan.”

“Postaráme se o tom. Jen zůstaň tam, kde jsi. V bezpečí.”

“Jsi v pořádku? Potřebuješ něco?” zeptal se Erik.

Stevie Rae chtěla Erikovi říct, alespoň o pytel krve, nebo deset balíčků krve z lednice v tunelech, ale nechtěla, aby šel dolů.

“Ne! Jsem v pohodě. Jen potřebuju něco, co mě zakryje před sluncem.”

“Žádný problém. Vrátíme se za sekundu.” řekl Erik.

“Nikam nepůjdu,” zavolala za ním. Pak se obrátila k Rephaimovi. “A co ty?”

“Zůstanu tady. Skrytý v tomhle koutě. Pokud jim neřekneš, že jsem tady, nedozví se to.”

Zavrtěla hlavou. “Nemyslím teď. Samozřejmě jim neřeknu, že jsi tady. Ale kam půjdeš?”

“No asi ne zpátky do těch tunelů.” řekl.

“Jo, to rozhodně není dobrý nápad. Dobře, nech mě přemýšlet. Jakmile mi Lenobia A Erik pomůžou se dotud dostat, bude pro tebe snadné odejít. Červená mláďata nemůžou ve dne vyjít a teď je ještě super brzo, takže většina lidí spí.” Zvažovala své možnosti. Chtěla ho mít blízko, a to nejen proto, že by za ním chodila a nosila mu jídlo, vyměňovala by mu špinavé obvazy a ošetřovala by mu jeho zranění. Stevie Rae také věděla, že potřebuje vědět kde je a mít ho blízko. Až mu bude lépe a bude stejně silný jako předtím, co potom udělá?

A taky tam byl ten malý fakt, že s ním byla otisknutá, což znamenalo, že by bylo hodně nepříjemné přemýšlet o tom, že by byl od ní daleko. Zvláštní, že neměla tenhle pocit i s Afroditou…

“Stevie Rae, slyším je se vracet,” řekla Rephaim. “Tak kam mám jít?”

“Ah, no…um…dobře, bude to muset být blízko, ale vhodné k tomu, aby ses tam ukryl. A nebylo by na škodu, kdyby to mělo hrůzostrašnou pověst, takže by tam lidé nechodili, nebo by si aspoň nemysleli, že je to divné, když se odtamtud budou ozývat zvuky.” Pak se její oči rozšířily a usmála se na něj. “Mám to! Po Halloweenu jsme šli se Z a partou na obhlídku Tulsy, jestli tam nejsou duchové. Byl to jeden z těch starodávných cool trolejbusů.”

“Stevie Rae! Jsi v pořádku tam dole?” Erikův hlas k nim doléhal výšky.

“Jo, fajn.” křikla zpět.

“Dáme kolem stromu něco jako stan a taky přes tvůj úkryt. Bude to stačit?”

“Jen zabezpečte prostor, kam mě vytáhnete. O ten zbytek se postarám.”

“Dobře, dáme ti vědět, až budeme připraveni.” řekl.

Stevie Rae se otočila zpátky k Rephaimovi. “Tak tohle je můj plán. Poslední zastávka trolejbusu Gilcreasova mueza. Je to v severní Tulse. Je to velký starý, otřískaný dům a je neobydlený. Stále se mluví o rekonstrukci, ale oni nemají dost peněz. Můžeš se skrýt tam.”

“Neuvidí mě lidi?”

“Do pekla ne! Ne, když zůstaneš během dne v domě. Je tam bordel a všechna okna jsou zabedněná a zamčená, takže turisté tam nechodí. A to nejlepší je, že je to super starý. To je důvod, proč tam byly duchové. Zřejmě je tam duch pana Grilcrease a jeho druhé manželky a dokonce i duchové jejich děcek. Takže jestli se ti bude zdát, že vidíš nebo slyšíš něco divného, tak to budou jen další duchařské věci.”

“Duchové mrtvých.”

Stevie Rae zvedla obočí. “Nebojíš se, že ne?”

“Ne. Rozumím jim moc dobře. Existoval jsem tak po celá staletí.”

“Zatraceně, omlouvám se. Zapomněla jsem, že-”

“Dobře Stevie Rae, jsme tady na tebe připraveni.” volala Lenobia.

“Jasně. Hned jsem tam. Ustup, mohla bys sem spadnout, kdybych udělala tu díru trochu větší.” Vstala a přistoupila blíž ke škvíře v zemi nad nimi, která už nenechávala moc světla.

“Hned odsud odejdi. Pak jdi přes železniční koleje. Uvidíš silnici 244. Půjdeš po ní směrem na východ. Pak přechází v OK 51. Ty půjdeš na sever, až uvidíš výjezd z Gilcreasova muzea. To je napravo. Pak sejdeš ze silnice a půjdeš do muzea. To bude nejtěžší. Je tam hodně stromů, tak se mezi nimi můžeš schovat. Tohle je dálnice takže budeš mít asi problémy. Musíš se pohybovat rychle, když budeš mimo stromy. Půjdeš příkopem. Když si tě někdo všimne, skloníš se.”

Rephaim vydal znechucený zvuk, který Stevie Rae ignorovala. “Dům je ve středu muzejního okruhu. Zítra večer ti tam přinesu jídlo a věci.”

Zaváhal a pak řekl: “To není moudré, abychom se znovu viděli.”

“Ne, to je právě chytré, jestli se tam zvládneš dostat.”

“Pak se asi uvidíme zítra, jelikož nikdo z nás se nechová chytře, když jde o záležitosti jiných.”

“Dobře, uvidíme se zítra.”

“Zůstaň v bezpečí,” řekl. “Když se ti něco stane, já-já věřím, že bych cítil tvou ztrátu.” Zaváhal nad svými slovy, jako kdyby nevěděl, jak to říct.

“Jo, ty buď taky opatrný.” řekla. Než zvedla ruce k opětovnému otevření země, dodala: “Děkuju, že jsi mi zachránil život. Tím jsi splatil svůj dluh v plné výši.” řekla tiše.

“Zvláštní, že nemám pocit, že bych byl volný,” řekl tiše.

“Jo,” řekla Stevie Rae. “Vím, co máš na mysli.”

A pak se Rephaim přikrčil a Stevie Rae vyzvala svůj živel, aby jí otevřel strop jejich komory a nechala Lenobii a Erika, aby jí vytáhly.

Nikoho nenapadlo se podívat za ní do země. Nikdo neměl podezření. A nikdo neviděl napůl havrana a napůl člověka, který kulhal do Gilcreasova muzea, schovat se mezi duchy minulosti.

kapitola 38

Zoey

“Stevie Rae! Jsi opravdu v pořádku?” Popadla jsem telefon a přála jsem si, abych byla v Tulse a mohla na vlastní oči vidět, že je moje BFF opravdu živá a zdravá.

“Z! Mluvíš tak ustaraně. Nech toho! Jsem v pořádku. Slibuju. Byla to všechno jenom jedna velká a hloupá nehoda. Bohyně, jsem takový nemehlo.”

“Co se stalo?”

“No, šla jsem pozdě do Školy noci. Jsem hloupá. Měla jsem zůstat v tunelech a vrátit se až zítra. Ale šla jsem stejně. A pak jsme myslela, že jsem někoho uslyšela na střeše. A jelikož skoro svítalo, tak jsem si myslela, že by tam mohlo být nějaké červené mládě v pasti. Bohyně, musím si jít zkontrolovat moje uši. Byla to jen kočka. Obrovská, tučná kočka, která mňoukala na střeše. Tak jsem chtěla odejít, ale úplně nekoordinovaně, jako pravá anti-roztleskávačka jsem spadla a uhodila se do hlavy tak tvrdě, že jsem omdlela. Nevěřila bys, kolik tam bylo krve. Fakt děsivé.”

“Ty ses sama zavřela na střeše? Těsně před svítáním?” Chtěla jsem se k ní dostat přes telefon a na místě jí uškrtit.

“Jo, já vím. To nebyla nejchytřejší věc, kterou jsem kdy udělala. Zejména proto, že když jsem se probudila, tak na mě svítilo slunce.”

“Jsi popálená?” Stáhnul se mi žaludek. “Myslím tím, jestli jsi stále, uh, popálená?”

“No, jo, začala jsem hořet a to bylo asi to, co mě probudilo. Byla jsem jak pečenej toast. Mohlo to být horší. Naštěstí jsem měla čas doběhnout ke stromu, který byl blízko střechy. Pamatuješ na něj?”

