Kristin Cast

Škola noci 07. Vyhořelá

1.)

Kalona zvedl ruce. Neváhal. Neměl jediný pochyb o tom, co musí udělat. Nedovolil by ničemu, nebo nikomu, aby mu stál v cestě, jako lidský chlapec, který stál mezi ním, a tím po čem touží. Ne, že by chtěl zabít toho chlapce. Byla to jen nutnost. Necítil výčitky, ani lítost. Po celá staletí, od chvíle, co Kalona padl, toho cítil velmi málo. Takže jednoduše okřídlený nesmrtelný zlomil chlapci vaz a skoncoval s jeho životem. “Ne!” Tak velká úzkost, jenž vycházela z toho jediného slova, zmrazila Kalonovo srdce. Pustil chlapcovo mrtvé tělo a otočil se ve chvíli, kdy Zoey běžela směrem k němu. Jejich oči se setkaly. V jejích bylo zoufalství a nenávist. V jeho bylo možné odmítnutí. Snažil se zformulovat slova, kterými by ho pochopila, aby jí odpustil. Ale nebylo nic, co by mohl říct, co by změnilo to, co viděla a to i kdyby mohl udělat nemožné. Ale nebyl čas. Zoey na něj hodila plnou sílu Ducha. Nesmrtelného udeřila překvapující síla, která byla víc než fyzická. Duch byl její podstata, její duše, živel, který ho udržoval po celá staletí,a se kterým se cítil nejpohodlněji , stejně jako nejsilněji. Zoeyin útok jej sežehl. Nadzvedl ho s takovou silou, že ho to hodilo přes obrovskou kamennou zeď, která oddělovala upíří ostrov od Benátského zálivu. Obklopily jej ledové vody a dusily ho. Na okamžik bolest v Kalonovi byla tak umrtvující, že proti ní nebojoval. Možná by už měl nechat toho boje na život a na smrt. Možná, by si jednou měl dovolit, nechat se od ní porazit. Ale dřív než za úder srdce, to Kalona ucítil. Zoeyina duše se rozbila, a skutečně jako jeho pád ho nesl z jedné oblasti do druhé, její duše opustila tento svět. Tahle pravda byla horší, než její úder proti němu. Ne Zoey! Nikdy neměl v úmyslu způsobit jí škodu. Dokonce i

přes všechny ty intriky Neferet, přes všechny manipulace Tsi-Sgili a plány, pevně se držel vědomí, že navzdory všemu používal jeho obrovské nesmrtelné síly aby udržel Zoey v bezpečí, protože nakonec ona byla nejblíže tomu, kdo mohl přijít k Nyx v této oblasti, a to byla oblast, ze které on odešel. Boj proti zotavení se ze Zoeyina útoku, Kalona zvedl své masivní tělo z vlny a náhle si uvědomil pravdu. Kvůli němu Zoeyina duše zmizela, což znamená, že zemře. S prvním závanem vzduchu vydal trýznivý výkřik zoufalství, který odrážel její poslední slova: “Ne!” Opravdu věřil, že jeho pád způsobí to, že nebude mít pocity? Bylo mu špatně, až z toho bláznil. Tak moc špatně. Emocemi zbitý na cáry letěl těsně nad hladinou, řezán dál už tak zraněný duchem , který proti němu zuří, oslabený a krvácející na duši. S rozmazaným, zčernalým viděním se díval přes lagunu, musel mžourat, aby viděl světla, které dávaly najevo zemi. To musel být palác. Neměl na vybranou. Pomocí posledních sil Kalonova křídla tlačila proti vzduchu, zvedla jej přes zeď, kde padl na zmrzlou zem. Nevěděl, jak dlouho tam ležel v chladné temnotě noci, zraněný a ohromený, jak jím emoce otřásly na duši. Když se podíval dál do jeho mysli, tak rozumněl dobře tomu, co se stalo. Spadl znovu, ale tentokrát to bylo více duchovní, než tělesné, i když jeho tělo nereagovalo ani na jediný příkaz. Cítil ji, ještě předtím, než promluvila. Bylo to tak mezi nimi od prvního dne, ať už si to přál, či ne, prostě cítili jeden druhého. “Dovolil si Starkovi, aby byl svědkem smrti toho kluka!” Neferetin hlas byl chladnější, než ledové moře. Kalona se otočil tak, aby mohl vidět víc než jen špičku jejích bot na jehlách. Podíval se na ni, mrkajíc, aby viděl lépe. “Nehoda.” Jakmile našel zase svůj hlas, podařil se mu skřípavý šepot. “Zoey tam neměla být.”

“Nehody jsou nepřijatelné a nejde mi o to, že ona tam byla. Vlastně, důsledek toho, co viděla se mi spíš hodí.” “Víš, že se její duše rozbila?” Kalona nenáviděl nečekanou slabost v jeho hlase a divné pocity v jeho těle, steně jako nenáviděl účinek Neferetiny ledové krásy na něj. “Dokážu si jasně představit, že většina upírů na ostrově to už ví. Jak typické, Zoeyin duch nebyl zrovna klidný, když odcházel. Zajímalo by mě však, kolik upírů také cítilo ránu jejího žalu. “Neferet si poklepala zaujatě bradu jedním dlouhým, ostrým nehtem. Kalona mlčel a snažil se uvnitř sebe spojit kousíčky jeho roztrhané duše, ale země jeho tělo držela příliš reálně a on neměl sílu k tomu, aby vzlétl nahoru a dostal jeho duši zpátky na Onen svět, tam kde byla dřív. “Ne, nedokážu si představit žádného z nich, že by to cítil,” pokračovala Neferet jejím nejchladnějším, většinou vypočítavým hlasem. “Žádný z nich není spojen s Temnotou, s tebou, jako jsem já. Není to tak, má lásko? ” “Jsme jednoznačně spojeni,” Kalonovi se podařilo říct, když náhle si přál, aby ta slova nebyla pravda. “Opravdu… “Řekla, stále rozptylujíc jeho myšlenky. Pak Neferet vyvalila oči když jí napadlo něco nového. “Dlouho jsem přemýšlela, jak to bylo, že A-ye se podařilo ti ublížit, jako fyzicky silný nesmrtelný, to jde dost těžko, i když tě ty směšné Čerokézké ježibaby mohly chytit do pasti. Věřím, že Zoey v sobě tu moc má a tys ode mně nenápadně čerpal informace. Tvoje tělo může být poškozeno, ale pouze prostřednictvím tvého ducha. Není to fascinující? ” “Já se už uzdravuji.” Vložil do jeho hlasu tolik síly, kolik jen bylo možné. “Odveď mně zpět na hrad na Capri. Vezmi mě na střechu, tak blízko k nebi, jak jen mohu být, a já znovu nabudu své síly. “

“To si dokážu představit, jak bys rychle nabyl sil. Ale já už mám s tebou jiné plány, lásko. “Neferet zvedla ruce a roztáhla je nad ním. Jak pokračovala v mluvení, tak začala své prsty plést ve vzduchu, vytvářet složité vzory, jako když plete pavučinu. “Nedovolím Zoey, aby mezi nás zase zasáhla.” “Rozbití duše je trest smrti. Zoey už pro nás není žádné nebezpečí, “řekl. S tím vědomím Kalonovy oči sledovaly Neferet. Volala k sobě z temnoty lepkavé provazce, které až příliš dobře poznával. Strávil dlouhou dobu bojem proti Temnotě, předtím než přijal její chladnou sílu. Byla pulsující a tak známě a neklidně se třepotala, pod jejími prsty. Neměla by být schopna tak hmatatelně poroučet Temnotě. Takhle myšlenka mu proběhla jako umíráček jeho unavenou myslí. A velekněžka by neměla mít takovou moc. Ale Neferet už nebyla jen velekněžka. Přerostla hranice této role, už před nějakým časem. Neměla žádné potíže s ovládáním svíjející se Temnoty, kterou přivolala. Stává se nesmrtelnou, uvědomil si Kalona. A s tímto vědomím se k jeho strachu připojila lítost, zoufalství a hněv,který už tak bublal v padlém válečníkovi Nyx. “Jeden by si myslel, že je to rozsudek smrti,” Neferet mluvila klidně, když přivolávala stále víc a víc inkoustově černých vláken, “ale Zoey má strašně nepohodlný zvyk přežívat. Tentokrát se chystám zajistit, aby doopravdy zemřela.” “Zoeyna duše má také zvyk se reinkarnovat,” řekl a tím záměrně trápil Neferet, aby se tím pokusil zmařit její záměr. “Pak ji budu ničit znovu a znovu!” Neferet zvýšila své soustředění hněvem, který v ní vyvolal. Temnota se točila a sílila, svíjela se obrovskou mocí ve vzduchu kolem ní. “Neferet.” Pokusil se k ní dostat pomocí jejího jména. “Myslíš, že doopravdy chápeš, k čemu se tu zrovna snažíš dát příkaz?” Její pohled se setkal s jeho a poprvé v nich Kalona viděl rudé

skvrny, které byly vnořeny ve tmě jejích očí. “Samozřejmě, že ano. To je to, co nevýznamné bytosti nazývají zlo.” “Nejsem nevýznamná bytost a zlem to nazývám také.” “Ach, po celá staletí jsi to nedělal.” Její smích byl zlý. “Ale zdá se, že v poslední době jsi žil až moc se stíny ze své minulosti, místo toho, aby sis liboval v krásných temných silách současnosti. Vím, kdo za to může.” S obrovským úsilím se Kalona vytlačil do sedu. “Ne, nechci, aby ses hýbal.” Neferet na něj ukázala jedním prstem a nitě Temnoty se mu ovázaly kolem krku. Pevně a prudce ho přitiskly k zemi. “Co ode mě sakra chceš?” zachraptěl. “Chci, abys sledoval duši Zoey na Onen svět a ujistil se, že žádnému z jejích přátel,” ušklíbla se při tom slově “se nepodaří najít způsob, jak ji přemluvit, aby se vrátila do svého těla.” Nesmrtelným projel šok. “Byl jsem vyhoštěn ze země Nyx. Nemůžu tam Zoey sledovat.” “Ach, mýlíš se, má lásko. Všechno bereš moc doslova. Nyx vyhnala tebe-ty jsi padl-ty se tam nemůžeš vrátit. Takže jsi tomu po staletí věřil. Doslova.” Dramaticky si povzdechla, když se na ni nechápavě podíval. “Tvoje nádherné tělo bylo vyhoštěno, to je všechno. Řekla snad Nyx něco o tvé nesmrtelné duši?” “To nemusela říkat. Je-li duše oddělena příliš dlouho od těla, tělo zemře.” “Ale tvoje tělo je nesmrtelné, což znamená, že může být odděleno od jeho duše na dobu neurčitou, aniž by zemřel.” řekla. Kalona se snažil udržet tenor jejího slova, který ho naplnil, pryč z jeho výrazu. “Je pravda, že nemohu zemřít, ale to neznamená, že pokud bude i nadále moje tělo poškozené, jestli moje duše přece jen neopustí mé tělo na moc dlouho,” Můžu se na věčnost … až do bláznění … stát jen nikdy neumírající

schránkou mého těla… Tyto možnosti kroužily jeho myslí. Neferet pokrčila rameny. “Pak si budeš muset být jist, že tvůj úkol dokončíš brzy. Pak se budeš moct vrátit do tvého krásného nesmrtelného těla předtím, než se nenapravitelně poškodí.” Usmála se na něj. “Byla bych velice zklamaná, kdyby se něco stalo tvému tělo, má lásko.” “Neferet, nedělej to. Uvedeš do pohybu věci, které budou vyžadovat platby a důsledky, kterým dokonce ani ty nebudeš chtít čelit.” “Nevyhrožuj mi! Pustila jsem tě z tvého trestu odnětí svobody. Milovala jsem tě. A pak jsem tě sledovala, jak dolézáš, za usměvavou puberťačkou. Chci ji pryč z mého života! Důsledky? Přijmu je! Nejsem slabá, bezmocná Velekněžka, která slouží bohyni. Copak to nechápeš? Kdybys nebyl tak rozptylován tím dítětem, věděl bys, co se se mnou děje. Jsem nesmrtelná stejně jako ty, Kalono!” Její hlas byl děsivý, zesílený mocí. “Jsme perfektní. Zkus tomu uvěřit stejně jako tomu, a to je něco, čemu uvěříš brzy, že s Zoey Redbirdovou je konec.” Kalona na ní zíral s tím, že Neferet byla opravdu šílená. Přemýšlel, proč její šílenství posloužilo k tomu, aby zvětšila své síly a posílila svou krásu. “Tak tohle je to, co jsem se rozhodla udělat,” pokračovala. Mluvila metodicky. “Zastrčím tvoje sexy, nesmrtelné tělo někam pod zem, zatímco tvoje duše bude cestovat na Onen svět a zajistí, že Zoey už se nikdy nevrátí.” “Nyx to tak nenechá!” Jeho slova vzplanula dřív, než je mohl zastavit. “Nyx ti vždy dává svobodnou vůli. Jako její bývalá velekněžka, vím bez jakýchkoliv pochyb, že ti umožní, aby tvoje duše odcestovala na Onen svět,” řekla Neferet potutelně.

“Pamatuj si, Kalono, mojí pravou lásku. Pokud zajistíš, že Zoey zemře, odstraníš tím poslední překážku, která nám brání v tom vládnout bok po boku. Ty a já budeme silní tak, že si to ani nedokážeš představit v tomto světě moderních zázraků. Přemýšlej o tom-podmaníme si lidi a přivede zpět k vládě upíry s jejich krásou, vášní a neomezenou mocí. Země bude naše. Skutečně dáme nový život nádherné minulosti!” Kalona věděl, že to hraje na jeho slabé stránky. Mlčky se proklínal za to, že jí nechal tak moc nahlédnout do své nejhlubší touhy. Důvěřoval jí. Takže věděla, že protože nebyl Erebus, nemohl nikdy opravdu stanout po boku Nyx na Onom světě a tak chtěl vrátit zpátky co nejvíce z toho, co ztratil, v tomto moderním světě. “Víš, moje lásko, když si to uvědomíš, logicky je jen správné, že půjdeš za Zoey a postavíš se mezi její duši a její tělo. Mohlo by to prostě posloužit tvé dokonalé touze.” Neferet promluvila nonšalantně, jako kdyby ty dva diskutovali o materiálu na její nové šaty. “Jak mám najít duši Zoey?” Snažil se zeptat věcným tónem. “Onen svět je obrovská oblast, jen bohové a bohyně ho můžou přejít.” Neferet na něj vrhla nevýrazný a pevný pohled. Spatřil její krutou strašnou krásu. “Copak budeš předstírat, že s ní nejsi spojen duší!” Nesmrtelná Tsi Sgili se zhluboka nadechla. Rozumnějším tónem pokračovala “Přiznej se, má lásko. Můžeš najít Zoey tak, jak nikdo jiný. Jak si vybereš, Kalono? Rozhodneš se zůstat na mé straně nebo zůstaneš otrokem minulosti?” “Chci vládnout. Vždycky budu chtít vládnout,” řekl bez váhání. Jakmile promluvil, oči Neferet se změnily. Zeleň v nich zcela pohltila šarlatová. Otočila na něj svůj zářící, uvězňující a strhující pohled. “Pak mě poslouchej Kalono, padlý válečníku Nyx, máš

můj slib, že tvé tělo udržím v bezpečí. Když se Zoey Redbirdová, mládě a velekněžka Nyx, už nikdy nevrátí, přísahám, že odstraním tyto temné řetězy a umožním tvému duchu vrátit se. Pak tě přenesu na střechu našeho hradu v Capri a nechám oblohu, aby ti vdechla zpátky život a sílu. Pod podmínkou, že tu budeš jako můj choť, můj ochránce a můj Erebus.” Kalona ji jen bezmocně sledoval, nemohl ji zastavit. Neferet přejela jedním dlouhým špičatým nehtem přes dlaň její pravé ruky. Krev jí kapala z ruky a ona ji zvedla, v nabídce. “Touto krví stvrdím sílu, krví svážu přísahu.” Všude kolem ní byla tma. Pohnula se, svíjela se, třásla se a pila její krev. Kalona cítil, jak k sobě přivolává Temnotu. “Ano!” vydal z krku hluboký sten, když se kolem něj obtočila nenasytná Temnota. Když Neferet pokračovala, její hlas byl vysoký a prosáklý mocí. “Je to tvá vlastní volba. Tím, že jsem tuto přísahu stvrdila mou vlastní krví s Temnotou, se ti nepodaří ji zlomit-” “Neselžu.” Její nesmělý úsměv jen podtrhl její krásu, oči měla podlité krví. ” Pokud, Kalono, padlý bojovníku Nyx, rozbiješ tuto přísahu a selžeš v mém příkazu najít a zničit Zoey Redbirdovou, rodící se velekněžku Nyx, budu držet nadvládu nad tvým duchem tak dlouho, jak dlouho budeš nesmrtelný.” Odpověď na její slova nevyřkl on, byla vyvolaná svůdnou tmou. I když po celá staletí bylo jeho výběrem Světlo. “Kdyby se mi to nepodařilo, budeš mít nadvládu nad mým duchem tak dlouho, jak dlouho budu nesmrtelný.” “Tak jsi přísahal.” Neferet opět položila svou dlaň a vytvořila jí krvavé X na svém těle. Měděná vůně zavanula ke Kalonovi, jako dým stoupající z ohně, když znovu zvedla ruku do tmy. “Tak se staň!” Neferetina tvář se zkroutila bolestí, Temnota z ní

znovu pila, ale ona neuhnula. Temnota se přesunula do vzduchu kolem ní, nasycena krví a její přísahou. Teprve pak spustila ruku. Vystrčila jazyk a olízla si šarlatovou linku. Krvácení ustalo. Neferet k němu přistoupila, sklonila se a jemně položila ruce na obě strany jeho tváře. Stejně, jako když on držel lidského chlapce předtím, než mu zasadil smrtelnou ránu. Cítil, jak Temnota pulsuje kolem ní a jako bouřlivý býk netrpělivě čekal, až jeho milenka zavelí. Její krví zarudlé rty se zastavily těsně u těch jeho. “S mocí, která mi prochází krví, a sílou mého života vám přikazuji, má lahodná vlákna Temnoty, vezměte mou přísahu vázanou nesmrtelnou duší jeho těla a vyšlete ho na Onen svět. Jdi a udělej, co jsem ti nařídila. Přísahám, že obětuju tvůj nevinný život, pokud to zkazíš. Posílám tě, naplň ho!” Neferet se zhluboka nadechla a Kalona viděl tenké nitě, které klouzaly po jejích plných, rudých rtech. Ona vdechnula Temnotu. Když jí byla naplněná, zakryla si svá zčernalá ústa a vtiskla mu krvavý polibek. Foukala do něj Temnotu s takovou silou, že mu jeho zraněná duše vyklouzla z těla. Jeho duše vykřikla v nehlučné agónii. Kalona byl nucen jít nahoru. Do říše jeho bohyně, která ho vyhostila. Opouštěl své tělo bez života, připoután přísahou, která byla svázána se zlem. Byl vydán na milost a nemilost Neferet.

2.)

Refaim

Hlasité bubny byly jako srdeční tep nesmrtelného: Nikdy nekončící, ohromující. Rozléhaly se Rephaimovou duší v rytmu bušení jeho krve. Pak, v rytmu bubnů, dostala starověká slova svou formu. Měl ji omotanou kolem těla tak, že dokonce i když spal, jeho puls byl v harmonii s nestárnoucí melodií. V jeho snu, hlasy žen zpívaly:

Starověký spí, čeká na povstání Když se síla země zbarví posvátnou krví Označenou zasáhla pravda: královna Tsi Sgili bude lhát On bude muset být očištěn od jeho pohřebního lože Píseň byla svůdná a jako labyrint pokračovala stále dál a dál. Skrz ruku mrtvého bude osvobozen Hrozná krása, pohled démona Opět budou zotročeni Žena bude muset pokleknout před jeho temnou mocí Hudba šeptala jako lákadlo. Slib. Požehnání. Prokletí. Vzpomínka na to, co bylo předpovězeno, nutila Rephaimovo spící tělo k neklidu. Škubal sebou jako opuštěné dítě a zamumlal jednoslovnou otázku: “Otče?” Melodie, kterou měl spojenou s rýmem si Rephaim zapamatoval už před staletími: Kalonova píseň sladce zní Budeme vraždit s mrazivou vášní “…vraždit s mrazivou vášní.” Dokonce, i když spal, Rephaim reagoval na slova. Neprobudil se, ale jeho tep se zvýšil a on zatnul ruce v pěst. Jeho tělo se napjalo. Na vrcholu mezi bdělostí a spánkem se bubnování zastavilo a bylo nahrazeno hlasem hlubokým a až příliš známým. “Zrádče…zbabělče…zrádce…lháři!” mužský hlas ho zavrhoval. Jeho vzteklý hlas vytrhl Rephaima ze snu a on se úplně probudil. “Otče!” Rephaim si sedl a odhodil staré papíry a kousky kartonu, které kolem něj tvořili jeho hnízdo. “Otče, jsi tady?”

V rohu místnosti zachytil lesklý pohyb, škubnul sebou dopředu. Nepříjemně si pohnul se zlomeným křídlem, když zíral do hluboké temnoty u cedrové skříňky. “Otče?” Jeho srdce vědělo, že tam Kalona není ještě předtím, než světlo odhalilo tvář dítěte, které se dalo do pohybu. “Co jsi zač?” Rephaim zaměřil svůj planoucí pohled na dívku. “Táhni zjevení.” Místo toho aby se lekla, jak měla, dívka zúžila své oči a začala ho studovat. Vypadala překvapeně. “Ty nejsi pták, ale máš křídla. A ty nejsi kluk, ale máš ruce a nohy. A tvoje oči jsou jako klučičí, jenže jsou červené. Takže, co jsi zač?” Rephaim cítil, jak v něm narůstá vztek. Bleskově se pohnul, což způsobilo, že mu tělem projela bolest, připomínající píchání do běla rozžhavených střepů. Skočil ke skříni a přistál jen pár metrů před duchem. Vypadal dravě, nebezpečně a defenzivně. “Jsem oživlá noční můra, duchu! Běž pryč a nech mě v klidu, než zjistíš, že jsou věci mnohem horší, než smrt strachem.” Po jeho náhlém pohybu duch dívky udělal malý krok zpět, takže se otřela ramenem o nízké okno. Tak se zastavila a stále ho zvědavě sledovala inteligentním pohledem. “Volal jsi ze spánku svého otce. Slyšela jsem tě. Můžeš ze mě dělat blbce. Jsem inteligentní a pamatuju si věci. Plus ty mě nevyděsíš, protože jediný komu doopravdy ubližuješ, jsi ty sám.” Pak si dívka zkřížila ruce v pase, hodila si dozadu své dlouhé blond vlasy a zmizela. Takže stejně jak to dívka říkala, jediný komu způsobil bolest, byl on sám. Uvolnil své zaťaté pěsti. Uklidnil svůj tep. Rephaim klopýtl těžce zpátky do svého provizorního hnízda a opřel si hlavu o zeď ve skříni za ním. “Ubohý,” zamumlal nahlas. “Oblíbený syn padlého nesmrtelného se snížil k tomu, aby se skrýval a odmítal mluvit s

duchem lidského dítěte.” Pokoušel se zasmát, ale nešlo to. Ozvěna hudby z jeho minulosti ze snu byla stále ještě příliš hlasitá, ve vzduchu kolem něj. Jako by byl někdo jiný-jediný komu měl složil přísahu byl jeho otec. Už nemohl dál sedět. Ignoroval bolest v paži a to, jak mu bylo špatně z bolesti, které mu působilo jeho křídlo, když stál. Nenáviděl slabost, která prostoupila jeho tělem. Jak dlouho už byl vlastně slabý, zraněný a vyčerpaný z cesty z depa a choulil se tady ve skříni ve stěně? Byl to den, co sem došel? Nebo dva? Kde byla ona? Řekla, že k němu přijde v noci. Byl tam, kam ho Stevie Rae poslala. A přestože byla noc, ona nepřišla. Se sebe-nenávistným zvukem opustil skříň a jeho hnízdo a kráčel kolem okenní římsy, kde se předtím zhmotnil duch dívky až ke dveřím, které vedly ke střešnímu balkonu. Byl to instinkt, který ho nutil jít do druhého patra opuštěného sídla, těsně po svítání, když dorazil. Byl na konci svých sil a jediné co chtěl, bylo být v bezpečí a vyspat se. Ale teď už byl úplně vzhůru. Zíral na prázdný areál muzea. Led, který celé dny padal z nebe přestal a opouštěl obrovské stromy, které pokrývaly kopce, na kterém bylo Gilcreasovo muzeum a jeho opuštěné sídlo. Rephaimovo noční vidění bylo dobré, ale venku nezaznamenal žádný pohyb. Domovy, které vyplňovaly prostor mezi muzeem a centrem Tulsy byly ve tmě. Malá světla, byly jako tečky v černé krajině. Nevelká, planoucí elektrická síla, kterou Rephaim chápal jako výdobytek moderního světa. Oni měli jen slabé zapálené svíčky-nic ve srovnání s majestátní mocí tohoto světa. Samozřejmě nebylo žádným tajemstvím, co se stalo. Linky, které přinášely do domů moderních lidí energii, fungovaly na podobném principu jako ledové zatížení, které nesly stromy. Rephaim věděl, že to pro něj bylo dobré. Až na padlé větve a

jiné nečistoty na pozemních komunikacích byly ulice většinou sjízdné. Lidé elektřinu potřebovali k jejich každodennímu životu. “Nedostatek elektřiny drží lidi dál,” zamumlal si pro sebe. “Ale co drží dál jí?” S frustrovaným zvukem Rephaim otevřel trhnutím zchátralé dveře a automaticky hledal klid pod širým nebem. Působil na něj jako balzám na nervy. Vzduch byl chladný a vlhký. Kolem rostla nízká zmrzlá tráva, mlha se proplétala zvlněnými listy, jako by se snažila zahalit celou zem před jeho zrakem. Rephaim zvedl pohled a dlouze se nadechl. Nadechl se vzduchu. Obloha se zdála nepřirozeně jasná v porovnání se ztemnělým městem. Hvězdy ho lákaly a stejně tak srpek měsíce. Všechno v Rephaimovi se dožadovalo oblohy. Jeho křídla se zvedla a vzduch mu hladil jeho černé tělo pokryté peřím. Hladil ho s nádechem mateřského objetí, které nikdy nepoznal. Jeho nezraněné křídlo se rozevřelo. Když měl rozepjatá křídla, měla délku větší, než byla délka dospělého člověka. Jeho druhé křídlo se zachvělo a noční vzduch, který Rephaim vdechl, v něm vyvolalo zoufalý nářek. Zničené! Toto slovo mu prolétlo myslí. “Ne. To není jisté.” řekl Rephaim nahlas. Zavrtěl hlavou a snažil se utišit neobvyklou únavu, kvůli které se cítil ještě víc bezmocný a víc zraněný. “Soustřeď se!” Rephaim napomenul sám sebe. “Je načase tě najít, otče.” Pořád mu ještě nebylo dobře, ale Rephaimova mysl, ačkoli byl unavený, byla mnohem jasnější, než když spadl z oblohy. Měl by být schopen odhalit nějaké stopy svého otce. Bez ohledu na to kolik vzdálenosti nebo času je dělilo. Oni byli svázáni krví a duchem. To také znamenalo dar nesmrtelnosti, který Rephaim jako prvorozený dostal.

Rephaim vzhlédl k obloze a myslel na proudění vzduchu, na který byl zvyklý, když plachtil. Zhluboka se nadechl a zvedl nezraněnou ruku. Snažil se dotknout těch nepolapitelných proudů a známek temné magie Onoho světa, která tam byla velmi slabá. “Přines mi nějakou zprávu o otci!” Poslal svou prosbu naléhavě do noci. Na chvíli uvěřil, že dostal záchvěv odpovědi daleko, daleko z východu. Pak už ale byla jen únava všechno, co mohl cítit. “Proč tě nemůžu cítit, otče?” Frustrovaně a neobvykle vyčerpaně nechal poklesnout jeho bezvládnou ruku stranou. Neobvyklá únava… “U všech bohů!” Rephaim si náhle uvědomil, proč je tolik vyčerpaný a proč se cítil tak zničený. Věděl, co mu bránilo v tom najít cestu k jeho otci. “Ona to udělala.” Jeho hlas byl tvrdý a jeho oči zářily karmínově. Ano, byl hrozně zraněný, ale jako syn nesmrtelného by v jeho těle už dávno měl začít proces uzdravování. Spal-dvakrát od té doby co ho válečník sestřelil z nebe. Jeho mysl se vyjasnila. Spánek by ho měl vyléčit. I když tušil, že je jeho křídlo nenávratně poškozeno, zbytek jeho těla by na tom měl být znatelně lépe. Měla by se mu vrátit jeho moc. Ale Červená z něj pila. A otiskla se s ním. Narušila v něm rovnováhu nesmrtelné moci. Zvedla se v něm vlna frustrace. Využila jej, a pak ho opustila. Stejně jako můj otec. “Ne!” Opravil se hned. Jeho otec byl zahnán mládětem-velekněžkou. Vrátil by se, kdyby mohl. Pak by byl Rephaim znovu na jeho straně. Byla to červená, kdo ho odhodil stranou. Proč už jen pomyšlení na to mu působilo takovou zvláštní bolest? Ignoroval ten pocit a zvedl svou tvář k tak známé obloze. Netoužil po otisku. Zachránil ji jen proto, že jí dlužil život. Moc dobře věděl, že jedním z opravdových nebezpečí

tohoto světa je nesplacený dluh záchrany života. Zachránila ho. Našla ho a ukryla ho. Ale pak na střeše skladu jí vrátil dluh tím, že jí pomohl uniknout před jistou smrtí. Dluh tím byl vyrovnán. Rephaim byl syn nesmrtelného, ne slabý lidský muž. Nepochyboval o tom, že by mohl otisk zlomit-směšný produkt záchrany jejího života. Může použít to, co zbylo z jeho síly a přát si, aby byl otisk zrušen. Pak by se konečně mohl začít hojit. Vydechl znovu do noci. Ignoroval slabost v těle a zaměřil svou sílu. “Vyzývám sílu ducha dávných nesmrtelných. Je to můj prvotní příkaz. Chci aby se otisk-” Zahalila ho vlna zoufalství a Rephaim se musel opřít o zábradlí na balkoně. Smutek vyzařoval z celého jeho těla s takovou silou, že ho srazil na kolena. Tak zůstal a lapal po dechu bolestí a šokem. Co se to se mnou děje? Další vlna cizího zvláštního strachu ho naplnila a Rephaim začal chápat. “Tohle nejsou moje pocity,” říkal si a snažil se najít vlastní mysl ve víru úzkosti. “Tohle jsou její pocity.” Rephaim zalapal po dechu. Jeho beznaděj následoval strach. Zatvrdil se proti pokračujícímu náporu emocí. Snažil se postavit a bojovat proti vlně emocí Stevie Rae. Přinutil se ignorovat nápor a únavu, která na něj stále doléhala a soustředil se na místo, kde byla umístěna jeho moc. Ležela na místě, která byla pro většinu lidstva uzamčená a spící-v jeho krvi. Rephaim začal znovu volat svoje síly. Tentokrát se zcela jiným záměrem. Později by mohl říct, že jeho odpověď byla automatická, že jednal pod vlivem otisku. Bylo to prostě silnější, než čekal. Byl to ten zatracený otisk, který jej přiměl, aby se domníval, že nejjistější a nejrychlejší způsob jak ukončit strašnou tíhu emocí

od Stevie Rae, je přivolat ji k sobě a tím odstranit všechno, co bylo příčinou její bolesti. Nebylo to tak, že by měl starost o to, proč teď Stevie Rae trpí. Takhle to nemohlo být. Nikdy. “Vyzývám sílu ducha dávných nesmrtelných. Mám právo velet, díky tomu, že jsem prvorozený.” Rephaim mluvil rychle a ignoroval bolest v jeho zraněném těle. Vytáhl energii z nejhlubších stínů noci. Ta se přes něj přelévala a byla nabitá nesmrtelností. Vzduch kolem něj se zaleskl a smísil se s tmavě rudou září. “Prostřednictvím nesmrtelné moci mého otce, Kalony, který je se mnou spojen svou krví, duchem a mocí, vás posílám k mé-” Odmlčel se. Jeho? Ona nebyla nic jeho. Byla…ona byla… “Ona je Červená! Velekněžka upírů. Těch, kteří se ztratili.” vyhrkl nakonec. “Je se mnou spojena krví. Otiskem a skrz dluh mého života jejímu. Jděte k ní. Posilte jí. Přiveďte mi ji. Mou nesmrtelnou částí vám to přikazuji!” Červená mlha se rozptýlila okamžitě pryč a letěla na jih. Zpátky cestou, odkud přišel. Zpět, aby ji našel. Rephaim odvrátil svůj pohled a díval se za mlhou. A potom jen čekal.

Stenie Rae

Stevie Rae se probudila a cítila se jako velká hromada hoven. Vlastně se cítila jako velká hromada vystresovaných hoven. Byla otisknutá s Rephaimem. Skoro shořela na střeše. Najednou si vzpomněla na výbornou druhou sérii Pravé krve, na epizodu, kde se Goderick shořel, stejně jako ona, na střeše. Stevie Rae si odfrkla smíchy. “V televizi to vypadalo tak jednoduše.” “Co?” “Sladké kňourání štěňátek, Dallasi! Skoro si mě vyděsil k smrti.”

Stevie Rae sevřela bílou nemocniční pokrývku, která ji zakrývala. “Co děláš tady v Sam Hill?” Dallas se zamračil. “Páni, uklidni se. Přišel jsem sem hned po setmění, abych tě zkontroloval. Lenobia mi řekla, že nevadí, když sem půjdu v případě, že už jsi vzhůru. Jsi strašně nervózní.” “Skoro jsem zemřela. Myslím, že mám právo být trochu nervózní.” Dallas okamžitě nasadil zkroušený výraz. Posunul si k ní židli trochu blíž a vzal ji za ruku. “Omlouvám se. Máš pravdu. Měl jsem vážně strach, když Erik všem řekl, co se stalo.” “Co Erik říkal?” Jeho teplé hnědé oči hned ztvrdly. “Řekl, že jsi skoro shořela na střeše.” “Jo. Bylo to ode mě opravdu hloupé. Zakopla jsem, spadla a udeřila se do hlavy.” Stevie Rae od něj musela odvrátit zrak, zatímco mluvila. “Když jsem se probudila, byla jsem skoro na škvarek.” “To jsou kecy.” “Co?” “Nakecala si Erikovi, Lenobii a ostatním pěkný hovadiny. Ty kreténi se tě pokusili zabít.” “Dallasi, já nevím, o čem to mluvíš.” Pokusila se vyndat svou ruku z jeho, ale držel ji pevně. “Hej.” Jeho hlas změkl. Dotkl se její tváře a tím si znovu přitáhl její pohled. “To sem jen já. Víš, že mi můžeš říct pravdu a já budu držet jazyk za zuby.” Stevie Rae dlouze vydechla. “Nechci, aby to Lenobia nebo kdokoliv z nich věděl, zvláště ne modrá mláďata.” Dallas se na ni dlouze díval, než odpověděl. “Neřeknu nikomu nic, ale moc dobře víš, že to co udělali, byla velká chyba.

Nemůžeš je pořád chránit.” “Nechráním je!” Ohradila se. Tentokrát pevně chytila Dallasovu teplou ruku a snažila se prostřednictvím toho doteku, aby pochopil něco, co mu nikdy nemůže říct. “Jen to chci všechno vyřešit po svém. Pokud by se všichni dozvěděli, jak to doopravdy bylo, pak by se mi to všechno vymklo z rukou.” A co kdyby Lenobia chytila Nicole a ta jí řekla o Rephaimovi? Tato hrozná myšlenka na její provinění jí prolétla myslí. “Co budeš dělat? Nemůžeš to přece nechat jen tak.” “Nenechám. Ale to moje starost a já se o ní taky sama postarám.” Dallas se usmál. “Nakopeš jim zadky, viď?” “Něco takového,” řekla Stevie Rae. Vůbec nevěděla, co bude dělat. Pak rychle změnila téma. “Hele, kolik je hodin? Myslím, že umírám hlady.” Dallasův úsměv se změnil na smích a vstal. “Teď zníš jako moje holka!” Políbil ji na čelo a pak se obrátil k mini-ledničce, která byla v kovové poličce na druhém konci místnosti. “Lenobia mi řekla, že jsou tu sáčky s krví. Řekla, že podle toho jak rychle ses léčila a jak tvrdě jsi spala, se určitě brzo vzbudíš hladem.” Zatímco šel pro krev, Stevie Rae se posadila a opatrně se koukla dolů pod zadní část jejích nemocničních šat. Trhla sebou. Nečekala, jak hrozně ztuhlá bude. Čekala to nejhorší. Vážně, když jí Lenobia a Erik vytáhly z otvoru v zemi, její záda byla jako ošklivě spálený hamburger. Když jí vytáhly od Rephaima. Nemysli na něj. Soustřeď se jen na- “Oh, bohyně,” Stevie Rae zašeptala v úžasu, když se podívala na svá záda. Její záda už nevypadala jako spálený hamburger. Její kůže byla dokonale hladká. Trochu růžová, jako by se opalovala na sluníčku ale hladká a nová. Vypadala jako dětská

pokožka. “To je úžasné.” Dallasův hlas byl tichý. “Opravdový zázrak.” Stevie Rae se na něj podívala. Jejich oči se setkaly a dívali se na sebe. “Bojím se o tebe, děvče,” řekl. “Už to znovu nedělej, jo?” “Budu se snažit,” řekla tiše. Dallas se naklonil dopředu a opatrně se konečky prstů dotkl svěží růžové kůže na jejím rameni. “Ještě to bolí?” “Ne tak docela. Jen jsem trochu ztuhlá.” “Úžasné,” zopakoval. “Chci říct, vím že Lenobia říkala, že se léčíš, když jsi spala, ale byla zraněná opravdu vážně. Nečekal jsem ale, že-” “Jak dlouho jsem spala?” Přerušila ho a snažila se představit si důsledky toho, co Dallas říkal. Jestli spala celé dny, co si Rephaim myslel, když se neukázala? Horší-co mohl udělat? “Je to jen jeden den.” Zaplavila ji úleva. “Jen jeden den? Opravdu?” “Jo, teda před chvílí byl soumrak, takže technicky vzato, si spala o pár hodin dýl než jeden den. Přivezli tě sem včera po východu slunce. Bylo to docela dramatické. Erik zajel Hummerem do areálu a zbořil plot, který se zřítil přímo se Lenobiiny stáje. Pak jsme se mohli všichni zbláznit, abychom tě nějak donesly až na ošetřovnu.” “Jo, mluvila jsem se Z, když jsem byla v Hummeru na cestě sem. Cítila jsem docela dobře, ale pak to bylo, jako by někdo zhasnul světlo. Myslím, že jsem omdlela.” “Jo, já vím.” “Zatraceně, to je ostuda.” Stevie Rae se přestala usmívat. “Muselo to vypadat jako pěkné drama.” “Jo,” zašklebil se na ní nazpátek. “To je přesně to, na co jsem

myslel. Jen jsem přemýšlel, jestli zemřeš.” “Nezemřela jsem,” řekla pevně. “Jsem rád, že to slyším.” Dallas se sklonil, vzal ji něžně za bradu a políbil jí něžně na rty. Vlivem podivné, automatické reakce se mu Stevie Rae vyškubla. “No, jak si na tom s tím sáčkem s krví?” zeptala se rychle. “Ach, jo.” Dallas se rychle vzpamatoval z jejího odmítnutí, ale jeho tváře byly nepřirozeně růžové, když jí podal sáček s krví. “Promiň, nepřemýšlel jsem. Vím, že jsi zraněná, ale měl jsem pocit, že, ehm, no, víš…” Jeho hlas se vytratil. Vypadal, že je to pro něj super nepříjemné. Stevie Rae věděla, že by měla něco říct. Konec konců ona a Dallas měly být spolu. Byl sladký a chytrý. Jak tam tak stál, vypadal, jako by pochopil. Vypadal, že ho to mrzí. Trochu sklonil hlavu. Byl tak rozkošný, vypadal jaký malý kluk. A navíc byl roztomilý, vysoký, hubený a tak akorát svalnatý. Měl husté vlasy barvy písku. Ona ho vlastně líbala ráda. Dřív. Platí to ještě? Neznámí pocit stísněnosti jí bránil v tom najít slova, po kterých by se Dallas cítil lépe. A tak místo mluvení si Stevie Rae od něj vzala sáček, roztrhla ho v rohu a převrátila ho do sebe. Krev jí stékala po zadní straně krku a působila na ní jako Red Bull. Když se jí dostal do žaludku, povzbudil zbytek jejího těla. Nechtěla, ale někde hluboko v ní Stevie Rae porovnávala, jak se cítila po vypití téhle normální krve smrtelníka a po vypití krve Rephaima. Bylo to jako by do ní uhodil blesk energie a tepla. Její ruka se třásla jen trošku, když si utírala ústa. Pak se podívala na Dallase. “Je to lepší?” zeptal se a zvědavě se na ní podíval. Jeho pohled byl tak známý a sladký. “Mohla bych dostat ještě jednu?” Usmál se a podíval se na druhý sáček. “Už je před tebou, zlato.”

“Díky, Dallasi.” Odmlčela se předtím, než vyprázdnila i druhý sáček. “Necítím se úplně na sto procent dobře. Víš?” Dallas přikývl. “Já vím.” “Jsme v pohodě?” “Jestli jsi ty v pohodě-pak jsme i my.” “Dobře. Tohle mi pomůže.” Stevie Rae zrovna otevřela sáček, když do místnosti přišla Lenobia. “Hele, Lenobie. Tahle Šípková Růženka se nám už probudila.” řekl Dallas. Stevie Rae vypila i poslední kapky a pak se obrátila ke dveřím. Úsměvné ahoj jí ale ztuhlo na rtech, když poprvé uviděla Lenobii. Paní koní plakala. Hodně plakala. “Oh, bohyně. Co se stalo?” Stevie Rae byla otřesená tím, že vidí obvykle nezvykle silnou profesorku v slzách. Její první reakce byla posunout se na posteli a pozvat Lenobii aby si k ní sedla, stejně jako to dělala její máma, když byla smutná a potřebovala utišit. Lenobia vystoupala po několika dřevěných schodech do místnosti. Nechtěla sedět vedle Stevie Rae. Stála na nohách. Zhluboka se nadechla, jako kdyby se chystala udělat něco opravdu strašného. “Chcete, abych šel?” zeptal se váhavě Dallas. “Ne. Zůstaň. Mohla by tě potřebovat.” Lenobiin hlas byl drsný a naplněný slzami. Podívala se Stevie Rae do očí. “Zoey. Něco se stalo.” Náraz strachu, který Stevie Rae cítila ve střevech způsobil, že z ní slova vyletěla dřív, než je stačila zastavit. “Ona je v pořádku! Mluvila jsem s ní, vzpomínáte? Když jste mě vytáhly ze země, přede všemi. Pak mě dohnalo denní světlo a bolest a já omdlela. To bylo včera.” “Erce, moje přítelkyně, která pracuje jako asistentka Vysoké

rady se mě snažila hodiny kontaktovat. Hloupě jsem nechala telefon v Hummeru, takže jsem s ní mluvila až teď. Kalona zabil Heatha.” “Do prdele!” Dallas zalapal po dechu. Stevie Rae ho ignorovala a stále se dívala na Lenobii. Rephaimův otec zabil Heatha! Strach v ní se začal rozšiřovat. Bylo jí zle. “Zoey není mrtvá. Věděla bych, kdyby byla mrtvá.” “Zoey není mrtvá. Viděla ale Kalonu, jak zabil Heatha. Snažila se ho zastavit, ale nemohla. Její duše se rozpadla na kusy, Stevie Rae.” Slzy začaly pomalu brázdit Lenobiinu tvář. “Rozpadla se? Co to znamená?” “To znamená, že její tělo stále dýchá, ale její duše je pryč. Když se rozpadne duše velekněžky, je jen otázkou času, než se její tělo z tohoto světa ztratí také.” “Ztratí? Nevím, o čem to mluvíte. To jako že její tělo zmizí?” “Ne,” řekla Lenobia trhaně. “Ona zemře.” Stevie Rae začala třást hlavou tam a zpátky. “Ne! Ne! Musíme ji jen dostat sem. Potom bude v pohodě.” “I kdyby se její tělo vrátilo sem, Zoey už se nevrátí, Stevie Rae. Musíš se na to připravit.” “Ne! To neudělám!” zařvala Stevie Rae. “Nemůžu! Dallasi, podej mi džíny a zbytek věcí. Musím se dostat pryč. Musím vymyslet způsob, jak pomoct Zoey. Nechtěla se vzdát mě, já se nevzdám jí.” “Tohle není o tobě.” Drak Lankford vstoupil otevřenými dveřmi na ošetřovnu. Jeho silný obličej byl přepracovaný a unavený novou ztrátou jeho kamarádky, ale jeho hlas byl klidný a jistý. “Je to o tom, že Zoey čelila žalu, který nemohla snést. A já něco vím o žalu. Když se duše rozpadne, cesta k návratu do jejího těla je pryč a bez ducha naše těla umírají.”

“Ne, prosím. To nemůže být pravda. To nemůže být pravda,” stále opakovala Stevie Rae. “Jsi první velekněžka červených upírů. Musíš najít sílu a přijmout tuto ztrátu. Tvoji lidé tě budou potřebovat.” řekl Drak. “Nevíme, kam utekl Kalona, ani nevíme, jakou roli v tom všem hrála Neferet,” řekl Lenobia. “Jediné co víme je, že smrt Zoey byla právě v ten pravý čas, aby udeřili proti nám,” přidal Drak. Smrt Zoey…Ta slova zněla v mysli Stevie Rae. Pomalu přicházel šok, strach a zoufalství. “Tvoje schopnosti jsou obrovské. Rychlost tvého zotavení to jen dokazuje,” řekl Lenobia. “Budeme potřebovat moc každého, abychom se jim postavili. Jsem si jistá, že na nás zaútočí.” “Ovládej svůj žal,” řekl Drak. “Navlékni si plášť, který dřív nosila Zoey.” “Nikdo nemůže být Zoey!” plakala Stevi Rae. “Nežádáme tě, aby ses jí stala. Jen tě žádáme, abys nám pomohla zaplnit prázdnotu, která v nás zůstane, až odejde.” řekl Lenobia. “Já-já rozmyslím si to,” řekla Stevie Rae. “Mohly byste mě teď nechat chvíli o samotě? Chci se obléknout a přemýšlet.” “Samozřejmě,” řekla Lenobia. “Budeme v Radě komory. Přijď za námi, až budeš připravena.” Ona a Drak odešli tiše, ale rozhodně. Byli zasaženi žalem. “Hele, jsi v pořádku?” Dallas přišel až k ní a natáhl ruku, aby ji vzal za ruku. Nechala ho jen na chvíli dotknout se jí. Pak mu stiskla ruku a stáhla se. “Musím se obléct.” “Zjistil jsem, že tvé oblečení je v té skříni.” Dallas pohodil hlavou směrem ke skříni na opačné straně pokoje. “Dobře, díky.” řekla Stevie Rae. “Musíš odejít, abych se mohla obléknout.”