Věděla jsem, jaký strom myslela. Až moc dobře. Skrýval něco, co mě málem zabilo. “Jo, pamatuju.”

“Tak jsem skočila na ten strom a sklouzla po něm. Otevřela jsem zemi a vytvořila pro mě otvor. Vletěla jsem tam jak tornádo a zůstala jsem tam.”

“To je to místo, kde tě Lenobia našla?”

“Jo. Lenobia a Erik. Byl opravdu moc hodný, mimochodem. Ne, že by ses k němu měla vrátit, ale myslela jsem, že bys to měla vědět.”

“Dobře, dobře, dobře. Jsem ráda, že jsi v bezpečí.” Zastavila jsem se a nebyla si jistá, jak jí říct o té další části. “Ehm, Stevie Rae, Afroditě bylo opravdu špatně. Otisk mezi vámi je rozbitý nebo tak něco.”

“Je mi opravdu líto, jestli jsem jí ublížila.”

“Ublížila! Děláš si srandu? Mysleli jsme si, že zemře. Ona hořela s tebou, Stevie Rae.”

“Ach, bohyně! To jsem nevěděla.”

“Stevie Rae, vydrž chvilku.” Otočila jsem se zpátky na všechny, kteří se snažili vyslechnout náš rozhovor. Obrátila jsem se a vyšla do krásné haly. V bílých skleněných lustrech byly normální svíčky a propůjčovaly všemu teplé blikající krémové světlo. Cítila jsem se jako Alenka v říši divů, která byla mezi králičími norami, jako v úplně jiném světě. “Fajn, to je lepší. Tady nás nikdo neuslyší,” pokračovala jsem. “Afrodita říkala, že jsi byla chycena. Byla si tím jistá.”

“Z, zakopla jsem a udeřila se do hlavy. Jsem si jistá, že si Afrodita špatně vysvětlila mojí paniku. Mám na mysli, že když jsem se probudila, tak jsem hořela. Plus jsem ležela na nějakém kovovém odpadu na střeše a byla jsem v něm celá zamotaná. Možná, že jsem se toho lekla. Musela cítit moje pocity.”

“Takže tě nikdo nechytil? Nebyla jsi uvězněná v kleci?”

“Ne, Z,” zasmála se. “To je šílené. Ale asi ani já bych si lepší příběh nevymyslela.”

Zavrtěla jsem hlavou, stále jsem jí nevěřila. “Bylo to děsivé, Stevie Rae. Na chvíli jsem myslela, že přijdu o vás o obě.”

“Všechno je v pořádku. Netratíš mě ani protivnou Afroditu. I když musím říct, že mi není líto, že se náš otisk rozbil.”

“Dobře. Tohle je taky divný. Jak se to stalo? Jak se přerušil váš otisk? Proč se nepřerušil, když z ní pil Darius, když víš jakou věc mají mezi sebou?”

“Nejlepší vysvětlení asi je, že jsem byla tak blízko smrti, jako nikdy dřív. To asi muselo náš otisk přerušit. A taky je tu to, že jsme ten otisk nechtěli. Možná, že ho ta věc s Dariem oslabila.”

“On určitě otisk mezi vámi neoslabil,” řekla jsem.

“No, je pryč. To znamená, že když na to přišlo, bylo dost snadné náš otisk zrušit.”

“Z místa, odkud jsem se na to dívala, to nevypadalo tak snadně.” řekla jsem.

“No, z pohledu hořícího dítěte tady na slunci, můžu říct, že to taky nebylo snadné.” řekla.

Okamžitě jsem se cítila provinile, že jsem na ní sypala tolik otázek. Málem umřela (díky že málem bohyně) a já ji tady ještě nutím popisovat mi podrobnosti. “Hele, je mi to líto. Měla jsem jen příšerný strach. Bylo hrozné sledovat Afroditu, jak prožívá tvou bolest.”

“Mám s ní promluvit?” zeptala se Stevie Rae.

“Ehm, ne. Alespoň ne teď. Když jsem ji viděla naposled, Darius ji nesl po překvapivě vysokém schodišti do něčeho, co bude asi příšerně drahé apartmá. Dali jí nějaké upíří prášky.”

“Oh, dobře. Oni jí vyléčili. Jsem si jistá, že se to Afroditě líbilo.”

Zasmály jsme se a já cítila, že je to mezi námi zase normální.

“Zoey? Vysoká rada nás volá. Musíme jít,” hlas Erce se rozléhal chodbou.

“Už musím jít, postarat se o moje povinnosti.” řekla jsem.

“Jo, slyšela jsem. Jen ti chci říct něco, co si musíš zapamatovat. Následuj své srdce, Z. I když se zdá, že jsou všichni ostatní proti tobě a že se můžeš parádně plést. Sleduj to, co ti k tomu řekne tvoje srdce. To co se stane, by tě možná mohlo překvapit.” řekla Stevie Rae.

Zaváhala jsem a pak jsem řekla to, na co jsem myslela. “A to ti zachránilo život?”

“Ano,” odpověděla. “Možná.”

“Budeme si muset promluvit, až se vrátím domů.”

“Budu tady,” řekla. “Nakopej jim zadek a odhal jejich pravá jména, Z.”

“Pokusím se,” řekla jsem. “Sbohem, Stevie Rae. Jsem ráda, že nejsi mrtvá. Zase.”

“Já taky. Zase.”

Zavěsily jsme. Zhluboka jsem se nadechla, pak podruhé a pak jsem byla připravená čelit Vysoké radě.

Vysoká rada se scházela v opravdu staré katedrále, která stála hned vedle úžasného paláce v San Clemente. Bylo zřejmé, že to patřilo dřív katolické církvi. Přemýšlela jsem, co by řekla sestra Marie Angela na to, jak to upíři změnily. To místo bylo prázdné s výjimkou obrovských lustrů, které vyseli na tlustých bronzových řetězech ze stropu. Vypadaly jako ty, které byly nad jídelními stoly v Bradavicích. Postavili vyvýšený kruhový stůl ve stylu, který mi připomínal ten, o kterém jsem četla v Medee. U něj na žulové podlaze bylo sedm křesel situovaných vedle sebe. Myslím, že to bylo pěkné, ale působilo to spíš ospale a mrazivě.

Barevná skleněná okna zachycovala scény z původního chrámu. Byl tam zkrvavený Ježíš na kříži a spoustu katolických znaků, které reprezentovali Nyx. Zvednuté paže svírající půlměsíc a nádherný pentagram vedle ní. Další okno bylo rozděleno na čtyři části, v každé byl studentský symbol Školy noci, podle toho jaký rok mláďata studovala. Rozhlédla jsem se po katedrále a pomyslela si, jak krásná ty okna jsou, když jsem si všimla scény, kterou vyobrazovalo jedno okno a všechno ve mně ztuhlo. Bylo to přímo naproti obrázku Nyx.

Byl to Kalona! Křídla měl natažená a vystavoval tak své nahé, svalnaté a opálené tělo. Cítila jsem, jak se začínám třást.

Stark vzal mou ruku a zahákl jí za tu jeho, jako by byl gentleman a vedl svou paní po kamenných schodech amfiteátru k prostoru, kde byly naše místa. Jeho dotek byl ale silný a stabilní. Mluvil šeptem, který jsem mohla zaslechnout jen já. “To není on. Je to jen obrázek toho, jak si dříve představovali Ereba. Stejně jako je támhle symbol Nyx.”

“Ale vypadá jako on, co když si budou myslet, že je doopravdy Kalona Erebus?” zašeptala jsem zoufale zpátky ke Starkovi.

“Mohly by. A to je důvod, proč jsme tady,” zamumlal.

“Zoey a Starku, tohle jsou vaše místa.” Erce ukázala dolů na řadu míst v přední části kulatého stolu se sedmi křesly. “Zbytek si může sednout tam.” Ukazovala Damienovi, Jackovi a dvojčatům sedadla několik úrovní nad našimi. “Pamatujte, že můžete mluvit pouze v případě, že vám dá Rada slovo,” řekla Erce.

“Jo, já vím.” řekla jsem. Něco na Erce mě rozčilovalo. Dobře, byla to přítelkyně Lenobie, takže jsem se snažila mít jí ráda. Ale od té doby co se Afrodita zhroutila, se chová jako šéf. Sekýruje mě i mé přátele. Trvala jsem na tom, aby Darius zůstal s Afroditou, takže jsem se v podstatě nedělala nic jiného, než jsem nechala Erce, aby do mě hučela všechno o pravidlech Vysoké rady a to Co Nemám Dělat.