“Neodpověděla jsi na mou otázku,” řekl a zblízka ji pozoroval. “Ne. Nejsem v pořádku a dlouho nebudu, jestli Z zemře.” “Ale, Stevie Rae já slyšel o tom, co se stane, když duše opustí tělo-člověk zemře.” řekl. Očividně se snažil říct tato ostrá slova co nejopatrněji. “Tentokrát ne,” řekla Stevie Rae. “Teď jdi, ať se můžu obléknout.” Dallas si povzdechl. “Budu čekat venku.” “Dobře. Nebude mi to trvat moc dlouho.” “Dej si na čas, zlato.” řekl Dallas tiše. “Nevadí mi počkat.” Jakmile zavřel dveře, Stevie Rae a vyskočila obléknout si na sebe šaty, jak měla v úmyslu. Začala ve své mysli listovat její učebnicí pro mláďata 101 a zastavila se na super smutném příběhu o velekněžce, jejíž velmi stará duše se rozpadla. Stevie Rae si nemohla vzpomenout, co se stalo velekněžce, jejíž duše ji opustila, nepamatovala si hodně příběhu, kromě toho, že vlastně, velekněžka zemřela. Bez ohledu na to, co se kdo snažil udělat, aby ji zachránil, velekněžka zemřela. “Velekněžka zemřela,” zašeptala Stevie Rae. A Zoey ani nebyla opravdová dospělá velekněžka. Byla technicky vzato ještě mládě. Jak by si mohla myslet, že může Zoey najít cestu zpět z něčeho co zabilo i dospělou velekněžku? Popravdě řečeno, nemohla. To nebylo fér! Prošli tolika těžkými věcmi, a teď Zoey prostě jen tak zemře? Stevie Rae tomu nemohla uvěřit. Chtěla bojovat, křičet a najít nějaký způsob, jak pomoct její BFF, ale jak by mohla? Z byla v Itálii a ona byla v Tulse. A sakra! Stevie Rae ani nemohla přijít na to jak pomoct temným červeným mláďatům. Kdo si myslela, že je, že by mohla udělat něco, aby pomohla Zoeyně duši zpět do těla? Nedokázala ani říct pravdu o tom, že se otiskla se synem tvora,

který způsobil tuhle hroznou věc, co se stala. Smutek se přehnal přes Stevie Rae. Zhroutila se, přitiskla si polštář k hrudi a kroutila si blond lokny kolem prstu, jak to dělala dřív, když byla malá a začínala plakat. Začala vzlykat a zabořila obličej do polštáře, aby Dallas neslyšel její pláč. Ztrácela se v šoku, strachu a kompletní a naprosté beznaději. Zrovna když se oddávala jejímu smutku, vzduch kolem ní zaproudil. Skoro jako kdyby někdo rozbil malé okno v místnosti. Zpočátku to ignorovala. Ztrácela se ve svých slzách a nestarala se o hloupý studený vítr. Ale byl neústupný. Až když se dotkl její svěží, růžové kůže, byla vystavena pohodě potěšení, které bylo překvapivě příjemné. Po chvíli se uvolnila, takže absorbovala potěšení z doteku. Doteku? Řekla mu, aby počkal venku! Stevie Rae prudce zvedla hlavu. Její rty byly stáhnuté a měla vyceněné zuby. Z jejích úst se ozvalo zavrčení, které chtěla zaměřit na Dallase. Nikdo v místnosti nebyl. Byla sama. Naprosto sama. Stevie Rae si položila obličej do dlaní. Udělal z ní ten šok hloupého blázna? Neměla čas na to bláznit. Musela vstát a obléknout se. Musela dávat jednu nohu před druhou. Jít tam a vypořádat se s pravdou o tom, co se stalo Zoey, temnými červenými mláďaty, Kalonou a nakonec i Rephaimem. Rephaim. Jeho jméno se ozývalo ve vzduchu. Další studená vlna ji pohladila po kůži a obalila se kolem ní. Nebyl to jen dotek. Hladilo ji to po celé délce paže, vířilo jí to kolem pasu a přes nohy. Všude, kde se ji ten chlad dotkl, jako by odplavil trochu z jejího žalu. Tentokrát, když se podívala

nahoru, kontrolovala její reakce mnohem lépe. Otřela si oči a jasně se podívala na své tělo. Mlha, která ji obklopovala, byla vyrobena z malých kapek, které měli stejnou krmínovou barvu jakou rozeznala v jeho očích. “Rephaim.” Proti své vůli zašeptala jeho jméno. Volá tě… “Co se to sakra děje?” zamumlala Stevie Rae. Zlost se v ní míchala se zoufalstvím. Jdi za ním… “Jít za ním?” řekla stále naštvaně. “Jeho otec tohle způsobil.” Jdi za ním… Další příliv chladného pohlazení vyvolal její červený hněv. Ale také její rozhodnutí. Stevie Rae si strhla nemocniční šaty. Půjde za Rephaimem, ale jen proto, že by mohl něco vědět. Mohla by ho využít na pomoc Zoey. Byl syn nebezpečného a silného nesmrtelného. Je zřejmé, že měl schopnosti, o kterých nevěděla. Červené věci, které se kolem ní vznášely, byly rozhodně od něj. Muselo to být vyrobeno z nějakého ducha. “Dobře,” řekla nahlas. “Půjdu k němu.” V okamžiku, když ta slova řekla nahlas, červený opar se odpařil. Na její kůži přetrvával chlad a způsoboval v ní zvláštní nadpozemský klid. Půjdu k němu, ale když mi nebude moci pomoct-otisk neotisk-bude ho muset zabít.

3.)

“Vážně, Erce, už ti to řeknu jen jednou. Nezajímají mě tvoje stupidní pravidla. Zoey je tam.” Afrodita se odmlčela a ukázala jedním upraveným nehtem na zavřené kamenné dveře. “A to znamená, že tam teď jdu i já.” “Afrodito, jsi jen člověk. Nejsi ani choť upíra. Nemůžeš prostě vlítnout do komory Vysoké rady a strhnout tam mladistvou, smrtelnickou, hysterickou scénu. Zvlášť ne ve chvíli krize jako je tato.” Upírka se podívala na Afroditiny zacuchané vlasy, slzami potřísněné tváře a zarudlé oči. “Rada tě vyzve, aby ses k nim připojila. Pravděpodobně. Do té doby tady musíš počkat.” “Nejsem hysterická.” Afrodita mluvila pomalu, zřetelně a s nuceným klidem. Snažila se tím zakrýt fakt, že teď nebyla v komoře Vysoké rady, kam šel Stark, následovaný Dariusem, Damienem, dvojčaty a dokonce i Jackem, který nesl tělo Zoey bez života uvnitř něj, protože kdyby tento fakt nezakrývala, byla by přesně tím, čím jí nazvala Erce-hysterickým člověkem. Důvod proč tam teď není s nimi byl ten, že nebyla schopna držet s ostatními krok, zejména proto, že plakala tak silně, že jí její slzy bránily v dýchání i ve vidění. V době kdy se vzpamatovala, byly dveře do sálu zavřené, a před nimi stála Erce, jako nějaký zatracený strážný. Ale Erce se pěkně mýlila, když si myslela, že Afrodita neví, jak zacházet s hloupou panovačnou dospělou. Byla povýšená nad ženu, která spíš než jako Erce vypadala jako Mary zkurvená Poppins. “Takže si myslíte, že jsem jen lidský dítě, co?” Afrodita vkročila do Ercina osobního prostoru, což vyvolalo, že ona automaticky udělala krok vzad. “Zamyslete se znovu. Jsem věštkyně Nyx. Pamatujete si ji? Nyx je vaše bohyně, která vám šéfuje. Nemusím být něčí zásobárna krve, abych měla právo vystoupit před Vysokou radu. Nyx mi dala to právo. Teď mi jdi do pekla z cesty!”

“I když by to mohlo formulovat trochu zdvořileji, to dítě má pravdu, Erce. Nech ji projít. Převezmu odpovědnost za její přítomnost, pokud by Rada nesouhlasila.” Afrodita cítila, jak se jí zvedly malé chloupky na předloktí, Neferet s tím jejím sametovým hlasem přišla a ž k ní. “Ale tohle není obvyklé,” řekla Erce, ale bylo jasné, že už se podvolila. “Ani duše mláděte, která se rozpadla, není obvyklá.” řekla Neferet. “Musím s vámi souhlasit, kněžko.” Erce ustoupila a otevřela tlusté kamenné dveře. “Nyní jste zodpovědná za přítomnost tohoto člověka v komoře Vysoké rady.” “Děkuji vám, Erce. To je od vás laskavé. Očekávám ještě pár lidí, kteří mají něco do Rady přinést. Doufám, že je pustíte také.” Afrodita se na Erce netočila, ale uslyšela, jak zamumlala předvídatelné: “Samozřejmě, kněžko.” Místo toho vešla do starobylé budovy. “Není to divné, že jsou z nás najednou spojenci, dítě?” zeptala se Neferet, která kráčela těsně za ní. “My dvě nejsme spojenci a já nejsem dítě,” řekla Afrodita, aniž by se na ní podívala nebo zpomalila. Když prošli vstupní halou, ocitly se v obrovském amfiteátru, který se šířil kolem nich v kruhu. Afroditiny oči se okamžitě obrátily k barevným skleněným oknům přímo před ní, které ukazovaly Nyx, rámovaný nádherný pentagram, ladně zvednuté ruce a označení půlměsícem. “Opravdu krásné, že?” Neferetin hlas byl klidný a konverzační. “Upíři byly vždy autory těch největších uměleckých děl na světě.”

Afrodita odmítla podívat se na ex-velekněžku. Místo toho pokrčila rameny. “Upíři mají peníze. Za peníze můžou koupit spoustu hezkých věcí. Je jedno, jestli jsou od lidí nebo od někoho jiného. A ty nevíš jistě, že tyhle okna dělali upíři. Myslím, že jsi stará, ale ne až takhle stará.” Afrodita zkoušela ignorovat Neferetin měkký blahosklonný smích. Její pohled sklouzl do středu komory. Zpočátku nechápala, co vlastně vidí, ale pak když si to uvědomila, bylo to jako by ji někdo kopnul do břicha. Bylo jich tam sedm. Vyřezávané dřevěné trůny na obrovském pódiu, které tvořilo vnitřní podlahu komory. Upíři seděli v trůnech, ale oni nebyly ti, na které se upíral Afroditin pohled. Nemohla odtrhnout pohled od Zoey. Ležela na stupínku před trůny a vypadala jako mrtvé vystavené tělo na pohřbu. A byl tam taky Stark. Klečel vedle Zoey. Byl otočen jen natolik, aby Afrodita mohla vidět jeho tvář. Nevydával žádný zvuk, ale jeho slzy mu volně padaly po tvářích a máčely mu košili. Darius stál vedle něj a říkal něco, co nedokázala slyšet, brunetě, která seděla v prvním trůnu. Její husté vlasy byly prošedivělé. Damien, Jack a dvojčata se choulily, jako ovce, v jejich blízkosti na kamenné lavičce. Truchlily taky, ale jejich hlasité a chaotické slzy byly odlišné od tichého zoufalství Starka. Bylo to jako oceán proti bublajícímu potůčku. Afrodita udělala automaticky krok dopředu, ale Neferet ji chytila za zápěstí. Takže se nakonec na svou starou rádkyni podívala. “Opravdu bys mě měla pustit.” zašeptala Afrodita. Neferet zvedla jedno obočí. “Už ses konečně osvobodila od promítání své matky do mě?” Afrodita nechala hněv hořet tiše uvnitř sebe. “Nikdy jsi nebyla jako moje matka. Já se naučila bejt mrcha už dávno.”

Neferet se zamračila a uvolnila její zápěstí. “Nikdy jsem neměla ráda tvůj hrubý jazyk.” “Nejsem hrubá, jsem přirozená. Dvě různé věci. A ty si sakra myslíš, že mě zajímá, co se ti líbí nebo nelíbí?” Neferet se nadechla k odpovědi, ale Afrodita ji umlčela. “Co tady sakra děláš?” Neferet překvapeně zamrkala. “Jsem tady, protože je tady zraněné mládě.” “Ach, to je sračka! Jsi tady jenom proto, že je tu něco co chceš. To je způsob, jakým pracuješ, Neferet. Ať už to oni vědí nebo ne.” Afrodita ukázala bradou na členy Vysoké rady. “Buď opatrná, Afrodito. Můžeš mě v blízké budoucnosti potřebovat.” Afrodita neuhnula pohledu Neferet a pocítila šok, když si uvědomila, že oči, do kterých se dívá, se změnily. Už nebyly nádherně smaragdově zelené. Byly temné. Neviděla v hlubinách jejích očí červenou záři? Hned jak Afroditě takhle myšlenka přišla na mysl, Neferet zamrkala. Její oči získaly opět barvu drahého kamene. Afrodita dýchala přerývavě a malé chloupky na pažích se jí znovu zvedly. Její hlas byl ovšem jistý a sarkastický, když řekla: “To je v pořádku. Risknu to i bez tvé pomoci.” Při posledním slovu udělala ve vzduchu neviditelné uvozovky. “Neferet, Rada tě přijímá!” Neferet se otočila směrem k Radě, ale předtím než sestoupila po schodech až k nim se zarazila a udělala na půvabné gesto, do nějž zahrnula Afroditu. “Žádám, aby rada přijala přítomnost tohoto člověka. Ona je Afrodita, dítě, které říká, že je věštkyní Nyx.” Afrodita obešla Neferet a dívala se z jednoho člena Rady na druhého. “Netvrdím, že jsem věštkyně. Jsem věštkyně Nyx,

protože bohyně chce, abych jí byla. Pravdou je, že kdybych měla na výběr, tuhle práci bych dělat nechtěla.” Mluvila dál, i když několik členů Rady zalapalo po dechu v šoku. “Oh a jen tak mimochodem-neřeknu vám o Nyx nic, co už dávno nevíte.” “Bohyně v Afroditu věří, i když ona si sama sebou jistá není,” řekl Darius. Afrodita se na něj usmála. Byl víc než její velký krásný válečník, který vypadal jako hora. Mohla s ním počítat. Vždycky věděl, co je pro ni nejlepší. “Darie, proč mluvíte za člověka?” zeptala se ta bruneta. “Duantio, mluvím o téhle věštkyni,”řekl a formuloval její titul opatrně, “protože jsem jí složil přísahu jako její válečník.” “Její válečník?” Neferet nedokázala skrýt šok v jejím hlase. “Ale to znamená…” “To znamená, že nejsem jen obyčejný člověk a věštkyně Nyx. Protože je nemožné aby upír složil přísahu válečníka člověku,” dokončila za ní Afrodita. “Můžete se účastnit senátu, Afrodito, věštkyně Nyx. Rada tě přijímá,” prohlásila Duantia. Afrodita spěchala dolů po schodech, takže ji Neferet následovala. Chtěla jít rovnou za Zoey, ale instinkt ji radil zastavit se jako první před brunetkou, která se jmenovala Duantia. Formálně si přitiskla pěst na srdce a uctivě se uklonila. “Děkuji, že jste mě přijali.” “Tyto mimořádné časy vyžadují, abychom přijímali neobvyklé praktiky.” řekla vysoká, štíhlá upírka, která měla oči barvy noci. Afrodita si nebyla moc jistá, co na to upírce odpovědět, tak jen kývla a přešla k Zoey. Vložila svou ruku do Dariovi a on ji stiskl. Snažil se jí propůjčit svou sílu válečníka. Pak se podívala na svou kamarádku. Nezdálo se jí to. Zoeyna tetování byla opravdu pryč. Jediné tetování, které jí zůstalo, byl obyčejný

safírový srpek měsíce uprostřed čela. A ona byla tak zatraceně bledá! Zoey vypadala jako mrtvá. Afrodita okamžitě zastavila svoje myšlenky. Zoey nebyla mrtvá! Stále ještě dýchala. Její srdce stále bilo. Zoey. Nebyla. Mrtvá. “Odhalí ti bohyně něco, když se podíváš na Zoey?” ptala se vysoká, hubená žena, která na ni mluvila už předtím. Afrodita pustila Dariovu ruku a pomalu poklekla vedle Zoey. Podívala se na Starka, který klečel přímo u ní. Ani se nepohnul. Sotva zamrkal. Všechno co dělal bylo to, že potichu plakal a hleděl na Zoey. Co by dělal Darius kdyby se mi něco stalo? Afrodita se otřásla a tím zahnala pryč morbidní myšlenky. Znovu se zaměřila na Zoey. Pomalu natáhla tuku a položila ji na kamarádčino rameno. Její kůže byla na dotek chladná, jako by už byla mrtvá. Afrodita čekala, že se něco stane. Ale ona nedostala ani dokonce nejmenší záchvěv vize, pocitu nebo čehokoliv. S frustrovaným povzdechem zavrtěla Afrodita hlavou. “Ne. Nemůžu vám říct nic. Nemůžu ovládat své vize. Prostě na mě uhodí, ať chci nebo ne. Tohle ale není ten případ.” “Nevyužíváš všechny dary, které ti Nyx poskytla, věštkyně.” Afrodita překvapeně vzhlédla od Zoey a prohlížela si tmavou upírku, která vstala a elegantně se k ní blížila. “Jsi opravdovou věštkyní Nyx?” zeptala se. “Ano, jsem.” řekla Afrodita bez zaváhání, ale zmateně a překvapeně. V hedvábných šatech barvy noční oblohy žena poklekla vedle Afrodity. “Já jsem Thanatos. Víš, co znamená moje jméno?” Afrodita zavrtěla hlavou. Damien si sednul blíž, aby se na něj mohla obrátit pro odpověď. “To znamená smrt. Nejsem vůdce Rady. Duantia má tu čest. Ale i já mám výsadu být neobvykle blízko k Nyx. Jako dar mi byla dána možnost podpory duší přecházejících z tohoto světa

do dalšího.” “Můžete mluvit s duchy?” Úsměv Thanatos úplně změnil její přísný obličej a udělal jí skoro hezkou. “V podstatě ano, mohu. A z tohoto důvodu vím i něco o vizích.” “Vážně? Myslím, že mít vize není nic podobného jako mluvení s duchy.” “Opravdu nejsou? Nejsou z oblasti, odkud přicházejí tvoje vize? Nebo spíš přesněji v jaké oblasti se nacházíš, když dostáváš tvoje představy?” Afrodita o tom přemýšlela. O tom, kolik už měla vizí o umírání a jak začala vidět své zatracené vize z úhlu umírajících lidí. Rychle se nadechla a v porozumění rychle připustila: “Dostávám vize z Onoho světa!” Thanatos přikývla. “Máš s ním mnohem větší spojení než já, věštkyně. Všechno co dělám je, že jsem průvodce mrtvých, kteří chtějí přejít. Jejich prostřednictvím vidím na druhou stranu.” Afrodita se podívala rychle dolů na Zoey. “Ona není mrtvá.” “Ještě ne. Ale její tělo nemůže v tomto bezduchém stavu přežít déle než sedm dní. Ona je tak blízko smrti. Natolik blízko, že má na Onom světě mnohem silnější postavení, než nyní na tomto. Dotkni se jí znovu, věštkyně. Tentokrát zaměř a více využij svůj dar, který jsi dostala.” “Ale já-” Thanatos se na ni přísně podívala a umlčela ji. “Věštkyně, udělej to, co Nyx chce, abys udělala.” “Nevím, co to je!” Thanatin přísný výraz se uvolnil a ona se znovu usmála. “Ach, dítě. Jednoduše ji požádej o pomoc.” Afrodita zamrkala. “Jenom tohle?” “Ano, věštkyně přesně tohle.”

Pomalu, Afrodita položila Zoey ruku na rameno, které bylo tak studené. Tentokrát zavřela oči a třikrát se dlouze nadechla, stejně jako to viděla udělat Zoey předtím než vyvolala kruh. Pak poslal tichou a vroucnou modlitbu až k Nyx: Nežádala bych tě, kdyby to nebylo důležité, protože víš, že já nerada žádám o laskavosti. Nikoho. Navíc nejsem moc dobrá v blbých prosbách, ale to už taky víš. Afrodita si povzdychla vnitřně k Nyx. Potřebuju pomoct. Thanatos si myslí, že mám spojení s Oním světem. Jestli je to pravda, mohla bys mi dát prosím vědět, co se děje se Zoey? Odmlčela se ve své tiché modlitbě, povzdechla si a nakonec ze sebe vyrazila k Nyx: Bohyně, prosím. A nejen proto, že je Zoey jako moje sestra a i jako moje máma. To by bylo ode mě příliš sobecké. Žádám tě, protože na Zoey závisí spoustu lidí. Ona je mnohem důležitější než já. Afrodita cítila, jak jí dlaní prochází teplo a pak to bylo, jako by vyklouzla ze svého vlastního těla a stala se Zoey. Byla v těle její kamarádky jen na okamžik-ne delší než jeden tep-ale to, co cítila a viděla, ji šokovalo natolik, že se okamžitě vrátila nazpět do svého těla. Cítila, jak svou dlaň nyní tiskne Zoey k hrudi. Strachem zalapala po dechu. Pak zasténala a její závratě se zdvojnásobily. Sucho v ústech se zvedalo, zatímco se jí slzy i sliny chrlily z tváře. “Co je věštkyně? Co jsi viděla?” zeptala se jí klidně Thanatos, zatímco utírala Afroditě tvář a držela ji silnou rukou kolem pasu. “Je pryč!” Afrodita ucouvla kousek zpět a začala vzlykat a popotahovat dohromady. “Cítila jsem, co se jí stalo. Jen na chvilku. Zoey hodila plnou sílu ducha proti Kalonovi. Snažila se ho zastavit vší silou, co měla, ale nefungovalo to. Heath zemřel přímo před ní. Její duši to roztrhalo na kusy.” Cítila se podivně omámeně. Beznadějně se přes slzy koukala na

Thanatos. “Vy víte kde teď je?” “Věřím, že ano. Ačkoliv jsem potřebovala, abys mi to potvrdila.” “Kusy jejího ducha jsou s ostatními na Onom světě.” řekla Afrodita a stále tvrdě mrkala proti bodání v jejích krví podlitých očích. “Zoey je úplně pryč. To co se tam stalo prostě nemohla zvládnout-stále nemůže.” “Viděla jsi něco víc? Něco, co by pomohlo Zoey?” Afrodita potlačila povstání žluči a zvedla třesoucí se ruku. “Ne, ale pokusím se znovu a-” Dariův dotek na jejím rameni ji ale držel dál od Zoey, které by se mohla dotknout. “Ne, jsi stále oslabená ze zrušeného otisku se Stevie Rae.” “To nevadí. Zoey umírá!” “Záleží na tom. Chceš, aby se s tvou duší stalo to samé, co se stalo s duší Zoey?” řekla Thanatos tiše. Afrodita cítila bodnutí nového strachu. “Ne,” zašeptala a chytila se Dariovi ruky, která ji držela. “A to je přesně důvod, proč je často tak nešťastné, že jsou takto mladé dámy obdarovány dary naší bohyně. Zřídka kdy vědí, jak je správně využít.” řekla Neferet. Při klidném zvuku Neferetina hlasu, Afrodita uviděla záchvěv Starkova těla a jeho pohled se konečně zvedl od Zoey. “Tomuhle monstru by nemělo být dovoleno být tady! Ona to udělala! Ona zabila Heatha a způsobila, že se duše Zoey roztrhala na kusy!” řekl Stark. Znělo to, jako by jeho slova brousila štěrk. Neferet ho obdařila chladným pohledem. “Uvědomuji si, že jsi pod tlakem, ale nemůžeš před Vysokou radou mluvit takhle, válečníku.” Stark vyskočil. Darius ho jako vždy bleskurychle zadržel. Afrodita slyšela jeho naléhavý šepot.

“Přemýšlej předtím, než něco uděláš, Starku!” “Válečníku,” oslovila Duantia Starka, “Byl jste tam, když byl zabit ten lidský chlapec a duše Zoey se rozpadla. Dal jste nám své svědectví o tom, že to byl okřídlený nesmrtelný, kdo to udělal. O Neferet jste nic neříkal.” “Zeptejte se kohokoliv ze Zoeyných přátel. Zavolejte Lenobii a Drakovi do Tulsy do Školy noci. Každý z nich vám řekne, že Neferet nemusí být fyzicky přítomna, aby způsobila něčí smrt,” řekl Stark. Setřásl ruce Daria, které mu bránily v pohybu. Ve tváři se usadil naštvaný výraz, jako by si teprve teď všimnul, že plakal. “On-ona může dělat opravdu strašné věci, i když tam není,” řekl Damien váhavě přes celou místnost. Dvojčata a Jack se slzami v očích pevně přikývli, aby ho podpořili. “Neexistuje žádný důkaz, že by v tom měla Neferet prsty,” řekla jemně Duantia všem. “Nemůžete nám říct, co se stalo Heathovi? Nemůžete se s ním spojit a něco zjistit?” zeptala se Afrodita Thanatos, která se mezitím vrátila zpátky na trůn, když Neferet začala mluvit. “Lidský duch, tu už není přítomen a než odešel, rozhodně mě nevyhledal.” řekla Thanatos. “Kde je Kalona!” Stark ignoroval všechny ostatní a křičel na Neferet. “Kam si ukryla svého milence, který všechno tohle způsobil?” “Jestli máš na mysli mého nesmrtelného chotě, Ereba, tak on je přesně ten důvod, proč jsem přišla k Radě.” Neferet se otočila k Starkovi zády a mluvila pouze se sedmi členy Rady. “I já jsem cítila, jak se duše Zoey rozbila na kousky. Zrovna jsem byla v labyrintu a psychicky jsem se připravovala na odchod na ostrov San Clemente, kde nejspíš strávím dlouhý čas.” Neferet se musela odmlčet, protože si Stark sarkasticky odfrkl a řekl: “Tvůj a Kalonův plán na ovládnutí světa z Capri. Takže,

ne. V blízké době se tam nevrátíš, pokud nechceš, abychom tam shodili bomby.” Darius se znovu dotkl jeho ramene v tichém varování. Říkal mu tím, aby byl opatrný. Ale Stark ho od sebe odstrčil pryč. “Nepopírám, že Erebus a já chceme přivést nazpět starověké způsoby, kdy upíři vládnuli z Capri. Svět nás ctil a respektoval, jak jsme si zasloužili.” Začala Neferet a tyto slova adresovala jemu. “Ale nezničíme tento ostrov nebo tuto Radu. Po pravdě řečeno, přejeme si jejich podporu.” “Myslíš jejich moc. A teď když je Zoey z cesty, tak budete mít lepší šanci, viď?” řekl Stark. “Opravdu? Nepochopil jsi to, co se stalo mezi Zoey a mým Erebem dneska v této Vysoké radě? Přiznala, že je nesmrtelný a že chce sloužit bohyni.” “Nikdy ho nenazvala Erebus!” křičel Stark. “A můj nesmrtelný Erebus ji laskavě jmenoval jako omylnou a ne jako lhářku,” řekla Neferet. “Tak co jsi udělala Neferet? Donutila jsi ho zabít Heatha a rozbít Zoeynu duši, protože jsi žárlila na pouto mezi nimi?” zeptal se Stark, ačkoliv bylo Afroditě jasné, že pro něj bylo velmi těžké přiznat, že mezi Zoey a Kalonou toho bylo tolik. “Samozřejmě, že ne! Použij svůj rozum a ne své ubohé zlomené srdce, válečníku! Mohla by tě Zoey donutit zabít nevinné pro ni? Samozřejmě nemohla. Jsi její bojovník, ale stále máš svobodnou vůli a jsi vázán Nyx. Nakonec se vždy budeš řídit podle vůle bohyně.” Aniž by Starkovi řekla cokoliv dalšího, otočila se zpátky k Radě. “Jak jsem již vysvětlovala, cítila jsem, jak se duše Zoey roztříštila a vracela jsem se k paláci, když jsem narazila na Ereba. Byl vážně zraněný a sotva při vědomí. Měl akorát čas, aby mi řekl tato slova: ´Jen jsem chránil svou bohyni.´ a byl pryč.”

“Kalona je mrtvý?” Afrodita vyhrkla a nemohla to zastavit. Místo odpovědi se Neferet podívala ke vchodu do jednacího sálu. Stáli tam čtyři bojovníci Rady a prohýbali se pod jejich nákladem. Pod hmotností muže, kterého nesli. Jedno jeho černé křídlo se svezlo na stranu a dotklo se podlahy. “Přineste ho sem!” přikázala Neferet. Pomalu sestupovali, dokud nebyly na podlaze v přední části pódia. Stark a Darius se společně automaticky postavili mezi tělo Zoey a Kalony. “Samozřejmě, že není mrtvý. On je Erebus, nesmrtelný,” Neferet začala svým známým povýšeným hlasem, ale ten se pak zlomil na vzlyk a řekla: “Není mrtvý, ale jak všichni můžete vidět, je pryč.” Skoro, jako by se nemohla ovládnout, Afrodita se přibližovala ke Kalonovi. Darius byl v okamžiku vedle ní. “Ne, nedotýkej se ho.” varoval. “Ať mu říkáme Erebus nebo ne, je zřejmé, že je to starověký nesmrtelný. Vzhledem k moci v jeho krvi věštkyně nebude moct vstoupit do jeho těla, i když jeho duch není přítomen. Nečiní pro ni stejné nebezpečí jako Zoey, válečníku.” řekla Thanatos. “Jsem v pořádku. Jen to zkusím a uvidím, co se dá zjistit.” řekla Afrodita Dariovi. “Jsem tady s tebou. Nepustím tě,” řekl, vzal ji za ruku a šli ke Kalonovi. Afrodita cítila napětí, které z jejího válečníka vyzařovalo. Třikrát se zhluboka nadechla a soustředila se na Kalonu. Zaváhala jen okamžik. Afrodita natáhla ruku a položila mu ji na rameno, stejně jako to udělala u Zoey. Jeho kůže byla na dotek tak studená, že se musela přinutit neodtáhnout se. Místo toho Afrodita zavřela oči. Nyx? Ještě jednou tě prosím. Dej mi něco vědět…něco, co pomůže nám všem. Pak Afrodita ukončila

tichou modlitbu myšlenkou, že upevnila své pouto s bohyní a nakonec se z ní doopravdy stala pravá věštkyně. Prosím, využij mě jako nástroj k boji s temnotou a veď mě svou cestou. Její dlaň se ohřála, ale Afrodita nepotřebovala slyšet, že je Kalona pryč. Tma jí řekla všechno. Najednou si uvědomila, že by na to měla myslet, jako na kapitál D. Byla to věc, která měla svou vlastní existenci. Věc, která byla rozsáhlá, mocná a živá. Bylo to všude. Vyplňovala celé tohle nesmrtelné tělo. Afrodita o tom měla velmi jasnou představu. Bylo to jako černá pavučina, kterou vytvořil obrovský neviditelný pavouk. Tohle lepkavé černé vlákno bylo utkané okolo celého jeho těla. Drželo ho to. Hladilo ho to. Pevně ho to svazovalo. Bylo to jako pokřivená verze ochrany, protože tohle nesmrtelné tělo tím bylo uvězněno. Stejně zřejmý byl fakt, že vnitřek jeho těla byl úplně prázdný. Afrodita zalapala po dechu a rychle sundala ruku z jeho kůže. Otřela si jí o stehna, jako by jí to černé vlákno mělo omotat taky. Podlomila se jí kolena a spadla na Daria. “Je to jako uvnitř Zoey,” řekla, když jí její válečník vzal do náruče. Záměrně nesdělila, že Kalonovo tělo bylo drženo jako rukojmí. “Už tady není.”

4.)

Zoey

„Zo, musíš se probudit. Prosím! Vzbuď se a mluv se mnou.” Ten klučičí hlas byl hezký. Věděla jsem, že bude roztomilý, ještě než jsem otevřela oči. Pak jsem je otevřela a usmála se na něj. Rozhodně jsem měla pravdu. Byl, jak by řekla moje bývalá BFF Kayla ´kusanec s úžasnou omáčkou´. Dobře, mňam! I když mě trochu bolela hlava, cítila jsem se v teple a šťastná. Můj úsměv se rozšířil. “Jsem vzhůru. Kdo jsi?” “Zoey, přestaň to hrát. Tohle není vtipné.” Ten kluk se na mě zamračil a já si najednou uvědomila, že mu ležím v klíně a on

mě objímá. Rychle jsem se posadila a trochu se od něj odsunula. Jo, myslím, že byl super roztomilý a tak vůbec, ale jeho klín byl tak trochu mimo mojí pohodlnou zónu. “Ehm, nesnažím se být vtipná.” Jeho roztomilá tvář se proměnila v šokovanou. “Zo, chceš mi říct, že opravdu nevíš, kdo jsem?” “Dobře, podívej. Já opravdu nevím, kdo jsi. I když to vypadá, jako bys mě znal.” Odmlčela jsem se, zmatená slovem “znáš”. “Zoey, víš, kdo jsi?” Zamrkala jsem. “To je hloupá otázka. Samozřejmě, že vím, kdo jsem. Jsem Zoey.” No super, ten kluk byl roztomilý, ale zřejmě nebyl zrovna nejzkušenější v balení. “Myslíš, že víš, kde teď jsi?” Jeho hlas byl jemný a skoro váhavý. Rozhlédla jsem se. Seděli jsme na nějaké opravdu měkké trávě vedle přístavu, který byl u jezera. Vypadalo jako sklo, když odráželo nádherné ranní slunce. Slunce? To bylo špatně.Něco bylo špatně. Ztěžka jsem polkla a setkala se s jemnýma hnědýma očima toho chlapce. “Řekni mi, jak se jmenuješ?” “Heath. Jsem Heath. Znáš mě, Zo. Vždycky mě budeš znát.” Znám ho. Zamrkala jsem, jak mi před očima proběhly záblesky mé paměti. Bylo to jako rychlé přehrávání DVD. Heath mi říkal můj počítačový piráte-jeho vlasy vypadaly ve třetí třídě roztomile-Heath mě zachránil od toho obřího pavouka, který se na mě vrhnul před celým šestým stupněm-poprvé mě Heath políbil při fotbalovém utkání v osmé třídě-Heath moc pil a odbýval mě-otisknula jsem se s Heathem…a pak jsem se s ním otisknula znovu-nakonec jsem sledovala, jak Heath- “Ach, bohyně!” Moje vzpomínky se vrátily a já si na všechno vzpomněla. Vzpomněla jsem si.

“Zo” -vytáhl si mě zpět do náruče-“to je v pořádku. Bude to v pořádku.” “Jak to může být v pořádku?” vzlykala jsem. “Jsi mrtvý!” “Zo, kotě, to je přesně to, co se stalo. Neměl jsem strach a ani to moc nebolelo.” Pomalu se se mnou houpal a hladil mě po zádech, když se mnou mluvil jeho klidným, známým hlas. “Ale já si to pamatuju! Vzpomínám si!” Nemohla jsem přestat plakat a dost neatraktivně mi teklo z nosu. “Kalona tě zabil. Viděla jsem to. Oh, Heathe, snažila jsem se ho zastavit. Opravdu. Ale on to stejně udělal.” “Pst, kotě. Pst. Vím, že jsi ho chtěla zastavit. Nebylo nic, co bys mohla udělat. Zavolal jsem tě ke mně a ty jsi přišla. Udělala jsi dobře, Zo. Udělala jsi dobře. Teď se budeš muset vrátit a postavit se Kalonovi a Neferet. Neferet zabila ty dva upíry ve vaší škole. Učitele dramaťáku a ještě někoho jiného.” “Loren Blake?” Šok mě přinutil přestat plakat a já si otřela tvář. Heath jako obvykle vytáhl svazek Kleenex z kapsy jeho džínsů. Chvíli jsem na ně zírala a pak jsem oba překvapila tím, že jsem se začala smát. “Přinesl sis špinavý a použitý kapesníčky Kleenex do nebe? Vážně?” zasmála jsem se. Podíval se na mě uraženě. “Zo. Nejsou použité. Nebo alespoň ne moc.” Zavrtěla jsem hlavou, opatrně si od něj vzala kapesník a otřela si tvář. “Nos si utři taky. Teče ti z něj. Vždycky máš nudle u nosu, když pláčeš. To je důvod, proč mám sebou vždycky Kleenex.” “Ach, buď už zticha! Už nechci brečet,” řekla jsem a na okamžik zapomněla, že je mrtvý i na všechno ostatní. “Jo, ale když brečet budeš, tak ti bude téct z nosu hodně, takže musím být připraven.” Zírala jsem na něj a realita mě znovu dostihla. “A co se stane, když tam nebudeš, abys mi dal kapesník?” vzlyk mi unikl z

hrdla. “A-a když tam nebudeš, kdo mi připomene co je to domov a co je to láska? Kdo mi připomene jaké to je být člověk?” rozbrečela jsem se, znovu. “Ach, Zo. Ty to všechno zvládneš sama. Máš hodně času. Jsi důležitá upíří velekněžka. Pamatuješ?” “Nechci jí být,” řekla jsem mu upřímně. “Chci být jen Zoey a chci být tady s tebou.” “To je jen jedna tvoje část. Hele, možná je to část, která prostě jen potřebuje vyrůst.” Mluvil jemným hlasem, který zněl náhle až příliš staře a moudře na mého Heatha. “Ne.” Když jsem to řekla, viděla jsem, jak se přes mé vidění mihnula inkoustová tma. Můj žaludek se zvednul a já viděla rozostřeně. “Zo, minulost nelze změnit.” “Ne,” opakovala jsem a odvrátila se od Heatha. Zírala jsem na to, co před chvílí byla krásná, světlá louka rámovaná krásným jezerem. Tentokrát jsem určitě viděla stín a postavu tam, kde bylo předtím slunce a motýli, ale nyní tam nebylo nic. Temnota bez stínu mě vyděsila, ale postava, která tam byla také, mě k sobě lákala. V rámci posílení dramatičnosti oči zaplály a já svůj pohled chytila do jejich. Cítila jsem příval poznání. Ony mi někoho připomněly. “Tam venku někdo je.” Heath mi vzal bradu do dlaně a nutil mě obrátit se od stínu k němu. “Zo, nemyslím si, že je to pro tebe dobré zůstat tady. Jen mysli na domov a pak zmáčkni tlačítko nebo dej paty k sobě nebo udělej nějakou jinou velekněžskou extra-speciální-přepínající-magickou věc a vrať se zpátky do reálného světa, kam patříš.” “Bez tebe?” “Beze mě. Já jsem mrtvý,” řekl tiše a pohladil mě po tváři svými prsty, které byly ale příliš živé.

“Mám být tady, vlastně si myslím, že je to jen první stupeň toho, kde mám být. Ale ty jsi stále naživu, Zo. Nepatříš sem.” Vytáhla jsem svou tvář z jeho ruky a prudce se od něj odtáhla a vstala. Třásla jsem hlavou, takže moje vlasy létaly kolem mě. Vypadala jsem jako šílenec. “Ne! Nevrátím se bez tebe!” Zachytila jsem pohledem další stín. Byla to tmavá, svíjející se mlha, která nás obklopovala a já si byla jistá, že vidím ostrý záblesk špičatých rohů. Pak se mlha zavlnila znovu a stín se podobal o něco více lidské podobě. Zíral na mě ze tmy. “Já vím,” zašeptala jsem do těch očí, které byly stejné jako moje, jen vypadaly starší a smutnější-o hodně smutnější. Pak její místo převzal jiný tvar. Tyhle oči se s těmi mými setkaly taky. Jenže tyhle nebyly smutné. Byly modré a posmívaly se mi. To vymazalo jejich důvěrnost. “Ty…” Zašeptala jsem a snažila se vytáhnout z náruče Heatha, který držel moje tělo pevně u toho svého. “Nedívej se tam. Dej se dohromady a jdi domů, Zo.” Ale já se nemohla přestat dívat. Něco uvnitř mě, mě k tomu nutilo. Viděla jsem jiný obličej. Tyhle oči jsem znala-a v tu chvíli jsem věděla, že je dobře, že mi mé vědomí propůjčilo sílu a já se odtáhla od Heatha a otočila jsem ho, aby mohl vidět do šera, kam jsem se dívala i já. “Svatý kecy, Heathe! Podívej se na mě. To jsem já!” A bylo to. “Já” ztuhlo, jak jsme na sebe hleděli. Bylo jí asi tak devět let. Zamrkala na mě vyděšeně, ale mlčela. “Zoey. Podívej se na mě.” Heath mě chytil, takže mi držel ramena v sevření, které mi později určitě způsobí modřiny. “Musíš se dostat pryč.” “Ale to jsem já jako dítě.” “Myslím, že jsou tady všechny kusy z tebe. Něco se stalo s tvou duší, Zoey. Musíš se odsud dostat a dát jí zase dohromady.” Najednou jsem ucítila závrať a klesla mu do náruče. Nevěděla

jsem jak, ale věděla jsem, že slova, která mi říkal, byly pravdivá. Stejně jako jsem věděla, že jeho smrt je definitivní. “Nemůžu odejít Heathe. Ne, pokud se všechny ty kusy znovu nestanou mnou. Nevím jak se to stalo-já to prostě nevím!” Heath přitiskl své čelo proti mému. “No, Zo, možná by ses měla pokusit na ně použít svůj kárající mateřský hlas, jaký jsi používala na mě, když jsem toho vypil příliš mnoho, a říct jim, já nevím, zastavit tuhle blbost a vrátit se zpátky tam, kam patříš.” Znělo to tak moc jako já, že jsem se skoro usmála. Skoro. “Ale když je dám všechny zase dohromady, budu muset odejít. Cítím to, Heathe,” zašeptala jsem mu. “Pokud je, ale nedáš dohromady, nikdy to tady neopustíš, protože tu zemřeš, Zo. Cítím to.” Podívala jsem se do jeho známých, teplých očí. “Bylo by to tak špatné? Myslím, že tohle místo vypadá mnohem lépe než ten nepořádek, který na mě čeká zpátky v reálném světě.” “Ne, Zoey.” Heath zněl naštvaně. “Není v pořádku, abys byla tady. Ne pro tebe.” “No. Možná je to proto, že nejsem mrtvá. Ještě nejsem.” Polkla jsem a přiznala si, že to co jsem řekla, znělo nahlas trochu děsivě. “Myslím, že je v tom víc, než to.” Heath už se nedíval na mě. Zíral mi přes rameno a jeho oči byly rozšířené a vytřeštěné. Otočila jsem se. Svíjel se tam tvar, který vypadal nepříjemně jako bizardní, nedokončená verze mě. Vznášela se uvnitř černé mlhy. Chaoticky se svíjela a vypadala podivně a hodně nervózně. Pak tam byl paprsek světla, který se proměnil v obrovský nebezpečný objekt s rohy. Dělal hrozný hluk. Vstoupil na konec louky a všechny mé části duše, neúplné kousky začaly křičet a křičet, zatímco se rozptýlily a utekly před ním. “Co se stane teď?” zeptala jsem se Heatha a marně se snažila

udržet normální hlas, když ta věc začala jít přes louku. Heath mě vzal za ruku a stiskl. “Nevím, ale budu s tebou, ať se stane cokoliv. A teď,” zašeptal hlasem plným napětí,” se nedívej za nás. Jen buď se mnou a běž!” Pro jednu z mála chvil v mém životě, jsem se s ním nehádala. Nechtěla jsem mu klást otázky. Udělala jsem přesně to, co řekl. Držela jsem se Heatha a běžela.

5.)

Stenie Rae

“Stevie Rae, to není dobrý nápad,” řekl Dallas a spěchal, aby s ní udržel krok. “Nebudu pryč dlouho,” řekla a zastavila, když se dostala na parkoviště. Podívala se kolem a uviděla Zoeyno malé modré auto. “Ha! Tady to je. Vždycky v něm zapomíná klíče, protože tak jako tak nezamyká dveře.” Stevie Rae běžela až do auta a otevřela vrzající dveře. Začala vítězně křičet, když uviděla v zapalování klíčky. “Vážně, pojď prosím do sálu Rady se mnou a řekni upírům, co se děje uvnitř té tvé hlavy, když už to nechce říct mě. Poslechni si jejich názor na to, co se ti teď rodí v hlavě, zlato.” Stevie Rae se otočila na Dallase. “To je ten problém. Nejsem si jistá tím, co udělám. A Dallasi, až něco budu vědět, ty budeš první, kdo se to dozví, pak až ty upíři. Víš to ne?” Dallas jí pohladil rukou po tváři. “Dřív jsem si tím byl jistý, ale v poslední době se chováš vážně divně.” Položila mu ruku na rameno. “Prostě mám pocit, že by mohlo být něco, čím bych mohla Zoey pomoct, ale nehodlám tam nahoře sedět a čekat s partou nervózních upírů. Potřebuju vypadnout.” Stevie Rae roztáhla paže, přičemž kolem nich zavířila země. “Musím použít svůj živel.Pak můžu myslet. Zdá se, že je něco, co mi uniká, ale pochopit to, je mimo mé síly.

Chci použít zem, aby mi pomohla toho dosáhnout.” “Nemůžeš to udělat tady? Je tu spousta hezké země po celém areálu školy.” Stevie Rae se přinutila usmát se na něj. Nenáviděla, když Dallasovi musela lhát, ale tohle zase nebyla úplná lež. Opravdu věděla o způsobu, jak by mohla Zoey pomoct a opravdu to nešlo udělat v areálu Školy noci. “Tady je příliš mnoho rozptýlení.” “Dobře, podívej, já vím, že tě nemůžu zastavit. Potřebuju ale, abys mi něco slíbila. Nebo ze sebe udělám úplného osla a pokusím se tě zastavit.” Stevie Rae se rozšířily oči. Tentokrát se nemusela nutit do úsměvu. “Budeš se snažit nakopat mi zadek, Dallasi?” “Dobře, ty i já dobře víme, že bych to mohl tak nanejvýš zkusit, nebyl bych úspěšný, nakonec bys mi ten zadek nakopala ty.” Stevie Rae se na něj stále usmívala a řekla: “Co chceš, abych slíbila?” “Že se teď nevrátíš do depa. Málem tě zabili, sice vypadáš, že už jsi zase v pořádku, ale oni tě málem zabili. Včera. Tak mi slib, že se tam dolů dnes večer nevrátíš a nebudeš jim čelit.” “Slibuju,” řekla upřímně. “Nepůjdu tam dolů. Řekla jsem ti, že se chci jen pokusit zjistit jak Zoey pomoct. To, že bych bojovala s těmi mláďaty, by jí nepomohlo.” “Přísaháš?” “Přísahám.” Úlevou vydechl. “To je dobře. Tak co mám říct těm upírům o tom, že jsi pryč?” “Přesně to, co jsem ti řekla-musím se obklopit zemí a zůstat sama. Že se pokusím na něco přijít, ale to nemůžu udělat tady.” “Tak dobře. Řeknu jim to. Budou naštvaní.” “Jo, dobře, vrátím se brzy,” řekla a nastoupila do auta Zoey. “A neboj se. Budu opatrná.”

Právě nastartovala, když Dallas zaklepal na okno. Potlačila otrávený povzdech a stáhla okýnko. “Skoro jsem ti zapomněl říct, co jsem zaslechl od nějakých mláďat, když jsem na tebe čekal. Už je to po celém Internetu, Z není jediná roztříštěná duše v Benátkách.” “Co to sakra znamená, Dallasi?” “Proslýchá se, že Neferet vyklopila Kalonu na Vysokou radu-doslova. Jeho tělo tam je, ale duše je pryč.” “Díky, Dallasi. Musím jít!” Aniž by čekala na odpověď, Stevie Rae dupla na plyn a vyjela z parkoviště a pryč ze školního pozemku. Jela rychle přímo po ulici Utica a zamířila do centra města a na severovýchod, směrem k pozemku na okraji Tulsy, kde stálo Gilcreasovo muzeum. Takže Kalonova duše zmizela taky. Stevie Rae ani na okamžik neuvěřila, že by byla jeho duše taky zničena žalem. Že by se jeho nesmrtelná duše taky rozpadla. “Nepravděpodobné,” zamumlala si pro sebe, když se řítila po temné, tiché ulici Tulsy. “Jde po ní.” Jakmile Stevie Rae ty slova vyřkla nahlas, věděla, že má pravdu. Co mohla udělat? Neměla tušení. Nevěděla nic o nesmrtelných duších, které se roztříští nebo o duchovním světě. Jistě, už umřela. Ale nepamatovala si, co se s její duší stalo potom. Uvězněná… Byla tam tma, zima a ticho a ona chtěla jen křičet a křičet a… Stevie Rae se otřásla, jak se upínala na své myšlenky. Nepamatovala si moc z toho hrozného mrtvého času-a ani nechtěla. Ale ona přece znala někoho, kdo toho věděl hodně o nesmrtelnosti a to zejména o Kalonovi a duchu světa. Podle babičky Z, Rephaim nebyl nic, byl jen duch, dokud Neferet nenechala povstat jeho hnusného otce. “Rephaim něco bude vědět a co ví, budu vědět i já,” řekla odhodlaně a prsty drtila volant.

Pokud by Stevie Rae musela použít sílu svého otisku a moc svého živlu, sebrala by každý kousek síly uvnitř jejího těla a dostala by to z něj. Ignorovala jak špatně, hrozně a provinile se její mysl cítila při myšlence na boj s Rephaimem. Šlápla na plyn a vjela na Gilcreasovu ulici. Nemusela se ptát, kde ho hledat. Stevie Rae to prostě věděla. Otevřela přední dveře staré vily a vklouzla do tmavého a chladného domu. Stoupala stále výš a výš. Nepotřebovala vidět pootevřené balkonové dveře. Věděla, že je venku. Ona věděla, že je tam. Vždy budu vědět, kde je, pomyslela si zachmuřeně. Neotočil se k ní hned a ona za to byla ráda. Stevie Rae potřebovala čas, znovu se pokusit zvyknout si na pohled na něj. “Takže jsi přišla,” řekl stále s tváří otočenou od ní. Ten lidský hlas ji znovu udeřil. Stejně jako tomu bylo první noc, kdy ho slyšela. “Volal jsi mě,” řekla a snažila se udržet svůj hlas chladný. Snažila se, aby do něj neprosákl hněv, který cítila kvůli tomu, co provedl jeho otec. Otočil se k ní a jejich oči se setkaly. Vypadá vyčerpaně, byla její první myšlenka. Jeho paže znovu krvácela. Stále jí to bolí, byla jeho první myšlenka. A je plná hněvu. Dívali se na sebe mlčky, ani jeden nebyl ochoten vyslovit své myšlenky nahlas. “Co se stalo?” zeptal se konečně. “Jak víš, že se něco stalo?” vyštěkla na něj. Zaváhal, než promluvil. Volil opatrně slova. “Vím to od tebe.” “Nemůžu cítit tvoje emoce, Rephaime.” Ozvěna jejího hlasu, když vyslovila jeho jméno, vyvolala ve vzduchu kolem nich ozvěnu. Noc byla náhle protkaná pamětí na lesknoucí se červenou mlhu, kterou k ní poslal syn nesmrtelného, aby pohladila Stevie Rae po kůži a přivolala ji k němu.

“To proto, že ten pocit nebyl můj,” řekl a jeho hlas byl hluboký, měkký a váhavý. “Nevím nic o otisku, budeš mě to muset naučit.” Stevie Rae cítila, jak se jí po tvářích rozlévá horko. On má pravdu. Ona mu prostřednictvím otisku dovolila proniknout do jejích emocí. Ale jak to mohl pochopit? To jsem sotva udělala já. “Takže ty víš, že se něco stalo, protože jsi to cítil ode mě?” “Cítil jsem to v tvé mysli, ne na tvém těle.” upřesnil. “Cítil jsem tvou bolest. Ne jako předtím, když ses ode mě napila. To bylo tvoje tělo v bolestech. Dnes v noci byla tvoje bolest emocionální ne fyzická.” Nemohla od něj odtrhnout oči. Šok na její tváři byl viditelný. “Ano, to byla. A stále je.” “Řekni mi, co se stalo.” Místo odpovědi se ho zeptala. “Proč jsi mě k sobě zavolal?” “Cítila jsi mou bolest. Já mohu tu tvou cítit taky.” Odmlčel se, zřejmě vyveden z míry tím co říká. Pak pokračoval: “Chtěl jsem tu bolest zastavit. Tak jsem k tobě poslal svou sílu a zavolal jsem tě.” “Jak jsi to udělal? Co byla ta červená mlhavá věc?” “Odpověz na mou otázku a já odpovím na tu tvou.” “Dobře. Co se stalo? To tvůj táta. Zabil Heatha, lidského kluka, který byl choť Zoey. Ona to viděla a nemohla ho zastavit. Roztrhalo to její duši na kusy.” Rephaim na ní dál zíral. Stevie Rae cítila, jako by se díval skrz její tělo, přímo do její duše. Nedokázala se odtrhnout. Čím déle se na sebe dívali, tím bylo pro ni těžší udržet si svůj hněv na Rephaima. Jeho oči byly tak lidské. Pouze jejich barva byla jiná. Ale Stevie Rae ta šarlatová barva nebyla tak cizí, jak by měla být. Po pravdě řečeno, byly pro ni děsivě známé. Její oči měly barvu úplně stejnou.

“Nemáš mi na to co říct?” vyhrkla a odvrátila svůj pohled od jeho, takže se dívala do tiché noci. “Je toho víc. Co jsi mi neřekla?” Znovu shromáždila svůj hněv. Obrátila se k němu a opět se střetla s jeho pohledem. “Duše tvého táty se vypařila taky.” Rephaim zamrkal. V jeho krví zbarvených očích byl jasný šok. “Nevěřím,” řekl. “Ani já ne, ale Neferet pohodila jeho bezduché tělo na Vysoké radě. Zřejmě hrají nějakou hru. Víš, co tím myslím?” Nečekala na jeho reakci a mluvila dál, její hlas stoupal s její frustrací, hněvem a strachem. “Myslím tím, že Kalona následoval Zoey na Onen svět, protože je jí naprosto posedlý.” Stevie Rae si otřela slzy, které jí tekly po tvářích a myslela, že tak zabrání tomu, aby jí tekly dál. “To je nemožné.” Rephaim zněl skoro stejně naštvaně, jak se ona cítila. Můj otec se nemohl vrátit na Onen svět. Ta říše mu byla navěky zakázána.” “No, zřejmě vymyslel způsob jak se přes ten zákaz dostat.” “Způsob jak obejít zákaz, který vydala sama bohyně? Jak by to mohl dokázat?” “Nyx ho vykopla z Onoho světa?” zeptala se Stevie Rae. “Byla to volba mého otce. Jednou byl válečník Nyx. Jeho přísaha k ní byla rozbita, když padl.” “Oh, bohyně. Kalona býval na straně Nyx?” Bez toho, aby věděla, že to dělá, přiblížila se Stevie Rae k Rephaimovi. “Ano. Hlídal ji proti temnotě. Proč?” Rephaim hleděl ven do noci. “Co se stalo? Proč padl?” “O tom otec nikdy nemluví. Vím, že ať to bylo kvůli čemukoliv, naplnilo ho to hněvem, který hořel po celá staletí.” “A tak si byl vytvořen ty. Z toho hněvu.” Jeho pohled znovu vyhledal ten její. “Ano.”

“Znamená to, že vyplňuje i tebe? Hněv a temnota?” “Ty to nevíš? Stejně jako já cítím tvou bolest? Není to přesně to, jak otisk mezi námi funguje?” “Dobře, to je komplikované. Podívej, tys byl tak trochu donucen do role mého chotě protože já jsem upírka. A je lehčí pro chotě cítit emoce jeho upírky než naopak. Co já můžu od tebe dostat je-” “Moje moc.” doplnil. Nemyslela si, že zněl naštvaně, spíš unaveně a možná s trochou naděje. “Ty sis vzala mou nesmrtelnou sílu.” “Do prdele! To je důvod, proč jsem se uzdravila tak zatraceně rychle.” “Ano. A proč já ne.” Stevie Rae překvapeně zamrkala. “Sakra, mluv. Musíš se cítit příšerně-vypadáš opravdu zle.” Udělal hlasitý zvuk. Něco mezi smíchem a odfrknutím. “A ty vypadáš zdravě a silně.” “Jsem zdravá, ale nebudu opravdu celá, dokud nepřijdu na to, jak pomoct Zoey. Je to moje nejlepší kamarádka, Rephaime. Ona nemůže zemřít.” “A on je můj otec. Taky nemůže zemřít.” Dívali se na sebe a oba bojovali proti věci, která byla mezi nimi. Která je táhla k sobě, i když to bolelo. Bolest a vztek vířily kolem nich. Upřesňovaly a oddělovaly jejich světy. “A co tohle: seženeme něco k jídlu. Znovu ti ošetřím křídlo, což nebude zábava ani pro jednoho z nás a pak se pokusíme zjistit co se děje se Zoey a s tvým tátou. Měl bys něco vědět. Nemohu sice cítit emoce tak, jako ty můžeš cítit moje, ale můžu říct, jestli mi lžeš. Jsem si také jistá, že bych tě mohla najít, bez ohledu na to, kde bys byl. Takže pokud mi o Zoey zalžeš, dávám ti své slovo, že půjdu proti tobě se vší mojí mocí i proti tvé krvi.” “Nebudu ti lhát,” řekl.

“To je dobře. Tak pojďme dovnitř muzea najít kuchyni.” Stevie Rae opustila střešní balkon a Krakoun ji následoval, jako by byl upoután k Velekněžce neviditelným, ale nerozbitným řetězem. “Můžeš mít cokoliv na světě, když disponuješ touhle mocí,” řekl Rephaim mezi sousty obrovského sendviče, který mu vyrobila ze všech věcí, které nebylo zkažené v průmyslové ledničce v muzeu restaurace. “Ne, ne tak docela. Myslím tím, určitě, můžu přesvědčit unavenou, přepracovanou a trochu otrávenou noční ostrahu, aby nás pustili do muzea a pak zapomněli, že jsme kdy existovali, ale nemůžu vládnout světu nebo cokoliv jiného takhle bláznivého.” “Je to super mít sílu vládnout.” “Ne, je to odpovědnost. Nikdy jsem to nechtěla a ani nechci. Podívej, nechci, aby si lidé mohly sakra dělat cokoliv chtějí. To prostě není v pořádku-ne pokud jsou na straně Nyx.” “Protože vaše bohyně nevěří, že byste své dary mohly využít proto, abyste dostaly, po čem toužíte?” Stevie Rae na něj chvíli zírala. Pak si nakroutila vlasy na prst, než odpověděla. Myslela si, že si z ní dělá srandu, ale červené oči, které se na ní dívali, byly vážné. Tak se zhluboka nadechla a vysvětlila: “Ne kvůli tomu, ale protože věřím, že Nyx dává všem svobodnou volbu. Ale když si vezmu lidskou mysl, dělají věci, nad kterými nemají kontrolu. Těm bych svobodnou volbu vzala. To prostě není v pořádku.” “Opravdu věříš, že všichni na světě by měli mít svobodnou vůli?” “Ano, myslím. To je důvod, proč jsem dnes tady, promluvit s tebou. Zoey mě vrátila zpátky.

Dostala jsem se na správnou cestu, dávám ti ten samý dar.” “Doufáš, že když žiju, budu si moct vybrat svou vlastní cestu a ne tu mého otce?” Stevie Rae byla překvapená, že to říká tak bezstarostně, ale nezeptala se, jestli je upřímný, pouze mu odpověděla: “Jo. Říkám, že jsem za tebou uzavřela tunel a nechala tě jít a nevydala jsem tě svým přátelům. Jsi zodpovědný za svůj život. Nejsi zavázán svému tátovi ani nikomu jinému.” Na vteřinu se odmlčela a pak rychle dodala: “Už si tak trochu začal svou novou cestu, když jsi mě zachránil na střeše.” “Nesplacený dluh života je nebezpečná věc. Bylo logické, že jsem splatil dluh, který mezi námi byl.” “Jo, to chápu. Ale co dnes večer?” “Dnes večer?” “Poslal jsi mi svou sílu a zavolal jsi mě. Pokud máš takovou moc, proč si místo toho nás otisk nezlomil? To by ukončilo tvou bolest.” Přestal jíst a jeho rudé oči se na ní dívali. “Nenuť mě být něčím, čím nejsem. Strávil jsem staletí ve tmě. Žil jsem a zlo bylo můj spojenec. Jsem vázán na mého otce. On je vyplněn hněvem, který by mohl dost dobře spálit tento svět. Jestliže se vrátí, jsem předurčen k tomu, být po jeho boku. Ukážu ti, kdo jsem, Stevie Rae. Jsem noční můra stvořená ze znásilnění a hněvu. Chodím mezi živými, ale vždy se budu lišit. Nejsem nesmrtelný, nejsem člověk a nejsem ani zvíře.” Stevie Rae nechala jeho slova, aby se jí dostala do žil. Věděla, že k ní byl upřímný. Ale bylo v něm něco víc, než jen hněv a zlo. Věděla to, protože toho byla svědkem. “No, Rephaime, jen jsem ti řekla, že bys měl vzít v úvahu, že bys mohl být i dobrý?” Zkoumavě se podívala do jeho rudých očí. “To znamená, že teď jsem špatný?”

Pokrčila rameny. “Jen jsem ti to chtěla říct.” Beze slova zavrtěl hlavou a vrátil se k jídlu. Usmála se a pokračovala v dělání krůtího sendviče pro sebe. “Takže,” plácla hořčici na bílé pečivo. “Jaká je tvoje teorie o tom, proč se roztříštila duše tvého otce?” Jeho pohled se setkal s jejím a to jedno slovo, které pronesl způsobilo, že jí krev zchladla. “Neferet.”

„Dallas mi řekl, že Neferet přinesla Kalonovo bezduché tělo před Vysokou radu.” “Kdo je Dallas?” zeptal se Rephaim. “Jenom jeden kluk, kterého znám. Takže to vypadá, že se Nerefet obrátila proti Kalonovi, i když to vypadalo, že byly spolu a tak.” “Neferet svádí mého otce a předstírá, že je na jeho straně. Ale jediné, co jí doopravdy zajímá, je ona sama. On je plný hněvu a ona je plná nenávisti. Nenávist je mnohem nebezpečnější spojenec.” “Takže jsi si jistý, že by Neferet zradila Kalonu, aby se zachránila?” zeptala se Stevie Rae. “Jsem si jistý, že by Neferet zradila kohokoliv, aby se zachránila.” “Co by získala tím, že to hodila na Kalonu, zvlášť když je teď bez duše?” “To, že před Vysokou radou od sebe odpoutala podezření.” “Jo, to dává smysl. Vím, že chce Zoey mrtvou. A Heath jí byl ukradený. Vlastně byla Neret v pohodě, i když zjistila, že Zoey viděla Kalonu, jak zabil Heatha a hodila na něj sílu ducha a jelikož ho nebyla schopná zastavit, její duše se roztrhala na kusy. Zdá se, že je jen půl krůčku od smrti.” Rephaim se na ní ostře podíval. “Zoey napadla mého otce

prvkem ducha?” “Jo, to je to, co mi Lenobia a Drak řekli.” “Takže byl vážně zraněný.” Řekl Rephaim o odvrátil se od ní a už nic jiného neřekl. “Hele, musíš mi říct, co víš,” řekla Stevie Rae vážně. Když nic neřekl, vzdychla a mluvila dál: “Dobře, tak tady je moje pravda. Dnes večer jsem sem přišla připravená donutit tě, abys mi řekl všechno o tvém tátovi a Onom světě a všechno okolo. Ale teď jsem tady a nechci použít svou moc.” Váhavě se dotkla jeho paže. Jeho tělo se napjalo, když se její prsty dotkly jeho kůže, ale neodtáhl se. “Nemohly bychom na tom pracovat společně? Opravdu chceš, aby Zoey zemřela?” Znovu se na ní podíval. “Nemám žádný důvod k tomu, abych si přál smrt tvé kamarádky, ale ty chceš ublížit mému otci.” Stevie Rae frustrovaně vydechla. “Dobře, co tohle-udělám kompromis v tom, co oba chceme. Co kdybych ti řekla, že jen chci, aby Kalona odešel a nechal nás na pokoji?” “Nevím, jestli by to bylo možné,” řekl Rephaim. “Ale je možné, abych si to přála. Právě teď jsou Zoey a Kalona bez duše. Vím, že je tvůj táta nesmrtelný, ale nemůže být dobrá věc, že je teď jeho tělo jen skořápka.” “Ne, to není dobrá věc.” “Tak pojďme společně zjistit, zda je můžeme oba dostat zpět. A co se pak bude dít dál, budeme řešit teprve, až ta situace nastane.” “Souhlasím,” řekl. “Dobře!” Stiskla mu ruku předtím, než jí sundala z jeho paže. “Říkal jsi, že je Kalona zraněný. Co jsi tím myslel?” “Jeho tělo nemůže zemřít, ale pokud je poškozen jeho duch, je fyzicky oslabený. Tak ho A-ya spoutala. Jeho duch byl oslaben emocemi, které k ní cítil. Zmátla ho a oslabila. Tak se stal

zranitelným.” “Tak takhle se Neferet podařilo předhodit ho před Vysokou radu,” řekla Stevie Rae. “Zoey zranila jeho ducha, takže tím se stalo zranitelné i jeho tělo.” “Musí existovat něco víc, než jen tohle. Není-li držen v zajetí, jako ho držela A-ya, otec se začne okamžitě hojit. Za tu dobu, co se mu to stalo, už by se uzdravil i jeho duch.” “No samozřejmě. Neferet ho chytila dřív, než se jeho duch stačil uzdravit. Ona je tak zatraceně zlá. Nejspíš na něj uhodila tou svou strašnou temnotou, pak si ho odnesla sebou a-” “To je ono!” Vzrušeně se postavil a pak se zašklebil bolestí, které mu způsobilo zraněné křídlo. Mnul si zraněné rameno, posadil se zpátky a držel si ho blízko u sebe. “Pokračovala v útoku na jeho ducha. Neferet je Tsi Sgili. To znamená, že se dostává k moci prostřednictvím temné síly v duchovní říši.” “Zabila Shekinah, aniž by se jí dotkla.” Vzpomněla si Stevie Rae. “Neferet se velekněžky dotkla. Ale ne rukama. Má moc nad smrtí. Je zodpovědná za mnohé oběti. Vládne temnou silou. Tahle síla je to, co zabila Shekinah a je to taky moc, kterou použila proti mému otci. Tím oslabila jeho ducha.” “A co to s ním udělalo?” “Drží jeho tělo v zajetí a jeho duši používá pro vlastní účely.” “A teď vypadá před Vysokou radou jako ta dobrá. Vsadím se, že jim říká něco jako “Oh, chudák Zoey.” a “Já nevím co proč to Kalona udělal”.” “Tsi Sgili je velmi silná. Proč by tohle všechno kvůli Vysoké radě dělala?” “Neferet nechce, aby se o ní vědělo, že je zlá a že chce zatraceně ovládnout celý svět. Zatím. Takže nemůže nechat věřit Radu, že je ráda, že je Zoey mrtvá, i když to tak ve skutečnosti je.”

“Otec nechce Zoey mrtvou. Prostě ji chce jen vlastnit.” Stevie Rae mu věnovala tvrdý pohled. “Někteří z nás si myslí, že být v něčím vlastnictví proti naší vůli, je horší než smrt.” Odfrkl si. “Myslíš jako třeba být otisknutá?” Stevie Rae se na něj zamračila. “Ne, to vůbec není to, co jsme měla na mysli.” Znovu se ušklíbnul a stále si držel ruku. Stále se mračila, ale pokračovala: “Takže říkáš, že Kalona nechtěl smrtí Heatha způsobit, že se duše Zoey rozpadne na kusy?” “Ne, protože by to s největší pravděpodobností vedlo k její smrti.” “S největší pravděpodobností?” Vyhrkla Stevie Rae. “Znamená to, že není na sto procent jisté, že Zoey zemře? Protože to je to co upíři řekli.” “Upíři neví nic o nesmrtelných. Žádná smrt není tak definitivní jak si smrtelníci myslí. Zoey zemře, pokud se její duch nevrátí do svého těla. Ale není možné, aby se její duše vrátila do svého těla v původním stavu. Bylo by to těžké, to ano. A také bude potřebovat na Onom světě průvodce a ochránce, ale-” “Co?” “Neferet použila mého otce, aby zajistila, že se duše Zoey nevrátí zpět. Uvěznila jeho tělo, zatímco byl raněný a poručila mu, aby jeho duše splnila tento úkol na Onom světě.” “Ale říkal jsi, že Kalona byl vykopnutý Nyx. Jak by se tam mohl vrátit?” Rephaim vytřeštil oči. “Jen jeho tělo bylo vyhoštěno.” “Ale jeho tělo je stále tady! Je to jen jeho duch, který se vrátil,” dokončila Stevie Rae za něj. “Ano! Neferet ho donutila k návratu. Znám mého otce moc dobře. Nikdy by se nevkradl do říše Nyx. Má příliš mnoho hrdosti. Vrátil by se pouze v případě, že by ho o to bohyně

sama požádala.” “Víš to jistě? Možná, že tam je kvůli Zoey. Protože on nikdy nedostane to, co chce. Ona nikdy nebude s ním. Tak se stal děsivým vyšinutým stopařem, který by jí raději viděl mrtvou, než s někým jiným. Třeba se na ní naštval, protože urazila jeho hrdost a tak se neovládnul a šel za ní.” Rephaim zavrtěl hlavou. “Otec nikdy nevěřil, že by nakonec Zoey nebyla jeho. A-ya stále žila ve velké části její duše.” Odmlčel se a než mu Stevie Rae stačila položit další otázku, dodal: “Ale vím, jak bychom si mohly být jisti. Pokud ho Neferet vězní, bude otec vázán Temnotou.” “Temnota? Myslíš tím opak světla?” “Svým způsobem to tak je. Je těžké to definovat, protože je to druh čistého zla. Stále se mění a vyvíjí. Temnotu, o které mluvím, je možné vnímat. Musíme najít někoho, kdo může vnímat bytosti z duchovní říše a byl by schopen vidět řetězy, kterými Tsi Sgili svázala mého Otce, jestli tam jsou.” “Můžeš cítit duchovní svět?” “Nemůžu,” řekl a bez váhání jí opětoval pohled. “Mohl bych vystoupit před vaší upírskou Vysokou radou?” Stevie Rae se kousla do spodního rtu. Mohl by? Mohl by Rephaim obětovat svůj život za ten Zoey? A co ona? Protože by musela jít s ním a nebyl žádný způsob jak před upíry Vysoké rady zatajit, že jsou spolu otištěni. Zemřela by pro Zoey-samozřejmě, že ano. Ale bylo by fajn, kdyby nemusela. Plus, to by Zoey nikdy nechtěla. No Zoey ji ale taky nechtěla zachránit proto, aby se pak otiskla s Krakounem. Do pekla, to nechce nikdo. Bohyně ví, že to nechtěla ani ona. No, po většinu času. “Stevie Rae?” Vytrhnul jí z jejího vnitřního monologu a viděla, jak ji Rephaim pozoruje. “Mohla bys mě dostat před vaší upírskou Vysokou radu?” zopakoval vážně.

“Jen jako poslední možnost. A pokud půjdeš ty, znamená to, že půjdu s tebou. A sakra, Vysoká rada pravděpodobně nebude věřit ničemu, co jim řekneš. Ale jak jsi řekl, potřebujeme někoho, kdo je dobrý ve spojení s duchovní říší. Tak dobrý, ale mohl cítit Temnotu a takové věci, viď.” “Ano.” “No, je tu celé hejno silných upírů ve Vysoké radě, ne? Jeden z nich toho musí být schopný.” Naklonil hlavu na stranu. “Bylo by neobvyklé, aby měl upír schopnost cítit temné síly, které Tsi Sgili ovládá. To je jeden z důvodů, proč se Neferet daří hrát tu její šarádu tak dlouho. Skutečně umět identifikovat skrytou Temnotu je pozoruhodná dovednost. Identifikovat takové zlo je obtížné, pokud s ním nejsi nějak obeznámena.” “Jo, dobře. Ale upíři Vysoké rady by měli umět všechno. Jeden z nich musí být schopen to udělat.” Mluvila s mnohem větší jistotou, než cítila. Každý věděl, že upíři Vysoké rady byli vybráni pro jejich čest a integritu. V podstatě pro jejich nekonečnou dobrotu, které měli tolik, že nemohli být obeznámeni s Temnotou. Odkašlala si. “Dobře, dobře. Musím zpátky do Školy noci a zavolat do Benátek,” řekla pevně. Pak přejela pohledem na jeho ruku, kterou si držel křídlo a povolené krvavé obvazy na něm. “Bolí to hodně, viď?” Krátce přikývl. “Dobře, dobře. Skončil jsi s jídlem?” Znovu přikývl. Ztěžka polkla. Vzpomněla si, jak minule když mu obvazovala zlomené křídlo, spolu s ním sdílela bolest. “Musím najít nějakou lékárničku. Je to smutné, ale pravděpodobně bude v kanceláři hlídačů. Budu muset znovu projít kolem té zatracené bezpečnostní stráže, takže mu budu muset znovu trochu

pozměnit paměť v tom jeho malém mozečku.” “Jak můžeš vědět, že má malý mozek?” “Ty jsi snad neviděl, jak vysoko nosí kalhoty? Nikdo mladší osmdesáti let s velkým mozkem nenosí vytažené kalhoty jako jeho dědeček až pod jejich ramena. Mozek jako hrášek, jak říkám.” Pak se Rephaim překvapivě zasmál. Líbí se mi zvuk jeho smíchu. A jelikož její myšlenky byly spojeny s jejími ústy, zasmála se a řekla: “Měl by ses smát víc. Je to hezké.” Rephaim nic neřekl a Stevie Rae se nepodařilo rozluštit zvláštní pohled, kterým se na ní podíval. Měla trochu nepříjemný pocit, když seskakovala z kuchyňské židle a řekla: “No, půjdu najít tu lékárničku, ošetřím ti křídlo, jak nejlépe dovedu, seženu jídlo a dám dohromady věci pro tebe. Pak se vrátím zpět a začnu s jedním super-dlouhým dálkovým hovorem. Počkej tady. Hned jsem zpátky.” “Raději bych šel s tebou,” řekl, zatímco stál a držel si opatrně ruku u sebe. “Bylo by asi jednodušší, kdybys prostě zůstal tady,” řekla. “Ale já bych byl raději s tebou,” řekl tiše. Stevie Rae cítila zvláštní malý záchvěv hluboko v ní, který vyvolala jeho slova. Ona ale jen pokrčila nonšalantně rameny a řekla: “Fajn, jak chceš. Ale nebudeš kňučet, až tě to bude bolet, když to tu budeme procházet.” “Já nekňučím!” Podíval se na ní, jako typický hrdý chlap. Donutilo jí to smát se, když vycházeli z kuchyně, bok po boku. Jela domů. Stevie Rae přemýšlela o Zoey a o plánech na její záchranu. Bylo to snadné. Zavolá Afroditě. Bez ohledu na to, jaké tragédie se na světě dějí, Afrodita strčí ten její špičatý nosík

doprostřed všeho, zejména toho, co mělo něco společného se Zoey. Když Stevie Rae vymyslela další krok ve svém plánu, jak zachránit Zoey, otevřelo to její mysl dokořán a ona začala přemýšlet o Rephaimovi. Ošetřování jeho zatraceného křídla bylo strašné. Stále cítila veškerou bolest, jako odraz té jeho, na jejím pravém rameni a na zádech. I poté, co našla s lahvičku se znecitlivujícím lidokainem, se kterým mu potřela křídlo a rameno. Stále mohla cítit hlubokou, neutuchající bolest jeho zlomeniny. Rephaim během celého svého utrpení neřekl ani slovo. Těsně předtím než se dotkla jeho křídla odvrátil hlavu a řekl: “Mohla bys na mě prosím mluvit, zatímco mi to budeš obvazovat?” “Co tím mluvením přesně myslíš?” zeptala se. Podíval se na ní přes rameno a ona mohla přísahat, že v jeho očích zahlédla úsměv. “Mluvíš. Hodně. Takže do toho, udělej to. Bude mi víc příjemné myslet na to, co říkáš, než na bolest.” Podívala se na něj, ale on se usmíval. A ona s ním mluvila po celou dobu, kdy mu čistila ránu, obvazovala a dávala dohromady ošklivě zlomené křídlo. Vlastně spíš blábolila. Byl to slovní průjem ve velkých dávkách. Neříkala nic a přitom říkala všechno, když jela společně s ním na vlně bolesti. Když byla hotová, následoval ji pomalu a tiše do opuštěné usedlosti. Snažila se, aby byla skříň pohodlnější, takže tam nacpala deky, které vzala v salonkách v muzeu. “Musíš jít. Nech už to být.” Vzal si poslední deku a pak se prakticky zhroutil do skříně. “Hele, dala jsem ti pytel s jídlem přímo sem. Jsou to věci, které se nezkazí. Nezapomeň pít hodně vody a džusu. Musíš se hydratovat,” řekla a najednou pocítila strach z toho, že ho opustí slabého a unaveného. “Budu. Jdi.”

“Dobře. Jo. Jdu. Pokusím se sem dostat zítra.” Unaveně přikývl. “Tak dobře. Já padám.” Otočila se k odchodu, když řekl: “Měla by sis promluvit se svou matkou.” Zastavila se, jako by narazila do Johna Deera. “Proč proboha mluvíš o mojí mámě?” Párkrát na ni zamrkal. Zarazilo ho to, jak byla zmatená, ale nakonec odpověděl. “Mluvila jsi o ní, zatímco jsi mi obvazovala křídlo. Ty si to nepamatuješ?” “Ne. Ano. Myslím, že jsem opravdu nedávala moc velký pozor na to, co ti říkám.” Automaticky si začala třít pravou paži. “Spíš jsem jen pohybovala rty a soustředila se na to, abych ti obvázala křídlo co nejrychleji.” “Soustředil jsem se na tebe, místo bolesti.” “Ach.” Stevie Rae nevěděla, co říct. “Říkala jsi, že věří, že jsi mrtvá. Jen jsem…” Zmlkl, zdálo se, že je zmatený. Jako by se snažil rozluštit neznámý jazyk, kterým mluví. “Jen jsem myslel, že bys jí měla říct, že žiješ. Ona by to chtěla vědět, ne?” “Ano.” Dívali se na sebe, dokud neotevřela ústa a neřekla: “Ahoj a nezapomeň jíst.” Pak prakticky utekla z muzea. “Proč je sakra tak divné, že se zmínil o mé matce?” ptala se Stevie Rae nahlas sama sebe. Znala odpověď, ale nechtěla jí vyslovit nahlas. Zajímal se o to, co řekla a měl starost, že jí chybí máma. Když zaparkovala u Školy noci a vystoupila ze Zoeyna auta, přiznala sama sobě, že to doopravdy nebyla jeho starost, která ji vyděsila. Byly to její obavy z toho, co cítila. Ona byla ráda, že se o ni staral, ale zároveň věděla, že je nebezpečné být ráda,že se o ni stará

monstrum. “Tady jsi! To byla doba, než ses vrátila zpátky.” Dallas na ni prakticky vyskočil z křoví. “Dallasi! Přísahám bohyni, že pokud mě hned nepřistaneš děsit, tak ti dám pořádnou ránu.” “Zmlať mě později. Právě teď se potřebuješ dostat do komory Rady, protože Lenobia není moc šťastná, že sis vzala volno.” Stevie Rae si povzdechla a následovala Dallase nahoru do místnosti naproti knihovně, kterou škola používala jako komoru Rady. Pospíchala, ale u dveří zaváhala. Napětí ve vzduchu bylo tak husté, že bylo téměř vidět. Místnost je velká a kulatá, takže by měla lidi dávat dohromady. Ale ne ten den. V místnosti to vypadalo spíš jako ve školní jídelně. Byly tam samostatné, velmi nenávistné skupinky. Na jedné zakřivené straně seděla Lenobia, Drak, Erik a Kramisha. Na druhé seděli profesoři Penthasilea, Garmy a Vento. Oni byly přesně uprostřed, takže viděli tu válku mezi nimi, když si Dallas odkašlal a Lenobia se na něj podívala. “Stevie Rae! Konečně. Uvědomuji si, že jsou to neobvyklé časy a že jsme všichni pod neuvěřitelným stresem, ale ocenila bych, kdybys příště omezila svou touhu utéct do parku nebo kamkoliv, pokud bude zrovna zasedat školní Rada. Jednáš v situaci velekněžky, takže by ses neměla zapomínat podle toho chovat.” Lenobiin hlas byl krutý, takže se Stevie Rae automaticky naježila. Otevřela ústa, aby paní koní odsekla zpět, že ona není její šéf a pak opustit místnost a už konečně mohla zavolat do Benátek. Ale už nebyla mládě a rozházet si Radu upírů, kteří se snažili pomoct Zoey-nebo alespoň pár-by jejich situaci rozhodně nepomohlo. Začni, jako bys měla končit, mohla slyšet v mysli hlas její mámy.

Takže místo odmlouvání a odcházení Stevie Rae vstoupila do místnosti a posadila se na jednu z židlí, která byla přesně mezi oběma skupinami. Když mluvila, snažila se neznít naštvaně. Vlastně se snažila napodobit způsob, jakým s ní mluvila máma, když z ní byla ale opravdu zklamaná. “Lenobie, mám nadání pro zem. To znamená, že se někdy budu potřebovat dostat pryč od všech a být jen sama se zemí. Je to jak říkáš, a teď všichni musíme myslet. Takže někdy budu pryč buď s vaším svolením, nebo bez něj a klidně i v době vaší schůze. Jsem v pozici velekněžky. Jsem první a jediná červená upírská velekněžka na celém světě. To je úplně nová věc, takže jsem myslela, že by taky měl být nový popis náplně mé práce, co můžu a co ne, no víte. Možná bych ho měla vymyslet, jestli mám v tomhle postavení dál figurovat.” Otočila se na druhou stranu místnosti a rychle dodala: “Dobrý den profesorko P, Garmy a Vinto. Dlouho jsem vás neviděla.” Tři profesoři zamumlali na pozdrav a ona ignorovala skutečnost, že se dívali na její červené tetování, jako kdyby byla pokažený vědecký projekt na 4-H veletrhu. “Tak, Dallas mi řekl, že Neferet ukázala Vysoké radě Kalonovo tělo a vypadá to, jako by se jeho duše rozbila taky,” řekla Stevie Rae. “Ano, i když tomu někteří nechtějí věřit,” řekla profesorka P a vrhla na Lenobii ošklivý pohled. “Kalona není Erebus!” Lenobia prakticky explodovala. “Stejně, jako my všichni víme, že ani Neferet není pozemským vtělením bohyně Nyx! Celá takhle věc je směšná.” “Rada uvádí, že věštkyně Afrodita oznámila, že duše okřídleného nesmrtelného anděla se rozbila, stejně jako ta Zoeyna,” řekl profesor Garmy. “Počkejte.” Stevie Rae zvedla ruku, aby zastavila tuhle triádu a zaměřila se na Kramishu. “Řekli jste Afrodita a věštkyně spolu v

jedné větě?” “Tím jí jmenovala Vysoká rada,” řekl Erik suše. “I když většina z nás jí tak říkat nebude.” Stevie Rae na něj zvedla obočí. “Opravdu? Já ano. Zoey ano. A ty taky. Možná ne nahlas, ale následovali jsme její vize. A to více než jednou. Byla jsem s ní otisknutá, ne že by se mi to líbilo nebo tak, ale můžu vám říct, že ona má určitě spojení s Nyx a ví věci. Opravdu mnoho věcí.” Pak se podívala na profesora Garmyho. “Afrodita může vycítit Kalonova ducha?” “Vysoká rada tomu věří.” Stevie Rae vydechla únavou. “To je nejlepší zpráva, jakou jsem za poslední dny slyšela.” Podívala se na hodiny a začala počítat čas, který teď měli v Benátkách. Bylo asi 22:30 v Tulse, což znamenalo, že tam bude před úsvitem. “Potřebuju telefon. Musím zavolat Afroditě. Zatraceně. Nechala jsem mobil v mém pokoji.” Vydala se ven z místnosti. “Stevie Rae, co to děláš?” zeptal se Drak a všichni na ni zírali. Na dlouhou dobu zaváhala a pak se podívala zpět do místnosti, na upíry, kteří ji pozorovali. “Spíš vám řeknu, co neudělám. Nebudu tady sedět a dohadovat se o tom, kdo jsou Kalona a Neferet, když Zoey potřebuje pomoc. Nevzdám se Zoey a nenechám se zatáhnout do nějaké hloupé učitelské války.” Podívala se na Kramishu, která na ní překvapeně zírala. “Věříš tomu, že jsem tvoje velekněžka?” “Jo,” řekla bez zaváhání. “To je dobře. Tak pojď se mnou. Neztrácej svůj čas tady. Dallasi?” “Jsem vždycky s tebou, zlato.” Stevie Rae se dívala z upíra na upíra. “A vy se sakra dejte dohromady. Tady je novinka od jediné velekněžky, kterou

takhle škola teď má: Zoey není mrtvá. A věřte mi, vím co je to být mrtvá. Byla jsem, ale dostala jsem se z toho .” Stevie Rae se otočila k místnosti zády a s jejími mláďaty odtamtud vypadla.

6.)

Afrodita nenechala Daria, aby ji odnesl pryč z komory Rady, jak chtěl. Nechtěla nechat Zoey samotnou uprostřed této zatracené situace. Neferet se s nikým nedohadovala, ale totálně rozhozený válečník a hysterické stádo plné pitomců stálo mezi ní a něčím opravdu bláznivým. “Ano, věřím, že je důležité, aby byl Erebus pod blízkým dohledem, zatímco je jeho duch nepřítomen. Možná, že je to jen dočasný stav, do kterého upadnul. Byla to reakce na to, jak na něj Zoey zaútočila.” řekla Neferet Vysoké radě. “Zoey na něj zaútočila? Opravdu jsi to řekla?” Stark měl opuchlé oči a vpadlé tváře. Vypadal, jako by měl každou chvíli vybuchnout. “Jdi za Starkem a snaž se mu pomoct udržet jeho náladu pod kontrolu,” zašeptala Afrodita svému válečníkovi. Když stále váhal, dodala: “Jsem v pořádku. Budu tady sedět, poslouchat a učit se, jako bych byla na jednom z příšerných koktejlů mojí mámy.” Darius přikývl. Rychle přešel na stranu ke Starkovi a položil ruce na jeho ramena. Afrodita myslela, že je to dobré znamení, když ho Stark neodstrčil. Ale pak si všimla, že kluk se šípy vypadal strašně. Napadlo ji, co by se stalo, kdyby válečníkovi jeho kněžka zemřela a pak se zachvěla v hrozném tušení, co by mohlo přijít. “Zoey Ereba napadla. Jeho bezduché tělo je toho důkazem.” řekla Neferet a její hlas zněl samolibě. “Zoey se pokoušela zastavit nesmrtelného, když zabíjel jejího chotě,” řekl Darius, než Stark mohl vykřiknout svou odpověď.

“Aha, takže tohle je ten problém, že?” Usmála se Neferet hedvábně na Daria. Afrodita jí chtěla vyškrábat oči. “Proč měl můj choť pocit, že musí ublížit Heathovi? Jediné co víme je, že Erebův duch byl vyhnán z jeho těla. Jeho poslední slova byla ´Chránil jsem svou bohyni´. To co se stalo mezi Zoey, Heathem a Erebem je nejspíš o hodně komplikovanější, než by se mohlo zdát mladému, rozrušenému svědkovi.” “Tohle nebyl boj o Nyx! Kalona zabil Heatha! Pravděpodobně proto, že žárlil na to, jak moc ho Zoey milovala,” řekl Stark a vypadal, jako by jediná věc, kterou teď chce, je chytit svýma rukama Neferetin krk a stisknout. “A jaké byly tvoje pocity ohledně lásky, kterou Zoey cítila k Heathovi? Přísaha válečníka je intimní, ne? Byl jsi tam s nimi, když přišla o svou duši. Kde je tvůj trest, válečníku?” řekla Neferet. Darius držel Starka dál od Neferet, aby nevybuchnul. Duantia mluvila rychle v rostoucím napětí. “Neferet, myslím, že se všichni shodneme, že existuje mnoho nezodpovězených otázek o této tragédii, která se vyskytla dnes na našem ostrově. Starku, chápeme vášeň a vztek, který v tobě zůstal po ztrátě tvé kněžky. Je to tvrdá rána pro válečníka-” Moudrost Duantii byla přerušena zvukem zpěvu chóru Arethy Franklinové z písně “Respect” , která vycházela z malé kabelky Trenér, kterou měla Afrodita přehozenou přes rameno. “Oops, ehm, promiňte mi to.” Afrodita se začala horečně přehrabovat v kabelce a vyndala z ní iPhone. “Myslela jsem, že jsem si vyzvánění vypnula. Nevím, kdo by…” Její hlas se vytratil, když spatřila, že jméno volajícího je Stevie Rae. Málem okamžitě zmáčkla tlačítko IGNOROVAT, ale silný pocit ji zasáhl silně a jasně. Potřebovala mluvit se Stevie Rae. “Ehm, omlouvám se znovu, ale tohle opravdu musím vzít.” Afrodita rychle spěchala po schodech a ven z komory. Měla pocit, jako by byla exponát, když za ní každý hleděl, jako by

uhodila dítě nebo utopila ztracené štěně. “Stevie Rae,” zašeptala spěšně, “Vím, že ses pravděpodobně právě dozvěděla o Z a jsi rozrušená, ale tohle opravdu není ten správný čas.” “Můžeš vnímat duše a věci z Onoho světa?” zeptala se Stevie Rae, aniž by pronesla něco jako ´ahoj tam, jak se máš.´ Něco v tónu jejího hlasu přimělo Afroditu, aby jí neodsekla nějakou svou obvyklou sarkastickou odpovědí. “Jo, začínám být schopna. Zdá se, že jsem naladěna na Onen svět, protože jsem začala mít vize, jen jsem si to až do dneška neuvědomila.” “Kde je Kalonovo tělo?” Afrodita se přikrčila za rohem chodby. Nikdo kolem ní nebyl, ale stejně ztišila hlas. “Je dole v přední části komory Vysoké rady.” “Je tam Neferet taky?” “Samozřejmě.” “Zoey?” “Ta je tam taky. No, její tělo. Zoey je už úplně pryč. Stark se úplně složil ze všeho, co se stalo. Navíc Neferet ho tak štve, že Stark může jen stěží myslet. Darius mu zachraňuje zadek, takže ho drží vlastníma rukama, aby nic neudělal. Celé zatracené stádo je hysterické.” “Ale ty máš stále svůj zdravý rozum.” Stevie Rae to neřekla jako otázku, ale Afrodita jí tak jako tak odpověděla. “Někdo musí.” “To je dobře. Dobře, myslím, že jsem přišla na něco o Kalonovi. Pokud mám pravdu, Neferet je až po lokty namočená ve zlu. A to natolik, že dostala jeho tělo do pasti a nařídila jeho duši, aby se vrátila zpátky na Onen svět.” “Mělo by to někoho z nás překvapit?” “Vsadím se, že by překvapil většinu z Vysoké rady. Neferet má způsob, jak dostat lidi na svou stranu.”