Dobře, padlý nesmrtelný anděl a nepoctivá ex-velekněžka se snaží manipulovat s Vysokou radou. Nebylo to důležitější než být zdvořilý? Samozřejmě, že Damien, Jack a dvojčata na všechno odpovídaly s nevinným a vystrašeným ´Jasně´.

“Budu sedět za tebou, vedle Damiena a Jacka. Myslím, že tady lidi nemají moc v lásce, takže se budu držet při zemi,” řekl Heath.

Viděla jsem, jak si se Starkem vyměnil dlouhý pohled. “Budeš jí krýt záda.” řekl Stark.

Heath přikývl. “Vždycky jí budu krýt záda.”

“To je dobře. Postarám se o všechno ostatní,” řekl Stark.

“Jasně,” řekl Heath.

Nedělali si srandu. Nebyly sarkastičtí ani nabití testosteronem. Nebyly ani sobečtí. Měli takové obavy, že pracovali spolu.

Z toho jsem byla opravdu, ale opravdu nervózní.

Vím, že to bylo směšné a nezralé, ale najednou jsem zatoužila po babičce. Přála jsem si vším, co ve mně bylo, abych se teď mohla přikrčit v jejím domku na levandulové farmě v Oklahomě. Jíst popcorn, který byl moc máslový a sledovat maraton Rodgers a Hammerstein muzikály. A to nejhorší, co by mi dělalo starosti, by byla písemka z geometrie.

“Upíří Vysoká rada!”

“Pamatuj, vstaň!” zašeptala mi Erce přes rameno.

Zakoulela jsem na ní očima. Velká místnost byla naprosto tichá. Vstala jsem jako všichni ostatní a pak jsem jen zírala na sedm nejdokonalejších tvorů, jaké jsem kdy viděla, jak vstupují do místnosti.

Všichni členi Vysoké rady byly ženy, ale to už jsem věděla. Věděla jsem také, že byly staré a to i na upíry. Samozřejmě jsem jen z pohledu na ně nemohla odhadnout jejich věk. Vše, co jsem mohla říct bylo, že jsou neuvěřitelně krásní a úžasně silní. Na jednu stranu jsem měla radost, když jsem viděla důkaz, že i když jsou upíři tak staří, že mají téměř před hrobem, nemají žádné vrásky. Na druhou stranu pocit moci, který z nich vyzařoval, byl naprosto zastrašující. Jen jsem pomyslela na to, že před nimi budu mluvit, natož před zbytkem tichých upírů v katedrále a převrátil se mi žaludek.

Stark mě chytil za ruku a stiskl mi ji. Držela jsem ho pevně. Chtěla jsem být starší, chytřejší a upřímně řečeno lepší veřejný mluvčí.

Slyšela jsem zvuk, jak někdo vstupuje do místnosti a ohlédla jsem se. Neferet a Kalona šli dolů po schodech a zaplnili dvě prázdná místa v téže dolní řadě, kde jsme byli i my. Seděli přímo proti Vysoké Radě. Jako by čekali, až dorazí, Rada si sedla a tím dala signál i nám ostatním, že se můžeme posadit taky.

Bylo těžké dívat se na Neferet a Kalonu. Vždycky byla krásná. Ale za těch pár dní, co jsme se neviděli se velmi změnila. Vzduch kolem ní vibroval mocí. Měla na sobě šaty, které mi připomínali starověký Řím. Byla oblečena v tóze. Vypadala v ní jako královna. Po jejím boku byl Kalona velkolepý. Zní hloupě říct, že byl oblečený jen napůl. Měl na sobě černé kalhoty bez košile i bez bot, ale nevypadal hloupě. Vypadal jako bůh, který se rozhodl chodit po zemi. Roztáhl kolem sebe křídla. Věděla jsem, že se všechny oči upírají k němu, ale když se na mě podíval a naše pohledy se setkaly, bylo to jako by celý svět přestal existovat a byly jsme jen my dva.

Vybavila se mi vzpomínka na naše poslední setkání. Viděla jsem ho jako válečníka Nyx. Byl neuvěřitelnou bytostí, která jí stála po boku. Svrhla ho, protože ji miloval až příliš. V jeho očích jsem viděla zranitelnost a jasnou otázku. Chtěl vědět, jestli bych mu mohla věřit. V duchu jsem slyšela jeho slova: Co když jsem zlý jen s Neferet? Co když je pravda, že kdybych byl s tebou, mohl bych si vybrat dobro?

Moje mysl slyšela jeho slova a znovu je odmítla. Moje srdce říkalo něco jiného. A i přesto, že ho budu muset odmítnout, předstírat, že mě nedostal, pro tuhle chvíli viděl pravdu v mých očích. Ukázala jsem mu své srdce a nechala oči říct, co jsem nikdy nemohla udělat.

Kalona mi odpověděl úsměvem tak jemným, že jsem se musela hned podívat pryč.

“Zoey?” zašeptal Stark.

“Jsem v pořádku,” zašeptala jsem mu automaticky zpátky.

“Zůstaň silná. Nenech ho dostat se k tobě.”

Přikývla jsem. Cítila jsem, jak lidé při pohledu na mě projevují o má tetování ještě větší zájem než obvykle. Podívala jsem se přes rameno na Damiena, Jacka a dvojčata. Všichni zírali na Kalonu. Pak jsem se zadívala na Heatha. Nedíval se na Kalonu. Zíral na mě a měl strach. Snažila jsem se na něj usmát, ale vypadalo to spíš jako vinná grimasa.

Pak promluvila členka Rady a já jsem s úlevou zaměřila svou pozornost na ni.

“Vysoká rada svolává toto zvláštní zasedání. Já, Duantia, ho zahajuji. Ať nám Nyx zapůjčí svou moudrost a své poučení.”

“Ať nám Nyx zapůjčí svou moudrost a své poučení.” zanotoval zbytek místnosti.

Během instruktáže mi Erce řekla jména členů Rady a popsala mi každou z nich. Věděla jsem, že Duantia byla starší člen a její prací bylo dohlédnout na pořádek a rozhodnout, kdy bude zasedání ukončeno. Zírala jsem na ni. Bylo neuvěřitelné, že byla několik set let stará a kromě intenzivní moci a důvěryhodnosti, bylo jediné znamení její vnější moci to, že její husté hnědé vlasy byly protkané stříbrem.

“Máme další otázky pro Neferet a bytost, která si říká Erebus.” Viděla jsem jak Neferet zúžila své zelené oči, ale mile na Duantiu přikývla.

Kalona vstal a uklonil se Radě. “Rád vás znovu potkávám.” pozdravil Duantiu a kývl každému z dalších šesti členů Rady. Někteří z nich mu přikývli nazpátek.

“Máme dotazy ohledně tvého původu,” řekla Duantia.

“Je přirozené, že máte,” řekl Kalona.

Jeho hlas byl hluboký a melodický. Zněl skromně, rozumně, a velmi, velmi upřímně. Myslím, že jsem spolu se všemi přítomnými, chtěla naslouchat jeho hlasu a věřit všemu co řekne.

A pak jsem udělala něco, co bylo hloupé a naprosto dětinské. Jako malá holka jsem zavřela oči a modlila se k Nyx. Moje modlitba byla naléhavější než jakákoliv předtím. Prosím dej, ať mluví jen pravdu. Pokud řekne pravdu, možná pro něj existuje naděje.

“Říkáš, že jsi Erebus, který přišel na zem,” řekla Duantia.

Otevřela jsem oči, abych uviděla Kalonův úsměv. Odpověděl: “Jsem skutečně nesmrtelná bytost.”

“Jsi choť Nyx, Erebus?”

Řekni pravdu! Křičela jsem ve své hlavě. Řekni pravdu!

“Jednou jsem stál na straně Nyx. Pak jsem padl na zem. Teď jsem tady s-”

“Na straně vtělené bohyně,” přerušila ho Neferet, stojící vedle Kalony.

“Neferet, my známe tvůj úhel pohledu na to kdo je tady nesmrtelný,” řekla Duantia. Nezvýšila hlas, ale její slova byla ostrá a její varování jasné. “Teď chceme slyšet víc o jeho nesmrtelnosti.”