Afrodita si odfrkla. “Pokud můžu říct, většina z nich jsou bezradní, co se jí týče.” “To je to, co jsem si myslela. Jít proti ní, když bude někde venku, bude ještě mnohem těžší než jít proti ní, když je tady.” “Tak to shrneme. Takže jaký je plán s Kalonou?” “Musíš se podívat na jeho tělo pomocí svých super pavoučích smyslů, které se týkají Onoho světa.” “Ty jsi takový ňouma. Není to nic takového jako Spider-man. Je to jen vymyšlená komická knižní blbá postava.” řekla Afrodita. “Jsou to tzv. grafické romány, ne komiksy. Nech toho svého zatraceného odsuzování. Nemám čas se s tebou hádat o výhodách grafických románů pro představivost lidí,” řekla Stevie Rae. “Ach, prosím. Když je jeho zadek opeřený a nepromokavý, je to kachna. Haló, obrázky s malými bublinami s textem jsou jen komické knihy. Jsou to hloupé knihy pro nespolečenské pitomce, lidi, kteří se nekoupou. Konec diskuze.” “Afrodito! Soustřeď se! Jsi zpět do jednacího sálu a podívej se na Kalonovo tělo s tvým smyslem, kterým můžeš vnímat duše na Onom světě. Podívej se na cokoliv, co je na něm divného. Něco, co nikdo jiný nemůže vidět. Něco jako-” “Nechutná, lepkavá pavučina temnoty obalená kolem něj jako podivné řetězy?” nabídla Afrodita. “Nedělej si z toho legraci. Je to moc důležité.” řekla Stevie Rae naprosto vážným hlasem. “Nedělám. Říkám ti, co jsem už viděla. Jeho tělo je pokryto odpornými temnými nitkami. Zdá se, že je nikdo kromě mě nemůže vidět.” “Je to Neferet!” Hlas Stevie Rae byl napjatý emocemi. “Drží ho něco, co se nazývá Temnota-a to s velkým T. Je to ona. Její síla, kterou používá Tsi Sgili. Podařilo se jí chytit Kalonu hned po

tom, co Zoey zranila jeho duši. Byl to ten jediný čas, jeho tělo bylo slabé a zranitelné.” “Jak to víš?” “Je to, jako když ho minule uvěznili Cherokee.” Stevie Rae se vyhnula otázce pomocí částečné pravdy, kterou mohla prozradit. “A-ya porazila jeho ducha pomocí jeho emocí. Nebyl zvyklý na to cítit. Staré ženy použily jeho slabost, aby ho uvěznily.” “To nedává smysl. Takže teď ho Neferet nechá svázaného a bezduchého? Je to její super žhavý milenec. Proč by mu to dělala? Mohly spolu utéct a nemusel se nechat chytit za zabití Heatha.” “Jo, až na dvě věci. Chovala by se provinile a Nejvyšší rada by byla nucena jednat proti ní. Navíc by si nebyla stoprocentně jistá, že Zoey zemře.” “Co do pekla? Rada říká, že má týden. Pak Zoey zemře.” “To není pravda. Pokud se její duše vrátí zpátky do svého těla, Z nezemře. Neferet to ví, a tak- “Uvěznila Kalonovo tělo a řekla mu, aby následoval Z na Onen svět, aby se ujistil, že se nedostane zpátky do svého těla.” dokončila za ní Afrodita. “Ta zasraná ženská! Ale to není správně. Kalona je zcela posedlý Z. Nemyslím si, že chce, aby zemřela.” “Jo, ale co když jediný způsob, jak se dostat zpátky do svého těla, je zabít Zoey?” Afroditin hlas ztvrdl. “Pak ji zabije. Stevie Rae, co budeme sakra dělat?” “Musíme přijít na způsob, jak chránit Z a pomoct jí vrátit se zpátky do jejího těla. Ale nevím, jak to uděláme.” zaváhala a zkřížila prsty za zády, jako by to mohlo omluvit její lež a dodala: “Dnes mi země pomohla přijít na některé dost zvláštní věci o Kalonovi. Zdá se, že býval válečníkem Nyx. Takže býval

jedním z dobrých hochů. Pak se něco stalo na Onom světě a bohyně ho vyhnala. To bylo, když padl.” “Což znamená, že ví o Onom světě o dost víc, než kdokoliv z nás,” řekla zachmuřeně Afrodita. “Jo. Zatraceně! To co potřebujeme je válečník pro Zoey na Onom světě, který by se mohl postavit proti Kalonovi a pomoci Z dostat se zpátky do jejího těla.” Afrodita cítila, jak jí praštilo porozumění, když uslyšela slova Stevie Rae. “Ale ona už má válečníka.” “Stark je na tomhle světě. Ne na Onom světě.” “Ale válečník a jeho kněžka jsou spojeni poutem, které je především o duchu, přísaze a obětování. Vím to! Mám to samé s Dariem.” Afroditin hlas byl stále víc a víc vzrušený, když jí prošlo porozumění. “A můžu ti říct, že můj válečník by za mnou šel přímo do horoucího pekla, aby mě ochránil. Vše co musíme udělat, je dostat duši Starka na Onen svět, aby mohl chránit Z tam. Stejně jako to dělá tady.” A to by ho mohlo zachránit taky, dodala v duchu. “Já nevím, Afrodito. Stark musí být dost rozhozený z toho, že ztratil Zoey.” “To je ta pointa. On musí zachránit sám sebe tím, že zachrání jí.” “Ale to nefunguje. Vzpomeň si na něco z Učebnice pro mláďata 101. Byl tam celý příběh o Velekněžce a jejím válečníkovi, který zemřel, když se rozbila její duše a šel za ní na Onen svět.” “Prosím, ňoumo. Je to učebnici 101, protože těmihle retardovanými kecy chtěli vyděsit hlupáky, jako jsi ty. Takže žhavá mláďata zůstala dál od sexy synů Ebových-válečníků. Pravděpodobně to napsala nějaká hloupá vysušená babizna velekněžka, která neměla sex tak sto let, a to doslova. Stark musí následovat Zoey na Onen svět, nakopat Kalonova ducha do zadku a pak ji přivést zpátky.”

“Musí to být složitější než jen tohle.” “Pravděpodobně ano, ale co. Přijdeme na to.” “Jak?” Afrodita se odmlčela a přemýšlela o Thanatos a jejích moudrých, tmavých očích. “Možná znám někoho, kdo nás může navést tím správným směrem.” “Nedopusť, aby Neferet věděla, že to víš,” varovala ji Stevie Rae. “Nejsem tak hloupá,” řekla Afrodita. “Nech tu celou věc v mých velmi schopných a upravených rukách. Zavolám ti později co je nového. Ahoj!” Zmáčkla červené tlačítko KONEC VOLÁNÍ dřív, než jí mohla Stevie Rae něco odseknout. A se lstivým úsměvem šla zpět do sálu Rady.

Čím déle byl ve stejné místnosti jako Neferet, tím více hněv Starka pálil. To bylo dobře. Mohl si ulevit skrz hněv. Nemohl myslet na smutek. Ach Bohyně! Nesnesitelný žal ze ztráty své kněžky… jeho Zoey… “Takže jsme se dohodli,” řekla Neferet. “Budu trvat na tom aby tělo mého chotě bylo na Capri. Tam na něj můžu dohlížet do doby, kdy-” Nakonec Stark zaregistroval, co ta děvka říkala, a obrátil se na ni, když se zarazila u hájení sama sebe a Darius až ironicky chytil jeho paži. “Nemůžete ji nechat utéct s ním!” křičel Stark na Duantiu, vůdkyni Vysoké rady. “Kalona zabil Heatha, viděl jsem to. Zoey to viděla. To je to, co se s ní stalo. “Ukázal na bezduché tělo Zoey, aniž by se na ni podíval. Nemohl se na ni podívat. “Utéct?” posmívala se Neferet. “Už jsem souhlasila s tím, že budu doprovázena skupinou Erebových válečníků aby podávali pravidelné zprávy Radě o Erebově stavu. Koneckonců, můj choť není zločinec. Není v rozporu s našimi zákony, aby Válečník zabil člověka, pokud je to v zájmu bohyně. “

Stark ji ignoroval a soustředil se na Duantiu. “Nedopusťte, aby utekla. Nedopusťte, aby ho odnesla. Udělal víc, než jen zabití člověka a ani jeden není ve službách Nyx. ” “Lži šířené prostřednictvím žárlivého mladíka, který měl tak malou kontrolu nad sebou, že se její věčná duše rozbila!” odsekla Neferet. “Ty zkurvená děvko!” Stark se vrhl na Neferet, která neměla kam couvnout. Místo toho zvedla elegantně ruku a ukázala na palmy ven a pak na Starka. Jak bojoval, aby se osvobodil z Dariova držení, myslel si, že viděl černý kouř, který se omotával kolem Neferetiných prstů. “Nech toho Starku, ty blbče!” V tu chvíli stála Afrodita přímo před ním. Stark věděl, že je kamarádka Zoey, ale kdyby Darius neměl takový svěrák a nedržel ho, neváhal by a srazil ji stranou a vrhl se na Neferet. “Starku!” křičela Afrodita na něj. “Tím Zoey nepomůžeš!” A pak blondýna udělala něco, co ho naprosto šokovalo a Daria taky. Vzala jeho obličej do rukou a donutila ho, aby se na ni podíval a přitom šeptala slova, která změnila jeho život. “Vím, jak pomoci Zoey.” “Vidíte, jak je nekontrolovatelný! Kdyby tělo mého chotě zůstalo tady, kdo ví, co by to neukázněné dítě mohlo udělat?“Neferet chrlila jed a jako Stark nespouštěla oči z Afrodity. “Přísaháš?” Zašeptal naléhavě Stark. “Neříkáš to jen tak?” Afrodita zvedla jedno ze svých blonďatých obočí. “Pokud bys mě znal líp, věděl bys, že nikdy neříkám věci jen tak, ale ano. Slibuji na svůj nový a nechutně odpovědný titul věštkyně, že vím, jak pomoci Zoey, ale musíme ji dostat pryč od Neferet. Rozumíš? ” Stark přikývl a přestal se vzpírat Dariovi. Afrodita stáhla ruce z jeho obličeje. Vypadala a zněla jako věštkyně Nyx, když se

otočila, aby čelila Neferet a Vysoké radě. “Proč jste všichni tak ochotný věřit, že Zoey zemře?” Duantia neodpověděla hned. “Její duše opustila její tělo, a není na Duchovní Cestě na Onen svět, nebo v dočasném spojení s bohyní. Zoey je v troskách. ” Jeden z členů Rady, který doteď mlčel, promluvil. “Musíš pochopit, co to znamená, věštkyně. Zoeyin duch je na Onom světě na kusy. Minulé životy se od ní odtrhly, stejně jako vzpomínky a různé podoby její osobnosti. Stává se jedním z Caoinic Shi ‘, něco co není mrtvé a nežije ani v Duchovním světě, je bez podoby svého vlastního ducha. ” “Ne, Vážně? Co kdy by jste si nechali ty Vaše starý kecy a mluvili normální angličtinou. “Afrodita si dala ruku v bok a druhou ukázala prstem na Upírskou Vysokou radu. “Bez těch matoucích woo-woo kecech, mi vysvětlete, proč jste sakra odepsali Zoey!” Stark slyšel, jak několik členů Rady zalapalo po dechu po Afroditiných drzých slovech. “Říkala jsem ti, že s tím nemůžeme nic dělat.” Podívala se na Neferet a několik upírů, kteří sní sdílelo stejný názor, ale Thanatos odpověděla hladce. “Co Aether říká, je že vrstvy ducha, které jsou součástí Zoey, její minulé životy, minulé zkušenosti a její osobnost byly roztříštěny a bez těchto vrstev je nemožné, aby odpočívala na Onom světě, nebo aby se její duch vrátil do jejího těla, zde, na tomto světě. Zkus si to představit, jako kdyby jsi byla po hrozné nehodě a vrstvy kůže, svaly a kosti, která chrání tvoje srdce by byly odstraněny z těla, tak, že by životně důležitý orgán byl nechráněný a bezbranný. Co by se potom stalo? ” Afrodita se odmlčela, a Stark si myslel, že zaváhala, protože nechtěla říct, jasnou odpověď, ale ona se na něj podívala, a když se jejich oči setkaly, byl překvapený, že v jejích očích vidí

triumf a vzrušení. “Kdyby moje srdce nemělo žádnou ochranu, nemohla bych žít. Tak proč nedat Zoey nějakou ochranu? ” “Ochrana! Já jsem ochránce Zoey! ” Malý záchvěv naděje se pohnul přes jeho tělo. “Já jsem její ochrana,” řekl rychle. “Nezajímá mě, jestli je to v tomto světě, nebo jinde. Stačí mi ukázat, jak se dostat tam kde je a budu tam pro ni. ” “To opravdu zní logicky, Starku,” řekla Thanatos. “Ale tvoje nadání je Válečnické, což znamená, že tvoje schopnosti jsou fyzické, a ne duchovní.” “Ochrana je ochrana,” naléhal Stark. “Jen mi ukažte, jak se dostat tam kde je a já se postarám o zbytek.” “Zoey musí poskládat svého ducha, a tenhle boj nemůžeš udělat za ni,” řekla Aether. “Ale můžu tam být pro ni, zatímco ona sama bude skládat svého ducha. Můžu ji chránit, “naléhal Stark. “Žijící Válečník nemůže vstoupit na Onen svět. Ani následovat svou Velekněžku, “řekla Aether. “Pokud se o to pokusíš, mohl by jsi být zatracen,” řekla Duantia. “To nevíte s jistotou,” řekl Stark. “V naší zaznamenané historii, není žádný bojovník, který by se vzpamatoval z pokusu následovat jeho kněžku, která rozbila svoji duši, na Onen Svět. Všichni zahynuli, každý Válečník a každá Velekněžka, “řekla Thanatos. Stark cítil příval překvapení. Nenapadlo ho že, že by mohl zemřít taky. S oddělenou zvídavostí, si uvědomil, že opravdu myslel na smrt, ne, jestli by mohl splnit svůj slib Zoey, ale než stačil zareagovat, Neferetin chladný hlas se ozval znovu. “A všichni ti Válečníci a Velekněžky byli starší a zkušenější než ty.” “Možná, že to byl jejich problém.” Afrodita snížila svůj hlas natolik, že Stark slyšel pouze šepot.

“Byli příliš staří a měli příliš mnoho zkušeností.” Stark se zachvěl znovu. Obrátil se k Duantie. “Předtím jsem se zmýlil. Neferet by měla mít dovoleno odvézt Kalonu kamkoliv chce, ale já chci mít stejné právo, abych mohl vzít Zoey kamkoliv. “Odmlčel se a udělal gesto, které zahrnovalo Afroditu, Daria a ostatní mláďata, kteří se choulili nedaleko od nich. “Chceme, aby byla Zoey s námi.” “Starku, nemohu souhlasit s tím, co by pro tebe znamenalo rozsudek smrti.” Duantinin hlas byl soucitný, ale tvrdý. “V tomto týdnu Zoey zemře. Nejlepší místo pro ni je tady, v naší nemocnici. Bude to pro ni pohodlnější v čase který ji zbývá. To nejlepší, co mohu pro vás udělat, by bylo připravit vás na tento rozsudek a ne se obětovat v marné snaze zachránit ji. ” “Jsi velmi mladý,” řekla Thanatos. “Máš před sebou dlouhý a produktivní život. Toto není tvůj osud. ” “Zoey zůstane zde až do konce.” Duantia přikývla na souhlas. “Můžeš, samozřejmě, být po jejím boku.” “Ehm, promiňte. Nechci být neuctivý, nebo tak něco. “Všechna pozornost se obrátila ke kamarádům Zoey, kteří do téhle doby z velké části mlčeli kvůli žalu a šoku. Damienova ruka byla zdvižená, jako by byl ve třídě a čekal, až ho vyvolá učitel. “Kdo jsi, mládě?” Zeptal se Duantia. “Mé jméno je Damien a jsem jeden z kamarádů Zoey.” “Má taky nadání pro vzduch,” dodal Jack, když si utíral tvář. “Aha, jak jsem řekla,” řekla Duantia. “Chceš něco říct Radě?” “Je mladý. Měl by být vidět, ale ne slyšet na zasedáních Rady, “odsekla Neferet. “Nevěděla jsem, že jste mluvila o Upíří Vysoké radě, Neferet,” řekla Afrodita. “Neměl by,” řekla Thanatos a věnovala Neferet tvrdý pohled

před tím než se podívala na Damiena. “Mládě, co chceš řešit s Radou?” Damien se prudce posadil, polkl a řekl: “Rozumím.” Rty Thanatos se zachvěly v úsměvu. “Pak můžeš mluvit. Můžeš také dát ruku dolů, Damiene.” “Ach, děkuji vám.” Damien spěšně spustil ruku. “No, všechno, co jsem velmi uctivě chtěl říci, je, že Upíří zákon říká, že přísaha, kterou je Válečník zavázaný Zoey, je Stark a má právo rozhodnout, kde a jak by měla být chráněna. Alespoň, tak si to pamatuji ze svých poznámek v posledním ročníku Upíří sociologie. ” “Zoey umírá.” Duantiina slova byla tvrdá, ale její tón byl jemný. “Musíte pochopit, že její Válečník bude brzy zproštěn z jeho přísahy.” “Já tomu rozumím. Ale ještě není mrtvá, a vše, co říkám, je, že její Válečník má právo být jejím ochráncem, tak jak věří, že je pro ni nejlepší, tak jak dlouho je ona naživu. ” “Musím s ním souhlasit,” Thanatos uctivě přikývla na Damiena. “Naprosto správný princip. Je to jeho právo, stejně jako Válečníkova přísaha je vázaná odpovědností, rozhodnutím, co je nejlepší pro bezpečnost jeho Velekněžky. Zoey žije, a proto je stále pod ochranou svého Válečníka “. “A zbytek mé rady? Souhlasíte s Thanatos? “zeptala se Duantia. Stark zatajil dech, zatímco se ptala ostatních pěti Velekněžek, které buď řekly Ano, nebo jen přikývly. “Výborně, mladý Damiene,” řekla Thanatos. Damienovy tváře zrůžověly. “Děkuji vám, kněžky.” Duantia zavrtěla hlavou. “Co se mne týče, nejsem nadšena, tak jako Thanatos vyhlídkou smrti slibného mladého bojovníka.” Pak Upírka pokrčila rameny s tichým souhlasem. “Ale má Rada se dohodla. I když je mi to líto, skláním se před svojí radou a

našimi zákony. Starku, kam chceš vzít svoji Velekněžku na její poslední dny? ” Než stačil odpovědět, Neferet je chladným hlasem přerušila. “Mám se domnívat, že tato malá dohoda znamená, že mohu toto místo svobodně opustit i se svým chotěm?” “Už je rozhodnuto, Neferet.” Thanatosin tón uzavřel její chlad. “Za daných podmínek se můžeš vrátit na Capri s tělem svého chotě.” “Děkuji,” řekla krátce Neferet. Udělala prudké gesto na Erebovy syny, kteří nesli Kalonu do sálu Rady. “Odneste Ereba. Opouštíme toto místo. “S poklonou k Radě, Neferet panovačně vyšla z místnosti. Všichni ji sledovali, když Afrodita popadla Starka paži a řekla naléhavě, “Blokuj ji. Nedávej jí odpovědi o tom, kam chceš vzít Zoey. ” “Teď, když přerušení skončilo, máš možnost říct Radě, kam chceš vzít svoji Velekněžku, Starku,” řekla Thanatos. “Právě teď chci, aby byla v našem pokoji v paláci. To jak říkáte je v pořádku. Opravdu potřebuji nějaký čas přemýšlet o tom, co je nejlepší pro Zoe. Zatím jsem neměl šanci to udělat. ” “Mladý, ale moudrý.” Thanatos se usmála. “Těší mě, že jak se zdá, jsi schopen udržet svůj hněv na uzdě, Válečníku,” řekla Duantia. “Ať i nadále myslíš jasně a moudře.” Stark zaťal zuby a sklopil uctivě hlavu, opatrně, aby zahrnul všechny pohledy z členů Rady, měl strach, aby nepoznali, že svůj hněv neumí zkrotit. “Rada ti dává souhlas, abys odešel do paláce se zraněnou Velekněžkou a jejími přáteli. Zítra budeme čekat na tvé rozhodnutí, kam ji chceš vzít. Prosím, vím, že se ještě můžeš rozhodnout zůstat tady. Zeptáte-li se jedné z nás, poskytneme vám útočiště na tak dlouho, jak to bude nutné. ” “Děkuji,” řekl Stark a formálně se uklonil Velekněžkám Vysoké

Rady. “Rada je rozpuštěna. Sejdeme se zítra. Do té doby si opravdu přeji, aby jste byli požehnáni. ” Ještě předtím, než mu Darius mohl pomoct, Stark přišel k Zoey, zvedl její tělo do náruče, držel ji u sebe a odnesl ji ze sálu Rady . Stark “Pověz mi všechno, co víš.” Řekl Afroditě, když pokládal Zoeyno tělo na postel. “No, není to moc, ale je to dost, abych si myslela, že upíři jsou špatní,” řekla Afrodita a sedla si na velkou sametovou židli vedle Daria. “Chceš říct, že víš o případu, kdy Válečník vysvobodil Velekněžku z Onoho světa?” zeptal se Damien, když Jack donesl židle z obývacího pokoje do ložnice. “Ne. Ne tak úplně. ” “Co tím myslíš, Afrodito?” Stark chodil sem a tam před Zoeynou postelí. “Myslím tím, že seru na dávnou historii. Zoey není ledajaká stará Velekněžka. ” “Lidé, kteří ignorují historii, skončí jejím opakováním,” řekl tiše Damien. “Neřekla jsem, že to ignoruji, buzíku. Řekla jsem, že na ni kašlu. ” Afroditin ostrý pohled přešel od Damiena k dvojčatům, která pořád stála ve dveřích do ložnice. “Nenávistná Dvojčata, proč tu číháte?” “Nejsme nenávistné a ani nečíháme,” Shauneeyn hlas nebyl niv víc než šepot. “Jo, jsme jen uctivý,” přidala se Erin šeptem. “Ach, to je blbost. O čem to vy dvě mluvíte? “řekla Aphrodite.

“Nerespektujete Zoey, ehm, její tělo. Mluvíte před ní o ní, zatímco ona-” Shaunee se odmlčela a pohledem prosila o pomoc svoje dvojče. Předtím než by Erin, jako obvykle, dokončila větu, Stark řekl: “Ne. Nebudem se k ní chovat, jak kdyby byla mrtvá. Ona prostě není tady, to je všechno. ” “Takže je to spíš jako čekárna, než nemocniční pokoj,” řekl Jack a z křesla se dotkl Zoeyny ruky. “Jo,” řekl Stark. “Je to jak v čekárně na něco opravdu dobrého.” “Stejně jako na DMV, když jsi prošel řidičským testem a myslel sis že jsi to neudělal, tak sji jenom čekal jestli ti ho dají nebo ne?” Řekl Jack. “Přesně tak, pouze bez špíny a rolníků,” řekla Afrodita. “Takže si přitáhněte nějaké židle, společný mozek a přestaň se chovat jako by to byla mrtvola Zoey.” Dvojčata zaváhala, pohlédla na sebe, pokrčila rameny a pak si přitáhla židle do ložnice a připojila se ke skupině do malého kruhu. “Dobře, teď když jsme tu všichni, musíš nám říct, co jsi zjistila od Stevie Rae,” řekl Darius. Afrodita se usmála na Válečníka. “Jak víš, že jsem dostala info od Stevie Rae?” Darius se jemně dotkl její tváře. “Prostě to vím.” Stark zaťal pěsti a odvrátil se od pouta mezi Afroditou a Dariem , které bylo tak viditelné. Chtěl do něčeho praštit. Potřeboval do něčeho praštit. Explodoval by, pokud by se nezbavil některých pocitů, které ho dusily zevnitř. Pak Afroditina slova pronikla vším, čím se zabýval v mysli a otočil se čelem k ní. “Řekni to ještě jednou!” “Řekla jsem, že Kalona je opravdu na Onom Světě. Neferet ho tam pro jistotu poslala, aby se Zoey nemohla vrátit sem. “

“Počkej, si pamatuju, že jsem zaslechl Kalonu jak mluví s Rephaimem. Byl naštvaný, protože krakoun říkal něco o návratu na Onen Svět. Jsem si jistý, že Kalona řekl, že se tam nemůže vrátit, protože ho Nyx vykopla ven, “řekl Stark. “Ona vykopla jeho tělo. Jeho tělo tam ale není, “řekla Afrodita. “Je to jeho duše, která si našla cestu zpět na Onen Svět.” “Pane Bože!” řekl Damien. “Zoey je ve větším průseru, než jsme si mysleli,” řekla smutně Erin. “A to už byl opravdu velký průser,” souhlasila Shaunee. “Je to ještě horší,” řekla Afrodita. “Neferet je za tím vším.” Povzdechla si a setkala se Starkovým pohledem. “Dobře, tohle se vám nebude hezky poslouchat, ale musíte to vědět. Kalona býval Válečníkem Nyx. ” Poslední zbytky barvy se vytratily ze Starkovy tváře. “To je to, co mi řekla Zoey těsně předtím…“Promnul si vlasy. “Nevěřil jsem jí. Byl jsem naštvaný, žárlivý a hloupý. To je důvod, proč jsem tam nebyl s ní, když viděla, jak Kalona zabil Heatha. ” “Budeš muset najít způsob, jak odpustit sám sobě,” řekl Starkovi Darius. “Pokud tak neučiníš, nebudeš se moct zaměřit na” tady a teď. ” “A to bude trvat sakramentsky dlouho, než se zaměříš na záchranu Zoey,” řekla Afrodita. “Vzhledem k tomu, že Stark bude muset jít na Onen Svět a bojovat pro Zoey s Kalonou.” Jackův hlas byl tichý, skoro jako by mluvil v kostele. “A bude muset vymyslet způsob, který by ji pomohl složit kusy její duše,” řekl Damien. “To je to, co udělám.” Stark byl rád, že to znělo sebevědomě, protože se cítil jako by dostal ránu do žaludku. “Pokud se to pokusíš udělat bez správné přípravy, nebudeš mít vůbec žádnou šanci uspět, mladý bojovníku.”

Starkovy oči následovaly hlas ke dveřím, kde stála Thanatos, vysoká a ponurá tak moc, jako by ztělesňovala samu smrt. “Tak mi řekni, jak se mám připravit!” Stark chtěl vykřičet svou frustraci ze střechy světa. “Chceš-li bojovat na Onom Světě, Válečník v tobě musí zemřít, aby se zrodil Šaman.” Stark neváhal. “Všechno, co musím udělat je zemřít? Chcete říct, že pak moje duše může jít na Onen Svět a pomoci Zoey? ” “Nemůže to být opravdová smrt, Válečníku. Přemýšlej, co by se stalo s už tak zraněnou duší Zoey, kdyby musela nést tvoji smrt, stejně jako smrt jejího chotě? ” “Neexistoval by způsob, jak by se vrátila. Nikdy by neopustila Onen Svět,” řekl slavnostně Damien. “I kdyby spojila kusy svojí duše dohromady.” “Přesně tak, a to je to, v co věřím, že se stalo s ostatními Velekněžkami, jejichž bojovníci se za nimi vydali na Onen Svět,” řekla Thanatos, která vstoupila do místnosti a přešla k Zoey. “Takže bojovníci opravdu zabili sami sebe, aby chránili své kněžky?” Afrodita se posunula ještě blíže k Dariovi a propletla si prsty s jeho. “Většina z nich to udělala a bojovníci, kteří nezemřeli předtím, než jejich duše odešla z jejich těl, tak se stalo krátce poté. Musíte pochopit, že bojovníci nejsou Velekněžky. Nemají nadání, které se dá použít volně v duchovní říši. ” “Kalona tam je a on rozhodně není Velekněžka,” řekl Stark. “Dokonce i ti z nás, kteří nevěří, že je Erebus, který přišel na zem, vědí, že ten jak ho nazýváte Kalona, je nesmrtelný, který sem nějak přišel z Onoho Světa. Pravidla, která se vážou na Válečníky, nebo dokonce i muže, kteří nejsou Upíří Válečníci, pro něj neplatí. ” ” Ačkoli on je vázán, ,” řekla Afrodita a naklonila se s

naléhavostí. “Viděla jsem jeho řetězy. Jeho tělo jimi bylo pokryto. ” “Řekni mi, co si viděla, věštkyně,” řekla Thanatos. Afrodita zaváhala. “Řekni jí všechno,” řekl Damien. Afrodita se setkala s jeho očima. “Musíme někomu věřit, nebo to bude nakonec stejné pro Starka a Zoey, jak tomu bylo u těch ostatních bojovníků a Velekněžek.” “Mohli bychom také dát důvěru smrti,” řekl Stark. “Vzhledem k tomu, tak či onak, to je to, čemu budu muset čelit, abych se dostal za Zoey.” Afrodita se podívala ze Starkovy bledé tváře do Dariovy. “Souhlasím.” “Já taky,” řekl Jack. “Jo,” řekla Shaunee. “Řekni jí všechno,” dodala Erin. “Dobrá,” řekla Afrodita. Věnovala Thanatos ironický úsměv. “Tak bude lepší, když začnu od Neferet a radši si sedni.”

Stark si myslel, že bylo docela působivé, jak Thanatos udržela svůj šok na minimu, když Afrodita s menší pomocí od Damiena, vysvětlila vše Velekněžce. Počínaje nástupem Zoey do Školy Noci, objevením červených mláďat, Kalonovým návratem, jejich pomalým zjištěním kolik zla je v Neferet a zakončila to konverzací se Stevie Rae po telefonu. Na konci vyprávění, Thanatos vstala a přešla k tělu Zoey. Když Velekněžka konečně promluvila, zdálo se, že mluví víc k Zoey, než k nim. “Takže od začátku to byl boj mezi Světlem a Tmou. Jenomže doposud, to byl boj ve fyzickém světě.” “Světlo a Tma? Zní to, jako by jste používala tyto dvě slova jako tituly, “prohlásil Damien.

“Jsi velmi chytré mládě,” řekla Thanatos. “To je to, co Stevie Rae udělala taky. Použila Tmu jako titul, “řekla Afrodita. “Tituly? Stejně jako označení lidí? ” Zeptal se Jack. “Pro lidi ne, to je příliš omezující. Myslete na ně spíše jako na nesmrtelné, kteří jsou tak silní, že mohou manipulovat energií do takové míry, že i duch může být reálný, “řekla Thanatos. “Myslíš jako, že Nyx je Světlo a Kalona, nebo alespoň to, co zastupuje, je Tma?” ptal se Damien. “Je více přesné říkat, že Nyx je spojována se Světlem. Totéž lze říci o Kalonovi a Tmě. ” “Dobře, nejsem slečna Dokonalá žákyně, ale jsem chytrá a dávala jsem pozor na hodinách. Většinu času. A neslyšela jsem o žádné z těchto věcí, “řekla Afrodita. “Ani já ne,” řekl Damien. “A to už je něco, když Damien neví, protožě je určitě slečna Dokonalá žákyně,” řekla Erin. “Přešně,” doplnila ji Shaunee. Thanatos vzdychla a odvrátila se od Zoey, aby čelila zbytku místnosti. “Ano, takže, je to prastará víra, ale nemyslím si , že byla kdy plně přijata vaší společností, nebo alespoň kněžkami naší společnosti.” “Proč? Co je na tom špatného? “zeptala se Afrodita. “Byla založená na boji a násilí, a střetu čisté síly mezi dobrem a zlem.” Afrodita si odfrkla: “Myslíš tím chlapské věci.” Thanatos zvedla obočí. “Ano.” “Počkej. Věřit v dobro a bojovat proti zlu je chlapská věc? “zeptal se Stark. “Je to více než pouhá domněnka, že Dobro by mělo ve světě bojovat se Zlem. Je to ztělesnění Světla a Tmy na jejich nejzákladnější úrovni, jako síly, které jsou tak pohlceny sami

sebou, že jeden nemůže existovat bez druhého, proto se neustále snaží zničit jeden druhého. “Thanatos povzdechla, když opět zahlédla prázdné tváře mláďat. “Jedno z nejčastějších zastoupení Světla a Tmy je, že Světlo je masivní černý býk a Tma je obrovský bílý býk.” “Eh-co? Neměl by bílý být Světlo a černý Tma? “Zeptal se Jack. “Každý by si to tak myslel, ale takhle byli označeni v našich starých svitcích. Je tam psáno, že každá bytost, Světlo a Tma, byly už takhle značeni od minulosti. Pomyslete na býky, kteří mají velkou moc ve svých rukou, a kteří se sešli ve věčném boji, z něhož se každý snaží dostat něco od toho druhého, čehož nikdy nemůžou dosáhnout, aniž by zničili sami sebe. Jejich bitvu jsem viděla jednou, když jsem byla mladá Velekněžka a nikdy nezapomenu, jak surové a násilné to bylo, jak znepokojivé, když byly rohy býků zamčené v sobě. Jejich silná těla byla napjata, protože se chtěli dostal na druhou stranu a přitom chrlili krev z nozder. Byl to nerozhodný výsledek, který byl děsivý ve své intenzitě a samotný pohled vířil mocí. ” “Mužský výkon,” řekl Darius. “Viděl jsem to zobrazení, když jsem byl v přípravě, abych se stal Válečníkem. Zdobí obaly některých starých časopisů, které napsali velcí bojovníci z naší minulosti. ” “Mužský výkon. Chápu, proč je vůdci upírů přirovnali k býkům, “řekla Erin. “Správně, ségra.” Přikývla Shaunee. “Příliš mnoho chlapů bojovalo o moc, když moc měly hlavně upíří ženy.” “Ale náš systém víry není o ženské síle potlačujíc tu mužskou. Je to o dobré rovnováze mezi oběma, “řekl Darius. “Ne, Válečníku, pravdou je, že naše víra nemá být o ženské síle, která potlačuje mužskou sílu, ale jde o Světlo a Tmu, a jejich věčný boj vytváří rovnováhu mezi oběma, bez ní by zničili ostatní. Představte si obrazy Nyx, které jsou každý den kolem

nás, její ženskou krásu a půvab. Naproti tomu představa o hrubé síle, která se rozpoutala v podobě dvou velkých bojujících mužů. Vidíte, jak se svět snaží obsáhnout oba ve střetu, ale jeden musí být potlačen, aby bylo možné dále se rozvíjet?” Afrodita si odfrkla: “Není tak těžké si to představit. Neumím si jen představit, podrážděnou Vysokou radu, která chce něco udělat s něčím, jako jsou dva obří býci, kvůli jakékoliv víře, kterou zastupují. ” “Ona tomu rozumí, kromě tebe,” řekl Stark, zamračil se na Afroditu a posílal jí pohled, který říkal: “nepomáháš”. Thanatos se usmála. “Ne, Afrodita má pravdu. Rada se změnila v průběhu staletí a to zejména v posledních čtyřech, ve kterých existuji. Bývala to životní síla, svým způsobem velmi elementární a poněkud barbarská. Ale v moderní době se stala… “Velekněžka zaváhala, hledala to správné slovo. “Civilizovaná,” řekla Afrodita. “Super civilizovaná.” “Přesně,” řekla Thanatos. Afroditiny modré oči se rozšířily. “Být až příliš civilizovaný není nutně dobrá věc, zvláště když máte co do činění se dvěma býky, kteří bojují proti sobě a zničí vše, co stojí mezi nimi.” “Zoey je strašně blízko Světla,” řekl tiše Damien. “Dost blízko, aby pronikla k Tmě,” řekl Stark. “Zvlášť v případě, když Tma byla vyslána, aby už nikdy nedošla ke Světlu.” Pokoj ztichl, zatímco všichni se dívali na Zoey, ležela tiše a bledá, oproti smetanově saténovévu povlečení. V tom tichu přešel Stark na svoje instinkty válečníka. Musí střežit svoji Velekněžku, věděl, že našel správnou cestu. “Jde o to, že chránit Zoey není o ignorování minulosti. Musíme hledat hlouběji v minulosti, “řekl Stark, jehož hlas zněl hlasitěji vzrušením.

“Jde o to přijmout a porozumět hrubé síle, která je rozpoutaná boji mezi Světlem a Temnotou,” řekla Thanatos. “Sakra. Ale kde se o tom dozvíme víc?” Řekla Afrodita a ve frustraci si stáhla vlasy z obličeje. “Nepotřebujeme domněnky, jak řekla Thanatos, jinak zemřeme.” “Možná ne vždy,” řekl Darius a posadil se zpříma, oči bystré a inteligentní, jak se jeho pohled setkal s pohledem Starka. “Jestli chceš najít starověkou a barbarskou víru, budeš muset jít na místo, které tvoří starobylá a barbarská minulost. Místo, které je v podstatě odříznuto od dnešní civilizace. ” Stark mu odpověděl. “Musím jít na ostrov.” “Přesně tak,” řekl Darius. “Očem to sakra vy dva mluvíte?” řekla Afrodita. “Mluví o místě, kde byli první bojovníci vyškoleni Sgiach.” “Sgiach? Kdo je to? “Zeptal se Damien. “Je to starověký název pro bojovníka, který byl nazýván Velký Stínač hlav,” řekl Darius. “Sgiach byl tak surový a barbarský, jako Válečník,” řekl Stark. “Dobře, to je všechno v pořádku a hezké, ale musel by tu být dnes a naživu a ne jen starý příběh o bojovnících, protože jsem si jistá, že jestli Stark nemůže cestovat na Onen Svět, tak taky nemůže cestovat do minulosti, “řekla Afrodita. “Ona,” opravil ji Darius. “Ona?” Afroditin obličej byl jeden velký otazník. “Sgiach byla Válečnice, upírka s úžasnou silou,” řekl Stark. “A ty ‘staré příběhy,’ taky mluví o Sgiach.” Darius dal Afroditě shovívavý úsměv. “Žije tam, na ostrově žen ve Škole noci.” “Na ostrově žen je Škola Noci?” řekla Erin. “Proč o tom nevíme?” řekla Shaunee. “Věděl jsi o tom?” Zeptala se Damiena. Zavrtěl hlavou. “To jsem nikdy neslyšel.” “To proto, že nejste bojovníci,” řekl Darius. “Ostrov žen je také

známý jako Ostrov Skye.” “Skye, jako ve Skotsku?”řekl Damien. “Ano. To je tam, kde byli cvičeni úplně první upíří bojovníci, “řekl Darius. “A teď už ne?” řekl Damien a pohlédl od Daria k Starkovi. “Myslel jsem, že trénink Válečníka se odehrává ve všech Školách noci. Stejně jako Drak Lankford cvičí skupinu bojovníků, kteří pocházejí ze všech koutů, a rozhodně to není ve Skotsku. ” “Máš pravdu, Damiene. V moderním světě se výcvik bojovníků koná ve Školách Noci po celém světě, “řekla Thanatos. “Kolem přelomu devatenáctého století, se Vysoká rada rozhodla, že by to byl vhodnější způsob, jak tyhle věci dělat.” “Vsadím se, že více pohodlné a civilizovanější,” řekla Afrodita. “Taky správně, věštkyně,” řekla Thanatos. “To je ono. Beru Zoey na ostrov žen a Sgiach, “řekl Stark. “A co pak?” zeptala se Afrodita. “Pak budu nekulturní, takže mohu přijít na to, jak najít cestu na Onen Svět bez toho , aniž bych umřel a jakmile tam budu, udělám vše, abych Zoey vrátil zpět k nám.” “Hm,” řekla Afrodita. “To opravdu nezní jako špatný nápad.” “Pokud se Stark dostane na ostrov Žen,” řekl Darius. “Je to Škola noci. Proč by se tam Stark nedostal? “řekl Damien. “Není to Škola noci jako každá jiná,” řekla Thanatos. “Rozhodnutí Vysoké Rady přesunulo vzdělávání Erebových synů ze Skye a rozšířilo je mezi Školy noci po celém světě, které bylo vyvrcholením mnoha a mnoha let napětím a neklidu mezi vládnoucí Sgiach a Vysokou radou.” “Mluvíš o ní jako o královně,” řekl Jack. “Svým způsobem je královna, jejímiž poddanými byli bojovníci,” řekla Thanatos. “Královna měla na starosti Erebovy syny? Vím, že upíří Vysoké

Radě by se to nelíbilo, není-li královna Sgiach součástí Vysoké rady, “řekla Afrodita. “Sgiach je bojovník,” řekla Thanatos. “A bojovníci nejsou podrobeni Vysoké Radě.” “Ale Sgiach je žena. Měla by být schopna hlasovat na radě, “řekl Damien. “Ne,” řekl Darius. “Válečník nemůže sedět v Radě. To je Upíří zákon. ” “Proto je Sgiach naštvaná,” řekla Afrodita. “Já vím, že bych do toho neměla mluvit. Ale měla by mít možnost sedět ve Vysoké Radě. ” Thanatos kývla hlavou na potvrzení. “Souhlasím s tebou, věštkyně, ale ostatní ne. Když jí byl výcvik Erebových synů “bojovníků” odebrán, Sgiach se stáhla na ostrov Skye. Nemluvila s nikým o jejích záměrech, ani nemusela. Všichni jsme cítili její hněv. Taky jsme cítili její ochranný kruh kolem ostrova. ” Thanatiny oči byly plné stínů a vzpomínek na minulost. “Nikdo nezažil, tak mocnou upírku, jako byla Kleopatra, která vytvořila ochranný kruh kolem své milované Alexandrie.” “Nikdo nevstoupí na ostrov žen bez souhlasu Sgiach,” řekl Darius. “Pokud by se to pokusil udělat tak zemře,” řekla Thanatos. “Jak dostanu povolení ke vstupu na ostrov?” zeptal se Stark. Nastalo dlouhé, trapné ticho, a pak Thanatos řekla: “V tom spočívá první z tvých problémů. Vzhledem k tomu, že Sgiach vytvořila její ochranný kruh, žádný nečlen nedostal povolení ke vstupu na její ostrov. ” “Já povolení dostanu,” řekla Stark pevně. “Jak se to chystáš udělat, Válečníku?” zeptala se Thanatos. Stark dlouze vydechl, a řekl: “Nevím jak to udělám. Ale nebudu se chovat civilizovaně. A to je asi tak vše, co teď vím. ” “Vydrž,” řekl Damien. “Thanatos, Darie, oba víte o Sgiach a o

tom starobylém barbarském náboženství. Takže, kde jste se to naučili? ” “Vždycky jsem rád četl.” pokrčil Darius rameny . “Tak jsem vyhledal staré svitky ve Škole noci, kde jsem studoval. Ve volném čase jsem je četl. ” “Nebezpečný a sexy. To je výborná kombinace, “Afrodita předla a přítulila se k němu. “Dobře, všichni budeme blít později,” řekla Erin. “Jo, právě teď,to nemuselo být,” řekla Shaunee. “A co vaše znalosti o býcích a Sgiach?” zeptal se Damien Thanatos a dal pohled dvojčatům a Afroditě aby byly zticha. “Ze starověkých textů zde v paláci archivu. Když jsem se poprvé stala Velekněžkou, strávila jsem mnoho hodin samostudiem tady. Musela jsem, neměla jsem rádce, “řekla Thanatos. “Neměla jsi rádce? To muselo být těžké, “řekl Stark. “Zřejmě náš svět potřebuje jen jednu Velekněžku, která má nadání spřízněné se smrtí,” řekla Thanatos s ironickým úsměvem. “To je podělaná práce,” řekl Jack, a pak dal ruku přes ústa a zakvičel, “Promiň!” Thanatosin úsměv se rozšířil. “Neberu tvoje slova, jako trestný čin, mládě. Chceš-li se spojit se Smrtí, tak to není snadná práce. ” “Ale díky tomu, a protože Darius četl Válečnický spisy, máme na co navázat,” prohlásil Damien. “Co tím myslíš?” řekla Afrodita. “Myslel jsem tím, že v jedné věci ve které jsem opravdu dobrý je studium.” Aphroditiny modré oči se rozšířily. “Takže by stačilo najít něco, čeho se chytit a něco si o tom přečíst.” “Archivy. Budete potřebovat přístup do archivu v paláci, “řekla Thanatos a zamířila ke dveřím. “Promluvím s Duantiou.”

“Výborně. Připravím se na studium, “řekl Damien. “Pomůžu ti,” řekl Jack. “Stádo pakoňů, i když to nenávidím, vypadá to, že se všichni musíme připravit na studium.” Stark sledoval Thanatos, když odcházela. Nejasně zpozoroval, že zbytek mláďat bylo nadšené, že mají na co soustředit svou energii, ale jeho pohled se vrátil na bledou tvář Zoey. A já se připravím na spojení se smrtí.

7.)

Zoey Zřejmě nic nebylo pravé. Nebylo to, jako bych nevěděla, kde jsem byla. Chci říct, že vím, že jsem na Onom světě, nejsem mrtvá, ale jsem s Heathem, který rozhodně mrtvý byl. Bohyně! Bylo to tak divné, že bylo stále více a více normální na Heathe myslet jako na mrtvého.V každém případě, ostatní věci nejsou vůbec v pořádku. V tu chvíli jsem ležela na Heathovi. Zamilovaně jsme spolu leželi, jako starý manželský pár, u paty stromu na mechovém paloučku ve tvaru oválu. Měla bych být správně uvolněná. Mech byl určitě měkký, a popravdě, připadalo mi to, jako by byl Heath živý. Viděla jsem ho, slyšela jsem ho, dotýkala se ho, dokonce voněl jako Heath. Měla bych být schopna se uvolnit a být jen s ním. Tak proč, jak se tak dívám na rej tančících modrých motýlů, jsem tak neklidná a všeobecně rozladěná, jak by řekla babička? Babička… Stýská se mi po ní. Její nepřítomnost byla jako mírná bolest zubů. Občas ten pocit odešel, ale věděla jsem, že tam stále je , a kdyby se vrátil, tak horší.

Určitě musí mít o mě velký strach. A musí být smutná. Přemýšlím o smutné babičce a přitom by byla určitě tvrdá. Ona by zvládla všechno. Moje mysl od toho rychle odchází pryč. Nemohla jsem jen tak ležet. Odtáhla jsem se od Heatha, dávajíc pozor na to, abych ho nevzbudila. Pak jsem začala chodit dokolečka. Pomohlo to. No, ale jen na chvíli. Chodila jsem tam a zpátky, tam a zpátky, ujišovala se, že tam Heath stále je. Vypadal roztomile, když spal. Jak já si přála, abych mohla spát. Když jsem odpočívala a zavřela oči, bylo to, jako bych ztrácela kousky sebe samotné. Ale jak by se to mohlo stát? Jak bych mohla ztrácet sebe samu? Připomnělo mi to trochu čas, kdy jsem byla doma s horečkou a v krku mě nehorázně bolelo, že jsem měla tak divný sen, v němž jsem lítala dokola a dokola, dokud kousky mne nezačaly padat kolem mě. Zachvěla jsem se. Proč bylo tak lehké si na tohle vzpomenout, když spousta věcí v mé hlavě byla rozmazaná jako mlha. Bohyně! Jsem opravdu unavená. Jak jsem byla roztržitá, tak jsem zakopla o kousek bílé skály, která vyčnívala z mechu, a zabránila pádu tím, že jsem se chytla rukou za nejbližší strom. To byla chvíle, kdy jsem to uviděla. Moje ruce. Moje ruka. Nevypadala pravá. Zastavila jsem se a zírala, přísahám, že má kůže se vlnila, jako v jednom z těch hnusných hororových filmů, kde jsou ošklivé těla nahých dívek a -“Ne!” Otřela jsem si hořečně svou paži. “Ne! Stop!” “Zo, kotě. Co se děje?” “Heathe, Heathe…podívej.” Držela jsem ruku tak, aby ji viděl. “Je to jako noční můra.” Heathův pohled přešel z mé ruky na můj obličej. “Ehm, Zo, co je jako noční můra?”

“Moje ruka! Moje kůže! Mění se!” Podívala jsem se na něj. Usmál se na mě , ale jeho tvář neskrývala obavy. Natáhl ruku a pomalu přejel tou svou po mé paži. Jak se dostal k mé dlani, propletl si se mnou prsty. “Na té ruce opravdu není nic špatného, zlato ” řekl. “Vážně si to nemyslíš?” “Opravdu. Opravdu si to nemyslím. Hej, co se s tebou děje?” Otevřela jsem pusu, abych mu řekla, že jsem si myslela, že jse ztratila sebe samotnou, že kousky mě odplouvaly pryč, když můj pohled zaujalo něco na okraji lesa. Něco temného. “Heathi, nelíbí se mi to,” řekla jsem mu a ukázala třesoucí se rukou na místo, kde byl stín. Vánek rozpohyboval široké zelené listy na stromech, které se najednou zdály ne tak silné a krycí, jako před chvilkou, a najednou ke mně došla ta vůně. Odporná a uleželá, stejně jako tři dny stará mrtvola. Cítila jsem, jak se Heathovo tělo napjalo, a já věděla, že si to jen nepředstavuju. Pak tam, za stínem se něco pohlo. Byla jsem si jistá, že jsem slyšela šum křídel. “Ach ne,” zašeptala jsem. Heath mě pevně chytil za ruku. “Tak pojď. Musíme se dostat tady dál do háje.” Cítila jsem, jak tuhnu, jak mi vše ve stejnou dobu ztuhlo. “Proč? Jak je možné, že nás stromy nemohou zachránit od toho, co tam je?” Heath mi vzal bradu do dlaní tak, abych se na něj podívala. “Zo, ono to sem nemůže. Cítíš to? Toto místo, to je háj, je tu jen dobro, pouze dobro. Bejby, necítíš tady bohyni?” Slzy, které vyplnily mé oči, mi vše rozmazaly. “Ne,” řekla jsem tiše, jako bych sotva vyslovila jediné slovo. “Nemohu cítit moji bohyni vůbec.” Vytáhl si mě do náruče a pevně mě objal. “Neboj se, Zo. Cítím

ji, tak to bude v pořádku. Slibuji.” Pak, ještě když mě držel Heath jednou paží, mě vedl hlouběji do háje Nyx. Moje slzy padaly z přeplněných, vhlkých očí a tak teplé mi stékaly po chladných tvářích.

8.)

“Vzdušně? Opravdu? Kde to je? Irsko?” zeptala se Stevie Rae. “Je to Skotsko, ne Irsko, retarde,” řekla Afrodita. “Není to náhodu to samý? A neříkej mi retarde. To není hezký.” “Co kdybych ti řekla: kousni mě? Je to dost hezký? Jen mě poslouchej a snaž se nechovat jako opožděná, balíku. Potřebuju aby ses vrátila a udělala víc takových těch tvých divných věcí, nebo co to sakra děláš a uvidíme, jestli můžeš přijít s nějakými informacemi o Světlu a Temnotě s velkým S a T. Taky dej pozor, jestli nějaký strom nebude povídat něco o dvou býcích.” “Býci? Myslíš jako krávy?” “Copak nemáš nadání pro zemi? Jak je možné, že nevíš co je to býk?” “Podívej, Afrodito, tohle je pro nevzdělance tak typické. Jen kvůli tomu, že nejsem z velkého města, nemůžeš říct, že automaticky musím vědět, co jsou to krávy. Vždyť já neznám dokonce ani koně.” “Přísahám, že jsi mutant,” řekla Afrodita. “Býk je samec od krávy. Dokonce i schizofrenická kamarádka mé mámy Bichon Frise to ví. Soustřeď se, je to důležité. Musíš se jít sakra zeptat trávy na něco starověkého, zcela barbarského a tudíž nezajímavého, mytologického nebo náboženského nebo něco takového co zahrnuje boj dvou býků, černého a bílého. Neboli

chlapský, násilný a nikdy nekončící boj mezi dobrem a zlem.” “Co to má společného s návratem Zoey?” “Myslím, že by to nějak mohlo otevřít dveře pro Starka na Onen svět, aniž by musel doopravdy zemřít. Nejspíš tam nebude mít moc práce, co se týče ochrany jeho velekněžky.” “A to můžou krávy udělat? Jak? Krávy přece nemůžou mluvit.” “Býci, dvojitý retarde. Vnímej mě. Nepovídáme si o zvířatech, ale o syrové síle, která nás obklopuje. Býci představují moc.” “Takže oni nebudou mluvit?” “Ach, zatracený kecy! Můžou nebo nemusí, jsou to super staré kouzelné bytosti, hlupáku! Kdo do pekla může vědět, co umí? Jen uděláme tohle:dostaneme ho na Onen svět, Starkovi nestačí být civilizovaný, moderní a sladký. Musí přijít na to, jak být víc. Musí najít Zoey a chránit jí tak, aby oba nezemřeli a tohle starověké náboženství by mohl být k tomu všemu klíč.” “Myslím, že to dává smysl. Mám na mysli to, že když jsem přemýšlím o Kalonovi, neřekla bych přesně to, že je moderní člověk.” Stevie Rae se odmlčela a sama pro sebe si přiznala, že doopravdy myslela spíš Rephaima než jeho otce. “A určitě má nějakou moc.” “A rozhodně je na Onom světě, aniž by byl mrtvý.” “Což je místo, kam se Stark musí dostat.” “Takže si jdi promluvit s květinami o býcích,” řekla Afrodita. “Promluvím s květinami,” řekla Stevie Rae. “Zavolej mi, když mi budeš mít co říct.” “Jo, dobře. Budu dělat co umím nejlépe.” “Hele, buď opatrná,” řekla Afrodita. “Podívej, měj se pěkně,” řekla Stevie Rae. “Předtím než si na mě půjdeš dát jahody se šlehačkou, mi odpověz na tuhle otázku: S kým jsi zlomila nás otisk?” Stevie Rae projel tělem mrazivý pocit. “S nikým!”

“Což znamená, že je to někdo naprosto nevhodný. S nějakým z těch hlupáků z červených mláďat?” “Afrodito, už jsem řekla, že s nikým.” “Jo, to je to, co jsem si myslela. Víš, jedna z věcí, kterou se díky této nové věštecké věci, která je většinou jako osina v zadku, učím je, že poslouchám, aniž bych použila moje uši. Cítím to.” “A tady je zase to, co vím já. Ty ses asi zatraceně pomátla.” “Takže opět. Buď opatrná. Dostávám od tebe podivné vibrace, které mi říkají, že bys mohla mít problémy.” “A já myslím, že sis tenhle ztracený starý příběh vymyslela, abys zakryla, jaké šílenosti se dějí uvnitř tvé hlavy.” “A já myslím, že něco skrýváš. Ať s tím souhlasíš nebo ne.” “Jdu si promluvit s květinami o krávách. Sbohem, Afrodito.” “Býcích. Sbohem nemehlo.” Stevie Rae otevřela dveře a chtěla opustit svou ložnici. Pořád se mračila, kvůli komentáři Afrodity. Běžela a málem praštila do Kramishiny ruky, když se chystala zaklepat na dveře jejího pokoje. Obě nadskočily a Kramisha zavrtěla hlavou. “Nechovej se takhle zatraceně divně. Tohle pro mě není normální, nic víc.” “Kramisho, kdybych věděla, že jsi tady, nenadskočila bych, když jsi otevřela dveře. A nikdo z nás už není normální-alespoň už teď ne.” “Mluv za sebe. Já teda ještě jsem. To znamená, že se se mnou nic neděje. Zato ty vypadáš jako horké prasátko.” “Před dvěma dny jsem málem shořela na střeše. Myslím, že mi to dává právo, abych vypadala hrozně.” “Nemyslela jsem tím, že vypadáš zle.” Kramisha naklonila hlavu na stranu. Dnes měla na sobě svou blonďatou paruku, která ladila s jejími jiskřivě žlutými fluoreskujícími očními stíny. “Vlastně jsem myslela, že vypadáš dobře-růžově. Jako když jsi skutečně zdravá. Jen mi trochu připomínáš svojí růžovostí malé růžové selátko.”

“Kramisho, přísahám, že mě z tebe bolí hlava. O čem jsi chtěla mluvit?” “Jen jsem chtěla říct, že vypadáš dobře, ale necítíš se dobře. Tam a tam.” Kramisha ukázala od srdce Stevie Rae k její hlavě. “Jen mám toho dost na přemýšlení.” řekla vyhýbavě Stevie Rae. “Jo já vím, že to co se stalo Zoey tě pěkně rozhodilo, ale musíš se dát sakra dohromady.” “Jo, snažím se.” “Snaž se víc. Zoey tě potřebuje. Vím, že tam nejsi s ní, ale mám takový pocit, že jí můžeš pomoct. Takže musíš začít používat svůj zdravý rozum.” Kramisha se na ní dívala s takovou intenzitou, až se Stevie Rae chtěla začít vrtět. “Jak jsem řekla, snažím se.” “Nezačínáš trochu bláznit?” “Ne!” “Jsi si jistá? Protože tohle je pro tebe.” Kramisha vytrhla kus papíru z fialového bloku, který byl rozlišený dvěma různými písmy: kursivou a tiskacími písmeny. “To o tom bláznovství si myslí celá parta. Ne jen já.” Stavie Rae jí vytrhla papír z ruky. “Zatraceně, proč jsi mi neřekla, že neseš jednu z tvých básní?” “Teprve teď jsem ji dopsala.” Kramisha zkřížila ruce a opřela se o dveře. Samozřejmě, čekala až si Stevie Rae přečte tu báseň. “Není tam něco, co budu muset udělat?” “Ne. Zbytek dětí jí. Oh, kromě Dallase. Pracuje s Drakem na nějakém meči, jelikož škola ještě oficiálně nezačala. Nevidím důvod proč někam spěchat, nemám důvod pospíchat do školy. V každém případě, přečti si tu báseň, velekněžko. Nikam nejdu.” Stevie Rae potlačila povzdech. Kramishiny básně byly většinou matoucí a abstraktní, ale byly také většinou prorocké. Už jen to,

že teď držela jednu z nich, Stevie Rae v žaludku způsobila pocit, jako by právě snědla syrová vajíčka. Neochotně stočila oči na papír a začala číst. Červená kráčí do Světla připravuje bedra na svou roli v apokalyptickém boji. Tma se ukrývá v různých formách podívej se za tvar, barvu, lži a emocionální bouři. Spoj se s ním: zaplať svým srdcem ačkoliv důvěra nemůže být dána pokud je částí z Temnoty. Dívej se duší a ne svýma očima protože tančíš s šelmami musíš proniknout jejich maskou. Stevie Rae zavrtěla hlavou a podívala se na Kramishu. Pak si přečetla báseň znovu, pomalu. Snažila se, aby jí srdce přestalo být tak hlasitě, aby se neprozradila strašná vina, kterou cítila. Protože Kramisha měla pravdu, bylo to zřejmě o ní. Samozřejmě to bylo spíš o ní a Rephaimovi. Stevie Rae byla vděčná, že ta zatracená báseň neříkala nic o křídlech, lidských očích a zatracené ptačí hlavě. Trefa! “Už víš, proč si myslím, že je o tobě?” Stevie Rae přelétla očima z básně na inteligentní oči Kramishy. “Myslím, že je to o mně. Říká to první řádek.” “No vidíš. Byla jsem si tím jistá, i když jsem nikdy nikoho

neslyšela ti tak říkat.” “Dává to smysl,” řekla rychle Stevie Rae a snažila se přehlušit v hlavě Rephaimův hlas, který jí říká Červená. “Jsem jediná holka s červeným tetováním, takže to musí být o mě.” “To jsem si taky myslela, i když je tam spousta podivných věcí o šelmách. Zaměřila jsem se na tu část s připravováním beder na svou roli, protože zněla ošklivě a sexuálně, ale stejně jsem došla k názoru, že je to způsob, jak ti říct, že se máš připravit na boj.” “Jo, no, opravdu jsem v poslední době prošla mnoha boji.” řekla Stevie Rae a podívala se na báseň. “Vypadá to, že jich bude víc. A to je ztraceně špatné, musíš být opravdu připravená.” Pak si cíleně odkašlala a Stevie Rae k ní neochotně obrátila oči. “Kdo je to?” “Kdo?” Kramisha zkřížila ruce. “Nemluv se mnou, jako bych byla hloupá. On. Ten chlap, o kterém báseň říká, že mu chceš dát svoje srdce.” “Nechci!” “Ach, pak víš, kdo to je.” Kramisha o sebe zaťukala špičkami svých bot s leopardím potiskem. “A on rozhodně není Dallas, protože bys nebyla tak vystrašená z toho, dát mu své srdce. Každý ví, že vy dva spolu něco máte. Takže kdo je on?” “Nemám tušení. Nenapadá mě nikdo, jen Dallas. Navíc se mnohem víc obávám té části, kde se mluví o Temnotě, maskách a tak,” lhala Stevie Rae. “Hm,” odfrkla nosem Kramisha. “Podívej se, vezmu si to a promyslím to,” řekla Stevie Rae a nacpala báseň do kapsy džínsů. “Nech mě hádat-chceš abych o tom mlčela,” řekla Kramisha a kopla znovu špičkou nohy. “Jo, protože chci zkusit…” Výmluva jí odemřela na rtech pod

Kramishiným vědoucím pohledem. Stevie Rae se zhluboka nadechla a rozhodla se říct tolik pravdy, kolik jen mohla. Začala znovu. “Jen nechci, abys říkala něco o téhle básni, protože mám zrovna problémy s kluky a nechci, aby to vyšlo najevo zrovna teď, protože by to hned ukazovalo na Dallase a na mě. Zvlášť, když si nejsem jistá, co je ve skutečnosti mezi mnou a tím druhým klukem.” “To už je lepší. Problémy s klukama můžou udělat pěkný zmatek. Jak říká vždy moje máma, není správné stavět svůj osobní život tam, kde by na něj mohl každý vidět.” “Díky, Kramisho. Vážím si toho.” Kramisha zvedla ruku. “Vydrž. Nikomu neřekneš o tom, co jsem napsala. Moje básně jsou důležité. Tahle je rozhodně o víc věcech, než jen o tvém milostném životě. Takže jak už jsem řekla dřív, jsi blázen. Vyčisti si hlavu a nezapomeň používat svůj zdravý rozum. A navíc, když jsem napsala slovo Temnota, měla jsem stáhnuté vnitřnosti.” Stevie Rae věnovala Kramishe dlouhý pohled a pak se rozhodla. “Půjdeš se mnou na parkoviště, dobře? Budu teď něco dělat mimo půdu školy, ale chci si s tebou po cestě promluvit.” “Žádný problém,” řekla Kramisha. “Navíc už je to pěkně dlouho, co jsi někomu řekla, co se děje uvnitř tvé hlavy. Plus se v poslední době chováš divně, myslím, že ses tak chovala už předtím, než se duše Zoey rozbila.” “Jo, já vím,” zamumlala Stevie Rae. Ani jedna z nich nic neřekla, zatímco šli dolů po schodech a pak přes rušnou kolej. Stevie Rae myslela na to, že jak rozmrzal led, také rozmrzala mláďata. Za posledních pár dní děti začaly vycházet ven a jednaly stále víc a víc normálně. Jistě, na ní a na Kramishu se dívaly nepřátelsky a vystrašeně, ale taky zvědavě.

“Přemýšlela jsi o tom, že bychom se vrátili znovu sem, do školy, je to přece stále náš domov.” Vyhrkla Kramisha, když došli na chodník před kolejí. Stevie Rae se na ní překvapeně podívala. “Vlastně jsem na to myslela. Bylo by tak špatné vrátit se sem?” Kramisha pokrčila rameny. “Nejsem si jistá. Vše, čím jsem si jistá je, že jsem měla dobrý pocit, když jsem v průběhu dne spala v podzemí.” “Jo, a to je ten problém tady.” “Temnota je v mé básni. Nutí mě cítit se špatně-nemyslíš si, že nás zachvátí, že ne?” “Ne!” Stevie Rae zavrtěla důrazně hlavou. “S námi není nic v nepořádku. Ty, já, Dallas a ostatní mláďata už jsme se rozhodli. Nyx nám dala na výběr, a my si vybrali dobro nad zlem. Světlo nad Temnotou. Báseň nemluví o nás. Jsem si tím jistá.” “Je to o těch druhých?” I když byly sami, Kramisha šeptala. Stevie Rae o tom přemýšlela a uvědomila si, že by Kramisha mohla mít pravdu. Byla tak zaujata svou vinou ohledně Rephaima, že jí to nedošlo. Zatraceně. Teď hlavně potřebuje držet hlavu vzhůru. “Dobře, ehm, myslím, že by to mohlo být o nich. Ale jestli to tak je, pak je to opravdu zlé.” “Prosím. My všichni víme, že jsou opravdu zlý.” “Jo, dobře. Zjistila jsem od Afrodity nějaké věci, dává temnotě velké T jako celku, to je úplně nová úroveň zla. Pokud jsou s tím spojeni, pak jsou špatní úplně jiným způsobem. Stejným, jako je Neferet.” “Do prdele.” “Jo. Takže tvoje báseň může být o boji s nimi. Ale taky je tam ta část, na kterou se mě ptala Afrodita. Abych se dozvěděla něco o starověkých věcech. Něco opravdu starého. Tak starého, že už si to nepamatují ani upíři.”

“To je ale zatraceně starý.” “No my jsme-to znamená já, Afrodita, Stark a zbytek dětí co jsou se Zoey-odhodlaní zkusit to zjistit. Možná můžeme použít tyhle staré informace na pomoc Starkovi, aby se dostal na Onen svět, aby chránil Zoey, zatímco ona bude dávat svou duši znovu dohromady.” “Myslíš dostat Starka na Onen svět, bez toho aby zemřel?” “Jo, to by se zřejmě ukázal v Onom světě pro mrtvé, a to by pro Zoey nebylo dobré.” “Takže chcete pomocí těch starých blbostí zjistit jak na to?” Stevie Rae se na ní usmála. “Budeme se snažit. A ty můžeš pomoct.” “Řekni slovo a já to udělám.” “Dobře, tady je. Afrodita zjistila, že má nějaké nové pravomoci věštkyně, protože se zaměřuje na Onen svět.” Stevie Rae přidala ke svým slovům ironický úsměv. “I když je z toho šťastná jako kočka při bouřce.” Kramisha se zasmála a Stevie Rae pokračovala. “Každopádně jsem přemýšlela, že i když nemám kruh, jaký vyvolávala Zoey kolem sebe, mám věštkyni.” Kramisha zamrkala a vypadala zmateně. Stevie Rae se na ní upřeně podívala a její oči se konečně rozšířili pochopením. “Já?” “Ty. No, tvoje poezie. Předtím jsi pomohla Z vymyslet, jak odsud vyhnat Kalonu.” “Ale-” “Ale, podívej se na to takhle,” vzdychla Stevie Rae. “Afrodita na to přišla. Takže chceš říct, že je chytřejší než ty?” Kramisha přimhouřila oči. “Vsadím inteligenci celého světa na to, že ta bohatá bílá dívka o tom neví nic.” “No, potom teda-Do toho kovboji.” “Víš, trochu mě děsí, když mluvíš jako venkovskej balík.” “Já vím,” Stevie Rae se na ní usmála. “Dobře, půjdu vykouzlit nějakou zemi a zjistit něco víc o mém osudu. Jo, najdi Dallase a

informuj ho o všem, kromě té básně.” “Už jsem ti řekla, že tě nezradím.” Díky, Kramisho. Jsi opravdu dobrý dvorní básník.” “Ty taky nejsi špatné venkovské děvče.” “Uvidíme se.” Stevie Rae zamávala a běžela k autu Z. “Kryju ti záda, velekněžko!” Zavolala na ní Kramisha na rozloučenou, ale Stevie Rae měla v žaludku pocit, jako by jí ho někdo zmáčknul. Přesto se usmívala, když startovala auto Z. Právě se chystala řídit auto, když si uvědomila, že za a) neví, kam jede a za b) ´vykouzlit zemi´ by bylo mnohem jednodušší, kdyby si vzala zelenou svíčku a možná i nějaký puškvorec obecný, aby z něj načerpala pozitivní energii. Totálně naštvaná sama na sebe zařadila neutrál. Kam v Sam Hill pojede? Zpátky k Rephaimovi. Její myšlenky byly jako dýchání-rychlé a přirozené. Stevie Rae sáhla po řadicí páce, ale její ruka se zastavila. Bylo opravdu jít k Rephaimovi, zrovna teď, ta nejchytřejší věc, co mohla udělat? Jistě. Na jedné straně od něj přece dostanu spoustu užitečných informací ohledně Kalony, Temnoty a tak. Na té druhé mu ale nedůvěřovala. Opravdu by mu neměla věřit. Navíc měla v hlavě zmatek. Když si přečetla Kramishinu báseň, byla příliš zaneprázdněná, zatraceně spíš posedlá jím, než aby zvažovala fakt, že báseň jí může upozorňovat na špatná červená mláďata a nejen na věci ohledně jí a Krakouna. Tak co by sakra měla udělat? Řekla Rephaimovi, že se k němu vrátí, aby ho zkontrolovala. Chtěla se ale vrátit kvůli něčemu víc, než jen tomuhle. Stevie Rae ho potřebovala vidět. Potřebovala? Ano, připustila neochotně. Ona potřebovala vidět Krakouna. Tohle přiznání Stevie Rae otřáslo.

“Jsem s ním otisknutá. To znamená, že jsme spojeni a proti tomu nemůžu nic dělat.” A taky si musím uvědomit, že je to syn svého otce. Fajn. Dobře. Zkontroluje ho. Také se ho zeptá na otázky o Světle, stejně jako o Temnotě a dvou krávách. Zamračila se. Fajn, býcích. Ale taky by měla udělat nějaké to zkoumání sama, bez Rephaima. Vyvolá svůj živel a uvidí, co dostane za informaci o krávách/býcích. To by jí mělo pomoct k dobrému pocitu. Stevie Rae se usmála a plácla do volantu. “Mám to! Zastavím u toho roztomilého starého parku, který je na cestě ke Gilcreasovu muzeu. Trochu zakouzlím se zemí a pak půjdu zkontrolovat Rephaima. Jak lehké!” Samozřejmě, nejdřív se bude muset vrátit do chrámu Nyx pro zelenou svíčku, nějaké sirky a trochu puškvorce obecného. Už jí bylo líp. Měla plán a už byla připravena zařadit neutrál, když uslyšela proti ní klepání kovbojských bot na asfaltovém parkovišti. Pak Dallas s přehnanou nonšalancí promluvil. “Jen jsem si vyšel sem k autu Zoey. Nesleduju tě Stevie Rae ani kolem tebe neskáču.” Stevie Rae stáhla okýnko a usmála se na něj. “Ahoj, Dallasi. Myslela jsem, že Kramisha říkala, že pomáháš Drakovi.” “Pomáhal jsem. Koukni se. Drak mi vyrobil pěkný nůž. Řekl, že je to dýka. Taky řekl, že bych s tím mohl být dobrý.” Stevie Rae ho pochybovačně sledovala, když vytáhl dlouhý, špičatý, dvousečný nůž. Držel ho za rukojeť, která byla z kůže. Měl ho připoutaný k pasu a držel ho trochu nešikovně, jako by si nebyl jistý, jestli pořeže někoho jiného nebo spíš sebe. “Vypadá opravdu ostře,” řekla Stevie Rae a snažila se, aby to znělo pozitivně.

“Jo, to je důvod proč jsem ho ještě nechtěl používat ani s ním cvičit, ale Drak mi řekl, že ho můžu nosit. Prozatím. Když budu opatrný.” “Ach. Jo. Pěkný.” I kdyby žila tisíc let, Stevie Rae si byla jistá, že nikdy nepochopí chlapské věci. “Jo, dal mi lekci v probodnutí někoho a já šel, když jsem narazil na Kramishu na mé cestě do domu,” říkal Dallas, zatímco si zandával nůž. “Řekla, že tě opustila tady, protože jsi byla připravená odjet jít dělat nějaké další věci se zemí. Myslel jsem, že tě ještě chytnu, než odjedeš a přišel jsem.” “Aha, dobře. To je hezké, Dallasi, ale jsem v pohodě sama. Vlastně by mi opravdu pomohlo, kdybys vzal z chrámu Nyx zelenou svíčku a nějaké sirky a vrátil se sem ke mně. Jo, a kdybys viděl v chrámu nějaký puškvorec obecný, tak mi ho vezmi taky, jo? Nevím, kde se to v mé mysli vzalo, ale vyvolat zemi je rozhodně jednodušší se zelenou svíčkou. Úplně jsem na to zapomněla, nemluvě o puškvorci pro přivolání pozitivní energie.” Byla překvapená, když Dallas neřekl ani ´Dobře´ a ani nešel pro věci. Místo toho tam jen stál a pozoroval ji. Měl ruce strčené v kapsách jeho džínsů a díval se trochu naštvaně. “Co?” zeptala se. “Omlouvám se, že nejsem bojovník!” Vyhrkl. “Snažím se, jak nejlíp umím, abych se od Draka něco naučil, ale bude mi to nejspíš trvat dlouho, než v tom budu dobrý. Nikdy mi moc nešlo o všechny ty věci, co se týkaly boje, a já se omlouvám!” opakoval Dallas a vypadal stále víc a víc smutně. “Dallasi, o čem to sakra mluvíš?” Rozhodil frustrovaně ruce. “Mluvím o tom, že pro tebe nejsem dost dobrý. Vím, že potřebuješ víc. Potřebuješ válečníka. Zatraceně, Stevie Rae, kdybych byl tvůj bojovník, mohl jsem tam pro tebe být, když tě ty mláďata napadla a málem zabila.

Kdybych byl tvůj válečník, neposílala bys mě na hloupé pochůzky. Držela by sis mě blízko u sebe, takže bych tě mohl chránit během všech těch věcí, co děláš.” “Ochráním se sama dobře a přinést mi svíčku není až tak hloupý úkol.” “Jo, jo. Ale ty si zasloužíš někoho lepšího, než někoho, kdo ví hovno o ochraně jeho ženy.” Stevie Rae zvedla obočí vstříc svým kudrnatým blonďatým vlasům. “Tys mi právě řekl tvoje žena?” “No, no.” Ošíval se a pak dodal. “Ale v dobrém slova smyslu.” “Dallasi, nemohl jsi zastavit to, co se stalo na té střeše,” řekla popravdě. “Víš, jaká ta mláďata jsou.” “Měl jsem být s tebou, měl bych být tvůj válečník.” “Nepotřebuji válečníka!” Ječela podrážděně. Byl tak tvrdohlavý a navíc nenáviděla jak moc byl skleslý. “Dobře, jsi si jistá, že už mě zatraceně nikdy nebudeš potřebovat.” Otočil se zády k autu a strčil si ruce do kapes od džínsů. Stevie Rae se podívala na jeho shrbená ramena a cítila se hrozně. Udělala to. Ublížila mu, protože jeho i ostatní tlačila pryč od Rephaimova tajemství. Vinna jako králík, který ukradl mrkev, vystoupila z auta a jemně se dotknula jeho ramene. Nepodíval se na ni. “Hele, to není pravda. Potřebuju tě.” “Jasně. To je důvod proč jsi zaneprázdněná a odstrkuješ mě od sebe pryč.” “Ne, byla jsem jen zaneprázdněná. Omlouvám se, pokud to tak vypadalo,” řekla. Otočil se k ní. “Nevypadalo. Už se nemusíš starat.” “Budu se starat!” řekla rychle a vstoupila do jeho náruče. Objímala ho tak pevně, jak jen mohla. Dallas jí zašeptal do

ucha. “Tak mě nech jít s tebou.” Stevie Rae se rychle odtáhla, aby se na něj mohla podívat. Byla připravená mu říct ´ne, to nemůžeš´, ale tyto slova jí odumřela na rtech. Bylo to, jako by viděla jeho srdce jeho očima. Bylo jí jasné, že mu tím láme srdce-a ničí ho. Opravdu do pekla ubližuje tomuhle klukovi, kvůli Rephaimovi? Ona zachránila Krakouna. Nemrzelo jí to. Bylo jí líto, že to mělo vliv na lidi kolem ní. Dobře, to je ono. Neubližuju lidem, starám se o ně. “Tak jo. Můžeš jet se mnou.” řekla mu. Jeho oči se okamžitě rozzářili. “Myslíš to vážně?” “Jasně že to myslím vážně. Ale potřebuju zelenou svíčku. No a ten puškvorec taky. A stále to není stupidní úkol.” “Sakra, přinesu ti klidně celej pytel svíček a všechnu trávu, jestli chceš!” zasmál se Dallas a políbil ji. Když začal sprintovat pryč, vykřikl, že se vrátí. Pomalu se Stevie Rae dostala zpátky do auta. Sevřela volant a zírala přímo před sebe a odříkávala si seznam věcí, co musí udělat jako mantru. “Vyvolat zemi s Dallasem. Zjisti něco o krávách. Přivést Dallase zpátky do školy. Omluvit se mu. Vymyslet dobrou záminku k dalšímu odchodu, ale tentokrát sama. Dojet ke Gilcreasovu muzeu a zkontrolovat Rephaima. Zjistit, jestli neví o něčem, co by mohlo pomoci Starkovi a Z. vrátit se. Neubližovat svým přátelům tím, že je bude odstrkovat. Zkontrolovat červená mláďata. Říct Leonobii a zbytku co se děje se Zoey. Zavolat Afroditě zpátky. Zjistit co sakra udělá se zlými červenými mláďaty ve skladu. A pak zkusit, opravdu těžce se pokusit, aby neskočila z té nejbližší nejvyšší budovy…” Měla pocit, že se topí ve velkém, starém, smradlavém, nehybném rybníku stresu. Stevie Rae skláněla hlavu, až se čelem opřela o volant. Jak se Zoey mohla pořád zabývat všemi těmihle kecy a stresem?

Nemohla, přišla ji na mysl nezvaná myšlenka, roztrhalo to její duši.

„Wow! To vypadá, jako by jedno z těch super tornád přešlo přes Tulsu,” řekl Dallas. Zíral na Stevie Rae, jak manévrovala opatrně s autem, kolem další hromady spadlých končetin stromů. Vstup cesty do parku byl zablokován bradforským stromem-hruškou, který byl rozdělen téměř dokonale v polovině. Stevie Rae zastavila vedle něj. “Alespoň, že je zpátky část energie.” Ukázala na pouliční osvětlení, které bylo kolem parku. Osvětlovalo všechen ten nepořádek, ledem poškozené stromy a vyrvané keře azalek. “Ne, pro tyhle lidi,” Dallas ukázal bradou na úhledné domky v blízkosti parku. Tu a tam statečně svítilo přes okno světlo, které dokazovalo, že někteří lidé byli prozíravý a kupovali si propanové generátory, ještě než udeřila bouře. Jinak ale bylo celé okolí tmavé, chladné a tiché. “Je to sice na houby pro ně, ale mě to dnes udělá život jednodušší,” řekla Stevie Rae a vystoupila z auta. Vzala sebou dlouhé rituální svíčky, dlouhé pletené sušené puškvorce a krabičku dlouhých sirek, které ji přinesl Dallas. “Každý zůstane zalezlý a nebude věnovat žádnou pozornost tomu, co budu dělat.” “V tom máš určitě pravdu, zlato.” Dallas důvěrně přehodil paži přes ramena Stevie Rae. “Víš, že mám ráda, když mi říkáš, že mám pravdu.” Obtočila mu paži kolem pasu a strčila mu ji do zadní kapsy džínsů, jak to byla zvyklá dělat. Stiskl jí ramena a políbil jí na temeno hlavy. “Pak ti budu říkat, že máš pravdu častěji.” řekl. Stevie Rae se na něj usmála. “Snažíš se mě kvůli něčemu obměkčit?”

“Já nevím. Funguje to?” “Možná.” “Dobře.” Oba se rozesmáli a ona ho šťouchla bokem. “Pojďme k tomu velkému dubu. Vypadá to jako dobré místo.” “Cokoliv řekneš, zlato.” Šli pomalu do středu parku, procházeli kolem spadlých větví a bořili se do chladného, vlhkého bláta, které zbylo z bouře. Snažili se neuklouznout na kusech ledu, které se začaly tvořit během mrazivé noci. Udělala dobře, když nechala Dallase, aby šel s ní. Možná, že část jejího zmatku ohledně Rephaima nastal, když se izolovala od svých přátel a byla až příliš zaměřena na jejich otisk. Sakra, když byla otisknutá s Afroditou, zdálo se jí to nejdřív bizardní taky. Možná, že potřebovala nějaký čas a prostor, aby se s tím vypořádala. “Hele, podívej se.” řekl Dallas a přitáhl si tak její pozornost zpátky k sobě. Ukázal na prostor okolo starého dubu. “Je to jako strom uprostřed kruhu přímo pro tebe.” “To je skvělé!” řekla. A bylo! Strom odolal bouři dobře. Spadlo z něj pouze pár jeho větví a ty se kupily pod ním. Spadly do trávy a tvořily téměř dokonalý kruh kolem stromu. Dallas na jeho okraji zaváhal. “Zůstanu tady, jo? Jestli je to opravdu tak jak to vypadá, ten kruh je vytvořen jen pro tebe, nezničím ho.” řekl. Stevie Rae se na něj podívala. Dallas byl dobrý kluk. Vždycky říkal sladké věci a ona věděla, že ji chápe lépe než většina lidí. “Děkuju. To je opravdu hezké, Dallasi.” Stoupla si na špičky a jemně ho políbila. Jeho paže se kolem ní pevně ovinuly a on si ji přitáhl blíž k sobě. “Cokoliv pro mou velekněžku.” Jeho dech byl teplý a chutnal sladce. Na popud ho Stevie Rae políbila znovu. Vyvolával uvnitř ní neopakovatelné pocity. Chuť

jeho polibků a jeho dotek vymazaly z její mysli všechny její myšlenky na Rephaima. Byla víc, než jen trochu udýchaná, když jí neochotně nechal jít. “Buď opatrná zlato. Je to už dlouho, co jsme ty a já byly spolu samy.” Ovládnul jí pocit omámenosti a ona se zahihňala. Pak se na něj usmála. “Příliš dlouho.” Jeho úsměv byl sexy a roztomilý. “Budeme to muset brzy napravit. Ale nejdřív se dej do práce.” “No jo,” řekla. “Práce, práce, práce…” S úsměvem vzala cop z puškvorce, zelené svíčky a sirky, které jí přinesl. “Hele,” řekl Dallas a podal jí věci. “Vzpomněl jsem si na něco o puškvorci. Neměla bys ho nejdřív použít někde jinde, než ho spálíš? Byl jsem docela dobrý v kouzlech a rituálech. Přísahám, že v tom bylo něco víc, než jen zapálit cop a mávat kolem.” Stevie Rae pokrčila čelo a přemýšlela. “Já nevím. Zoey o tom mluvila jako o domorodé americké věci. Přísahám, že řekla, že to přivolá pozitivní energii.” “Dobře, dobře, myslím, že to Z bude vědět,” řekl Dallas. Stevie Rae pokrčila rameny a řekla: “Jo a navíc je to tráva, co voní. Chci říct, jak zlé by to mohlo být?” “Jo, fakt. Navíc si holka Země. Měla bys být schopná dostat pod kontrolu nějakou hořící trávu.” “Jo,” řekla. “Dobře, dobře, tak do toho.” Jednoduše zašeptala “Děkuju ti, země,” ke svému živlu a otočila se zpátky k Dallasovi. Překročila hranici a vstoupila do kruhu ze země. Stevie Rae kráčela s jistotou k nejsevernějšímu bodu uvnitř obvodu kruhu, který byl přímo v přední části starého stromu. Tam se zastavila a zavřela oči. Stevie Rae se brzy naučila, že nejlepší způsob jak se spojit se svým prvkem, je přes smysly. Takže se zhluboka nadechla a vyčistila si svou zaplněnou mysl

od všech myšlenek, které jí provázely. Ponechala si pouze jednu věc: sluch. Poslouchala zemi. Stevie Rae slyšela šumění větru přes zimní listy. Noční zpěv ptáků. Zvuky a povzdechy parku, které se v něm usadily v dlouhé a chladné noci. Když její smysl pro zvuk byl plný země, Stevie Rae se zaměřila na další smysl: na dech. Zaměřila se na vůni. Vydechla k zemi a nadechla se vlhké těžkosti ledem obalené trávy, ostrou vůni hnědých listů a jedinečnou mechovou vůni starých dubů. Její čich byl naplněn zemí. Stevie Rae se znovu zhluboka nadechla a představila si bohatou, ostrou chuť česneku a cibule, zralá letní rajčata. Pomyslela na magii země, když zatahala za zelené natě a objevovala pod nimi silné, výborné mrkve, které byly živeny sílou země. Cítila chuť přetékajícího daru země a pomyslela na jemný dotek letní trávy na jejích chodidlech, na pampelišky lechtající její bradu, jako když jednu držela a ta sytá žlutá ji připomínala ruměnec na tváři její tajné lásky. Když tímto zemí naplnila všechny své smysly, ucítila vůni jarního deště. A pak, když se nadechla ještě víc zhluboka, Stevie Rae nechala svůj živel, aby jí krásně objal. Úžasným, magickým způsobem, jaký cítila od svého živlu. Země byla matka, poradce, sestra a přítel. Země jí uklidnila, i když bylo všechno v jejím světě totálně na houby. Mohla s ní počítat-uklidnila ji a chránila ji. Stevie Rae s úsměvem otevřela oči. Otočila se vpravo. “Vzduchu, žádám tě, abys prosím přišel do mého kruhu.” I když neměla žlutou svíčku nebo někoho, kdo by zastupoval vzduch, Stevie Rae věděla, že bylo důležité, aby zavolala každý z ostatních čtyř živlů. A pokud by měla štěstí, opravdu se objeví a posílí tak její kruh. Otočila se na jih a pokračovala: “Ohni, žádám tě, abys přišel do mého kruhu.” Otočila se ve směru hodinových ručiček a zavolala. “Vodo, prosím potěš mě a přijď

do mého kruhu.” Pak se odchýlila od svého tradičního místa a ustoupila několik kroků doprostřed travnaté plochy a řekla: “Duchu, vím, že jsi zrovna mimo provoz, ale byla bych opravdu ráda, kdybys přišel do mého kruhu taky.” Vrátila se zpět na sever. Stevie Rae si byla téměř stoprocentně jistá, že zahlédla tenkou stříbrnou nit světla kolem ní. Usmála se přes rameno na Dallase. “Hele, myslím, že to funguje.” “Samozřejmě, že to funguje, zlato. Vždyť jsi moje vážená velekněžka.” Znělo jí opravdu dobře, že jí Dallas stále říkal velekněžko a Stevie Rae se stále usmívala, když se otočila zpátky na sever. Cítila se hrdá a silná. Nakonec zapálila zelenou svíčku a řekla. “Země, vím, že tě volám ve špatném pořadí, ale musela jsem si šetřit to nejlepší na konec. Takže teď tě žádám, abys šla ke mně, jako jsi to dělala vždycky, protože ty a já máme spojení, které je ještě o něco speciálnější než když světlušky vyplňují park Haikey Creek během letní noci. Pojď ke mně, země. Prosím, pojď ke mně.” Země kolem ní zapraskala, jako rozjařené štěně. Noc byla studená a vlhká. Dominovala ochromující ledová bouře, ale teď Stevie Rae cítila a uvítala teplo a vlhkost letní noci v Oklahomě, jak její živel ovládal celý kruh. “Děkuju vám!” řekla radostně. “Nemůžu říct, jak moc to pro mě znamená, že se na vás můžu vždycky spolehnout.” Z pod jejích nohou vyzařovalo teplo a led, který obaloval trávu v kruhu, popraskal a roztál. Tráva jako ostří vylezla ven dočasně propuštěna, ze svého zimního vězení. “Dobře.” Se stále naplněnou myslí jejím živlem, promluvila k zemi, jako by byla před ní zosobněná. “Musím se tě zeptat na něco důležitého. Ale nejdřív zapálím tohle, protože myslím, že se ti

to bude hodně líbit.” Stevie Rae vzala sušený puškvorec a poté ho přiložila k svíčce u nohou. Cop chytnul od ohně. Jemně na to foukla, takže se z trávy začalo kouřit. Stevie Rae se otočila a usmála se na Dallase. Obešla obvod celého kruhu a sebou nesla kouřící trávu, dokud celý kruh nebyl mlhavý šedým kouřem a nevoněl opojnou vůní letních prérií. Když se vrátila k vrcholku kruhu, Stevie Rae znovu stála na severu, směrem nejvíce příbuzným s jejím prvkem a pak začala mluvit: “Moje kamarádka, Zoey Redbirdová řekla, že puškvorec přivolává pozitivní energii a já tenhle večer určitě nějakou budu potřebovat, protože tohle je speciálně pro Zoey. Žádám tvou pomoc. Vím, že si jí pamatuješ, protože i ona má pro tebe nadání, stejně jako má nadání pro všechny prvky. Ona je zvláštní, a nejen proto, že je to moje BFF. Z jiného důvodu,” Stevie Rae se odmlčela a pak jako by ta slova přišla k ní. “Ona je zvláštní proto, že je v ní od všeho trochu. Myslím, že je to trochu jako, když ona reprezentuje nás všechny. Takže my potřebujeme, aby se vrátila. Navíc tam kde je, jí zraňují, myslím, že potřebuje pomoc najít cestu ven. Tak její válečník, kluk jménem Stark, chce jít za ní. Určitě potřebuje tvoji pomoc. Ptám se, jestli mi pomůžeš ukázat Starkovi cestu k Zoey. Prosím.” Stevie Rae ještě jednou kolem ní zavanula kouřícím se copem a pak čekala. Kouř byl sladký a hustý. Noc byla nezvykle teplá kvůli přítomnosti jejích prvků. Ale nic jiného se nedělo. Jistě, cítila zemi, byla kolem ní, když jí prosila. Ale nic se nedělo. Vůbec nic. Nebyla si jista, co jiného má Stevie Rae dělat, takže kolem sebe zavanula copem z puškvorce ještě víc a snažila se znovu. “No, možná, že jsem nebyla dostatečně konkrétní.” Myslela si, že to zkusí podruhé a snažila se vzpomenout si na všechno, co

jí řekla Afrodita a dodala: “Se silou země a přes energii této posvátné trávy volám bílého býka ze starých časů do mého kruhu, protože musím vědět, jak se Stark může dostat k Zoey, aby ji mohl chránit, zatímco ona najde cestu zpátky a poskládá zpátky svou duši, aby se mohla vrátit zpět do tohoto světa.” Puškvorec, který až do této chvíle slabě kouřil, se rozžhavil. S výkřikem ho Stevie Rae upustila. Hustý, černý kouř zahalil prskající cop, jako by to byl had, vyplivující temnotu. Tiskla si spálenou ruku k tělu a klopýtala zpět. “Stevie Rae? Co se děje?” Slyšela Dallasův hlas, ale když se podívala za sebe, už ho neviděla. Kouř byl příliš silný. Stevie Rae se otočila a snažila se na něj prokouknout tmou, ale už neviděla ani jednu zatracenou věc. Podívala se směrem, kde by měla být její hořící svíčka na zemi, ale jí už taky pohltil kouř. Dezorientovaně zakřičela: “Nevím co se děje. Puškvorec náhle vzplanul a-” Země pod jejíma nohama, hmotná část jejího živlu, který ovšem Stevie Rae necítila, se začala třást. “Stevie Rae, musíš hned odtamtud vypadnout. Nesnáším tenhle kouř.” “Cítíš to?” zavolala na Dallase. “Třese se to tam u tebe taky?” “Ne, ale nevidím tě a mám z toho špatný pocit.” Stevie Rae ho neviděla, ale cítila jeho přítomnost. Tenhle pocit jí byl až děsivě známý, a v tom okamžiku Stevie Rae pochopila proč. Připomnělo jí to chvíli, když umírala. V okamžiku, když začala kašlat, popadla Zoey za ruku a řekla: “Já se bojím, Zoey.” Ozvěna téhle hrůzy Stevie Rae ochromila, takže když se zhmotnila špička prvního rohu a dopadl na ní jeho záblesk, bílý, ostrý a nebezpečný, všechno, co mohla udělat, bylo zírat na něj a vrtět hlavou sem a tam, tam a zpět a pořád dokola. “Stevie Rae? Slyšíš mě?”

Dallasův hlas se zdál být na míle daleko. Druhý roh se zhmotnil a spolu s ním se začala tvořit býčí hlava. Bílá a masivní s očima tak černýma, že se leskla jako bezedné jezero o půlnoci. Pomoz mi! Snažila se vykřiknout Stevie Rae, ale slova jí strachem uvízla v hrdle. “Tak dost. Jdu tam a dostanu tě ven, i když nechceš, abych prolomil kruh-” Stevie Rae cítila zvlnění, když se Dallas dotkl hranice jejího kruhu. Stál tam býk. Otočil hlavu a odfrkl velký páchnoucí závan vzduchu do inkoustového kouře. Noc se otřásla v odpovědi. “Do prdele! Stevie Rae, nemůžu se dostat dovnitř kruhu. Zavři ho a dostaň se odtamtud!” “Já-já n-n-nemůžu,” koktala, ale její hlas byl jen zlomený šepot. Už byl celý, býk, který byl noční můrou, ožil. Jeho dech svazoval Stevie Rae. Jeho oči ji věznily. Jeho bílá kůže svítila, ale zároveň zahrnovala tmu, ale nebylo to krásné. Jeho oslnivost byla slizká, jeho lesknoucí kůže chladná a mrtvá. Pak obrovská šelma zvedla rozeklaná kopyta a dopadla na zem. Země sebou trhla s takovou zlobou, že Stevie Rae cítila ozvěnu její rány v duši. Vytrhla se z pohledu býka a hleděla dolů na jeho kopyta. Vydechla v hrůze. Tráva kolem šelmy byla udusaná a zčernalá. Kde vyšel ze Země-Stevie Rae ho povolala ze země-byla půda roztrhaná a krvácela. “Ne!” Hráz hrůzy se zlomila a slova jí unikla z hrdla. “Přestaň! Ubližuješ nám!” Oči černého býka se na ní upřely. Hlas, který naplnil její hlavu, byl hluboký, silný a nepředstavitelně nebezpečný. “Měla jsi moc mě vyvolat, upírko, a to mě dost pobavilo, takže jsem se rozhodl, že odpovím na tvou otázku. Bojovník se musí podívat na svojí krev, aby objevil most, kterým vstoupí na

Ostrov žen. Pak musí sám sebe porazit v aréně. Pouze uzná-li její potřebu nad svou vlastní, bude se moct připojit ke své kněžce. Poté, co se spojí, to bude její volba, jestli se vrátí nebo zůstane.” Stevie Rae polkla její strach a vydechla: “To nedává smysl.” “Tvoje neschopnost to pochopit, se mnou nemá co dělat. Tys mě povolala. Odpověděl jsem. Nyní musíš zaplatit cenu krve. Už je to doba, co jsem ochutnal sladkou krev upíra-obzvláště naplněnou tak nevinným Světlem.” Šelma se před Stevie Rae začala hýbat, kroužila kolem ní. Šlahouny tmy se odplazily z kouře a začaly ho obklopovat. Hledaly k ní svou vlastní cestu. Když se jí dotkly, bylo to jako řezání, trhání a párání jejího těla ledovými žiletkami. Bez toho, aby to vědomě zamýšlela, vykřikla jediné slovo: “Rephaime!”