“Jako každý choť tady se klaním svojí upírské paní.” řekl Kalona a lehce se uklonil Neferet, která k němu triumfálně blýskla úsměvem. Zatnula jsem zuby.

“Můžeš nás nějak přesvědčit o tom, že jsi vtělení Ereba na zemi a jednáš jeho vůlí?”

“Ať už na zemi nebo vedle Nyx v říši Bohyně, Erebus patří jeho paní a jeho touhy odrážejí ty její. Můžu vám říct, že vím o pravdivosti těchto slov z vlastní zkušenosti.” řekl Kalona.

A mluvil pravdu. Jako válečník Nyx byl svědkem toho, jak byl Erebus oddán jeho bohyni. Samozřejmě, jeho odpovědi odpovídali tomu, že je Erebus, ale nelhal.

A není to to, o co jsem se modlila? Aby říkal pravdu?

“Proč jsi opustil Nyxinu říši?” Zeptal se další člen Rady. Ten, který na něj při pozdravu nekývl.

“Padl jsem.” Kalona se podíval na členy Rady a pak na mě. Choval se, jako by kromě nás dvou v místnosti nikdo nebyl.“Rozhodl jsem se odejít, protože jsem už nevěřil, že sloužím své

bohyni dobře. Zpočátku jsem cítil, jako bych udělal hroznou chybu, ale pak jsem se zvedl ze země a šel najít novou oblast a novou milenku. V poslední době jsem začal věřit, že bych skutečně mohl sloužit mé bohyni znovu. Tentokrát přes jejího zástupce na zemi.”

Duantia zvedla svoje půvabné obočí, když sledovala jeho pohled, který spočíval na mě. Její oči se rozšířili jen mírně. “Zoey Redbirdová. Rada ti dává slovo.”

kapitola 39

Zoey

Pocítila jsem zároveň horko i chlad, když jsem se osvobodila z Kalonova pohledu a stála tváří v tvář Radě. “Děkuji vám. Ráda vás poznávám.” řekla jsem.

“Ráda tě poznávám.” reagovala Duantia a pak hladce pokračovala. “Naše sestra Lenobia nám oznámila, že v nepřítomnosti Neferet jsi velekněžkou Školy noci. Proto představuješ jejich vůli.”

“Je zcela nevhodné, aby mládě bylo jmenováno velekněžkou.” řekla Neferet. Věděla jsem, že byla maximálně naštvaná, ale místo aby to ukázala, shovívavě se na mě usmála, jako bych byla batole a byla chycena, jak si hraju s oblečením mojí mámy. “Já jsem stále velekněžka Školy noci v Tulse.”

“Ne, pokud tě rada sesadila” řekla Duantia.

“Povstání Ereba a smrt Shekinah Školu noci v Tulse značně zasáhla. Zvlášť tak brzy po strašné a tragické smrti dvou našich profesorů místními lidmi. Je mi to líto, ale členové rady mojí školy nemyslí jasně.”

“Zmatek ve Škole noci v Tulse je nepopiratelný. Přesto jsme si vědomi jejich práva jmenování nové velekněžky, ačkoliv je to neobvyklé, aby do této pozice bylo jmenováno mládě,” řekla Duantia.

“Je to velmi neobvyklé mládě,” řekl Kalona. Slyšela jsem úsměv v jeho hlase.

Nemohla jsem se na něj podívat.

Další členka Rady promluvila. Její tmavé oči zaplály a její hlas byl ostrý, téměř sarkastický. Domyslela jsem si, že musí být Thanatos. Upírka, která přijala řecké jméno, které značilo smrt.

“Zajímavé, že jí podporujete, Erebusi. Jak říká Lenobia, Zoey se domnívá, že jsi někdo jiný.”

“Řekl jsem neobvyklá, ne neomylná,” řekl Kalona. Několik dalších členek Rady i upírů v publiku se zasmálo. I přesto, že Thanatos nevypadala pobaveně. Cítila jsem, jak Stark vedle mě ztuhnul.

“Tak nám řekněte neobvyklé a velmi mladé mládě Zoey Redbirdová, kdo si myslíte, že tento okřídlený, nesmrtelný tvor je?”

Moje ústa byla tak suchá, že jsem musela dvakrát polknout, než jsem mohla promluvit. A pak, když jsem promluvila, jsem byla překvapená, že ta slova co jsem vyřkla, vycházela z mého srdce a mojí mysli se na povolení nezeptala.

“Věřím, že byl mnoho různých věcí. Myslím, že pobýval v blízkosti Nyx, ačkoliv on není Erebus.”

“A když není Erebus, kdo to je?”

Zaměřila jsem se na moudrost v očích Duantii a snažila se zapomenout na všechno ostatní. Mluvila jsem jen pravdu. “Moje babička patří k lidu Čerokézů. Existují velmi staré pověsti. Říkali mu Kalona. Žil s Čerokézi poté, co spadl z Říše Nyx. Nemyslím si, že byl tehdy sám sebou. Dělal hrozné věci ženám z jejich kmene. Zplodil s nimi monstra. Moje babička mi řekla, jak byl chycen. Lidé si zpívali píseň o tom, jak by mohl být Kalona z jeho vězení propuštěn-Neferet splnila vše z té písně a proto je teď tady. Myslím, že je s Neferet, protože chce být choťem bohyně. Myslím si, že ale pořádně zpackal výběr. Neferet není bohyně. A už není ani Nyxina velekněžka.”

Moje prohlášení se setkalo s výkřiky rozhořčení a nedůvěry a nejhlasitější z nich byla Neferet.

“Jak se opovažuješ! Jsi jen pouhé mládě, jak můžeš vědět, jestli jsem Nyx?”

“Ne, Neferet,” stoupla jsem si před Radou. “Nemám ponětí, co jsi teď pro Nyx. Nechci začít chápat, co jsi. Ale vím, kdo nejsi. Nejsi velekněžka Nyx.”

“Protože si myslíš, že jsi mě nahradila?”

“Ne, protože ses odvrátila od Bohyně. To se mnou nemá nic společného,” řekla jsem.

Neferet mě ignorovala a apelovala na Radu. “Je okouzlena Erebem. Proč musím být podrobena žárlivým pomluvám tohoto mláděte?”

“Neferet, jasně jsi dala najevo, že chceš být další upírská velekněžka. Pokud chceš ten titul, musíš se zabývat všemi diskuzemi, a to i těmi, ve kterých sama figuruješ.” Duantia se podívala z Neferet na Kalonu. “Co říkáš na projev Zoey?”

Cítila jsem, jak sjel pohledem na mě, ale já se dívala pevně na Duantiu.

“Říkám, že ona věří tomu, že mluví pravdu. A já musím přiznat, že část mé minulosti byla násilná. Nikdy jsem netvrdil opak, a to je pravda. Nedávno jsem našel svou cestu, je to cesta Nyx.”

Nebyl žádný způsob, jak bych nemohla slyšet pravdu v jeho slovech. Nemohla jsem se ovládnout. Mé oči se k němu otočily.

“Moje zkušenosti jsou důvodem, proč se chci tak moc zasadit o navrácení starých způsobů. Do doby kdy upíři a jejich bojovníci kráčeli na zemi, hrdí a silní. Místo toho, aby se ukrývali ve školách. Nechat mláďata vyjít za ta velká vrata. Jako kdyby byl bohynin srpek něco, za co by se měli stydět. Upíři jsou děti Nyx a bohyně je neurčila k tomu, aby se krčili ve tmě. Pojďme všichni udělat krok do světla!”

Byl nádherný. Zatímco mluvil, jeho křídla se rozvinula. Jeho hlas byl plný vášně. Všichni na něj zírali. Uchváceni jeho krásou a vášní chtěli věřit v jeho svět.

“Když budete připraveni nechat se vést vtělením Nyx a jejím choťem Erebem, pak přineseme zpět staré způsoby. Znovu se zrodíme, abychom mohli stát všichni hrdě a silně. Nebudeme otroky lidského otroctví a předsudků,” řekla Neferet a dívala se na něj, když kolem něj majetnicky ovinula paži. “Zatímco budete poslouchat fňukání malých dětí, Erebus a já očistíme Capri od těch, kteří pohřbívali starobylou civilizaci příliš dlouho.”

“Neferet, Rada zakázala válku proti lidem. Nemůžeš je odtrhnout od jejich domovů na ostrově,”

řekla Duantia.

“Válka?” Neferet se smála šokovaně i pobaveně. “Duantio, koupila jsem si Nyxin hrad od starých lidí, kteří už měli možnost jej nechat zchátrat. Kdyby to někdo z vaší Rady kontroloval, mohly jsme získat naše dávné domy kdykoliv, během posledních dvou desetiletí.” Neferetiny zelené oči přeběhly přes komoru. Intenzivní a atraktivní ve své vášni uchvátila publikum, když mluvila. “To upíři založili krásu Pompejí. To upír se rozhodl pobřeží Amalfi oslavovat celá prosperující století za jeho moudrost a laskavost. Upíři jsou srdcem a duší Nyx. Přeje si pro svůj lid bohatý život. Následujte Ereba a mě. Připojte se k nám, pokud se odvážíte znovu žít!”

Otočila se ve víru hedvábí a vyšla ven z komory. Před tím se uctivě uklonila Radě a s ní i Kalona.

Přitiskl si pěst na srdce. Pak se na mě podíval a řekl: “Krásné tě potkat, krásné se rozloučit a krásné se setkat znovu.”

Když odešli z komory, nastal blázinec. Každý mluvil přes sebe. Někteří jasně volali Neferet a Kalonu a někteří byly pobouřeni, že odešli. Nikdo-ani jeden upír-nemluvil proti nim. A když vyslovovali jeho jméno, říkali mu Erebus.

“Věří mu,” řekl Stark.

Přikývla jsem.

Věnoval mi ostrý pohled. “Věříš mu?”

Otevřela jsem pusu, nejistá tím, jak vysvětlit mému válečníkovi, že jsem věřila Kalonovi. A že jsem začala věřit v to, co bylo, a co by mohlo být znovu.

Hlas Duantii se ozýval komorou a všechny umlčel. “Dost! Tato komora bude okamžitě vyklizena. Nejsme žádná chaotická zvěř.” Válečníci se vyčlenili z davu, a stále mluvící upíři začali opouštět místnost.

“Zoey Redbirdová, rádi bychom s tebou zítra mluvili. Přijď i se svým kruhem za soumraku.

Chápeme, že bývalé mládě, věštkyně, zažila trauma ze zlomeného otisku. Pokud jí bude zítra dobře, přiveď ji taky.”

“Ano, madam.” řekla jsem.

Stark i já jsme rychle odešli. Damien nám pokynul trochu stranou do zahrady, která byla zastrčená kousek od hlavní cesty, kde na nás čekalo zbytek mláďat.

“Co se tam stalo?” Damien se nezastavil a nedal mi právo nic říct. “Znělo to, jako bys věřila, že

Kalona spadnul z Říše Nyx.”

“Musela jsem jim říct pravdu.” Zhluboka jsem se nadechla a řekla svým přátelům zbytek. “Kalona mi ukázal vizi své minulosti. Viděla jsem, že byl válečníkem Nyx.”

“Cože!” Stark explodoval. “Válečník bohyně? To je šílené! Strávil jsem s ním hodně času. V době, kdy se nepřetvařoval. Viděl jsem, kdo to je, a on rozhodně není válečník bohyně.”

“Teď už není.” snažila jsem se udržet svůj hlas v klidu, ale přitom jsem chtěla na Starka křičet nazpátek. Neviděl tu vizi. Jak by mohl posoudit, zda je to pravda nebo ne? “Rozhodl se od ní odejít. A ano, byla to chyba. A ano, dělal hrozné věci. Řekla jsem všechno.”

“Ale ty mu věříš,” řekl Stark. Málomluvný.

“Ne! Nevěřím, že je Erebus. To jsem nikdy neřekla.”

“Ne, Zo, ale to co jsi řekla bylo, jako bys byla na jeho straně-když se rozejde s Neferet,” řekl Heath.

Měla jsem toho dost. Jako obvykle mi z těch kluků rozbolela hlava. “Myslíš, že byste se vy dva mohli přestat na to dívat, jako by to byl můj milenec? Můžete vynechat ty žárlivý a majetnický věci a snažit se být co se jeho týče objektivní?”

“Já nejsem žárlivý, ani majetnický, co se tě týče, a myslím, že děláš chybu, jestli si myslíš, že je Kalona dobrý.” řekl Damien.

“Dostal tě, Z.” řekla Shaunee.

“Jo dostal tě na jeho šarm,” řekla Erin.

“Ne, to ne! Nekopu za tým Kalona! Všechno co dělám je, že se snažím tady vidět pravdu. Co když je pravda, že jen nestojí na té správné straně? Možná by zase mohl najít tu správnou cestu,” řekla jsem.

Stark zavrtěl hlavou. Podívala jsem se na něj. “Stalo se to s tebou. Jak si sakra můžeš bejt tak jistej, že se to nemůže stát i s ním?”

“Pomocí tvého spojení s A-you si hraje s tvojí hlavou. Mysli jasně, Zoey.” Jeho oči mě prosili, abych ho poslouchala.

“To je to o co se snažím-myslet jasně a najít pravdu-bez všech dalších ostatních postojů, včetně toho A-yi. Nestojí v cestě mé mysli. Udělala jsem to i pro tebe.”

“To není totéž! Nebyl jsem zlý celá staletí. Nechtěl jsem celá pokolení lidí zotročit a znásilnit naše ženy,” řekl Stark.

“Znásilnil bys Beccu, kdybychom tam s Dariem nebyli a nezastavili tě!” Vyhrkla jsem tato slova dřív, než je můj zdravý rozum dokázal zastavit.

Stark udělal krok pryč ode mě, jako bych ho praštila. “Udělal to. Dostal se ti do hlavy. Když je tam on, nezbyl tam žádný prostor pro tvého válečníka.” Stark se otočil a odešel do tmy.

Neuvědomila jsem si, že jsem plakala, dokud jsem necítila, že mi slzy kapou z brady na košili. Otřela jsem si obličej třesoucíma se rukama. Podívala jsem se na zbytek mých přátele. “Když Stevie Rae vstala z mrtvých, byla tak hrozná, že jsem ji téměř nepoznala. Byla děsivá a zlá. Opravdu zlá. Ale já se k ní neobrátila zády. Věřila jsem v její lidskost. Protože jsem to nevzdala, tak je teď zpátky,” řekla jsem.

“Ale, Zoey. Stevie Rae byla dobrá než zemřela a vrátila se. Všichni to víme. Co když je pravda, že Kalona nikdy nebyl dobrý? Co když neměl lidskost, kterou by mohl ztratit? Co když jeho volba byla vždy zlo?” zeptal se tiše Damien. “Ukázal ti to, co se ti zdálo reálné, ale měla bys vzít taky v úvahu skutečnost, že mohl jen mlžit. Mohl ti ukázat pravdu. Ale co když to byla jen částečná pravda?”

“Vzala jsem to v úvahu,” řekla jsem.

“Přesně, jak to řekl Stark. Co když využívá tvoje duchovní spojení s A-you a tím ti zatemňuje mysl?” zeptala se Erin.

Přikývla jsem a rozplakala se ještě víc.

Heath mě vzal za ruku. “Zo, jeho oblíbený syn zabil profesorku Anastasii a téměř zabili i ty ostatní děti na ošetřovně, které se mu postavili.”

“Já vím,” vzlykala jsem. Ale co když jen dělá to, co chce Neferet? Neřekla jsem ta slova nahlas, ale zdálo se, že mi Heath čte myšlenky.

“Kalona se k tobě snaží dostat, protože ty jsi ten kdo měl tu sílu všechny vést a společně ho vyhnat do Tulsy,” řekl Heath.

“A Afroditina vize ukazuje, že jsi jediná, kdo ho dokáže porazit úplně.” prohlásil Damien.

“Jedna tvoje část ho zničila,” řekla Shaunee.

“A stejná část tebe ho milovala,” řekla Erin.

“Musíš si to uvědomit, Zo.” řekl Heath.

“Myslím, že si musíme promluvit s Afroditou,” řekl Damien. “Probudíme ji a Daria taky. Budeme mluvit. Musíš nám popsat, co přesně ti Kalona ukázal ve své vizi.”

Přikývla jsem, ale věděla jsem, že nemůžu udělat to, co chtěli, abych udělala. Nemohla jsem mluvit s Afroditou a Dariem. Ne, když jsem se cítila takhle hrozně.