Refaim

Rephaim okamžitě věděl, že se zhmotnila Temnota. Seděl na střeše balkonu, jedl jablko a zíral do jasné noci. Snažil se ignorovat nepříjemnou přítomnost lidského ducha, který jím byl tak nepříjemně fascinován. “No tak, řekni mi to! Je to opravdu zábavné létat?” Mladý duch o to žádal Rephaima v myšlenkách asi po sté. “Vypadá to, že je to legrace. Nikdy jsem neletěla, ale vsadím se, že lítání se svými vlastními křídly je mnohem zábavnější, než létat letadlem každý den.” Rephaim vzdychl. Dítě mluvilo víc než Stevie Rae, která mluvila působivě moc. Dráždivě, ale působivě. Snažil se rozhodnout, jestli ho má i nadále ignorovat a doufat, že konečně odejde. Protože jeho alternativní plán ignorovat tu malou dívku se neprokázal, jako funkční. Myslel, že by se měl zeptat Stevie

Rae, co dělat s duchem, když se jeho myšlenky opět obrátily k Červené. I když, aby pravdu řekl, jeho myšlenky nikdy od těch jejích nebyly daleko. “Je to nebezpečné létat? Myslím s křídly. Myslím, že musí být, protože jsi se zranil a já bych se vsadila, že jsi létal kolem…” Dítě stále blábolilo, když se struktura jeho světa změnila. V tomhle prvním, šokujícím momentu cítil, věděl a věřil, že se jeho otec vrátil. “Ticho!” zařval na ducha. Vstal a otočil se kolem dokola. Jeho zářící červené oči prohledávaly tmu pozemků kolem něj v naději, že by mohl zahlédnout havraní čerň křídel jeho otce. Duch dítěte šokem zmlknul, zděsil se a zmizel. Rephaim mu nevěnoval žádné myšlenky. Byl příliš zaneprázdněn myšlenkami a emocemi, které ho zavalily. Nejprve přišla jistota. Věděl téměř okamžitě, že to nebyl jeho otec. Vycítil by ho. Ano, Kalona byl silný a měl dlouhé spojení s Temnotou, ale moc tohoto nesmrtelného, kterou cítil všude kolem, byla jiná, byla mnohem silnější. Rephaim mohl cítit vzrušenou reakci, kterou způsobila zemi tahle neznámá temná věc, skřítků, na které tento moderní svět lidí, který vytvořil světla a elektřinu, už dávno zapomněl. Ale Rephaim na ně nezapomněl. V nejhlubších stínech noci viděl vlnky a chvění. Byl zmatený jejich reakcí. Co by mohlo být dost silné, aby to probudilo skryté přízraky? Pak ho udeřil strach Stevie Rae. Byla to její syrová hrůza spolu s vzrušením. Její počínající porozumění poskytlo Rephaimovi jeho odpověď. “U všech bohů, sama Temnota vstoupila na tohle místo!” Rephaim se dal do pohybu dříve, než udělal vědomé rozhodnutí. Vyrazil ze předních dveří zchátralého panského sídla a podpíral se svou nezraněnou paží, jako by byla z kartonu, jen aby se zastavil na široké čelní verandě.

Neměl tušení, kam by měl jít. Další vlna hrůzy ho pohltila. Prožíval všechno s ní, Rephaim věděl, že Stevie Rae byla ochrnutá strachem. Hrozná myšlenka mu vplula na mysl: Mohla by ho Stevie Rae vykouzlit ze tmy? Jak by to udělala? Proč by to udělala? Odpověď na nejdůležitější z těch tří otázek přišla tak rychle, jak si ani netroufl myslet. Stevie Rae by udělala téměř cokoliv, kdyby věřila, že jí to přinese Zoey zpět. Rephaimovo srdce burácelo a jeho krev se proháněla tvrdě a rychle jeho tělem. Kde byla? Škola noci? Ne, určitě ne. Kdyby se na školním pozemku pokusila vykouzlit Temnotu, proměnila by se ve Světlo. “Proč jsi nepřišla za mnou?” Vykřikl frustrovaně do noci. “Já znám Temnotu, ty ne!” Ale když to vykřikl, přiznal si sám sobě, že se mýlil. Stevie Rae byla pohlcena Temnotou, když zemřela. On ji předtím neznal, ale znal Starka a byl svědkem toho, jak ho po smrti Temnota obklopila a vzkřísila ho jako mládě. “Vybrala si Světlo.” Šeptal. “A Světlo vždy podceňuje moc Temnoty.” Skutečnost, že žiju, je toho příkladem. Stevie Rae ho dnes večer potřebovala, zoufale. To byl další fakt. “Stevie Rae kde jsi?” zamumlal Rephaim. Odpovědí mu bylo pouze neklidné počínání přízraků. Mohl přemluvit ducha, aby ho zavedl k Temnotě? Ne-rychle tu myšlenku odsunul stranou. Přízraky byly ve tmě, pokud by je povolal. Nemohl si dovolit čekat a doufat že mu to temnota prozradí. Potřeboval zjistit- “Rephaime!” Výkřik Stevie Rae plný děsu se ozval kolem něj. Její hlas byl

plný bolesti a zoufalství. Ten zvuk se mu zařízl do srdce. Věděl, že jeho oči září červeně. Chtěl párat, trhat a ničit. Opar rudé zuřivosti ho začal ovládat. Byl to pro něj lákavý útěk. Kdyby se do svého hněvu ponořil úplně, stala by se z něj skutečně víc bestie než muž. A ten neobvyklý nepříjemný strach, který o ni začal cítit, by byl přehlušen instinktem a bezmyšlenkovitým násilím. Ten by mohl uklidnit tím, že napadne bezmocné lidi v některém z temných domů v okolí muzea, které bylo bez života. Za chvíli by byl přesycen. Na chvíli by nic necítil. A proč se nepoddat vzteku, který tak často ovládal jeho život? Bylo by to jednodušší, známé a bezpečné. Pokud se poddám vzteku, bude to konec spojení, které s ní mám. Jeho tělem prošel záchvěv. Vlnky se změnily v jasné tečky světla, které bylo spalováno červeným oparem, který mu halil zrak. “Ne!” Vykřikl a lidskost jeho hlasu zahnala zvíře v něm. “Kdybych ji nechal Temnotě, zemře.” Rephaim dlouze vydechl a pomalu se nadechl. Musel se uklidnit. Musel myslet na Červenou. Červený opar se začínal ztrácet a jeho mysl mohla znovu uvažovat. Musel použít jejich spojení. Jejich krev! Rephaim se přinutil, aby stále vdechoval noční vzduch. Věděl, co musí udělat. Zhluboka se nadechl a pak začal. “Volám sílu ducha dávných nesmrtelných, což je moje právo. Jsem prvorozený.” Rephaim obrnil sám sebe proti dopadu, které bude mít vyvolání na jeho nezhojené tělo. Překvapilo ho, že v něm narůstala energie. Noc kolem něj začala pulsovat obrovskou, surovou, starověkou mocí. Měl špatný pocit z předtuchy, že používal tu samou energii, která jím procházela a připravila se znovu obnovit nesmrtelnost

v jeho krvi, kterou nyní sdílel se Stevie Rae. Ale naplnila ho. Jeho tělo spotřebovávalo energii tak mocnou a syrovou, že ho to srazilo na kolena. První příznak něčeho zázračného byl, když si uvědomil, že před sebe automaticky natáhl obě paže, aby se zachytila obě paže zareagovaly, dokonce i ta, která byla zraněná a přivázaná k jeho hrudi. Rephaim zůstal na kolenou, třásl se a držel obě ruce před sebou. Jeho dech byl přerývavý, když si protahoval ruce. “Víc!” zasykl. “Pojď ke mně!” Temná energie do něj vrazila znovu, živý proud studeného násilí. Bojoval, aby ji všechnu absorboval. Rephaim věděl, že to co přivolal, je něco jiného, než co cítil předtím. Při přivolávání mu pomohla pravomoc krve jeho otce. To mu umožnilo přístup k této síle, ale on nebyl žádné nezralé mládě. Už dlouho pracoval a měl velké zkušenosti s věcmi, které vyplňovaly noc.Síla se ozvala hluboko v něm, Krakoun vdechl energii, jako noční vzduch za zimního slunovratu a pak rozvinul náruč ve stejný okamžik, kdy se rozvinula jeho křídla. Odpověděla mu obě. “Ano!” Jeho radostný výkřik způsobil, že stíny začaly třást v extázi. Byl znovu celý! Jeho křídlo se uzdravilo! Rephaim vyskočil na nohy. Temná křídla měl zcela rozšířena. Vypadal jako velkolepá majestátní socha, která právě ožila. Jeho tělo se chvělo energií a Krakoun pokračoval v přivolávání. Vzduch plápolal rudě, jako kdyby kolem něj byla rozptýlena krvavá mlha. Prosycený propůjčenou mocí Temnoty, zněl tmou hlas Rephaima. “Prostřednictvím nesmrtelnosti mého otce Kalony, jehož krev i ducha nesu, přikazuji vám, abyste mě jeho jménem přivedly k Červené. Té, která ochutnala mou krev a s kterou jsme si

otištěním vyměnily dluhy života. Vezměte mě za Stevie Rae! Přikazuji to!” Mlha se chvíli jen vznášela a pak se posunula, jako stuha rudého hedvábí. Tenká a lesknoucí se cesta, se rozvinula ve vzduchu před ním. Rychle a jistě se Rephaim vznesl do vzduchu a sledoval pruh Temnoty. Našel ji nedaleko muzea v parku. Byla zahalena kouřem smrti. Jak klesal vzduchem z oblohy, Repahim se divil, jak lidé, kteří jsou ve svých domovech, dokážou tak snadno zapomenout na nebezpečí, které číhá před jejich dveřmi. Bazén černého kouře byl nejkoncentrovanější ve středu parku. Rephaim dokázal jen rozeznat horní větve robustního starého dubu, pod kterým vládl ten chaos. Zpomalil, když se blížil, ačkoliv měl kolem sebe stále rozprostřena svá křídla. Obklopil se vzduchem, který mu umožnil pohybovat se neslyšně a rychle i na zemi. Mládě si ho nevšimlo. Ale Rephaim si uvědomil, že by si chlapec nejspíš nevšiml ani příchodu armády. Všechna jeho pozornost byla zaměřena na to, pokusit se bodnout dlouhým nožem, který vypadal, že je smrtící, do toho, co se zdálo být kruhem Temnoty. Ta asi splynula do pevné stěny-nebo se to tak alespoň zdálo mláděti. Rephaim nebyl mládě a chápal Temnotu mnohem lépe. Obešel chlapce neviděn a postavil se do nejsevernějšího bodu kruhu. Byl si tím jistý. Vlivem instinktu, který měl, co se týkalo Stevie Rae, došel až tam. Uznal, i když jen na chvíli, že se oba staly jedním. Zastavil se a jedním, neochotným pohybem zavřel svá křídla a úhledně je složil na svých zádech. Pak zvedl ruku a promluvil tiše k šarlatové tmě, která ho stále poslouchala. “Zaštiť mě. Dovol mi, abych přešel hranici.” Rephaim udeřil pěstí do

pulzující energie, která se tam shromáždila, a pak si mlhu pohybem prstů rozprostřel po celém těle. Čekal, že ucítí bolest. Ačkoliv měl k dispozici nesmrtelnou moc, která ho poslouchala, poslušnost se nikdy neobešla bez toho, aby se za ní muselo platit. Velmi často byla zaplacena bolestí. Tentokrát to byla bolest připomínající spáleninu, která se přelila přes jeho uzdravené tělo. Teď jí ale uvítal, protože to znamenalo, že byla jeho výzva přijata. Nebyl ale žádný způsob, jak by se mohl připravit na to, co uvidí uvnitř kruhu. Rephaim prostě shromáždil sílu, kterou přivolal jménem svého otce a vykročil vpřed. Stěna temnoty ho vpustila. Uvnitř kruhu byl Rephaim uchvácen pachem krve Stevie Rae a ohromujícím zápachem smrti a rozkladu. “Prosím přestaň! Už to nevydržím! Zabij mě, jestli je to to, co chceš, jen už se mě nedotýkej!” Neviděl ji, ale Stevie Rae zněla naprosto poraženě. Jednal rychle. Rephaim vzal část rudé mlhy, která byla ulpěná na jeho těle. “Jdi k ní a posil ji,” zašeptal příkaz. Slyšel, jak Stevie Rae zalapala po dechu a byl si téměř jistý, že vykřikla jeho jméno. Pak se temnota rozptýlila a Rephaim věděl, že na tento pohled už nikdy nezapomene. I kdyby měl žít tak dlouho, jako jeho otec. Stevie Rae stála uprostřed kruhu. Tenké, lepkavé černé nitě měla omotané kolem nohy. Kdekoliv se jí dotkla, zařízla se jí do kůže. Její džíny byl roztrhané a vysely na jejím těle pouze v cárech. Krev prosakovala z jejího roztrhaného těla. Když se na ni díval, další černá nit se vynořila z temnoty, obklopila a připoutala se k jejímu pasu. Okamžitě se tam, kde se jí dotkla, objevila tenká linie krve. Zasténala bolestí a zaklonila hlavu. Rephaim viděl, že její oči

byly prázdné. Pak se objevila šelma. V okamžiku, kdy ji uviděl, Rephaim bez jakékoliv pochybnosti věděl, že se díval na samotnou Temnotu. Ta si odfrkla hrozným a ohlušujícím zvukem. Chrlila krev, hlen a kouř. Býk zahrabal kopyty v zemi. Stvoření vyrazilo ke Stevie Rae z nejhustějšího černého kouře. Srst bílého býka vypadala stejně jako měsíční svit v kryptě. Když se tyčil nad dívkou, vypadal jako smrt. Tvor byl tak obrovský, že musel pokrčit svou obrovskou hlavu, aby mohl svým jazykem olíznout krvácející ránu na jejím pase. Stevie Rae vykřikla ve stejnou chvíli, když Rephaim zaplakal: “Ne!” Velký býk se zastavil. Jeho hlava se obrátila ke Krakounovi a zajal jeho pohled svýma bezednýma očima. “Tahle noc je stále víc a víc zajímavá.” Zabručel hlas v jeho mysli. Rephaima přepadnul strach, když k němu býk udělal dva kroky. Zem se třásla a býk nasál vzduch. “Cítím na tobě Temnotu.” “Ano,” promluvil Rephaim a jeho srdce vyděšeně tlouklo. “Žil jsem dlouho s Temnotou.” “Zvláštní tedy, že tě neznám.” Býk znovu vdechl vzduch kolem něj. “Přestože znám tvého otce.” “Je to díky moci mého otce, že jsem mohl projít stěnou z temnoty a teď stojím před tebou,” nespouštěl oči z býka, ale přesto si byl vědom toho, že Stevie Rae byla jen pár metrů od něj. Krvácející a bezmocná. “Je to tak? Myslím, že mi lžeš, Ptačí chlapče.” Ačkoliv se hlas v jeho mysli nezměnil, Rephaim mohl cítit býčí vztek. Zůstal v klidu. Rephaim nabral prstem ze své hrudi kousek z červené mlhy. Držel ruku před býkem, jako by mu skládal

oběť. “Tohle mi umožnilo překročit temnou oponu kruhu a tahle síla mě stále poslouchá. Můžu ji ovládat díky nesmrtelné krvi mého otce¨.” “Nesmrtelná krev protéká tvými žilami, to je pravda. Ale sílu, která zvětšila moc tvého těla a přikázala hranici kruhu, aby tě vpustila, sis půjčil ode mě.” Strach přelétl Rephaimovi po páteři. Velmi pomalu sklonil hlavu ve významu souhlasu. “Potom ti děkuju. Asi jsem zavolal tvou sílu. A je to pouze síla mého otce, která je oprávněná mi sloužit.” “Slyšel jsem pravdu ve tvých slovech, synu Kalonův, ale proč jsi tedy vydal příkaz skrz svou nesmrtelnou krev, aby ses dostal do tohohle kruhu? Co máš dnes večer s Temnotou v plánu ty nebo tvůj otec?” Rephaimovo tělo se ani nepohnulo, ale jeho mysl závodila. Až do tohoto okamžiku v jeho životě, vždy čerpal sílu z dědictví v rámci jeho nesmrtelné krve, byl jen mazaný havran, který byl spojen s tím, kdo ho vytvořil. Ale tuto noc, když čelil Temnotě a vlastnil sílu, která nebyla jeho, najednou věděl, že když má nyní přístup k tak obrovské moci, poskytne ji Stevie Rae. Zachrání jí pomocí temnoty, ať už pochází z býka nebo od jeho otce, instinkty havrana ho nutily šelmě čelit. I když i se vší silou, kterou nyní měl, neměl šanci tohoto býka -ztělesnění Temnoty-porazit. Takže Rephaim použil jedinou věc, která mu zbyla z jeho lidství a procházela jím přes tělo jeho mrtvé matky. Odpověděl býkovi jako člověk, s poctivostí tak syrovou, až si myslel, že by mu mohla rozštípnout srdce. “Jsem tady, protože ona je moje. Patří ke mně.” Rephaim nespustil oči z býka, ale trhnul hlavou směrem ke Stevie Rae. “Cítím na tobě její vůni.” Býk udělal další krok směrem k Rephaimovi, což způsobilo, že se země pod ním začala třást.

“Může ti patřit, ale ona měla tu drzost, aby mě přivolala. Tahle upírka si žádala mou pomoc, kterou jsem jí poskytl. Jak víš, musí mi za to zaplatit. Odejdi, Ptačí chlapče a já ti umožním žít.” “No tak, Rephaime.” Hlas Stevie Rae byl slabý, ale když se na ni Rephaim podíval, viděl, že její pohled byl jasný a pevný. “Není to jako na střeše. Nemusíš mě zachránit. Můžeš odejít.” Rephaim měl jít. Věděl, že by měl. Ještě před pár dny si ani neuměl představit svět, kde by se postavil Temnotě, aby se pokusil zachránit upírku-pokusil se zachránit kohokoliv kromě sebe nebo svého otce. Přesto, když se podíval do měkkých očí Stevie Rae, viděl celý nový svět-svět, v němž pro něj takhle zvláštní červená upírka představovala cit, duši a pravdu. “Prosím, nedovol mu, aby ti taky ublížil,” řekla mu. Byla to nezištná slova. Upřímná a pravdivá, která donutila Rephaima se rozhodnout. “Řekl jsem, že patří mně. Její vůně je na mě, víš, že je to pravda. Zaplatím její dluh za ní.” řekl Rephaim. “Ne!” plakala Stevie Rae. “Nejdřív mysli, než mi dáš takovou nabídku, synu Kalonův. Nezabiju ji. Jedná se o krevní dluh, není to její život, co mi dluží. Nakonec ti tvou upírku vrátím, až z ní trochu ochutnám.” Slova býka Rephaima znechutila. Stejně jako nadutá pijavice, se šla Temnota nakrmit od Stevie Rae. Chystal se olíznout její rány a ochutnat slanou a měděnou mízu-její krev. Tu, se kterou se jejich otiskem spojil navždy. “Vezmi si mou krev místo její. Zaplatím její dluh,” řekl Rephaim. “Jsi syn svého otce. Stejně jako on, ses rozhodl bojovat za bytost, která ti nikdy nemůže dát to, co chceš nejvíc. Budiž. Souhlasím se zaplacením dluhu tvé upírky. Tímto jí osvobozuji!” Tenká vlákna temnoty ustoupila od těla Stevie Rae. Když slezla

i z jejích nohou, začala z místa, kde byla předtím, téct krev, která máčela zem pod ní. Než se mohl pohnout, aby jí pomohl, tmavé nitky se zvedly z mlhy kolem býka a vytvořily kolem něj stíny. S rychlostí, která byla jako z jiného světa, se omotala kolem kotníku Rephaima. Krakoun nevykřiknul, chtěl udržet svůj výkřik. Místo oslepující bolesti se zaměřil na Stevie Rae a zakřičel na ni. “Vrať se do Školy noci!” Viděl, jak se Stevie Rae snaží postavit, ale uklouzla na vlastní krvi, spadla na zem a tiše se rozplakala. Jejich oči se setkaly a Rephaim se zakymácel směrem k ní. Rozšířil svá křídla a tím na chvíli uniknul černým vláknům. Trochu tím projasnil její kruh. Další vlákno vystřelilo ven a obtočilo se mu kolem svalnatého bicepsu nově uzdravené paže. Zařízlo se více než palec do svalu. Další nitka přišla ze stínů za ním a Rephaim si nemohl pomoci. Zakřičel v agónii, když se ta věc zkroutila kolem jeho křídla. Jakmile se setkala s jeho zády, párala a donutila ho slzet a padnout na zem. “Rephaime!” zavzlykala Stevie Rae. Neviděl býka, ale cítil, jak se země chvěje, jak k němu tvor přistupoval. Obrátil hlavu a přes ostrou bolest se podíval na Stevie Rae, která se k němu pokoušela plazit. Chtěl jí říct, aby toho nechala-aby utekla. Pak ho ale začala spalovat bolest, jak se jazyk býka dotknul jeho rány na kotníku. Rephaim si uvědomil, že se k němu vlastně Stevie Rae nepokoušela plazit. Byla na rukou a na kolenu. Tlačila jimi proti zemi. Její paže se třásly a její tělo stále krvácelo. Její tvář měla ale zpátky svou barvu. Brala si sílu ze země. Když to Rephaimovi došlo, pocítil neuvěřitelnou úlevu. Bude konečně dost silná na to, aby se dostala ven z kruhu a schovala se do bezpečí. “Zapomněl jsem na sladkost nesmrtelné krve.” Býkův zkažený

dech zaplavil Rephaima. “Krev upíra má jen slabý náznak tohoto. Věřím, že z tebe budu pít mnohem déle, synu Kalonův. Půjčil sis svou moc z temnoty, takže mi musíš splatit větší dluh, než jen ten její.” Rephaim se odmítl podívat na toho tvora. Byl držen v zajetí řezajících šlahounů. Jeho tělo bylo zraněno a natočeno tak, aby byl tváří k zemi. Zaměřil svůj pohled na Stevie Rae, když se nad ním býk sehnul, aby mohl pít z rány u jeho křídla. Muka, jaká nikdy předtím necítil, napadla jeho tělo. Nechtěl křičet. Nechtěl se svíjet v bolestech. Ale nemohl si pomoct. Oči Stevie Rae byly všechno, co ho drželo při vědomí. Temnota se od něj naklonila a stále znova a znova ho řezala. Když Stevie Rae zvedla ruce, Rephaim si myslel, že má halucinaci. Vypadala tak silná a mocná a tak velmi, velmi rozzlobená. Chytila nějaký dlouhý cop, ze kterého se kouřilo. “Udělala jsem to předtím. Udělám to znovu.” Hlas Stevie Rae k němu přišel jako z velké dálky, ale i přesto zněl silně. Až příliš. Rephaim se divil, proč ji býk neslyšel a nezastavil ji, ale býk zrovna sténal rozkoší. Rephaim na zádech ucítil ostrou bolest a řezání. Pak mu došla odpověď. Býk nepovažoval Stevie Rae za hrozbu. Navíc byl fixován k opojné krvi nesmrtelného. Jen ať ze mě pije, ale ať ona unikne, modlil se v duchu Rephaim k jakémukoliv bohu, který by ho mohl zaslechnout. “Můj kruh je neporušený,” Stevie Rae mluvila rychle a jasně. “Rephaim i tenhle nechutný býk přišli na můj příkaz. A já přikazuji znovu, přes sílu země volám druhého býka. Poraz bílého býka a já zaplatím, co budu muset. Jen už tuhle věc dostaň z mého Krakouna!” Rephaim cítil, jak zvíře nad ním přestalo v krmení a přes kouřovou temnotu se zadíval na světlo, ve kterém stála Stevie Rae. Viděl široké oči Stevie Rae a její široký, zázračný úsměv.

Pak se rozesmála. “Ano!” promluvila radostně. “Zaplatím tu cenu. A zatraceně! Jsi tak černá a krásná!” Ještě stále stojící býk nad ním zavrčel. Chapadla se začala vynořovat z temnoty a přidala se k nim i ta z Rephaima, plazila se ke Stevie Rae. Rephaim otevřel ústa, aby ji varoval, ale Stevie Rae vstoupila přímo do místa, kde se rozprostíralo světlo. Ozval se zvuk podobný hromu a pak další oslepující záblesk. Z toho jasného výbuchu světla vystoupil obrovský býk. Nebyl bílý jako ten první, byl černý. Ale tohle stvoření nevrhalo kolem sebe inkoustové stíny, které se krčily ve stínech kolem. Srst tohoto býka byla černá jako půlnoční obloha plná diamantových hvězd-hluboká a tajemně krásná na pohled. Na okamžik se pohled černého býka setkal s tím Rephaimovým a Krakoun zalapal po dechu. Ještě nikdy v životě neviděl takovou laskavost. Nikdy si nemyslel, že by taková laskavost mohla existovat. “Nedopusť, aby učinila špatné rozhodnutí.” Nový hlas naplnil jeho mysl. Byl takový jako hlas prvního býka, ale tenhle byl naplněn soucitem. “Vzhledem k tomu, jestli jsi hoden nebo ne, ona zaplatila cenu.” Černý býk sklonil hlavu a rozběhl se na bílého býka. Mrštil jím daleko od Rephaimova těla. Ozval se ohlušující zvuk, když se setkala těla dvou býků a pak nastalo hluboké ticho. Také ohlušující. Tmavé nitě se rozptýlily jako rosa na letním slunci. Stevie Rae byla na kolenou. Padla na ně, když zmizel kouř a mládě se rozběhlo do kruhu, nůž zvednutý a připravený. “Zůstaň tam, Stevie Rae! Já ho kurva zabiju!” Stevie Rae se dotkla země a zamumlala: “Země, donuť ho spadnout. Tvrdě.” Přes rameno Stevie Rae, Rephaim viděl, jak se země zvedla

přímo před chlapcem a svalnaté mládě spadlo přímo tváří na zem. “Můžeš letět?” zašeptala. “Myslím, že ano,” zamumlal zpět. “Pak se vrať do Gilcrease,” řekla naléhavě. “Přijdu za tebou později.” Rephaim zaváhal. Nechtěl ji opustit tak brzy poté, co si toho spolu tolik prožili. Byla opravdu v pořádku, nebo se od ní napila Temnota příliš mnoho? “Jsem v pořádku. Slibuju,” řekla mu tiše Stevie Rae, jako by četla jeho myšlenky. “Běž.” Rephaim vstal. Věnoval Stevie Rae ještě jeden pohled a pak rozvinul svá křídla a donutil své zraněné tělo, aby ho vzneslo do nebe.

Dallas napůl nesl a napůl táhl Stevie Rae kolem rohu školy, hádající se s ní o tom jít na ošetřovnu místo zpět do svého pokoje, když je Kramisha a Lenobia, které kráčely k chrámu Nyx, uviděly. “Pro krysta pána , vy jste špinaví!” vykřikla Kramisha a zastavila s klopýtnutím. “Dallasi, odnes ji na ošetřovnu!” řekla Lenobia. Na rozdíl od Kramishy, ona nezmrzla při pohledu na krvavé tělo Stevie Rae; místo toho, spěchala k ní na druhou stranu a pomohla Dallasovi nadnést její váhu, automaticky zamířila směrem na ošetřovnu. “Podívejte, ne, všichni. Jen mě odneste do mého pokoje. Potřebuji telefon, ne doktora. A já nemůžu najít svůj zatracenej mobil.” “Nemůžeš ho najít, protože ta ptačí věc ti rozpárala skoro všechno tvoje oblečení na tobě, spolu s tvou kůží. Tvůj mobil je pravděpodobně zašlapaný v zemi, která je pořád nasáklá tvou

krví. To si sakra piš, že jdeš na ošetřovnu.” “Já mám telefon. Můžeš ho použít,” řekla Kramisha, když je dohnala. “Můžeš použít Kramishyn mobil, ale Dallas má pravdu. Vždyť ani nemůžeš sama stát. Jdeš na ošetřovnu,” řekla pevně Lenobia. “Dobře. Cokoli. Dostaňte mě na židli nebo něco, ať si můžu zavolat. Máš Afroditino číslo, ne?” zeptala jsem se Kramishy. “Jo, mám.Ale nemysli si, že to z nás dělá kámošky nebo něco,” zamumlala Kramisha. Jelikož však zamířila na ošetřovnu, Lenobiin ostrý pohled se vrátil zpět k rozervanému tělu Stevie Rae. “Jsi ve špatném stavu. Opět,” řekla. Pak, jakoby k ní došly slova, ketré říkal Dallas a šedé oči paní koní se v šoku rozšířily. “Říkal jsi, že to udělal pták?” “Ptačí tvor,” řekl Dallas zároveň, když Stevie Rae řekla: “Ne!” “Dallasi, nemám čas ani energii se zrovna teď s tebou hádat.” “Chceš říct, že jsi neviděl co se jí stalo?” zeptala se Lenobia. “Ne. Bylo tam příliš mnoho kouře a tmy. Nemohl jsem ji vidět, a nemohl jsem se dostat ani do kruhu, abych jí pomohl. A když všechen ten kouř opadl, tak ten pták se krčil nad ní.” “Dallasi zastav. Přestaň o mě mluvit, jako bych tu nebyla! A on se nekrčil nade mnou. Ležel na zemi vedle mně.” Než stačila Lenobia cokoliv říct, tak se na ošetřovně ukázala Sapphire, vysoká, blonďatá zdravotní sestra, která byla povýšena na post léčitele. Obvykle měla kyselý výraz, ale jakmile spatřila Stevie Rae, její obličej opanoval šok. “Dejte jí tam!” Rázně nařídila, mířící do prázdného nově zrekonstruovaného nemocničního pokoje. Položili Stevie Rae na postel, a Sapphira začala vytahovat věci z jedné z kovových skříněk. Jedna z věcí, kterou popadla, byl sáček s krví, hodila ho Lenobii. “Ať tohle hned vypije.”

Nikdo nic neříkal během těch pár minut, kdy Lenobia roztrhla sáček s krví a pomáhala třesoucím se rukám Stevie Rae držet sáček u pusy a ta hltavě pila. “Budu toho potřebovat trochu víc,” řekla Stevie Rae. “A, jak jsem řekla předtím, telefon. Hned.” “Musím se podívat, co takto nakrájelo na kousky tvoje tělo, ztratila jsi příliš mnoho krve, což musíme hned napravit, a musíme zjistit, proč krev, která ti kape z těla smrdí vážně špatně,” řekla Sapphire. “Krakoun. To je jméno té věci,” řekl Dallas. “Krakoun tě napadl?” zeptala se Lenobia. “Ne. A to je to, co se snažím dostat do té duté hlavy Dallase. Temnota na mě zaútočila ne Krakoun.” “A jak jsem řekl, nedává to žádný smysl. Viděl jsem tu ptačí věc. Viděl jsem tvoji krev. To definitivně vypadá jak rány po jeho zobáku. Neviděl jsem nic jiného!” Dallas prakticky křičel. “Nic jiného jsi neviděl, protože Temnota pokryla všechno uvnitř kruhu, včetně mě a Krakouna, mezitím, co útočil na nás oba!” Stevie Rae křičela na něj její frustraci. “Proč to zní, jako bys byla na straně té věci?” zeptal se Dallas, rozhazujíc kolem rukama. “Víš co, Dallasi, můžeš mi políbit zadek! Nestojím na ničí straně, kromě té své. Není to jako bys mohl zařídit dostat se do kruhu a pomoci mi ven, musela jsem to udělat sama!” Nastalo dlouhé ticho, zatímco na ni Dallas hleděl s jasně viditelnou bolestí v očích, a pak Sapphira promluvila svým ostrým nočním hlasem, “Dallasi, musíš odejít. Chystám se rozstříhat to, co zbylo z jejich šatů a není vhodné, abys tady byl.” “Ale já-” “Přinesl jsi domů svou velekněžku. Udělal jsi dobře,” řekla mu Lenobia a jemně se dotkla jeho paže. “Nyní je o ní postaráno.” “Dallasi? Nechceš si jít pro něco k jídlu? Budu v pohodě,” řekla

Stevie Rae. Bylo jí ho líto. Viděla že kvůli ní má výčitky , a taky vůči němu pociťovala vinu. “Jo, v pořádku. Já jsem jen-,” “Hele. Lenobia má pravdu.” Volala za ním Stevie Rae, jak odcházel z místnosti. “Udělal si dobře,že jsi mě donesl domů.” Podívala jsem se na ni přes rameno těsně předtím, než zavřela dveře. Myslela si, že už nikdy neuvidí její oči tak smutné. “Na, to je něco pro tebe, holka.” Sotva se dveře zavřely, tak Lenobia sputila. “Vysvětli mi to s tím Krakounem .” “Jo, mysleli jsme si, že jsou všichni už pryč, že je to za námi,” řekla Kramisha. “Obě můžete zůstat. Margareta odešla k doplnění našich zásob z nemocnice sv. Jana, takže využiju rukou navíc, ale budete muset stíhat mluvit a zároveň mi pomáhat,” řekla Sapphire a podala Lenobii další sáček krve. “Otevřu jí to. Kramisho,jdi si umýt ruce, a pak mi podej ty tamponky namočené v alkoholu.” Kramisha se podívala na Sapphire, která si ji prohlížela se zvedlým obočím, ale dál šla k umyvadlu. Lenobia roztrhla pytlík krve a dala ho Stevie Rae, která pila pomalu a tím si získávala čas.S párajícím zvukem, který zněl příliš hlasitě v pokoji, Sapphire rozstříhala to, co zbylo z kalhot Stevie Rae a jejího oblíbeného trička. Stevie Rae cítila každý pohled, který spočinul na jejím holém těle. Přála si, aby mohla mít lepší podprsenku, pak se nervózně posunula a řekla: “Víte, milovala jsem ty kovboské džíny. Když pomyslím na to, že budu muset zpátky na Třicátouprvní a památník Drysdales, abych sehnala nové, tak mě to úplně vytáčí. Ten provoz v této části města je děsný.” “Možná by sis měla rozšířit svůj smysl pro módu. Třeba nějaké černé mini šaty na Cherry street a nebo nějaké roztomilé džíny, ne takové, které jsou z devadesátých let,” řekla Kramisha.

Tři páry očí na ní chvíli spočinuly. “Co zas?” pokrčila rameny. “Každej ví, že Stevie Rae potřebuje konečně make-up.” “Díky Kramisho. Hned se cítím líp, když tohle slyším těsně potom, co jsem málem zemřela.” Stevie Rae obrátila oči v sloup a potlačila úsměv. Ale pravdou je, že jen Kramisha chtěla, aby se cítila lépe. A pak si uvědomila, že se vážně cítí lépe. Krev ji zahřála, ani se zdaleka necítila tak slabá, jako před pár minutami. Vlastně, trochu ji uvnitř těla brnělo, jak jí krev nabíjela energií v celým jejím těle. Byla to hlavně Rephaimova kev, teda její část, která je smíchaná s lidskou krví a tím ji dává ještě větší sílu. “Stevie Rae, vypadá to, že ti je líp a jsi plně při vědomí,” řekla Lenobia. Stevie Rae pohlédla na paní koní a odpověděla. “Jo, rozhodně se cítím líp, ale potřebuji telefon. Kramisho můžeš mi půjčit-” “Nejprve ti očistím tyto rány, a věř mi, že nebudeš mít možnost psát si s někým po telefonu, když to budu dělat,” řekla Sapphire tónem, o kterým si Stevie Rae myslela, že je až příliš samolibé uspokojení. “Tak s tím počkáte až po tom, co zavolám Afroditě,” řekla Stevie Rae. “Kramisho, zahoď ten obří pytel a podej mi tvůj telefon.” “To nemůžeš udělat,” odsekla Sapphire. “Tvá zranění jsou vážná. Máš tržné rány od pasu až ke kotníkům. Potřebuji je očistit. Mnoho z nich potřebuje stehy. Musíš se více napít krve. Vlastně by bylo lepší, kdybychom ti přinesli jednoho z lidských dobrovolníků přímo k tobě, aby ses rychleji vyléčila.” “Lidi? Dobrovolníci?” Stevie Rae polkla. Tohle , že byla Škola noci? “Nebuď naivní,” to bylo vše, co Sapphire řekla. “Nechci pít z nějakého cizince!” Stevie Rae řekla s větší razancí,

než měla v úmyslu. Podívala se na Lenobii a Kramishu. “Vše co jsem chtěla říct je, že mi krev ze sáčku stačí. Je to moc divný pít z někoho cizího, já nevím..tak brzy po, no víš…” Odmlčela se. Doufala, že všechny tři hned pomyslí na nedávné zlomení otisku s Afroditou. Ale ona sama neměla na mysli Afroditu, to bylo směšné. Myslela jen na jednoho, z kterého chtěla pít, a to byl Rephaim. “Tvá krev voní špatně,” řekla Lenobia. Stevie Rae okamžitě zahnala myšlenky a podívala se na paní koní. “Špatně? Co tím myslíš?” “Je tam něco divného,” řekla Sapphire, která ji čistila hlubokou ránu vatovým tamponkem namočeným v alkoholu, který ji podala Kramisha. Stevie Rae zatajila dech bolestí. Skrz zaťaté zuby řekla: “Jsem červená upírka. Moje krev je jiná než ta vaše.” “Ne, to není ono. Tvoje krev vážně voní špatně,” řekla Kramisha. Odvrátila pohled od Stevie Rae a nakrčila nos. Stevie Rae rychle řekla: “Je to proto, že ode mě pil.” “Kdo? Krakoun? ” ptala se Lenobia. “Ne!” popírala Stevie Rae a pokračovala dál. “Stejně, jako se snažím celou dobu říct Dallasovi, že krakoun mi nic neudělal. On byl taky oběť.” “Stevie Rae, co se ti stalo?” zeptala se Lenobia. Stevie Rae se nadechla a pustila se do vyprávění pravdivého příběhu. “Šla jsem do parku, protože jsem se chtěla pokusit získat ze země informace, které by pomohly Zoey, protože mě o to požádala Afrodita. Že tam je skrytá opravdu stará upíří víra. Zjistili totiž něco ohledně válečníků, a taky si myslí, že ví, jak pomoct Starkovi se dostat na Onen svět za Zoey.” “Ale Stark nemůže vstoupit na Onen svět bez toho, aniž by umřel,” řekla Lenobia. “Jo, to říkají všichni, ale v poslední době jsme s Afroditou

trochu pátrali a zjistili jsme něco o opravdu starých věcech, které by mohli pomoct Starkovi se tam dostat živý. Víru, nebo jak tomu chcete říkat, zastupují krávy-konkrétně býci. Bílý a černý.” Stevie Rae otřásly vzpomínky. “Afrodita byla celkem vytočená, a tak mi nedokázala ani říct, že ten bílý býk byl špatný a ten černý býk byl dobrý, takže jsem toho špatného býka zavolala náhodně.” Lenobiin obličej tak zbledl, že vypadala jako mrtvola. “Ach bohyně! Ty jsi zavolala Temnotu?” “Víš něco o těchto věcech?” zeptala se Stevie Rae. V tom, co vypadalo jako bezvědomí, Lenobia zvedla jednu ruku a dotkla se šíje. “Vím něco o Tmě, a jako paní koní vím taky o zvířatech.” Stevie Rae uskočila, když ji Sapphire otírala řezné rány kolem pasu. “Ach sakra, to bolí!” Na chvíli zavřela oči a snažila se soustředit i přes bolest. Když otevřela oči, uviděla Lenobiin pohled, který ji studoval s výrazem, který nemohla přečíst, ale než stačila zformulovat otázku, paní koní se jí zeptala první. “Co tam ten Krakoun dělal?? Říkalas, že na tebe neútočil, ale rozhodně neměl žádný důvod zaútočit na Tmu.” “Protože jsou na stejné straně,” dodala zamyšleně Karmisha. “Nevím o žádných stranách a ani proč špatný býk napadl Karkouna.” Stevie Rae se zhluboka nadechla a pokračovala: “Vlastně krakoun tam přiletěl, a to bylo to co mě zachránilo. Prostě jakoby spadl z nebe a rozptýlil býka na tak dlouho, abych mohla načerpat sílu ze země a tak jsem potom mohla zavolat dobrého býka.” Stevie Rae se nemohla ubránit úsměvu, když mluvila o tom úžasném zvířeti. “Nikdy jsem neviděla nic podobného. Byl tak krásný a milý a tak, tak moudrý. Šel po bílém býkovi a pak oba zmizeli. Pak byl Dallas schopen se dostat dovnitř kruhu za mnou a Krakoun odletěl pryč.” “Ale říkalas, že předtím, než tam přiletěl Krakoun, tak z tebe pil

bílý býk krev?” ptala se Lenobia. Stevie Rae musela potlačit další zachvění odporem, když se jí vybavily vzpomínky. “Jo. Řekl, že musím splatit dluh, za to, že mi zopověděl mou otázku. To je pravděpodobně důvod, proč má krev voní divně. Ještě ho na mě můžete cítit, a odvoluji si říct, že pách vodporně. A to je další důvod, proč si potřebuju zavolat. Býk odpověděl na mou otázku a potřebuji nutně zavolat Afroditě.” “Možná, že jí můžem nechat si zavolat. Stejně už nepotřebuje stehy. Rány už se jí zavírají,” řekla Kramisha ukazujíc na rány od Tmy kolem kotníků. Stevie Rae se podívala dolů na svoje nohy, i když věděla co uvidí. Ona už cítila, že Rephaimova krev šíří po jejím těle teplo a sílu, což způsobilo, že se její roztrhané tělo dávalo dohromady rychleji. “To je neuvěřitelně neobvyklé. Je to podobné jako když jsi tenkrát málem skořela,” řekla Sapphire. Stevie rae se přinutila podívat na upíří sestru. “Já jsem červená upíří velekněžka. Ještě nikdy tu nebyl nikdo jako já, takže myslím, že se můžeme všichni učit díky mě. Musíme léčit rychle.” Pak rychle natáhala ruku ke Kramishe. “Teď ale potřebuji telefon.” Bez jediného slova Kramisha zamířila k místu, kde měla kabelku. Vyhrabala její mobil a podala ho Stevie Rae. “Afroditu mám pod B.” Stevie Rae vyťukala číslo. Afrodita to zvedla po třetím zazvonění. “Jasně, to voláš teda brzo. Víš co nemám čas se starat teď o nějaké stupidní básničky, Kramisho.” “To jsem já.” Afroditin sarkastický tón se okamžitě změnil. “Co se stalo?” “Víš, že bílý býk je ten špatný a černý ten dobrý?”

“Jo. Já ti to zapomněla říct?” “Jo, očividně jo, protože jsem do svého kruku zavolala bílého býka.” “Huh. To vážně není dobrý. Co se stalo?” “Není to dobrý? Zkus to příště trošku míň podcenit, Afrodito. Bylo to víc než špatné. Opravdu, opravdu špatné.” Stevie Rae chtěla říct Lenobii a Sapphire, a dokonce i Kramishe aby šli pryč, aby mohla mluvit s Afroditou v soukromí, a pak ji trošku seřvat, ale věděla, že oni potřebují slyšet to, co se jí chystá říct. Je smutné, že špatné věci neodešly i když je ignorovala. “Afrodito, je to zlé, tak jako nikdy předtím. To Neferet je proti tomu bbá hallowenská maškara.” Nevšímala si rozhořčeného pohledu Sapphire a stále mluvila rychle. “A je to silné zvíře. Nemohla jsem proti němu bojovat. Vlastně si myslím, že proti němu nemůže bojovat nikdo, kromě jiného býka.” “Tak jak jsi se dostala od něj pryč?” Afrodita se odmlčela na necelý jeden srdeční tep , a pak dodala: “Jsi to vůbec ty? Nebo si ho ovládla kouzlem tvého přízvuku?” “To je hloupé , Afrodito.” “Přesto, dokaž mi něčím, že jsi to opravdu ty.” “Ty jsi tak blbá. Poslední dobou jsme si volali. A to víc než jednou. A řekla jsi, že jsem jako spadlá hvězda, což není ani tak hezké slovo. Stále si myslím, že to nebylo pěkné od tebe.” “Dobře. Jsi to ty. Tak jak jsi se dostala pryč od toho býka?” “Podařilo se mi zavolat dobrého býka a ten je opravdu, ale opravdu dobrý stejně tak jako ten druhý je špatný. Začali spolu bojovat ,a pak oba zmizeli.” “Takže ses něco dozvěděla?” “Jo, dozvěděla.” Stevie Rae se s přimhouřenýma očima soustředila na to, aby si vzpomněla, co přesně říkal ten bílý býk. “Ptala jsem se na to, jak se může Stark dostat k Zoey, aby ji tam mohl chránit, zatím co se sama musí dát dohromady a dostat se

zpátky sem. A to je to ,co mi ten býk řekl: ‘Válečník musí pohlédnout na svou krev, aby objevil most ke vstupu na ostrov žen, a pak musí sám sebe porazit v aréně. Pouze uzná-li její potřebu nad svou vlastní, bude se moct připojit ke své kněžce. Poté, co se k ní připojí, je pouze její volba a ne jeho , jestli se vrátí.’” “Řekl ostrov žen? Jsi si tím jistá?” “Jo, jsem si tím jistá. Je to přesně to, co řekl.” “To je dobře. ok. Uh, vydrž, všechno si to napíšu, tak aspoň nic z toho nezapomenu.” Stevie Rae slyšela, jak Afrodita psala na kus papíru. Když byla hotová, byl její hlas plný vzrušení. “To znamená, že jsme na správné cestě! Ale jak sakra má najít Stark most při pohledu na svou krev? A co ty věci o něm, jak má porazit sám sebe? Co to znamená?” Stevie Rae si povzdechla. masivní bolest hlavy ji začala bušit na spáncích. “Nemám ponětí, ale když mě odpověď málem stála život, tak to musí něco důležitého znamenat.” “Pak na to musí Stark rychle přijít.” Afrodita zaváhala než řekla. “Je-li černý býk tak super dobrý, tak proč ses ho nezeptala znovu a-” “Ne!” Stevie Rae mluvila s takovou, že zapůsobila i na ostatní v místnosti. “Nikdy víc. A nikdo víc by už neměl vyvolávat žádného z těch dvou býků. Cena je příliš vysoká.” “Jak to myslíš, že cena je příliš vysoká?” řekla Afrodita. “Myslím tím, že jsou příliš silní. Nemůžeš kontrolovat, zda jsou dobří nebo špatní. Afrodito jsou tam věci, které jsou dost matoucí, a tito býci jsou jejich součástí. Navíc, nejsem si tak jistá, jestli se dá vyvolat jeden býk bez toho, aniž bys pak musela zavolat i toho druhého. A veř mi, že bys nikdy, nikdy nechtěla se setkat s bílým býkem.”