“Dobře, ale dejte mi chvíli.” Otřela jsem si obličej rukávem. Jack, který všechno sledoval velkýma ustrašenýma očima, otevřel peněženku a vyndal cestovní balíček Kleenex. “Děkuju ti.” popotáhla jsem.

“Nech si to. Nejspíš budeš dýl plakat ještě víc.” řekl a poklepal mi na rameno.

“Proč nejdete napřed do pokoje Afrodity? Za chvíli tam přijdu.”

“Nebude to trvat dlouho, že ne?” zeptal se Damien.

Přikývla jsem a moji přátelé šli pomalu pryč. Podívala jsem se na Heatha. “Musím být sama.”

“Jo, říkal jsem si to, ale chci ti něco říct.” Vzal mě kolem ramen a donutil mě se na něj podívat. “Musíš bojovat s tou věcí, co si myslíš o Kalonovi. Neříkám to proto, že jsem žárlivý nebo tak něco. Miloval jsem tě už, když jsme byly děti. Neopustím tě. Neodvrátím se od tebe, bez ohledu na to, co kdo říká nebo dělá. Ale Kalona není jako Stark nebo Stevie Rae. On je nesmrtelný. Je z jiného světa, Zo. Cítím z něj vibrace ´chci ovládnout tenhle svět´. Jsi jediná, kdo ho může zastavit, tak tě chce na své straně. Dostal se do tvých snů. Dostal se do tvé mysli a je součástí toho, s čím je spojena tvá duše. Chápu to, protože jsme i my dva spojení naší duší.”

Být sama s Heathem pro mě bylo vlastně uklidňující. Byl tak známý. Byla to má lidská skála. Vždycky byl tam, kde jsem ho potřebovala. Věděl, co je pro mě nejlepší.

“Je mi líto, že jsem řekla, že jsi žárlivý a majetnický.” fňukla jsem a vyfoukla nosem.

Zazubil se. “Trochu jsem. Ale vím, že já a ty mámě něco zvláštního.” Ukázal bradou tam, kam odešel Stark. “Tvůj přítel válečník nemá moji důvěru.”

“Jo, dobře, on se mnou ale nemá tolik zkušeností, jako ty.”

Jeho úsměv se rozšířil. “To nikdo, miláčku!”

Povzdechla jsem si a objala ho. Tvrdě si mě k sobě přitiskl. “Jsi jako můj domov, Heathe.”

“To budu vždycky, Zo.” Odtáhl se a jemně mě políbil. “Dobře, nechám tě samotnou, což určitě způsobí ještě nějaké slzy a nudle u nosu. Než se očistíš, půjdu najít Starka, řeknu mu, že je žárlivý ňouma a možná ho praštím.”

“Praštíš ho?”

Heath pokrčil rameny. “Po dobře mířené ráně se někteří lidé cítí lépe.”

“Ehm, ne, pokud by sis při tom měl něco zlomit.” řekla jsem.

“Dobře, pak půjdu najít někoho jiného, kdo by ho udeřil.” Zvedl na mě obočí. “Protože zřejmě nechceš, aby mi pocuchal mojí pěknou tvářičku.”

“Pokud ho najdeš, přiveď ho prosím do Afroditina pokoje, jo?”

“To je to, co jsem měl v plánu,” řekl. Pak mi pocuchal vlasy. “Miluju tě, Zo.”

“Já tebe taky, ale opravdu nesnáším, když mi cucháš vlasy.” řekla jsem.

Usmál se na mě a přes rameno mrknul. Pak šel pro Starka.

Vlastně jsem se cítila trochu lépe. Seděla jsem na lavičce a vysmrkala se. Otřela jsem si oči a zadívala se do dálky. Pak jsem si uvědomila, kam jsem se dívala a kde jsem seděla.

Bylo to na mé lavici z jednoho z prvních snů s Kalonou. Odtud jsem mohla vidět přes okraj obrovské zdi, která byla kolem celého ostrova. V dálce jsem viděla náměstí svatého Marka. Vypadalo jako magická říše divů v zimních nocích. Za zády jsem měla palác San Clemente. Byl rozzářený a lesknul se. Kolem paláce po mé pravici byla starobylá katedrála. Obrátila jsem se ke komoře Vysoké rady. Všechny tyto krásy kolem mě. Takhle majestátnost. Byla jsem ale příliš zabraná sama do sebe, než abych něco z toho viděla.

Nebo jsem spíš byla příliš zabraná do přemýšlení o Kalonovi.

Věděla jsem, co řekne Afrodita. Řekne, že mi zakalil zrak. Že nevidím pravdivě. Možná bude mít pravdu.

Zvedla jsem hlavu a podívala se na noční oblohu. Snažila jsem se zjistit, jestli se za tou vrstvou mraků schovává měsíc. A pak jsem se začala modlit.

“Nyx, potřebuji tě. Myslím, že jsem prohrála. Prosím, pomoz mi. Ukaž mi něco, díky čemu se ujistím ve svém názoru. Nechci to zkazit…znovu…”

kapitola 40

Heath

Heatha napadlo, jestli Zoey věděla, že mu zlomila srdce. Ne, že by chtěl být daleko od ní. Nechtěl. Vlastně, chtěl z ní víc. Problém byl, že on chtěl jen to, co bylo nejlepší pro ni -a vždycky to chtěl. Už od školky. Vzpomněl si na den, kdy se do ní zamiloval. Její máma se zcvokla a vzala jí do jednoho z těch salónů krásy. Její matka a mámy kamarádka se rozhodly, že by bylo roztomilé ji ustřihnout všechny její dlouhé tmavé vlasy. Takže další den se ve třetí třídě ukázala se super krátkými vlasy, které jí všude podivně trčely a kudrnatily se jí.

Všechny děti si o ní šeptaly a smály se jí. Měla obrovské hnědé oči plné strachu. Heath si pomyslel, že ještě nikdy neviděl nikoho tak krásného. Řekl jí, že se mu líbí její vlasy, v přední části jídelny v době oběda. Vypadala, že se rozpláče, tak si k ní přistrčil podnos a posadil se vedle ní. Nevadilo mu sedět s dívkou. Ten den získala kus jeho srdce. A od té doby ho má.

Takže je tady a hledá kluka, který měl kus jejího srdce, protože to tak bylo nejlepší pro Zoey. Heath si prohrábl vlasy. Všechno tohle může být jednou zpátky. Někdy by se Zo mohla vrátit do Tulsy a to i přesto, že by jí Škola noci zabírala spoustu času. Byla by s ním, když by mohla. Šli by znovu do kina. Přišla by se podívat na jeho fotbalové utkání na OU. Bylo by to zase normální nebo alespoň tak normální, jak by to být mohlo.

Tak rád by se ocitl v té době. Kdy to svinstvo s Kalonou už bude v pořádku-a Zo to zařídí, tím si byl Heath jistý. Až se to všechno spraví, bude to lepší. Bude mít Zo zpět. Nebo alespoň tak, jak se mu bude schopna oddat. A to bylo dost.

Heath následoval cestu, která vedla pryč z paláce. Stále vedla směrem, kterým Stark určitě musel jít. Rozhlédl se kolem a moc toho neviděl. Jen velkou kamennou zeď na levé straně a park tvořený živými ploty, které byly vysoké jako on, napravo. Studoval park. Zatímco šel, uvědomil si, že jsou živé ploty protkané nějakým vzorem. Rozhodl se, že to musí být jedno z těch starých bludišť-labyrintů, které si pamatoval z řecké mytologie. Byl to příběh o Minotaurovi na ostrově nějakého bohatého krále, jehož jméno už si nepamatoval.

Sakra, neuvědomil si jaká je tma, dokud se nedostal pryč ze světla paláce. Bylo tady ticho. Takové ticho, že slyšel šplouchání vln na druhé straně zdi. Heatha napadlo, že by měl na Starka zařvat, ale rozhodl se, že stejně jako Zo, mu nevadilo trochu času pro sebe.

Všechny tyhle upírský věci bylo dost těžké přijmout. Bylo normální, že potřebuje čas, aby to nějak zpracoval. Nemohl se teď zabývat Starkem a ostatními upíry. Sakra, docela rád by se stal upířím mládětem taky. Pokud přišlo na věc, myslel si, že Stark byl docela v pohodě chlap. Jenom Kalona mu byl proti srsti.

Pak, jako by ho k němu jeho myšlenky přivolaly, Heath slyšel Kalonův hlas putující prázdnou nocí a zpomalil. Dával si pozor, aby nezakopl o nějaký volný kámen v cestě.