“Dobře, dobře klid. Z toho cos mi řekla o těch býcích, mám trochu divný pocit. Myslím, že máš pravdu. Nestresuj se. Nikdo nebude dělat nic jiného, než se pokoušet najít Starkovi pomoc, jak se dostat na ostrov Skye.” “Afrodito, nemyslím si, že je to krvavý most. Není to asi to pravé.” Stevie Rae si třela tvář a byla překvapená, když viděla, jak se jí klepou ruce. “A teď už dost,” zašeptala Lenobia. “Jsi silná, ale ne nesmrtelná.” Stevie Rae se hned otočila na Lenobii, ale v jejím pohledu nenašla nic víc, než obavy. “Hele, už musím končit, ale nezapomeň, že z toho nemám dobrý pocit.” “Ach, do prdele. Neumíráš zase, že ne? Je to vážně nepříjemné, když to děláš.” “Ne, nejsem skoro mrtvá. Už ne. Ale není to hezké. Vůbec. Zavolám ti později. A pozdravuj všechny.” “Jo, budu šířit lásku. Sbohem nemehlo.” “Sbohem.” Stevie Rae stiskla tlačítko konec hovoru, dala Kramishe telefon a pak se nakonec tězce položila na polštář. “Hm, bude vám všem hodně vadit, když se na chvilku prospím?” “Vypij aspoň ještě jeden.” Sapphire podala Stevie Rae ještě jeden pytlík s krví. “Pak můžeš spát. Obě budete muset odejít a nechat ji odpočívat.” Upíří sestra smetla krvavé vatové tamponky do pytle na odpadky, sundala si latexové rukavice, šla ke dveřím a stála tam, podupávajíc si nohou a čekala až Lenobia s Karmishou odejdou. “Pak se vrátím a zkontroluji tě, až si odpočineš,” řekla Lenobie. “To zní dobře,” usmála se na ní Stevie Rae. Lenobia ji před odchodem stiskla ruku. Když přistoupila Kramisha a sklonila se nad ní, tak si Stevie Rae myslela, že to bude takové to trapné obejmutí, byla tím šokována tak, že ji

úplně překvapilo, když se jí podívala Kramisha do očí a zašeptala: “Podívej se duší, nikoli očima, protože tančíš s šelmami. Musíš proniknout do jejich přestrojení.” Stevie Rae najednou byla zima. “Myslím, že jsem tě měla poslechnout. Možná bych ani nevyvolala špatného býka,” zašeptala. Kramishin pohled byl ostrý a vědoucí. “Možná bys ještě měla. Něco uvnitř mi říká, že by ses měla stát tančící bestií.” Pak se napřímila a normálním hlasem řekla: “Trochu se vyspi. Zítra budeš potřebovat všechen svůj zdravý rozum.” Když se zavřely dveře a zůstala tu samotná, Stevie Rae vydechla úlevou a vyčerpáním. Vypila poslední sáček krve a pak se přikryla nemocniční dekou až ke krku jednu ruku nechala vytáhlou a s povzdechem si začala pomalu namotávat svoje blond lokny na prst. Byla naprosto vyčerpaná. Zřejmě ji všechnu sílu dávala krev od Rephaima, a to ji tak rychle uzdravuje. Rephaim…. Stevie Rae by nikdy, nikdy nezapomněla na to, jak vypadal, když kvůli ní čelil Tmě. Když on byl tak silný, statečný a dobrý. Nezáleželo na tom, že Dallas a Lenobia a celý svět věřil, že byl na straně Temnoty. Nezáleželo na tom, že jeho táta byl padlý válečník Nyx, který si zvolil zlo před několika staletími. Na ničem z toho nezáleželo. Viděla pravdu. On se ochotně obětoval. Jen pro ni. On by si rozhodně nevybral zlo, ale odmítl tmu. Rephaim stál za záchranu. Nebo nebyl?

Musí být. Po té, co se stalo dnes, musí být. Její prsty přestaly, oči se se zatřepotáním zavřeli, a i když nechtěla už myslet, tak ani snít nemohla, stále měla na paměti ty děsivé temnoty a bolesti, které byly tak nepředstavitelné. Ale její oči se zavřeli, a temná paměť, a to, co udělal se k ní stále vracelo. Jak bojovala proti naprostému vyčerpání, pořád slyšela jeho hlas: “Jsem tady, protože ona patří ke mně.” A to jediné prohlášení odehnalo strach pryč, což způsobilo, že všechna ta temnota zase odešla a otevřela cestu světlu. Těsně předtím, než Stevie Rae upadla do hlubokého, bezesného spánku, pomyslela na krásného černého býka a platbu, kterou si vymáhal ten druhý, a opět na Rephaima a slova, která ji pořád víří myslí: “Jsem tady, protože ona patří kemně.” Najednou ji napadla myšlenka, kdyby Rephaim věděl, jaká je ironie, co jeho slova znamenají pro ni…

9.)

Když se Stark probudil, na vteřinu si nic nepamatoval. Všechno co věděl bylo, že je Zoey vedle něj na posteli. Ospale se usmál a otočil se k ní. Natáhl ruku, aby si jí k sobě přitiskl. Její chladné, neživé tělo, které nereagovalo, ho úplně probudilo a realita zničila a spálila i poslední z jeho snů. “Konečně. Vím, že jako červený upír můžeš být neuvěřitelně silný celou noc, ale během dne spíš vážně jako mrtvola. Haló, mám pro tebe jedno slovo: stereotypní.” Stark se posadil a zamračil se na Afroditu, která seděla v jednom ze smetanových, sametových křesel. Dlouhé nohy měla elegantně překřížené a usrkávala z šálku kouřícího čaje. “Afrodito, proč jsi tady?”

Místo odpovědi se její pohled přesunul k Zoey. “Ještě se nepohnula od té doby, co se to stalo, viď?” Stark vstal z postele a jemně Zoey zastrčil deku zpátky. Dotkl se konečky prstů její tváře a políbil její znamení na čele. Jediné tetování, které jí na těle zůstalo, byl měsíční srpek, který mají všechna mláďata uprostřed jejich čela. Nevadí, když se vrátíš jako normální mládě. Jenom se vrať, pomyslel si, když rty přejel přes její znamení. Pak se napřímil a podíval se na Afroditu. “Ne, nepohnula. Nemůže. Není tady. A my máme sedm dní na to zjistit, jak jí dostat zpátky.” “Šest,” opravila ho Afrodita. Stark polkl. “Jo, máš pravdu. Je to šest.” “Dobře, tak jdeme. Je zřejmé, že nemáme času nazbyt.” Afrodita vstala a přešla přes pokoj. “Kam půjdeme?” zeptal se Stark, ale přes rameno stále pokukoval po Zoey. “Hej. Musíš se z toho dostat. Sám jsi to řekl: Zoey tady není. Tak na ni přestaň zírat jako ztracené štěně.” “Já ji miluju! Víš vůbec, co to znamená?” Afrodita se zastavila a otočila se k němu. “Láska s tímhle sakra nemá co dělat. Jsi její válečník. To znamená víc, než jen ´Miluju Zoey´,” řekla ironicky, pomocí vzdušných uvozovek. “Mám svého vlastního válečníka, takže vím, co to znamená. Tady je pravda: kdyby se moje duše rozpadla a já se zasekla na Onom světě, nechtěla bych, aby tady Darius fňukal a měl zlomené srdce. Chtěla bych, aby zatraceně dělal svou práci a zjistil všechno o tom, jak má zůstat naživu a přitom mě ochránil tak, abych se vrátila co nejdřív domů! Tak teď už půjdeme nebo ne?” Hodila vlasy, otočila se k němu zády a začala si to razit chodbou. Stark zavřel ústa a šel za ní. Chvíli kráčeli mlčky. Afrodita ho

vedla dolů po schodech, přes úzké chodby a pak zase dál po chodech dolů. “Kam jdeme?” zeptal se znovu Stark. “No, vypadá to jako hladomorna. Je tam cítit plíseň a je tam trochu divná dekorace, která by byla vhodná spíš pro vězení nebo pokoj na psychiatrickém oddělení. A to si Damien myslí, že zemřel a ocitnul se v nebi. Ňouma. Tak hádej.” “Vracíme se do lidské vysoké školy?” “Blízko,” řekla a zvedla rty v náznaku úsměvu. “Vlastně se chystáme do staré knihovny plné horečně studujícího stáda pitomců.” Stark se dlouze nadechl a pak hlasitě povzdechl, aby tak zakryl svůj smích. Někdy měl Afroditu skoro rád-ale to by nikdy nepřiznal. Afrodita měla pravdu-suterén hradu mu připomněl odfláknuté mediální centrum ve státní škole. Minus rozkládací okna a levné, rozbité žaluzie. Bylo to divné, protože jinak všechno na ostrově San Clemente bylo neskutečně honosné. Dole v suterénu byla jen hromada opotřebovaných dřevěných stolů, tvrdé lavice, holé bílé kamenné zdi a tuny a tuny regálů naplněných obrovským množství knih, různých velikostí, barev a stylů. Přátelé Zoey se shlukly kolem jednoho velkého stolu, který byl přeplněný knihami, plechovkami s kolou, zmačkaných sáčku od čipsů a jedním velkým obalem plným červených lékořicových pendreků. Stark si myslel, že vypadají unaveně. Všude bylo kafe a cukr. Když s Afroditou vešel, Jack zvednul jednu velkou knihu vázanou v kůži a ukázal na ilustraci. “Koukni na to, to je kopie obrazu řecké velekněžky jménem Calliope. Říká se, že její dvorní básnířkou byla Sappho. Nevypadá přesně jako Cher?” “Wow, to je šílené. Vypadá jako mladá Cher” řekla Erin.

“Jo, než začala nosit ty bílé paruky. Co se s ní sakra stalo?” řekla Shaunee. Damien věnoval dvojčatům pohled. “S Cher se nic špatného neděje. Absolutně. Nic.” “Uh-oh,” řekla Shaunee. “Šláply jsme gayovi na nervy,” souhlasila Erin. “Měl jsem panenku Cher od Barbie. Miloval jsem ji,” řekl Jack. “Barbie, stádo blbounů? Vážně? Měli jste zjistit jak pomoct Z, pamatujete?” řekla Afrodita. S odporem zavrtěla hlavou a strčila si do pusy lékořicový pendrek. “To jsme dělali celý den. Máme jen malou pauzu. Thanatos a Darius už šli pro více jídla,” řekl Damien. “Udělali jsme nějaké pokroky. Počkáme ale až se dostanou zpátky všichni, pak to řekneme.” Zamával na Starka a ´ahoj´ mu řekli i ostatní mláďata. “Jo, neodsuzuj nás, Afrodito. Pracovali jsme tvrdě. Uvidíš.” “Mluvíte o panenkách,” řekla Afrodita. “Barbínkách,” opravil ji Jack. “A jen na chvíli. Navíc Barbie jsou důležitou součástí Americké kultury.” důrazně přikývl a sevřel knihu s ´Cher´ ke své hrudi. “Zvlášť celebrity od Barbie.” “Celebrity od Barbie by byly zajímavé, kdyby byly nějaké zajímavé rekvizity, které byste si mohly koupit s nimi,” řekla Afrodita. “Rekviz-co?” řekla Shaunee. “Mluvíš, jako bys spolkla nějakýho francouzskýho chlápka a snažila se ho vyplivnout ven,” dodala Erin a dvojčata se rozesmála. “Levá a pravá mozková hemisféro-poslouchejte. Rekvizity rovná se super věci, jako jsou neobvyklé doplňky,” řekla Afrodita a vzala si chips. “Dobře, když nevíš nic o Barbie, tak tě tvoje matka musela opravdu nenávidět,” řekla Erin.

“Ne, ne že bychom si s ní nerozuměly,” přidala se Shaunee. “Protože každý, kdo má i jen jednu Barbie si pro ni může koupit nějaké věci,” skončila Erin. “Jo, super věci,” souhlasil Jack. “To nic nemění na mé definici,” řekla Afrodita a obdařila je úšklebkem. “Co je teda tvoje definice?” zeptal se Jack a Shaunee a Erin zasténaly. “No, jelikož jsem o to byla požádána-řekla bych, že by bylo skvělé, kdyby byla třeba panenka Barbry Streisand a mohl se u ní koupit nos i nehty odděleně. A její falešné nehty by mohly mít několik různých barev.” Nastalo šokované ticho a pak se ozval Jack, a užaslým hlasem zašeptal: “To by bylo super.” Afrodita vypadala arogantně. “A nebo třeba plešatá panenka Britney Spears, která by měla doplňky jako je deštník, tukový oblek, divné paruky a samozřejmě nepovinné kalhotky.” “Ew,” řekl Jack a pak se rozesmál. “Jo a panenka Paris Hilton, která by měla volitelný mozek.” Afrodita na něj zvedla obočí. “Nebuď šílený, existuje pár věcí, které si dokonce ani Paris Hilton nemůže koupit.” Stark tam ohromeně stál a když se všichni rozesmáli, myslel si, že jeho mozek exploduje. “Co s váma sakra je?” zařval na ně. “Jak se teď můžete smát vtipům, jako je tento? A zaměřovat se na hračky, když Zoey dělí jen pár dnů od smrti!” Nastalo ohromené ticho, když najednou promluvila hlasitým hlasem Thanatos. “Ne, válečníku. Oni se nezaměřují na hračky. Zaměřují se na život, na to být mezi živými.” upírka vstoupila do dveří. Ona i Darius tiše pozorovali mláďata. Dala podnos s plněnými sendviči a ovocem doprostřed stolu a Darius jí následoval. Pak si sednul k Afroditě, která byla na dřevěné lavici. “A to říká

někdo, kdo toho ví o smrti hodně, zaměřte se na život, musíte to udělat, pokud si chcete udržet zdravý rozum.” Damien promluvil, zatímco se podíval na Starka. Setkal se s jeho pohledem a řekl:“Jo, to je jedna z věcí, kterou jsme se při studiu naučili.” “Zatímco jsi spal,” zamumlala Shaunee. “A a my ne,” přidala se Erin. “Takže, co jsme zjistili z našeho studia,” řekl Damiena přerušil tak Starka od toho, co chtěl odseknout dvojčatům, “je to, že velekněžka utrpěla takový šok, že se její duše roztrhala a nezdá se, že by její válečník mohl přežít.” Najednou Stark zapomněl na barbíny i na hašteření dvojčat. Jeho obličej byl jeden veliký otazník, když se díval na Damiena a snažil se pochopit, co mu to teď řekl. “Máš tím na mysli, že všichni bojovníci zemřeli?” “Svým způsobem,” řekl Damien. “Někteří z nich se zabili sami, aby mohli následovat svoje velekněžky. Chtěli se tak dostat na Onen svět a tam je chránit,” Thanatos se ujala vysvětlení. “Ale nefungovalo to, protože žádný z nich se ke své velekněžce nevrátil, že?” řekl Stark- “Správně. Co my víme od kněžky, která se prostřednictvím svého nadání pro ducha, která se vydala na Onen svět je, že velekněžky nemohly snést smrt svých válečníků. Některé z nich byly schopné vyléčit na Onom světě své duše, ale rozhodly se zůstat tam se svými bojovníky.” “Některé z nich se uzdravily,” řekl Stark pomalu. “Co se stalo s velekněžkami, kterým se to podařilo?” Přátelé Zoey se zavrtěli, ale Thanatos zůstala klidná. “Jak ses včera dozvěděl, pokud duše zůstane roztříštěná, člověk se stává Caoinic Shi´, to znamená, že si nikdy neodpočine.” “Je jako zombie, kromě toho jedení lidí,” řekl Jack tiše a pak se

otřásl. “To se Zoey nemůže stát,” řekl Stark. Přísahal, že Zoey ochrání i kdyby měl následovat svou přísahu až na Onen svět a tím se ujistit, že se z ní nestane nějaká hrozná zombie věc. “I když to všechno dopadlo stejně, ne všichni bojovníci se zabili, aby následovali své velekněžky,” řekl Damien. “Řekněte mi o těch ostatních,” řekl Stark. Nemohl sedět, chodil sem a tam v přední části stolu. “No bylo docela zřejmé, že když se válečník zabije, nevrátí se ani on a ani ona. Našli jsme nějaké záznamy bojovníků, kteří dělali spoustu jiných věcí, aby se pokusili dostat na Onen svět.” řekl Damien. “Některé věci byly stejně šílené-jako když válečník vyhladověl a když byl v deliriu, jeho duše opustila jeho tělo,” řekl Jack. “Zemřel,” řekla Shaunee. “Jo, ten příběh byl krutý. Hodně křičel a měl halucinace o jeho velekněžce a tím čím prochází, než zemřel.” řekla Erin. “To. Nám. Nepomůže.” řekla jim Afrodita. “Někteří z bojovníků si vzali drogy, aby se dostali do stavu tranzu a opravdu se jejich duším podařilo opravdu opustit jejich těla,” pokračoval Damien, zatímco dvojčata na Afroditu vrhaly ošklivé pohledy. “Ale podle toho co víme, se jim nepodařilo dostat se na Onen svět. Víme to, protože se vrátili do svých těl a řekli svědkům, že se to nepodařilo.” Damien se zastavil a podíval se na Thanatos. Pokračovala v příběhu. “Pak bojovníci zemřeli. Každý z nich.” “Chránění jejich velekněžky je zabilo,” řekl Stak a jeho hlas byl zcela bez výrazu. “Ne, navrácení zpátky k životu, je zabilo,” opravil ho Darius. Stark se k němu otočil. “Neudělal bys to? Pokud by Afrodita zemřela, protože bys ji nemohl chránit, nezvolil by sis raději smrt, než život bez ní?”

Afrodita nedala Dariovi šanci odpovědět. “Byla bych super naštvaná, kdyby umřel. To je to, co jsem se ti snažila říct tam nahoře. Nemůžeš hledat Zoey kvůli vaší minulosti, dokonce ani ne kvůli vaší přísaze. Musíš jít dál a najít si nový smysl života. Nový způsob, jak ji ochránit.” “Tak mi řekněte, co jste našli v těch zatracených knihách. Něco, co mi může pomoci, místo toho, abyste mi jen říkali, jak se to ostatním válečníkům nezdařilo.” “Povím ti něco, co jsme nevyčetli v knize. Minulou noc náhodou Stevie Rae vyvolala bílého býka.” “Temnota! Ona povolala Temnotu do tohoto světa?” Thanatos vypadala, jako by Afrodita právě uprostřed místnosti nechala vybuchnout bombu. “Ona není mládě. Ona je jako Stark, červená upírka, ale ano. Byla to ona. V Tulse. Byla to nehoda.” Ignorovala šokovaný pohled Thanatos a vytáhla kus papíru z kapsy. Četla: “Býk řekl: Bojovník se musí podívat na svojí krev, aby objevil most, kterým vstoupí na Ostrov žen. Pak musí sám sebe porazit v aréně. Pouze uzná-li její potřebu nad svou vlastní, bude se moct připojit ke své kněžce. Poté, co se spojí, to bude její volba, jestli se vrátí nebo zůstane.” Afrodita vzhlédla. “Má někdo ponětí, co to může znamenat?” Zamávala papírem a Damien jí ho vzal. Jack mu jako obvykle koukal přes rameno. “Jakou cenu temnotě zaplatila za tyhle informace?” zeptala se Thanatos. Její tvář byla absolutně bílá. “A jak mohla tu platbu přežít bez ztráty její mysli nebo duše?” “To bylo to, o čem jsem taky přemýšlela a to hlavně po tom, co mi Stevie Rae řekla, že ten bílý býk nebyl dobrý. Řekla, že si nemyslela, že by ho mohlo porazit něco jiného než černý býk. Tak toho bílého dostala pryč.” “Ona vyvolala i černého býka?” řekla Thanatos. “To je téměř

neuvěřitelné.” “Stevie Rae má nějaké šílené nadání pro zemi,” řekl Jack. “Jo to má. Jak jsem říkala, vyvolala toho dobrého býka. Vytáhla energii ze země a přivolala ho,” řekla Afrodita. “A věříte téhle Stevie Rae?” Afrodita zaváhala. “Většinou.” Stark očekával, že alespoň jedno z mláďat Afroditu napomene a opraví, ale všichni mlčeli, dokud se Damien nezeptal. “Proč se ptáš na naší důvěru Stevie Rae?” “Protože i když vím jen málo o starověké víře ve světlo a temnotu, které symbolizují býci, vím jedno, vždy musíš zaplatit cenu za jejich přízeň. Vždy. Otázkou zůstává, jakou laskavost musela Stevie Rae udělat Temnotě.” “Ale ona zavolala dobrého býka a ten mu nakopal zadek. Ten asi držel Stevie Rae dál od zaplacení jejího dluhu,” řekl Jack. “Tak potom tedy dlužila platbu černému býkovi,” řekla Thanatos. Afrodita přimhouřila oči. “Tak o tomhle mluvila, když říkala, že už nikdy nevyvolá znovu ani jednoho z býků. Říkala, že cena byla příliš vysoká.” “Myslím, že byste se měli zaměřit na svoji kamarádku a zjistit, co musela zaplatit černému býkovi,” řeka Thanatos. “A proč mi o tom neřekla,” přidala Afrodita. Oči Thanatos vypadaly staře a smutně, když řekla: “Jen si pamatujte, že všechno má svůj důsledek. Ať už je to dobré nebo špatné.” “Můžeme se k tomu, co se stalo se Stevie Rae vrátit později?” řekl Stark. “Musíme se pohnout vpřed. Ke Skye a krvavému mostu. Tak pojďme dál.” “Hej, chlape,” řekla mu Afrodita. “Uklidni se. Nemůžeš jen tak přijít na Ostrov žen a čmeláků a hledat tam krvavý most. Ochranné kouzlo Sgiach ti nakope prdel-nebo tě zabije.”

“Nemyslím si, že to Stark myslel doslovně, když to říkal,” řekl Damien a znovu rozvedl Afroditinu poznámku. “Píše se tu podívej se na svou krev a objev most, neříká se tu, podívej se do své krve a najdeš most.” “Fuj, metafora. Další důvod, proč tak nesnáším poezii,” řekla Afrodita. “Jsem dobrý v metaforách,” řekl Jack. “Podívám se na to.” Damien mu podal papír. Jack se kousal do rtu, zatímco si znovu četl řádky. “Hmm, kdybys byl s někým otisknutý, tak by to znamenalo, že bychom si s ním měli promluvit a možná bychom se něco dozvěděli.” “Nejsem s nikým otisknutý,” řekl podrážděně Stark. “Tak by to mohlo znamenat, že se musíme podívat na to, kdo jsi-protože něco co se týče tebe, je klíčem k tomu dostat se na ostrov Sgiach,” řekl Damien. “Já nic nevím! To je ten problém!” “Tak jo. Podíváme se na to, co jsme zjistili o Sgiach a uvidíme, jestli najdeme něco, co by jí s tebou mohlo spojovat,” řekl Jack a věnoval Starkovi uklidňující dotek. “Jo, vychladni,” řekla Shaunee. “Posaď se a dej si něco k jídlu.” Erin ukázala na konec jejich stolu, kde byly sendviče. “Jez,” řekla Thanatos, přičemž si vzala sendvič a sedla si vedle Jacka. “Soustřeď se na život.” Stark potlačil frustrované zavrčení. Popadl sendvič a posadil se. “Ach, uděláme graf z poznámek, které jsme udělali,” řekl Jack a podíval se přes rameno na Damiena, který už ho vzal na vědomí a začal listovat papíry. “Některé z těch věcí jsou dost matoucí a vizuální pomůcky pomůžou vždycky.” “Dobrý nápad-tady to je.” Damien vytrhl kus papíru ze žlutého bloku, který byl téměř celý popsaný poznámkami. Na vrchol nakreslil deštník a pod něj dva sloupečky. Na jednu stranu

napsal SVĚTLO a na tu druhou TEMNOTA. “Deštník nad světlem a temnotou je moc dobrý obrázek,” řekla Thanatos. “Ukazuje, že jsou to sice dvě síly, ale patří dohromady.” “To byl můj nápad,” řek Jack a trochu zrůžověl. Damien se na něj usmál. “Výborně, ty.” Pak ukázal na sloupec pod světlem. “Takže ke světlu napiš: dobrý, černý býk, Nyx, Zoey a my.” Odmlčel se a všichni přikývli. “A ke tmě: zlo, bílý býk, Neferet/Tsi Sgili, Kalona a Krakouni.” “Vidím, že jsi doprostřed napsal Sgiach,” řekla Thanatos. “Jo, spolu s cibulovými kroužky, hosteskou z Ding dongs a mým jménem,” řekla Afrodita. “Co to má k čertu znamenat?” “No, já si nemyslím, že jsme se rozhodli, jestli je Sgiach ve službách světla nebo temnoty,” řekl Damien. “Přidal jsem cibulové kroužky a Ding dongs,” řekl Jack. Když na něj všichni zírali, jen pokrčil rameny a dodal: “Cibulové kroužky jsou přesmažené a moc kalorické, ale cibule je zelenina. Takže nejsou pro nás dobré? Možná, že ano? A dobře, Ding dongs je čokoláda, ale má ve středu krém. Není mléko a všechny mléčné výrobky zdravé?” “Myslím, že máš poškozený mozek,” řekla Afrodita. “Přidaly jsme tvoje jméno,” řekla Erin. “Jo, protože si myslíme, že jsi super otravná. Něco jako Glee Rachel,” řekla Shaunee. “Super otravná, ale na přehlídce přijde většinou s dobrou věcí a zachrání celou sortu lidí tam.” “Ale myslíme si, že jsi baba z pekla. Stejně jako ty si to myslíš o nás,” dokončila to Erin a věnovala Afroditě sladký úsměv. “V každém případě” -Damien rychle vygumoval cibulové kroužky, Ding dongs i jméno Afrodity a položil graf doprostřed stolu, a pak se vrátil ke žlutému bloku- “tady je pár informací, co jsem zjistili o Sgiach.” řekl Damien a četl si poznámky, které

udělali. “Je považovaná za královnu všech válečníků. Spoustu válečníků trénovalo na jejím ostrově, takže spoustu synů Erebovo přicházelo a odcházelo, ale bojovníci, kteří zůstali s ní, jí přísahali věrnost-” “Počkej, Sgiach měla víc než jen jednoho válečníka, který jí složil slib?” přerušil ho Stark. Damien přikývl. “Zřejmě jich má celý klan. Jen je nenazývá syny Erebovi. Jejich titul byl…” Damien se odmlčel a listoval stránkami. “Tady to je. Byly nazývání strážci Ace.” “Proč Ace?” zeptal se Stark. “Je to metafora,” řekla Afrodita a protočila oči. “Další. Je to ta, které říkali Sgiach. Symbolizuje královnu jejich klanu.” “Myslím, že je to skotský klan. Jsou super,” řekl Jack. “Samozřejmě, že ano,” řekl Afrodita. “Kluci v sukních jsou tvůj mokrý sen.” “V kiltech, ne sukních,” řekl Stark. “Nebo přehozech, Pokud jsou tak staří jak říkáte, budou to philamory.” Afrodita na něj zvedla blond obočí. “A to víš, protože to rád nosíš?” Pokrčil rameny. “Já ne, ale můj děda je na to zvyklý.” “Jsi skot?” hlas Damiena byl nedůvěřivý. “A to nám to říkáš až teď?” Stark znovu pokrčil rameny. “Co s tím má co dělat moje lidská rodina? Nemluvil jsem s nimi už čtyři roky.” “Není to jen o rodině,” Damien hlas hořel vzrušením, když znovu procházel stránky bloku. “Ach, zatraceně. Je to o krvi tvojí rodiny, idiote,” řekla Afrodita. “Jak se jmenovat tvůj dědeček příjmením?” Stark se na Afroditu zamračil. “MacUallis,” řekl Stark a Damien dohromady. “Jak to víš?” zeptal se Stark. “Byl to klan MacUallisů, kteří byly strážci Ace.” Damien se

vítězně ušklíbl a otočil blok směrem ke všem v místnosti, kde bylo napsáno: CLAN MACUALLIS=strážci ACE, aby to mohli všichni vidět. “Vypadá to, že jsme našli naši krev, která vede k mostu,” řekl Jack a objal Damiena.

10.)

Heath se pohl a zamumlal ve spánku něco o tom, že zamešká fotbalový trénink. Dál spícího jsem ho pozorovala a zadržovala dech, když jsem chodila dokola kolem místa kde spal. Nebo bych jej snad měla vzbudit a povědět mu, že je mrtvý a že už si nikdy fotbal nezahraje? Ne, sakra. Snažila jsem se být tak klidná, jak jen jsem mohla, ale nešlo to. Tentokrát jsem to ani nepředstírala a nelehla si vedle něj. Nemohla jsem si pomoct. Nemohla jsem přestat. Musela jsem být stále v pohybu. Byli jsme skoro v polovině cesty do hustého háje, protože jsme před něčím utíkali. Ale před čím? Nemohu si vzpomenout, ale všechny ty malé stromky a spousta starých skalisek vypadala v pohodě. A vše bylo pokryto mechem. Silným a měkkým a pohodlným mechem. Najednou mě rozptýlilo, jak se mé bosé nohy bořili do mechu a mé prsty si hrály v živém zeleném koberci. Živém? Povzdechla jsem si. Ne. Měla jsem takové podezření, že tady nic není opravdu živé, ale často jsem na to zapomínala. Baldachýny stromů, listí a větví s tím sluncem působily tak teplým dojmem, ale mrak nad mou hlavou mi způsobil, že jsem se celá začla třást.

Tma… Překvapeně jsem zamrkala a najednou si vzpomněla. To byl důvod, proč jsme se s Heathem schovali v tomto háji. Ta věc byla stále za námi, ale nikdy nepřesáhla hranice háje. Znovu jsem se zachvěla. Neměla jsem tušení, co ta věc je. Měla jsem jen pocit, jako bych cítila tmu, závan něčeho, jako by to bylo mrtvé s rohy a křídly. Na nic jsme s Heathem předtím nečekali a hned utíkali pryč sotva nám dech stačil. Což byl taky důvod toho, proč teď tak tvrdě spal. Zase. Taky bych chtěla tak spát. Bohužel jsem nebyla schopna si odpočinout, takže jsem místo toho chodila. Vážně mi už vadilo, že má paměť byla přeházená. A horší je, že i když bych si myslela, že je má paměť roztříštěná, asi bych to pak poznala, protože stejně jako teď, by se mi kusy paměti vracely. Začala bych vzpomínat na další věci, děsivé věci, podobné těm, které nás s Heathem vehnaly do háje. Něco z toho byly staré věci. Nemohla jsem si vzpomenout, jak vypadala moje máma. Nemohla jsem si vzpomenout na barvu svých očí. Nemohla jsem si vzpomenout, proč už nevěřím Stevie Rae. To, co jsem si pamatovala bylo ještě zneklidňující. Vzpomněla jsem si na každý detail ze smrti Stevie Rae. Taky na to, že táta od nás odešel a už se nevrátí. Vzpomněla jsem si, že jsem věřila Kalonovi a příšerně se v něm zmýlila. Bylo mi špatně od žaludku a bolest mě nutila pořád chodit sem a tam po vnitřku háje. Jak jsem mohla nechat Kalonu, aby mě tak totálně zbláznil? Byla jsem idiot! A způsobila jsem Heathovu smrt.. Moje mysl nechtěla tu vinu přijmout. Ta myšlenka byla příšerná. Zahlídla jsem stín. Rychle jsem se otočila a stanula tváří v tvář s ní. Viděla jsem jí už předtím, v mých snech a sdílených vizích.

“Ahoj, A-yo,” řekla jsem tiše “Zoey,” řekla, pokyvujíc hlavou v pozdrav. Její hlas zněl hodně jako můj, s výjimkou jejího pocitu smutku, kdykoli promluvila. “Věřila jsem Kalonovi kvůli tobě,” řekla jsem jí. “Soucítila si s ním kvůli mně,” opravila mě. “A když jsi mě ztratila, zmizel i tvůj soucit.” “To není pravda,” řekla jsem. “Stále mám soucit! Starám se o Heatha.” “Opravdu? To proto ho držíš tady s tebou, místo abys ho nechala jít dál?” “Heath nechce odejít!” střelila jsem po ní pohledem a pak překvapeně zavřela pusu, když mi došlo jak naštvaně jsem zněla. A-ya zavrtěla hlavou a její vlasy se jí zatřepetaly okolo pasu. “Nepřestala jsi myslet na to, co Heath chce, to, co kromě tebe bude chtít. Ale přestaneš, opravdu, pokud mě hned nezavoláš zpátky.” “Nechci tě zpátky, to kvůli tobě se to všechno stalo.” “Ne Zoey, to není pravda. To vše se stalo z řad voleb udělaných určitým počtem lidí. Není to jen o tobě.” Smutně zavrtěla hlavou a zmizela. “Dobrý mizení,” zamumlala jsem a začala znovu přecházet sem a tam, ještě neklidněji než předtím. Když zablikal další stín, někde v rohu mého pohledu, jsem se otočila, připravená říct A-ye ať jde jednou provždy pryč, ale místo toho jsem zůstala stát s otevřenou pusou. Zírala jsem na sebe. No vlastně jsem svou devítiletou verzi viděla už předtím, než nás s Heathem začalo něco honit. “Ahoj,” řekla jsem. “Máme kozy!” řeklo mi to děcko zírajíc na mou hruď. “Jsem opravdu ráda, že máme kozy. Konečně!” “Jo, to je to, co jsem si myslela taky. Konečně.”

“Trošku jsem si přála, aby byly větší.” Upřeně zírala na moje prsa, až jsem cítila jak mi rukou přejíždí po hrudi, což bylo směšné, protože ona byla já a to bylo prostě divný. “Ale jo, dobře, mohlo by to být horší! Mohly jsme být jak Becky Apple, haha!” Její hlas byl tak naplněn radostí, že se mi na tváři rozlil úsměv, ale jen na vteřinu. Bylo to, jako by to pro mě bylo příliš těžké, být šťastná a zářit s ní radostí. “Becky Renee Apple, je to možný, že jí tak mamka pojmenovala a ona pak měla všechny své svetry s monogramem? ‘BRA’, ” řeklo moje malé já a začalo se smát. Snažila jsem se, neúspěšně, držet si na tváři úsměv, když jsem řekla: “Jo, že chudák holka byla odsouzená hned od prvního dne chladného počasí.” Povzdechla jsem si a přejela si rukou po tváři, a přemýšlela, proč je mi tak nevysvětlitelně smutno. “To je proto, že už s tebou nejsem,” řeklo dítě. “Já jsem tvá radost. Beze mě nemůžeš být už nikdy opravdu šťastná.” Zírala jsem na ni, protože jsem věděla, že stejně jako A-ya, mi říká pravdu. Heath znovu zamumlal ze spaní, že jsem k němu stočila pohled. Vypadal tak silný a normální a mladý, ale už nikdy nevkročí na fotbalové hřiště. Nikdy nebude manžel. Nikdy nebude táta. Podívala jsem se na svoje devítileté já. “Nemyslím si, že si zasloužím být zase šťastná.” “Je mi tě líto, Zoey,” řekla a zmizela. S pocitem závratě jsem zase začala chodit sem a tam. Další verze mě už neblikala, rovnou mi zablokovala cestu. Nevypadala jako já. Byla super vysoká. Její vlasy byly dlouhé, divoké a jasně červené. Setkala jsem se s jejím pohledem a viděla tu podobnost, naše oči byly stejné. Ona byla moje další část, znám jí. “Tak kdo jste?” řekla jsem unaveně. “A která část mého já bude

chybět, když vás nedostanu zpátky?” “Můžeš mi říkat Brighid. Beze mě ti chybí síla.” Povzdechla jsem si. “Jsem unavená na to, být silná právě teď. Můžeme si promluvit až si zdřímnu?” “Ty to nechápeš co?” Brighid pohrdavě zavrtěla hlavou. “Bez nás nebudeš spát, nebudeš lepší, nebudeš odpočívat. Bez nás, budeš více či méně neúplná a zmizíš.” Snažila jsem se soustředit přes bolesti hlavy. “Ale já chci zmizet, s Heathem.” “Ano, můžeš.” “A když vás zase dám všechny dohromady, opustím Heatha.” “Ano, můžeš.” “Nemohu to udělat. Nemůžu se vrátit do světa bez něj!” řekla jsem. “Potom jsi opravdu zlomená.” Brighid zmizela. Tvrdě jsem dosedla na mech. Nevěděla jsem, že brečím, dokud slzy neudělaly mokré stopy na mých džínách. Nevím, jak dlouho jsem tam seděla, zmatená, unavená, ale nakonec do mé duševní mlhy vklouzl zvuk: křídla, šustění a bití větru. “Pojď Zo. Musíme se dostat dál do háje.” Vzhlédla jsem a viděla Heatha, jak se krčí vedle mě. “Je to moje chyba,” řekla jsem. “Ne, to není, ale proč záleží na tom, čí vina to je? Stalo se, zlato. Nejde to vrátit zpátky.” “Nemůžu tě opustit, Heathe,“vzlykala jsem. Odhrnul mi vlasy z obličeje a podal mi další balení Kleenexů. “Vím, že nemůžeš.” Zvuk ohromných křídel sílil, větve stromu za námi se houpaly v odezvě. “Zo, promluvíme si o tom později, ok? Teď sebou musíme zase hejbnout.” Chytil mě za loket, zvedl mě na nohy a vedl dál do háje, kde

byli stíny ještě tmavší a stromy pradávnější. Nechala jsem ho vést mě. Cítila jsem se líp, když jsem se pohybovala. Ne dobře, necítila jsem se dobře, ale bylo to lepší. “To je on, ne?” řekla jsem apaticky. “On?” zeptal se Heath a pomohl mi přejít přes velký hrubý kámen. “Kalona.” Zdálo se, že to slovo zapříčinilo změnu hustoty vzduchu kolem nás. “Jde si pro mě.” Heath se na mě ostře podíval a křičel: “Ne, nedovolím, aby tě dostal!” Stevie Rae “Ne, nedovolím, aby tě dostal!” křičel Drak. Spolu se všemi ostatními v Radě zírala Stevie Rae na Draka, který vypadal že mu praskne hlavní tepna. “Ehm, kdo, Draku?” řekla Stevie Rae “To krakoun, který zabil mé přátele! To je důvod, proč nemůžeš jít ven sama, dokud to stvoření nevystopujeme a nezničíme.” Stevie Rae se snažila ignorovat pocit z Drakových slov, ten pocit viny, který zažila, když stála před ním, vidět jeho žal a vědět, že jí sice Rephaim zachránil život, dvakrát, ale taky zabil Anastasii. Změnil se. Je teď jiný, pomyslela si. Přála si říct ta slova nahlas a nezapříčinit, že se svět kolem ní zhroutí. Ale nedokázala říct Drakovi o Rephaimovi. Nedokázala o něm říct nikomu. Tak místo toho začala opět plést lži s pravdou, tvořit hrozný gobelín daňových úniků a podvodů. “Draku, já nevím, který krakoun byl tam v parku, myslím jako tak, že mi neřekl své jméno.” “Myslím, že to byl jejich vůdce, Ref-jakkoli,” Dallas promluvil a Stevie Rae po něm střelila pohledem.

“Rephaim,” řekl Drak hlasem jako smrt. “Jo to je ono. Byl obrovský a jeho oči vypadaly opravdu lidsky. Navíc, měl něco z člověka. Bylo zřejmé, že si hovno myslí.” Stevie Rae potlačila nutkání stisknout Dallasovi ruku přes pusu a nos možná taky. To by ho určitě donutilo přestat mluvit. “Ach, Dallasi, cokoliv. Nevíme, který krakoun to byl. A Draku, chápu, že máte strach ale mluvíme jen o tom, že půjdu do benediktinského opatství, abych řekla babičce o Zoey. Nejdu sama někam do divočiny.” “Ale Drak má dobrý postřeh,” řekla Lenobia. Erik a profesorka Penthasilea přikývli a jejich neshody o Neferet a Kalonovi dočasně odložili. “Krakoun se objeví tam, kde jste byli, když jste rozmlouvali se zemí.” “Je primitivní říct, že rozmlouvala se zemí,” Drak mluvil rychle do Lenobiiny pauzy. “Jak nám vysvětlila Stevie Rae, ona vedla dialog s prastarými silami dobra a zla. Že se to stvoření objevilo během projevu zla nemůže být náhoda.” “Ale krakoun na mě neútočil. Bylo to–” Drak zvedl ruku, aby ji umlčel. “Nepochybně byl vyvolán z Temnoty a pak zaútočil na jednoho ze svých vlastních, jak zlo často dělá. Nemůžeme vědět jistě, že po tobě nešel.” “A také nemůžeme s jistotou vědět, že v Tulse je jen jeden krakoun,” doplnila Lenobia. Panika třepetala v žaludku Stevie Rae. Co kdyby každý byl tak vyděšený vidinou bandy krakounů pobíhající v Tulse, že by dělali nemožné pro to, aby jí dostali pryč a ona tak neviděla Rephaima? “Jdu do kláštera za babičkou Redbirdovou,” řekla pevně Stevie Rae. “A nemyslím si, že jsou venku nějací Krakouni. Myslím si, že ten jeden z parku byl asi nějak pozadu a já ho omylem vyvolala z Temnoty. A jelikož už jí znovu vyvolávat nehodlám, není důvod se bát, že bysme měli co dočinění s nějakym

ptákem.” “Nepodceňuj nebezpečí toho stvoření,” řekl Drak. Jeho hlas byl smutný a temný. “Nebudu. Ale taky nedovolím, abych se kvůli tomu uvěznila na akademické půdě. Nikdo z nás by neměl,” dodala spěšně. “Musíme být opatrní, ale nemůžeme nechat strach a zlo řídit naše životy.” “Stevie Rae má pravdu,” řekla Lenobia. “Vlastně jsem přesvědčená, že bychom se měli dostat zpátky do školy, podle platných jízdních řádů a mít ve třídách červená mláďata.” Kramisha, která do té doby tiše seděla vedle Stevie Rae, si odfrkla. Slyšela Dallase, který seděl po její pravici, jak si těžce povzdechl. Ona potlačila úsměv a řekla: “Myslím, že je to opravdu dobrý nápad.” “Nemyslím, že bychom měli říkat něco o stavu Zoey,” řekl Erik. “Aspoň ne do té doby, než se stane něco trvalejšího.” “Ona neumře,” řekla Stevie Rae. “Nechci aby umřela!” řekl Erik rychle a díval se zjevně rozrušený při tom pomyšlení. “Ale věci, které se v poslední době staly, včetně ukazujících se Krakounů, jsou to poslední co chceme a ještě by se o tom mělo mluvit?” “Nechci o tom mlčet,” řekla Stevie Rae. “Tak se asi shodneme na kompromisu,” řekla Lenobia. “Odpovídat na otázky o Zoey, když se nás někdo zeptá, zaměřit se na pravdu, že se jí všichni snažíme dostat z druhého světa.” “A my vydáme obecné varování, že by všechna mláďata měla být ostražitá k věcem okolo a ke zpravodajství,” přidal Drak. “To zní rozumně,” řekla Penthasilea. “Dobře, mně taky,” řekla Stevie Rae. Pak se odmlčela, než dodala: “No, jenom mě zajímá…vrátím se do třídy, kde jsem byla předtím?” “Jo,to mě taky napadlo,” řekla Kramisha.

“Mě taky,” řekl Dallas. “Mláďata by měla navštěvovat třídy, vy kterých skončila,” řekla hladce Lenobia a usmála se na Kramishu a Dallase. Pak se obrátila ke Stevie Rae. “Upíři si vybírají své profesní dráhy, které by chtěli studovat, ne ve třídě s mláďaty, ale s ostatními upíry, kteří jsou odborníci ve svém oboru. Už víte, co chcete studovat?” I když na ní všichni zírali, Stevie Rae měla bez váhání odpověď. “Nyx. Chci studovat to, jak být velekněžkou. Chci být jedinečná proto, že jsem si to zasloužila a ne jen proto, že jsem jediný druh červené upírky ve známém vesmíru.” “Ale my nemáme žádnou velekněžku, pod kterou bys mohla studovat, ne od Neferet, která odešla,” řekla Penthasilea. “Pak myslím, že budu studovat na vlastní pěst, dokud nebudeme mít naší velekněžku zpátky.” Podívala se na Pethasileu a dodala: “A mohu vám slíbit, že velekněžka nebude Neferet.” Stevie Rae vstala. “Dobře, dobře, půjdu do kláštera, jak jsem řekla. Až se vrátím, navštívím zbytek červených mláďat a řeknu jim co a jak.” Všichni začali odcházet z pokoje, když si ji Drak odtáhl stranou. “Chci abys mi slíbila, že budeš opatrná,” řekl. “Máš dar zotavení, který hraničí s zázračným uzdravením, ale stále nejsi nesmrtelná, Stevie Rae. Musíš si to pamatovat.” “Budu dávat pozor, slibuju.” “Jdu s ní,” řekla Kramisha. “Budu hlídat oblohu, jestli se neobjeví nějaký pták. A věřte mi, že holčičí křik je smrtelný. Pokud se jeden objeví, bude vědět celý svět, že tam je.” Drak přikývl, ale nevypadal přesvědčený. Stevie Rae se ulevilo, když si ho zavolala Lenobia a začala rozhovor o povinném bojovém umění pro všechny mláďata. Vyklouzla z místnosti a snažila se přijít na to, jak by se mohla

zbavit Kramishy, když je odchytil Dallas. “Můžu s tebou na vteřinu mluvit, než odejdete?” “Budu v Zoeyně autě,” řekla Kramisha. “A ne, nemůžeš se mnou mluvit.” Stevie Rae sledovala jak odchází po chodbě, než se neochotně obrátila na Dallase. “Můžeme jít tam?” zeptal se a ukázal na opuštěné mediální centrum. “Jasně, ale rychle.” Aniž by cokoli řekl, otevřel dveře a vstoupili do chladné místnosti, která voněla jako knihy a citronový lesk na nábytek. “Ty a já už spolu nemusíme být,” řekl Dallas, vše ve spěchu. “Huh? Nemusíme být spolu? Co tím myslíš?” Dallas zkřížil ruce na prsou a podíval se super nepříjemně. “Myslím, že bychom měli jít s pravdou ven. Byla jsi moje přítelkyně. Už nechceš být a já to chápu. Měla jsi pravdu, nemohl jsem nic udělat, abych tě uchránil před tím krakounem. Budu tady pořád pro tebe holka, protože budeš vždycky moje velekněžka.” “Nechci se rozejít!” Vyhrkla. “Nechceš?” “Ne,” a taky že ne. V tom okamžiku, Dallas pro ni byl všechno, jeho srdce a dobrota byly tak zřejmé, že ztratit ho by bylo jako dostat pěstí do břicha. “Dallasi, je mi moc líto, co jsem řekla předtím. Byla jsem zraněná a šílená, a já to tak nemyslela. Nemohla jsem ani vyjít ven z kruhu, a neexistuje způsob, jak by se tam mohl někdo dostat a zachránit mě. ” Dallas se setkal s jejím pohledem. “Ale krakoun se tam dostal.” “No, jak jsi sám řekl, on je na straně temnoty,” řekla, a při myšlení na Rephaima jí bylo jako když jí cákají studenou vodu do obličeje.