“Jde to přesně podle plánu,” řekl Kalona.

“Nesnáším úskoky! Nesnesu, že předstíráš, že jsi pro ni něco, co nejsi.”

Heath poznal hlas Neferet a krok za krokem se sunul dopředu. Držel se v nejhlubším stínu, nalepil se na zeď a byl zticha. Hlasy přicházely z plochy parku před a po jeho pravici, jak se pomalu pohyboval vpřed. V živém plotě byla díra, zřejmě východ a uvnitř labyrintu zahlédl Kalonu a Neferet. Stáli u fontány. Heath vydechl úlevou. Zvuk padající vody bude maskovat jeho kroky. Namáčkl se na chladnou kamennou zeď a jen se díval a poslouchal.

“Říkej tomu předstírání. Já tomu říkám úhel pohledu.” řekl Kalona.

“Což je důvod, proč jí lžeš, ale jí se stále zdá, že mluvíš pravdu,” vyštěkla Neferet.

Kalona pokrčil rameny. “Zoey chce pravdu, tak jí pravdu dávám.”

“Výběrově,” řekla Neferet.

“Samozřejmě. Ale všichni smrtelníci, upíři i mláďata si můžou vybrat svou vlastní pravdu, ne?”

“Smrtelníci. Říkáš to, jako bys nám byl tak vzdálený.”

“Jsem nesmrtelný. Což mě činí jiným. Dokonce i od tebe Tsi Sgili, která máš pravomoc transformace, co je blízko nesmrtelnosti.”

“Ano, ale Zoey nemá ani blízko k nesmrtelným. Stále věřím, že bychom ji měli zabít.”

“Jsi krvežíznivé zvíře.” Kalona se zasmál. “Co bys udělala? Uřízla jí hlavu a nabodla jí jako ty další dva, kteří ti stáli v cestě?”

“Nebuď směšný. Nezabila bych ji stejným způsobem jako je. Bylo by to příliš zřejmé. Mohla by jí jednoduše potkat nějaká nešťastná náhoda, když navštíví Benátky následující den, nebo tak.”

Heathovi se rozbušilo srdce tak hlasitě, že si byl jistý, že by ho mohly slyšet. Neferet zabila ty dva profesory. A Kalona o tom věděl a myslel si, že je to legrační. V žádném případě Zo neuvěří, že je v něm něco dobrého, po tom, co tohle slyšel.

“Ne,” řekl Kalona. “Nebudeme jí muset zabít. Brzy ke mně přijde. Už jsem do ní zasel semeno. Všechno, co musíme udělat je počkat, až rozkvete. A pak její síly, které jsou obrovské, i když je smrtelník, mi budou k dispozici.”

“Budou nám k dispozici,” opravila ho Neferet.

Jedno z Kalonových tmavých křídel se zvedlo a hladilo Neferet po těle, než ji přimělo, aby se k němu zhoupla. “Samozřejmě, moje královno.” zamumlal, než ji políbil.

Heath se cítil, jako by se díval na porno. Ale byl tam chycen. Nemohl se pohnout. Bylo nutné, aby tu zůstal, než odejdou a pak proklouzne za Zoey a řekne jí všechno, co zaslechl.

Ale Neferet ho překvapila tím, že se od Kalony odtáhla. “Ne, nemůžeš ve svých snech milovat Zoey a pak znovu přede všemi a očekávat, že ti dám své tělo. Dnes večer nic nebude. Ona je síla mezi námi.” Neferet vycouvala od Kalony. Dokonce i Heath byl zajat její krásou. Její husté kaštanové vlasy kolem ní volně padaly. Hedvábná látka, která bylo obmotaná kolem jejího těla vypadala jako druhá kůže a její prsa byla téměř celá odhalená. Rychle a tvrdě vydechla. “Vím, že nejsem nesmrtelná, ani že nejsem Zoey Redbirdová, ale moje síly jsou tak obrovské, že by sis to měl pomatovat. Taky bys měl vědět, že jsem zabila posledního muže, který požadoval mě i ji.”

Neferet se otočila. S mávnutím ruky rozevřela živý plot před ní a překročila ho. Opuštěný Kalona stál sám a díval se za ní zamyšleně.

Heath se pomalu chystal pryč, když Kalona otočil hlavu a jeho jantarové oči se dívali rovnou na místo, kde stál.

“Tak malej človíčku, nyní znáš příběh mojí Zoey,” řekl.

Heath se podíval do očí nesmrtelného a věděl dvě věci nade vší pochybnost. Jedna z nich byla, že tento tvor ho zabije. Druhá byla, že musel Zoey ukázat pravdu předtím, než zemře. Heath neuhnul pohledem. Místo toho použil všechnu svojí sílu vůle, aby se naučil tak dobře využít druh bojiště, který znal-fotbalové hřiště. Přesměroval všechno do svého otisku a pokusil na najít prvek, se kterým měla Zoey největší spříznění-ducha. Jeho srdce i duše zakřičela do noci: Duchu přijď ke mně! Pomoc mi doručit tento vzkaz Zoey! Řekni jí, že mě musí najít! Klidným hlasem řekl Kalonovi.

“To není tvoje Zoey.”

“Ach, ale ano, je.” řekl Kalona.

Zo! Pojď ke mně! Heathova duše plakala. “Ne, ty neznáš mojí holku.”

“Duše tvojí holky patří mně a já nedovolím Neferet, tobě nebo komukoliv jinému to změnit.” Kalona šel k Heathovi.

Zo! Jsi to ty a já, miláčku! Pojď ke mně!

“Jaký výraz to upíři používají?” zeptal se Kalona. “Jo, už vím ´zvědavost zabila kočku´. Zdá se, že se hodí zvlášť pro tuhle situaci.”

****

Stark

“Jsem idiot.” zabručel si pro sebe Stark, když vstupoval do velkolepého paláce.

“Pane, potřebujete někam nasměrovat?” zeptal se bojovník, stojící uvnitř.

“Jo, já jen potřebuju vědět, kde má Afrodita pokoj. Víte, lidská vědma, která se s námi dnes přišla. Ach, já jsem Stark. Bojovník velekněžky Zoey Redbirdové.”

“Vím, kdo jste,” řekl upír. Jeho oči studovaly Starkovo červené tetování. “Je to všechno velmi fascinující.”

“Jo, fajn. Fascinující není zrovna slovo, které bych použil.”

Bojovník se usmál. “Nejste svázáni dlouho, že?”

“Ne, jen pár dní.”

“Bude to lepší-a horší.”

“Díky. Myslím.” Stark dlouze vyfoukl. I když ho Zoey vytočila, on věděl, že už od ní nikdy neodejde.

Byl její válečník. Jeho místo, bez ohledu na to, jak těžké to bylo, bylo po jejím boku.

Bojovník se zasmál. “Pokoj, který hledáte je v severním křídle paláce. Jděte tady vlevo, a pak prvním schodištěm na pravé straně. Ve druhém patře. Celé patro je přiděleno vaší skupině. Tam najdete své přátele.”

“Ještě jednou díky.” Stark se vydal ve směru, kterým ho bojovník poslal. Šel rychle. Měl zvláštní pocit na zadní straně krku. Nenáviděl ten pocit. Znamenalo to, že je něco špatně. Znamenalo to, že si vybral hloupý moment na to, naštvat se na Zoey.

Bylo to tak zatraceně těžké. Cítil, jak jí to ke Kalonovi táhne! Proč sakra nemohla vidět, že je ten chlap špatný? Nebylo nic, co by v jeho nitru stálo za záchranu.

Stark ji měl přesvědčit, že má pravdu. Odstrčit svoje city stranou. Zoey je chytrá holka. Měl s ní mluvit. Klidně. Vyslechla by ho. Od prvního okamžiku, kdy se setkali, než se spolu daly dohromady, mu naslouchala. Věděl, že by ho teď vyslechla znovu.

Stark bral schody po třech. První dveře na levé straně byly částečně otevřené a on mohl vidět bohatě zdobený pokoj, který měl pár lehátek, která byla příliš malá a spoustu nepohodlných židlí-vše ve zlaté a krémové. Stejně se ušpiní, ne? Slyšel šum hlasů a už otvíral dveře, když ho emoce Zoey zasáhly jako přílivová vlna.

Strach! Zloba! Zmatek!

Měl v hlavě takový nepořádek. Myšlenky měl neuspořádané. Nemohl rozpoznat nic, jen tyhle pocity.

“Starku? Co se děje?” Darius stál před ním.

“Zoey!” podařilo se mu ze sebe dostat. “Je v průšvihu!” A pak ho síla jejích emocí doslova odmrštila. Kdyby ho Darius nechytil, spadl by.

“Drž se jí! Kde je?” Darius mu třásl rameny.

Stark vzhlédl a uviděl starost v tvářích jejích přátel. Všichni se na něj dívali. Zavrtěl hlavou a snažil se myslet prostřednictvím zmatku v její hlavě. “Já-nemůžu-já-”

“Musíš! Nesnaž se přemýšlet. Nech převzít kontrolu tvé instinkty. Bojovník vždy najde svou paní! Vždycky.”

Jeho tělo se zachvělo, ale Stark přikývl a otočil se. Třikrát se zhluboka nadechl a pak vykřikl jediné slovo: “Zoey!”

Její jméno se zdálo, že kolem něj víří. Soustředil se na ne chaos v jeho mysli. Myslel na jediné: Zoey, má paní.

A stejně jako se slova staly záchranným lanem, začali ho táhnout dopředu.

Stark běžel.

Cítil Daria a ostatní za zády. Nejasně viděl překvapené pohledy na bojovníkovu tvář, kterou nedávno ještě ani neznal, ale všechno ignoroval. Myslel jen na Zoey a nechal sílu jeho přísahy táhnout ho k ní.

Měl pocit, jako by létal. Nevěděl, jak našel cestu podél labyrintu, ale za chvíli cítil pod nohama křupat kameny, když se vzdálil od Daria-řízený svou rychlostí.

Stále běžel moc pozdě.

I kdyby žil Stark ještě pět set let, nikdy nezapomene na ten obrázek, který se mu naskytl, když zatočil a ocitnul se na malé mýtině. Ten pohled bude mýt navždy vypálen v duši.

Kalona a Heath byli od něj nejdál. Stáli před vnější zdí, která obklopovala ostrov a chránila ho před očima benátských lidí.

Zoey k němu byla blíž. Jen o pár metrů dál, ale stejně jako on, také běžela. Stark sledoval, jak zvedla ruce. V té chvíli rozkázala: “Duchu! Pojď ke mně!” Kalona zvedl ruce ve stejném okamžiku, držel Heathovi tvář, skoro jako by ho hladil.

Pak jedním, nezadržitelným pohybem, mu padlý nesmrtelný anděl zkroutil hlavu a čistě mu zlomil vaz. Byl okamžitě mrtvý.

Hlasem odtrženým od její duše a tak naplněným úzkostí, že ho Stark stěží poznal, Zoey zakřičela: “Ne!” A hodila zářící kouli ducha na Kalonu.

Kalona pustil Heatha a otočil se k ní s naprosto šokovaným pohledem. Moc prvku ho udeřila a mrštila ho do vzduchu. Proletěl kamennou zdí a mířil do oceánu. Pak s výkřikem zoufalství rozepjal Kalona svá křídla a odletěl někam do chladné noci.

Starkovi byl ale Kalona a dokonce i Heath ukradený. Běžel za Zoey. Ležela na zemi zkroucená nedaleko těla Heatha. Byla tváří dolů, ale Stark už znal strašlivou pravdu dříve, než k ní doběhl. Klesl na kolena a jemně ji obrátil. Její oči byly otevřené, ale prázdné.

Kromě tetování safírového půlměsíce normálního mláděte, byla všechna její tetování pryč.

Darius se dostal na místo první. Sklonil se k Zoey a kontroloval pulz.

“Žije,” řekl Darius. Pak chvíli zpracovával, co viděl a pak vydechl. “Bohyně! Její znamení.”

“Zoey!” vykřikl Damien.

Stark slyšel Jacka a dvojčata, jak se k nim připojili. Plakali. Ale všechno, co mohl udělat, bylo vytáhnout si ji ještě pevněji do náruče a držet jí. Musel jí chránit. Musel.

Byl to Afroditin hlas, který nakonec pronikl jeho žalem a dostal se až k němu.

“Starku! Musíme dostat Zoey zpátky do paláce. Někdo jí tam pomůže. Je ještě naživu.”

Stark se setkal s Afroditiným pohledem. “Její tělo dýchá, ale to je všechno.”

“O čem to mluvíš? Ona je stále naživu,” opakovala tvrdohlavě Afrodita.

“Zoey viděla Kalonu zabít Heatha. Zavolala ducha a pokusila se ho zastavit, ale bylo příliš pozdě, aby ho zachránila.” Stejně jako bylo příliš pozdě na to, abych jí zachránil já, ječela Starkova mysl. Ale klidným hlasem cizince, pokračoval. “Když hodila ducha na Kalonu, Zoey věděla, že je příliš pozdě a její duše se rozpadla. Vím to, protože jsem vázán na její duši a cítil jsem, jak se rozpadá. Zoey tady už není. Tohle je jen prázdná skořápka.”

Pak James Stark, válečník Zoey Redbirdové, sklonil hlavu a začal plakat.

Epilog

Zoey

Dlouze a spokojeně jsem si povzdechla. Mír…Vážně jsem si nemohla vzpomenout, kdy jsem se naposled cítila takhle spokojeně. Bohyně, to byl nádherný den. Slunce bylo úžasné. Bylo

zlaté a zářící na nebi, jako narozeninový dort s modrou polevou. Měli by mě bolet oči, ale to se nestalo. Bylo to trochu divné, protože na denním světle mě měli bolet oči.

Jo.

Oh. Dobře. Cokoliv.

Louka byla překrásná. Něco mi to připomnělo. Chtěla jsem si vzpomenout, ale rozhodla jsem se, že nechci myslet. Bylo to moc těžké. Tenhle den byl moc hezký na to myslet. Jen jsem dýchala sladký letní vzduch a vydýchávala všechno hloupé napětí, které bylo uvnitř mého těla.

Tráva se vlnila kolem mé nohy, stejně jako jemné peří.

Peří.

Co to bylo za peří?

“Ne. Žádné myšlení.” Usmála jsem se a moje slova se stala viditelnými. Vytvářela ve vzduchu fialové vzory.

Přede mnou byla řada stromů, které byly naplněny bílými květy, připomínající sněhové vločky. Vlál tady jemný vítr a vzduch mi zpíval hudbu, na kterou jsem tancovala. Skákala jsem přes háj a zhluboka dýchala sladkou vůni květů.

Uvažovala jsem na sekundu, kde to jsem, ale nezdálo se to důležité. Nebo alespoň ne tak důležité jako mír, hudba a tanec.

Divila jsem se, jak jsem se sem dostala…zastavilo mě to. Dobře, dobře, nezastavilo. Zpomalilo mě to.

Najednou jsem to uslyšela. Bylo to zvuk zing, plop! Přišlo mi to uklidňujícím způsobem tak důvěrně známé, takže jsem sledovala háj. Něco modrého vykouklo přes stromy. Připomnělo mi to topaz nebo akvamarin. Voda.

Šťastně a trochu s pláčem jsem vyběhla ze stromů na břeh jezera. Bylo tak úžasně jasné. Zing, plop!

Zvuk přicházel od břehu jezera, tak jsem šla za ním, tiše tam hučela moje oblíbená písnička od Hairspray.

Dok vyčníval ven z jezera, ideální pro rybaření. A opravdu, byl tam chlápek sedící na konci doku. Natahoval svůj prut se zing a pak ho hodil do vody s plop!.

Bylo to divné. Nevěděla jsem, kdo to byl, ale najednou můj krásný, krásný den zalila panika. Ne! Nechtěla jsem ho vidět! Třásla jsem hlavou a začala ustupovat, když jsem šlápla na větvičku a on se otočil.

Hezký úsměv na jeho tváři zmizel, když mě uviděl.

“Zoey!”

Byl to Heathův hlas. Moje paměť spěchala zpátky. Smutek mě srazil na kolena. Běžel ke mně, takže když jsem padala, chytil mě do náruče.

“Ale ty sem nepatříš! Jsi mrtvý!” vzlykala jsem proti jeho hrudi.

“Zo, kotě, tohle je Onen svět. To nejsem já, kdo sem nepatří-to jsi ty.”

Paměť na mě dolehla, topila jsem se v zoufalství a tmě. Realita mého světa se rozbila. Všechno zčernalo.