“Je tady toho hodně na straně temnoty, tam venku,” řekl Dallas. “A vypadá to, že utíkají směrem k tobě. Takže pozor, jo, děvče? ” Natáhl ruku a odhrnul její blond lokny z tváře. “Nesnesl bych, kdyby se ti něco stalo.” Položil jí ruku na rameno. Palcem jí jemně pohladil linii krku. “Budu dávat pozor,” řekla tiše. “Opravdu nechceš, abychom se rozešli?” Zavrtěla hlavou. “Jsem rád, protože já taky ne.” Dallas se sklonil a vtáhl si ji do náruče. Jejich rty se setkaly ve váhavém polibku. Líbal skvěle, to on vždycky. A líbilo se jí, že byl vyšší než ona, ale ne moc vysoký. Taky dobře chutnal. Dallas věděl, že se jí líbí, když jí tře záda, tak dal ruce kolem ní a vklouzl pod košili, ne kvůli prsům, jako většina chlapů. Místo toho, Dallas začal třít rukama kruhy přes její dolní část zad, přitiskla se k němu blíž a on prohluboval jejich polibek. Stevie Rae ho líbala zpátky. Je to dobrý pocit, být s ním… zapřít všechno…zapomenout na chvíli na Rephaima a všechno to okolo… Stevie Rae se odtáhla od Dallase. Oba nemohli popadnout dech. “Já, ehm, já musím jít. Pamatuješ?” Stevie Rae se na něj usmála a snažila se, aby to neznělo tak trapně, jak se cítila. “Vlastně jsem trochu zapomněl,” Dallas se na ni sladce. “Ale já vím, že musíš jít. No tak. Budu čekat na pokoji. ” S pocitem jako zrádce, lhář a odsouzený vězeň, se Stevie Rae nechala vzít za ruku a dovést k autu Zoey, tak jako by opravdu, opravdu mohli být znovu přítel a přítelkyně. “Ten kluk je do tebe blázen,” řekla Kramisha, když Stevie Rae zaparkovala na školním parkovišti a dívala se, za odcházejícím Dallase, který vypadal víc než zuboženě. “Už víš, co uděláš s tím druhým klukem?” Stevie Rae zabrzdila auto uprostřed silnice, která vedla k ulici

Utica. “Jsem moc vystresovaná na to, abych se teď zabývala problémy s kluky. Takže pokud je to všechno, o čem jsi se mnou chtěla mluvit, můžeš tu klidně zůstat.” “Nezabývání se kluky je víc stresující.” “Sbohem, Kramisho.” “Jestli si z toho šílená, nebudu o tom mluvit. Zrovna teď. Mimochodem, máme i jiné důležité věci, které musíme vyřešit.” Stevie Rae nastartovala auto a rozjela se pryč z akademické půdy, i když věděla, že pokud bude Kramisha dál rozebírat to o jejím dalším klukovi, tak se bude muset omluvit a vysadit jí. “Pamatuješ si, jak jsi mi říkala, abych se soustředila víc na moje básně tak, abych se ze sebe pokusila dostat něco, co by pomohlo Zoey?” “Samozřejmě, že si vzpomínám.” “No, já to udělala. A něco mám.” Hrabala se ve svojí obrovské tašce, dokud z ní nevyndala oškubaný blok, jehož stránky byly popsány fialovou propiskou. “Myslela jsem na všechny včetně mě, až jsem z toho úplně na tu báseň zapomněla.” Otevřela blok a mávala na Stevie Rae stránkou, popsanou kurzívou. “Kramisho, víš, že to nemůžu číst, když řídím. Jen mi řekni o čem je.” “Tuhle báseň jsem napsala těsně před tím, než Zoey a zbytek mláďat vzlétlo do Benátek. Tahle zní, jako by byla od Kalony Zoey. Přečtu ti to:

Dvousečný meč

Na jedné straně ničí

Na druhé osvobozuje

Já jsem tvůj Gordický uzel

Zachráníš mě? Nebo mě zničíš?

Následuj pravdu, musíš

Najdeš mě na vodě

Očisti mě ohněm

Už nikdy mě země nechytí

Vzduch ti bude šeptat

Co duše už dávno ví

Vše se rozbije

Všechno je možné

Pokud věříš

Že oba budeme volní

“Oh, bohyně! Úplně jsem na ní v tom shonu zapomněla! Dobře, dobře, přečti to znovu, jen pomaleji.” Stevie Rae pozorně poslouchala, zatímco Kramisha jí báseň znovu přečetla. “Musí to být o Kalonovi, ne? Ta část o chycení do země je rozhodně o něm.” “Jsem si téměř jistá, že je to od něj pro Zoey.” “Musí to tak být, i když je to trochu děsivé, to s tím dvousečným mečem na začátku, ale nakonec to končí dobře.” “Jo, na konci se píše, ´že oba budeme volní´,” citovala Kramisha. “Připadá mi to, jako že se Zoey dostane pryč z Onoho světa.”

“A i Kalona,” přidala Kramisha. “Jestli se to stane, vypořádáme se s ním. To nejdůležitější je, aby se odtamtud dostala Z. Vydrž! Myslím, že jsou nějaké části nápověda! Jaká byla ta část o vodě?” “Říká: Najdeš mě na vodě.” “Jo, ona je přece na ostrově San Clemente, a ten je určitě na vodě.” “Taky říká, že má Zoey následovat pravdu. Co myslíš, že to znamená?” “Nejsem si úplně jistá, ale mám nápad. Naposled, když jsem mluvila se Zoey a řekla jí, ať následuje svoje srdce. Ať se neohlíží na ostatní a na to jaké by mohlo mít následky to, že by to mohla královsky zpackat. Jen ať následuje to, co říká její srdce, že je správné.” Stevie Rae se odmlčela a tvrdě zamrkala proti náhlému nutkání začít křičet. “Cítím se provinile, ale myslím, že právě tohle je příčinou toho, co se jí stalo.” “Možná jsi měla pravdu. Možná, že to co se děje Z, od A do Z, se stát má, protože následovala svoje srdce a držela se toho, co si myslela, že je správné. I když každý říkal, že je spíš zatraceně zlé. Je to silný druh pravdy.” Stevie Rae ucítila silný záchvěv vzrušení. “A když stále bude následovat pravdu ve svém srdci, na konci básničky se píše, že bude volná.” “Je to tak, Stevie Rae. Je to tak, cítím to hluboko v kostech.” “Já taky,” řekla Stevie Rae a usmála se na Kramishu. “Dobře, ale Z tohle všechno musí vědět. Báseň je jako mapa, povede jí až do konce. Prvním krokem bylo najít vodu, to už se stalo. Další bylo, že musí-” “Očistit ho přes oheň.” přerušila ji Stevie Rae. Vzpomněla si na verš. “A potom něco se zemí a vzduchem, viď?” “Jo, a nakonec duch. To je všech pět prvků.” “Všechny jsou spřízněny se Z. Končí to duchem, pro toho má

nevětší nadání.” “Jo, v oblasti ducha se nachází právě teď,” řekla Kramisha. “Dobře, nebudu radši nic říkat, protože já jsem tuhle zatracenou básničku napsala, tak poslouchej: Zoey to musí vědět. Ovlivní to to, jestli zůstane mrtvá, nebo jestli se vrátí.” “Ach, já ti věřím.” “Tak jak to uděláš?” “Já? Já ne. Nemůžu. Já jsem země. Není žádný způsob, jak by moje duše mohla vzlétnout a dostat se na Onen svět.” Stevie Rae se zachvěla. Jen z myšlenky na to, pěkně znervózněla. “Ale dostaneme tam Starkův zadek. Ta nechutná kráva mi řekla jak.” “Býk,” řekla Kramisha. “Jak myslíš.” “Chceš, abych zavolala Starkovi a přečetla mu tu báseň? Máš jeho číslo?” Stevie Rae o tom přemýšlela. “Ne, Afrodita říkala, že to zrovna teď Starkovi moc nemyslí. Mohl by tu báseň ignorovat s tím, že má důležitější věci na práci.” “No, tak to se mýlil.” “Jo, souhlasím. Takže to co musíme udělat, je dostat tu báseň k Afroditě. Je hrozná a to všechno, ale ona pochopí, jak důležité to je.” “A protože je tak hrozná, neexistuje způsob, jak by nechala Starka ignorovat tu báseň.” “Přesně tak. Zavolej jí to teď hned. Řekni jí, že jí vzkazuju, aby to Stark vzkázal Zoey. A ať si pamatuje, že je to proroctví a ne báseň.” “Víš, vážně pochybuju o tom, že o tom bude mít dobré mínění. Nemá ráda poezii.” “Řekneš jí to jako kázání v zatraceném letním gospelovém chóru,” řekla Stevie Rae. “Hm-ehm, to je všechno, co ti na to můžu říct,” řekla Kramisha,

zatímco Stevie Rae vjela na nové parkoviště benediktinského opatství. Kramisha sklonila hlavu a pustila se do psaní zprávy Afroditě. * Stevie Rae by mohla říct, že babička Redbirdová vypadala stále líp. Strašné modřiny na její tváři vybledly a místo toho, aby ležela v posteli, seděla u krbu v houpacím křesle v hlavní místnosti v opatství. Četla si knížku a nejprve si Stevie Rae ani nevšimla. “Modrooký ďábel?” I když tam byla, aby řekla babičce Z ty hrozné zprávy, Stevie Rae se neubránila úsměvu, když četla název knížky. “Babi, to zní jako román přímo pro mě.” Babička Redbirdová se chytila rukou za hrdlo. “Stevie Rae! Dítě, ty jsi mě ale vylekala. A tenhle román je výborný. Hardy Cates je dokonalý hrdina.” “Statečný?” Babička na Stevie Rae zvedla obočí. “Jsem stará dítě. Ne mrtvá. Umím ještě ocenit krásného člověka.” Ukázala na jednu z vypolstrovaných dřevěných židlí nedaleko ji. “Přitáhni si židli a pojďme si popovídat. Přepokládám, že mi neseš zprávy o cestě Zoey do Benátek. Jen si to představ, Benátky, Itálie! Ráda bych to tam někdy navštívila …” Hlas staré ženy se vytratil, když se znovu podívala na Stevie Rae. “Věděla jsem to. Věděla jsem, že něco není v pořádku. Má mysl ale byla tak zmatená z té nehody.” Sylvia Redbirdová mluvila velmi, velmi klidně. Pak hlase, který byl zhrublý strachem, řekla: “Řekni mi to, rychle.” Se smutným povzdechem si Stevie Rae sedla na židli, kterou si vedle ní přitáhla a vzala babičku za ruku. “Není mrtvá, ale není to dobré.” “Všechno. Chci slyšet všechno. Nepřestávej mluvit a nic nevynechej.”

Babička Redbirdová se chytila ruky Stevie Rae, jako by na to závisel její život. A tak jí nejlepší kamarádka Zoey řekla všechno-od smrti Heatha, přes býky až k současnosti a prorocké básni Kramishy. Vynechala jen jednu věc: Rephaima. Když skončila, tvář babičky byla bledá, stejně jako byla po nehodě, když byla v komatu blízko smrti. “Rozervaná duše. Moje vnučka je rozervaná,” řekla pomalu, jako by jí ta slova dělila od toho, aby se poddala svému smutku. “Stark se k ní dostane, babi.” Stevie Rae pevně pohlédla na starou ženu. “Pak ji ochrání, už tam nebude sama. Společně to zvládnou.” “Cedr,” přikývla babička. Jako by jen odpovídala na otázku a tím souhlasila se Stevie Rae. “Cedr?” zeptala se Stevie Rae a doufala, že ze ztráty vnučky, babička Zoey neztratila rozum. Doslova. “Cedrové jehlice. Řekni Starkovi, aby ten kdo bude bdít nad jeho tělem, zatímco on bude v transu, dohlídl na to, aby je měl celou dobu u sebe.” “Cedrové jehlice jsou mocný lék. Odrazí asgina, který je považován za nejvíc zlého ducha. Cedrové dřevo se používá v době naléhavé potřeby.” “No, tohle asi je doba naléhavé potřeby,” řekla Stevie Rae a ulevilo se jí, že se zase do tváře babičky začíná vracet barva. “Řekni Starkovi, ať zhluboka dýchá kouř z cedrového dřeva a ať myslí na to, s kým se chce na Onom světě setkat-ať věří, že ho tam jeho duch bude následovat. Mysl může být mocným spojencem ducha. Někdy naše mysl může dokonce měnit samotnou strukturu našich duší. Pokud bude Stark přesvědčen, že cedrový kouř bude moct doprovázet jeho ducha, přidá mu to další vrstvu ochrany, která usnadní jeho hledání.” “Řeknu mu to.” Babička jí stiskla ruku ještě pevněji. “Někdy nám můžou

pomoct i věci, které se zdají malé a nevýznamné. I v té nejtěžší hodině. Nic nepodceňte a nenechte v tom Starka samotného.” “Nenechám, babi. Nikdo z nás nenechá. Jsem si tím jistá.” “Sylvie, právě jsem venku mluvila s Kramishou.” Sestra Marie Angela spěchala do místnosti. Zastavila se, když si uvědomila, že stará žena drží ruku Stevie Rae, “Ach, matko Marie! Pak je to pravda.” Jeptiška sklonila hlavu a bojovala se slzami. Když zvedla bradu, její oči byly suché a její obličej byl stáhnut do pevné, nepropustné masky. “No, pak půjdeme odsud.” Prudce se otočila a vyšla z místnosti. “Sestro, kam jdeš?” zavolala babička Redbirdová. “Zavolám do opatství kaple. Budeme se modlit. Všichni se budeme modlit.” “K Marii?” zeptala se Stevie Rae, neschopná udržet skepsi z jejího hlasu. Jeptiška přikývla, ale zároveň moudrým hlasem řekla: “Ano, Stevie Rae, k Marii. Považujeme ji za matku nás všech. Možná že není božstvo jako Nyx, možná ale je. Ale je to opravdu teď tak důležité? Řekni mi, velekněžko červených mláďat, vážně věříš, že s žádostí o pomoc ve jménu lásku, musíme mít nějakou určitou tvář, ke které se budeme modlit?” Stevie Rae si v hlavě představila obrázek Rephaima s jeho lidskýma očima, když stál ve tmě. Vzpomněla si na to co pro ní udělal. V ústech jí náhle vyschlo. “Omlouvám se, sestro. Mýlila jsem se. Požádat o pomoc Marii může znamená, že láska někdy přichází z míst, ze kterých to nečekáme.” Sestra Marice Angela se podívala Stevie Rae do očí a potom, co se dalo označit za velmi dlouhý čas, řekla: “Můžeš se modlit s námi, dítě.” Stevie Rae se na ní usmála. “Díky, ale mám vlastní druh

modlení, který hodlám udělat.” “To teda ne, nebudu kvůli tobě lhát!” řekla Kramisha. “Neříkám ti, abys lhala,” řekla Stevie Rae. “Jo, to teda říkáš. Chceš, abych řekla, že se podílíš na kontrole tunelu se sestrou Marií Angelou. Každý přece ví, že je zavřený. Každý kdo tu v poslední době byl.” “Ne, každý to neví,” řekla Stevie Rae. “Jo, to teda ví. Plus jeptišky se modlí pro Zoey. Nemáš právo využívat modlící se jeptišky pro svou lež.” “Dobře. Půjdu do tunelů, zkontrolovat ho, jestli se pak budeš cítit lépe.” Stevie Rae nemohla uvěřit, že Kramishe dělá takový problém říct kvůli ní jednu malou lež. Stála jí čas. Čas, který mohla být s Rephaimem, který musí být ošklivě zraněný z toho, co mu dělala ta bílá kráva. Vzpomněla si na bolest, kterou cítila, když se Temnota krmila od ní. Věděla taky, že to pro Rephaima bylo dvakrát tak špatné. Tentokrát musela přijít na něco víc, než ho jen ovázat a dát mu najít, aby mu bylo líp. Jak moc byl zraněný? Ve své mysli mohla stále vidět to zvíře, které se nad ním sklánělo s červeným jazykem od jeho krve, zatímco-S trhnutím si Stevie Rae uvědomila, že Kramisha tam stála a dívala se na ni pohledem někoho, kdo ví. Stevie Rae se mentálně otřásla a řekla to první, co jí přišlo na mysl. “Podívej, já se jen nechci vypořádat s tou bouří, která nastane, až se všichni ve škole dozvědí, že jsem strávila víc než vteřinu nebo dvě sama. To je všechno.” “Lžeš.” “Jsem tvoje velekněžka!” “Pak by ses tak měla chovat,” řekla jí Kramisha. “Řekni mi prostě pravdu, o co jde.” “Chci jít za tím klukem a nechci, aby o tom někdo věděl!” vyhrkla Stevie Rae.

Kramisha naklonila hlavu na stranu. “To už je lepší. On není mládě nebo upír, viď?” “Ne,” řekla Stevie Rae naprosto upřímně. “Je to někdo, o kom si nepřejete vědět.” “Nezneužívá tě, že ne? Protože vím, že je v tom něco divnýho, a vím, že některé ženy, které jsou uloveny, už z toho nemůžou najít cestu ven.” “Kramisho, můžu zavolat zemi a klidně někoho nakopat do zadku. Žádný chlap na mě nikdy ošklivě nesáhne. Nikdy.” “Takže to znamená, že je to člověk a že už je zadaný.” “Slibuju, že není ženatý,” vyhnula se otázce Stevie Rae. “Hm,” odfrkla si Kramisha nosem. “Je to vůl?” “Nemyslím si, že by byl vůl.” “Láska je na hovno.” “Jo,” řekla Stevie Rae. “Ale tím neříkám, že ho miluju,” dodala spěšně. “Všechno co říkám je, že-” “Zamotal ti hlavu, a to je zrovna teď to, co nepotřebuješ.” Kramisha ohrnula rty nahoru, zatímco přemýšlela. “Dobře, tak to udělám takhle: Řeknu jedné z jeptišek, aby mě vzala zpátky do Školy noci, a když se mě někdo zeptá na to, kde jsi, řeknu, že jsi šla navštívit nějakého člověka, takže technicky vzato nejsi sama-nic z toho nebude lež.” Stevie Rae o tom přemýšlela. “Řekneš jim, že je to člověk?” “Řeknu jim, že jsi za nějakým člověkem, že s ním potřebuješ něco probrat. Řeknu jim, že je to chlap, jen když se mě na to někdo konkrétně zeptá.” “Domluveno,” řekla Stevie Rae. “Víš, že s tím budeš muset dřív nebo později ven. A když není ženatý, nevidím v tom žádný problém. Jsi velekněžka. Můžeš mít lidského partnera a přitom i chotě. Oba najednou.” Stevie Rae si odfrkla. “A ty si myslíš, že se s tím Dallas smíří?” “Bude muset, jestli bude chtít být s velekněžkou. Všichni upíři o

tom vědí.” “No, Dallas ještě není upír, tak by to bylo trochu předčasně, říkat mu to. A taky je pravda, že vím, že to raní jeho city a to já dělat nechci.” Kramisha si odfrkla. “Jak chceš, ale myslím si, že se tím zabýváš nějak moc. Dallas se tím jednou bude muset zabývat. A potřebuješ zjistit je, jestli ten lidskej kluk za to stojí.” “Já vím, Kramisho. To je to, o co se snažím. Takže, sbohem. Uvidíme se ve Škole noci za chvíli.” Stevie Rae rychle šla směrem k autu. “Hej!” zavolala za ní Kramisha. “Není černý, že ne?” Přemýšlela o barvě křídel Rephaima, která byla jako noční obloha. Stevie Rae se odmlčela a podívala se přes rameno na Kramishu. “Co je na tom, jakou má barvu?” “No, jestli se za něj stydíš, tak je na tom hodně,” odsekla. “Kramisho, tohle je hloupé. Ne. On není černý. A i kdyby byl černý, tak bych se za něj nestyděla. Proboha. Čau. Znovu.” “Jen jsem to zkoušela.” “Jsi blázen,” zamumlala Stevie Rae, když se otáčela zpátky na parkoviště. “Slyšela jsem to,” řekla Kramisha. “Dobře!” zařvala Stevie Rae. Dostala se do auta Zoey a zamířila ke Gilcreasovu muzeu. Nahlas si pro sebe řekla: “Ne, Kramisho, není černý. Je to vrah. Pták, který je zlý kvůli svému tátovi. Není to o tom, jestli je bílý nebo černý. Je to o tom, že kvůli tomu, že jsem s ním, by se na mě naštvali všichni mí přátelé!” A pak, čímž překvapila i sama sebe, se začala smát.

Když Rephaim otevřel oči, uviděl Stevie Rae v podřepu před jeho hnízdem ze šatníku, jak ho studuje tak upřeně až se jí dělá hluboká vráska na čele mezi očima, což jí zvlňuje její červený půlměsíc. Její blond kadeře se rozlily kolem obličeje, a vypadala opravdu jako dívka, byl tím zaskočen a uvažoval jak mladá je.

A, bez ohledu na rozlehlost její elementární síly, jak zranitelné je mládí. Při pomyšlení na její zranitelnost měl strach, že mu vyrve srdce. “Ahoj ty tam. Jsi vzhůru? ” řekla. “Proč jsi na mě tak zírala?” zeptal se záměrně chraplavým hlasem, naštvaný, že stačí jen pohled na ni a už se bojí o její bezpečnost. “No, snažím se přijít na to, jak blízko smrti jsi tentokrát.” “Můj otec je nesmrtelný. Je těžké mě zabít.” Posadil se bez grimasy. “Jo, vím to, tvůj táta a vaše nesmrtelná krev a vůbec, ale Temnota se z tebe krmila. A hodně. To nemůže být dobré. Plus, abych byla upřímná, vypadáš opravdu špatně. ” “Ty ne,” řekl. “A Temnota z tebe pila taky.” “Nebolí mě to, jako tebe, protože ty si se snesl z nebe jako Batman a zachránil mě před tím býkem. Pak jsem dostala ránu do paže ze Světla, která byla naprosto úžasná, mimochodem. A ta tvoje nesmrtelná krev je jako energy drink. ” “Nejsem netopýr,” to bylo všechno, co mohl říct, nebo to jediné co spíš z jejího monologu pochopil. “Nesrovnávám tě s netopýrem, jen říkám, žes byl jako Batman. Je to superhrdina. ” “Já nejsem hrdina.” “No, jsi můj hrdina. Dvojitý. ” Rephaim nevěděl, co na to říct. Všechno, co věděl bylo, že oslovení hrdina od Stevie Rae s ním uvnitř něco dělalo, a jeho snaha jí chránit trochu ustoupila. “Tak pojď. Uvidíme, jestli ti budu moct vrátit sílu. Znovu. ” Vstala a podala mu ruku. “Nemyslím si, že bych mohl hned teď jíst. Trochu vody by stačilo, i když už jsem skoro všechno vypil. ” “Nebudu tě brát do kuchyně. Alespoň ne teď. Vezmu tě ven. Na stromy. No, jo, na ten opravdu velký strom u starého altánu

v předním dvoře, abych byla konkrétní. ” “Proč?” “Už jsem ti řekla. Pomohl jsi mi. Myslím, že ti mohu pomoci, ale musím být blíže k zemi než jsme tady, abych o tom mohla přemýšlet, a vím, že stromy mají největší sílu. Já jsem je používala už předtím. Vlastně asi díky nim jsem mohla zavolat tu věc.” Zachvěla se, jasně si vzpomněla na vyvolání Temnoty, které Rephaim úplně rozuměl. Kdyby ho nebolelo tělo, otřásl by se. Ale jeho tělo to bolí. Víc než to. Jeho krev je příliš horká. S každým úderem jeho srdce, je spalující bolest čerpána přes něj, a na místě, kde se jeho křídla setkávají s páteří, odkud býk Temnoty pil jeho krev, byla jeho záda jako planoucí muka. A ona si myslela, že strom by mohl napravit to, co způsobila Temnota? “Myslím, že zůstanu tady. Zbytek bude pomáhat. Tak bude voda. Pokud pro mě chceš něco udělat, sežeň mi vodu. ” “Ne.” Stevie Rae sáhla dolů a silou, která ho vždy překvapila, ho postavila na nohy. Pořád nad ním udržovala kontrolu, zatímco se pokoj kolem něj točil, a on si myslel, jeden hrozný okamžik, že se zhroutí jako nějaká holka. Naštěstí, okamžik pominul, a on mohl bez obav otevřít oči. Pohlédl na Stevie Rae. Stále ho držela za ruce. Neodvrací se ode mě z odporem. Nedělá to od prvního dne. “Proč se mě dotýkáš beze strachu?” Slyšel sám sebe ptát se dříve, než se mohl zarazit. Usmála se. “Rephaime, já si nemyslím, že bys mi mohl něco udělat právě teď. Kromě toho-už si mi zachránil život dvakrát, a jsme otisknutí. Rozhodně z tebe nemám strach. ” “Možná, že otázka by měla znít, proč se mě dotýkáš bez odporu?” Opět ty slova přišla téměř bez jeho svolení. Téměř. Její obočí se zvedlo jako předtím, a on hned věděl, že ji rád

pozoruje. Nakonec pokrčila rameny a řekla: “Nedokážu si představit, že je možné, aby byl upír s někým otisknutý. Jasně, že jsem byla otisknutá s Afroditou, předtím než jsem pila tvou krev, a to byl čas, kdy jsem z ní vážně vyšilovala, prostě to nebylo moc hezké. Vůbec. Vlastně, ona pořád není moc milá. Ale zdá se mi, že trochu dospěla, po tom otisku. Ne sexuálním způsobem, ale už z ní tak nešílím. ” Pak Stevie Rae vytřeštila oči, jako by si uvědomila vše, co řekla, a slovo “sexuální” se zdálo skoro přitomné v místnosti. Uvolnila své ruce, jako kdyby ji pálily. “Můžeš jít dolů sám?” Její hlas zněl cize a hrubě. “Ano. Budu za tebou. Pokud si opravdu myslíš, že strom může pomoci. ” “No, brzy zjistíme, jestli to, co si myslím něco znamená.” Stevie Rae se k němu obrátila zády a zamířila ke schodům. “Aha,” řekla, aniž by se na něj podívala, “děkuji ti, žes mě zachránil. Znovu. Tentokrát, tentokrát jsi nemusel. “Její slova byla váhavá, jako kdyby měla potíže s výběrem přesně toho, co mu chtěla říct. “Říkal, že mě nezabije.” “Existují věci horší než smrt,” řekl Rephaim. “Co Temnota může chtít od někoho, kdo chodí se světlem a může změnit duše?” “A co ty? Co chce Temnota od tebe? “Zeptala se, stále ještě se na něj nedívala, když došli do spodního patra starého zámku, ale zpomalila, aby s ní mohl držet krok. “Ode mne si nic nevzal. Prostě mne naplňoval bolestí a pak tu bolest pil, smíšenou s mou krví.” Došli ke dveřím, Stevie Rae se odmlčela a dívala se na něj. “Protože Temnota se živí bolestí a Světlo láskou.” Její slova v něm zapnuly mentální spínač, a začal jí studovat blíže. Ano, věděl, že získala kousek z něho. “Jakou cenu chtělo

Světlo, aby mě zachránilo?” Stevie Rae už nebyla schopná podívat se mu znova do očí, což mu přišlo divné, jakoby mu tajila některé odpovědi, ale nakonec řekla, hlasem, který zněl téměř rozzlobený, “Můžeš mi říct o všem, co od tebe býk chtěl, když z tebe pil, a stál nad tebou, a v podstatě tě obtěžoval? ” “Ne,” odpověděl bez váhání Rephaim. “Ale ten druhý býk-” “Ne,” zopakovala Stevie Rae. “Nechci o tom mluvit, ne. Takže pojďme zapomenout a jít odsud. No, a doufejme, že tě mohu zbavit té bolesti, kterou ti předala Temnota. ” Rephaim šel s ní ven na ledový trávník, který byl zchátralý a smutný, zlomený odrazem jeho opulentní minulosti. Jak Rephaim následoval Stevie Rae, pohybujíc se pomalu,aby se vyhnul té hrozné bolesti, která ho dělala slabým, stále přemýšlel, co chtělo Světlo od Stevie Rae. Je jasné, že to bylo něco skličujícího, něco, o čem se Stevie Rae bála mluvit. Pořád se na ni díval, když si myslel, že si ho nevšimne. Objevila se úplně zdravá a dostala se z potyčky s Temnotou. Vlastně, vypadala silná a v celku a naprosto normální. Ale on si byl až příliš vědom, že ho může snadno klamat. Něco bylo špatně-nebo přinejmenším, ten dluh, který zaplatila Světlu byl nepříjemný. Rephaim byl tak zaneprázdněný jak se snažil být nenápadný, že skoro vběhl do stromu, vedle kterého zastavila. Podívala se na něj a zavrtěla hlavou. “Nejsi blázen. Cítíš se mizerně a záludně, tak na mě zíráš. Jsem v pohodě. Ježíši, jsi horší než moje máma. ” “Mluvila jsi s ní?” Stevie Rae se zamračila “Já jsem zrovna měla spoustu volného času, posledních pár dní. Takže, ne, nemluvila jsem s mojí mámou. ” “To bys měla.”

“Nebudu mluvit o mé mámě právě teď.” “Jak si přeješ.” “A nemusíš se mnou mluvit tímhle tónem.” “Jakým tónem?” Místo odpovědi mu řekla: “Jen se posaď a buď pro změnu zticha a nech mě přemýšlet o tom, jak ti můžu pomoci.” Stevie Rae se posadila, se zkříženýma nohama, zády proti starým cedrům, které plakaly led a všude kolem nich bylo rozeseto voňavé jehličí. Když se stále nepohnul, udělala netrpělivý zvuk a pokynula mu na prostor před ní. “Posaď se,” přikázala. Seděl. “A teď?” Zeptal se. “No, dej mi minutku. Nejsem si jistá, jak to reálně udělat. ” Díval se jak si točí jednu z blond kadeří kolem prstu a svrašťuje čelo, a pak řekl, “Pomohlo by přemýšlet o tom, co se stalo, když jsi zakopla, a ten mladík co tu byl, se mi chtěl postavit? “Dallas takový není, myslel si, že na mě chceš zaútočit.” “Ještě, že jsem nechtěl.” “A proč?” I přes bolest v jeho těle ho její otázka pobavila. Věděla velmi dobře, že ten maličký pro něj nebyl žádnou hrozbou, dokonce i v jeho oslabeném stavu. Kdyby Rephaim zaútočil, i na kohokoliv jiného, nějaká mládež ho nemohla zastavit. Přesto, že chlapec byl označen červeným půlměsícem, který znamenal, že byl jeden z jejích lidí a Stevie Rae by neudělal nic, co by nechtěla. Takže Rephaim sklonil hlavu v souhlasu, a řekl jen: “Protože by to bylo nepříjemné, kdybych se musel bránit sám.” Stevie Rae se zakřivily rty v náznaku úsměvu. “Dallas mě opravdu před tebou chránil.” “Nepotřebuješ ho.” Rephaim mluvil bez přemýšlení. Stevie Rae

se s ním setkala pohledem a držela. Přál si, aby mohl číst její projevy snadněji. Myslel si, že vidí překvapení v jejích očích, a možná slabý záblesk naděje, ale také viděl strach, tím si byl jistý. Strach z něj? Ne, ona už ukázala, že se ho nebojí. Takže strach musel být uvnitř, na něco, co nebyla jeho vina, že ho spustil. Nevěděl, co jiného říct, dodal: “Jak jsi řekla, nemohl jsem pláchnout. A rozhodně pro tebe nejsem žádná hrozba. ” Stevie Rae několikrát zamrkala, jako by odháněla příliš mnoho myšlenek, a pak pokrčila rameny a řekla: “Jo, dobře, já jsem měla sakra času přesvědčit všechny ve Škole noci, že to byla jen podivná shoda náhod, že jsi spadl z nebe zároveň s projevem Temnoty, a že jsi na mě neútočil. Vědí, že jsou krakouni ještě v Tulse a dělalo mi problémy dostat se pryč ze školy sama. ” “Měl bych odejít.” Cítil se prázdný. “Kam bys šel?” “Na východ,” řekl bez váhání. “Východ? Myslíš jako celou cestu na východ do Benátek? Rephaime, tvůj táta není ve svém těle. Nemůžeš mu pomoci tím, že tam půjdeš. Myslím si, že mu víc pomůže, když zůstaneš tady a budeš pracovat se mnou, abychom přivedli oba, Zoey a jeho zpátky. ” “Nechceš, abych odešel?” Stevie Rae se podívala dolů, jako kdyby studovala zemi na které seděli. “Pro upíra je těžké, když jsou osoby spojené otiskem moc daleko.” “Já nejsem člověk.” “Jo, ale to stejně nezabránilo otisku, takže je jasné, že pravidla stále platí, pro tebe i pro mě.” “Tak já zůstanu, dokud mi neřekneš, abych odešel.” Zavřela oči, jako by jí ta slova ublížila, a on se musel ovládnout, aby se uklidnil a nedotknul se jí.

Dotknout se jí? Chci se jí dotknout? Zkřížil ruce na prsou ve fyzickém popírání šokující myšlenky. “Země,” řekl a jeho hlas zněl příliš hlasitě v tichu, které bylo mezi nimi. Podívala se na něj s otázkou v očích. “Řekla jsi to u červených mláďat. A když si chtěla utéct ze slunce na té střeše. Také jsi to říkala při zavírání tunelu v opatství. Nemůžeš to prostě říct i teď a hotovo? ” Její jemné modré oči se rozšířily. “Máš pravdu! Proč to dělám tak těžké? Ztrácím spoustu času na ostatní věci. Není žádný důvod, proč bych to nezkusila. ” Natáhla ruce, dlaněmi vzhůru. “Tady, chyť se.” Bylo to pro něj příliš snadné, rozvinout paže a stisknout dlaněmi k ní. Podíval se dolů na své sepjaté ruce, a náhle si uvědomil, že kromě Stevie Rae, by se člověka nikdy nedotkl, kromě násilných úmyslů. Přesto to teď udělal a pohladil ji znovu-jemně-klidně. Její kůže bylá jiná oproti jeho. Byla teplá. A měkká. Její slova k němu přicházela, a to, co říkala se v něm pohybovalo, jakoby nikdy nic předtím neexistovalo. “Země, mám pro tebe velkou prosbu. Rephaim je pro mě speciální. Má bolesti a má potíže s tím, aby si ulevil. Země, půjč mi svou sílu, abych mohla zachránit sebe a ty, na kterých mi záleží. Tentokrát žádám o zapůjčení síly na záchranu Rephaima. Je to správné. ” Odmlčela se a vzhlédla k němu. Jejich oči se střetly, když zopakovala slova. “Víš, on je zraněn kvůli mně. Uzdrav ho. Prosím. ” Zem pod nimi se chvěla. Rephaimovi připadalo divné, jak se Stevie Rae třásla a lapala po dechu. Začal jí tahat pryč, nevěděl co se děje, ale držela pevně jeho ruce a řekla: “Ne! Nech toho. To je v pořádku. “

Pak do jeho dlaně proudilo teplo. Na okamžik mu to připomnělo pocit, kdy se mu vlévá do žil nesmrtelná krev jeho otce a léčí jeho zranění. Ale mezi tím byl zásadní rozdíl, mezi dotekem Temnoty a země. Teď to bylo jako letní vánek, nenásilné. To byl balzám pro jeho tělo. Když se zemské teplo dostalo až na záda-to syrové, nezhojené místo, kde mu rostla křídla-se začalo celit a bolest se odpařovala. A po celou dobu léčení byl vzduch kolem Rephaima opojný, uklidňující, jako vůně cedrového jehličí a sladkost letní trávy. “Začni myslet na to,jak posíláš energii zpět do země.” Stevie Rae hlas byl jemný, ale neústupný. Chtěl otevřít oči a nechat volné ruce, ale držela ho pevně a řekla: “Ne, měj oči zavřené. Zůstaň tak jak jsi, ale představ si moc ze země jako zářící zelené světlo, které přichází ze země pod tebou, přes mé tělo a ruce, na tebe. Až ucítíš, že splnilo svou práci, představuj si, jak se zase vlévá zpátky do země.” Rephaim nechal oči zavřené, ale zeptal se: “Proč? Proč ho nechat jít? ” Slyšel úsměv v hlase. “Protože není tvoje, hlupáku. Nemůžeš vlastnit tuhle moc. Patří k zemi. Můžeš si ji pouze půjčit, a pak poslat zpět a poděkovat. ” Rephaim skoro řekl, že je to směšné, že když jste dostali moc, nemusíte jí odevzdávat. Nechat si to a používat to, a vlastnit ji. Málem to řekl, ale nemohl. Bylo to špatně. Takže místo toho dělal to, co opravdu cítil. Představil si energii, která ho naplnila jako žhnoucí zelený paprsek světla, a představil si ji jak mu stéká po páteři a zpět do země, ze které to přišlo. A neustále opakoval “děkuji ti.” Pak byl zase sám sebou. Posezení pod velkým cedrem na vlhké, chladné zemi, držíc Stevie Rae ruce. Rephaim otevřel oči. “Je to lepší?” Zeptala se.

“Ano. Mnohem lepší. “Rephaim povolil stisk rukou, a tentokrát se odtáhla. “Opravdu? Myslím, že jsem cítila zemi, a že to šlo přes mě do tebe a zdálo se, že to cítíš.” Naklonila hlavu, studovala ho. “Vypadáš lépe. Už ve tvých očích nevidím žádnou bolest. ” Vstal, aby jí to dokázal, rozevřel náruč a rozvinul obrovská křídla. “Podívej! Zvládnu to bez bolesti. ” Seděla na zemi a zírala na něj, širokýma očima. Pohled na její obličej byl tak zvláštní, že dal automaticky ruce dolů a složil křídla na zádech. “Co je?” Zeptal se. “Co se děje?” “I já bych zapomněla, že jsi letěl do parku. No, a z parku taky.” Udělala zvuk, který mohl být smích, kdyby nezněl tak zamlkle. “To je hloupost, ne? Jak bych mohla něco takového zapomenout? ” “Předpokládám, že jsi si zvykla vídat mě se zlomeným křídlem,” řekl a snažil se pochopit, proč najednou vypadá tak odtažitě. “Co uzdravilo tvoje křídlo?” “Země,” řekl. “Ne, teď ne. Teď nebylo zlomené, když jsme přijeli sem. Bolest, kterou jsi byl naplněn s tím neměla nic společného. ” “Ne, ne. Byl jsem zdravý od včerejšího večera. Ta bolest byla způsobena zbytky Temnoty a to, co udělala s mým tělem.” “Tak jak se tvoje křídla a ruce včera v noci uzdravila?” Rephaim nechtěl odpovědět. Jak na něj zírala těma širokýma, obviňujícíma očima, cítil se jako lhář, říct jí, že to byl zázrak, který vyvolala jeho nesmrtelná krev. Ale nemohl jí lhát. Nechtěl jí lhát. “Volal jsem o pomoc přes krev mého otce. Musel jsem. Slyšel jsem tě křičet mé jméno. ” Zamrkala, a on v jejím pohledu viděl uvědomění . “Ale býk říkal, že jsi byl naplněn jeho sílou, a ne tvého táty.”

Rephaim přikývl. “Věděl jsem, že to bylo jiné. Nevěděl jsem proč. Nedokázal jsem pochopit, že jsem dostával moc přímo od samotné Temnoty. ” “Takže tě Temnota uzdravila.” “Ano, a pak mě uzdravila země ze zranění, které ve mně Temnota zanechala.” “Dobře, dobře, dobře.” Náhle vstala a oprášila si džíny. “Ty jsi teď lepší, a já musím jít. Jak jsem řekla, je to pro mě těžké se teď dostat pryč, Škola noci je celá vyděšená kvůli výskytu krakounů ve městě. ” Začala chodit rychle kolem něj, a on natáhl ruku, aby ji chytil za zápěstí. Stevie Rae sebou trhla. Rephaimova ruka klesla okamžitě na jeho stranu a udělal od ní krok pryč. Dívali se na sebe. “Musím jít,” opakovala. “Vrátíš se?” “Musím! Slíbila jsem to! “Křičela na něj, a on se cítil, jako by dostal facku. “Propouštím tě od tvých slibů!” Křičel na ni, rozčilený, že tohle malé mládě by v něm mohlo způsobit takový zmatek. Její oči byly podezřele jasné, když řekla: “Není to tebou, že jsem něco slíbila, takže mě nemůžeš propustit.” Pak se přehnala kolem něj, s otočenou hlavou, aby neviděl její tvář. “Nevracej se, protože musíš. Vrať se jen proto, že chceš, “křikl za ní. Stevie Rae nezastavila a nepodívala se na něj. Prostě odešla. Rephaim tam stál dlouho. Když dozněl zvuk jejího vozu, konečně se pohnul. S výkřikem frustrace, běžel a pak se vrhl na noční oblohu, studený vítr unášel jeho obrovská křídla nahoru, až k teplejším proudům, které ho zvedly, držely ho, mohly ho odnést kamkoli .

Jen pryč! Vezmi mě odsud pryč! Krakoun se snesl na východ, pryč od směru kde zmizel vůz Stevie Rae, pryč od Tulsy a zmatku, který vstoupil do jeho života od chvíle, kdy vstoupila do jeho života ona. Pak zavřel svou mysl, aby cítil jen známou radost z nebe, a letěl.

11.)

Stark “Jo, poslouchám, Afrodito. Chceš, abych si vryl do paměti tu báseň.” Stark s ní mluvil prostřednictvím sluchátek v helikoptéře. Přál si, aby věděl, jak se vypínají. Nechtěl poslouchat to, co vypustí z úst, nechtěl mluvit s Afroditou ani s nikým jiným. Byl úplně posedlý tím opakovat si pořád v duchu znovu a znovu svou strategii, když se dostane z ostrova k Zoey. Stark se díval ven z okna vrtulníku a snažil se letmým pohledem přes tmu a mlhu poprvé zahlédnout ostrov Skye, kde se podle Duantii a celé Vysoké rady na příštích pět dní setká s jistou smrtí. “Ne tu báseň, idiote. Tu věštbu. Po nikom nemůžu chtít, aby si zapamatoval tu báseň. Metafory, přirovnání, narážky, symboliky … bla … bla … uff. Když přemýšlím o všech těchhle kecech, bolí mě z toho hlava. Ne, že by mě to proroctví nějak bralo, ale je to -bohužel-důležité. A Stevie Rae má v jedné věci pravdu. Musí se to číst, jako matoucí poetické mapy,” řekla Afrodita. “Souhlasím v tomhle s Afroditou a Stevie Rae,” řekl Darius. “Kramishiny prorocké básně už pomohly Zoey předtím. Tahle to může udělat také.” Stark odtrhl pohled od okna. “Jo, já vím.” Podíval se z Daria na Afroditu a pak jeho oči zabloudily k zdánlivě mrtvému tělu Zoey. Byla připoutaná k položenému lehátku, mezi nimi třemi. “Už našla Kalonu ve vodě. Teď se musí očistit ohněm. Vzduch jí musí pošeptat, co už duch ví a když udrží pravdu, bude volná.

Už znám tu zatracenou věc z paměti. Nezajímá mě, jestli je to báseň nebo proroctví. Jestli existuje šance, jak jí budu moct pomoct, udělám to pro Zoey.” Hlas pilota v sluchátkách přerušil jejich rozhovor. “Přistáváme. Pamatujte, že všechno, co pro vás můžu udělat, je vysadit vás tam. Zbytek je na vás. Jestli se Sgiach dozví, že jste udělali jen jeden krok na její ostrov, který nedovolila, zemřete.” “To už jsi nám řekl, ty tupče asi tucetkrát,” zamumlal Stark a nestaral se o to, že mu pilot přes rameno věnoval temný pohled. Pak vrtulník přistál a Darius mu pomohl odepnut Zoey pásy. Stark vystoupil. Darius a Afrodita mu opatrně podali Zoey a on si ji vzal do náruče, ve snaze jí tím ochránit před tou nejhorší zimou. Bičující vítr byl mokrý a opíral do masivního vrtulníku. Darius a Afrodita se k němu připojili a všichni spěchali od vrtulníku pryč. Pilot nepřeháněl. Nebyli na zemi ani minutu, když vrtulník vzlétnul. “Strašpytlové,” řekl Stark. “Jsou to jen jejich instinkty,” řekl Darius a rozhlédl se, jako by čekal, že na ně ze tmy vyskočí nějaký strašák. “No hovno. Tohle místo je super strašidelné,” řekla Afrodita a přisunula se blíž k Dariovi, který jí majetnicky objal kolem ramen. Stark se na něj zamračil. “Jste vy dva v pořádku? Neříkejte mi, že na vás dosedla upíří melancholie.” Darius si ho změřil od shora až dolů. Pak si s Afroditou vyměnili pohledy, než odpověděl. “Ty to necítíš?” “Cítím chlad a vlhko. Jsem naštvaný, že má Zoey potíže a já jí nejsem schopný pomoct a taky se cítím naštvaný, protože za hodinu, nebo nějak tak, svítá a můj jediný úkryt je v chatrči, o které mluvili upíři, která je třicet minut chůze zpátky cestou, kterou jsme přišli. Je některá z těchhle věcí ´to´, co čem

mluvíš?” “Ne,” odpověděla místo Daria Afrodita, ale válečník taky zavrtěl hlavou. “´To´ znamená, že Darius i já cítíme silnou touhu utéct. A mám na mysli zdrhnout. Teď.” “Chci odsud Afroditu vzít. Chci jí dostat z tohohle ostrova a už nikdy se sem nevrátit,” řekl Darius. “To je to, co mi říkají moje instinkty.” “A jaký máš z toho pocit ty?” zeptala se Afrodita Starka. “Nechceš Zoey odnést pryč z tohohle pekla?” “Ne.” “Myslím, že je to dobré znamení,” řekl Darius. “Varování, které přichází z jeho vlastnění je na téhle zemi nějak utlumeno.” “Nebo má Stark prostě jen příliš svalnatý mozek na to, aby mohl být varován,” řekla Afrodita. “Myslím pozitivně a prostě jen jdu dál. Nemám čas na strašidelné pocity,” řekl Stark. Stále nesl Zoey. Šel k dlouhému, úzkému mostu, který se táhl mezi výběžkem skotské pevniny a ostrovem. Byl osvětlen pochodněmi, které byly sotva vidět, díky husté směsi noci a mlhy. “Jdete dál? Nebo odsud s křikem utečete jako holky.” “Jdeme s tebou,” řekl Darius a došel ho v několika krocích. “Jo, a já jen řekla, že chci utéct. Neřekla jsem ani hovno o křiku. Nekřičím,” řekl Afrodita. Oba zněli docela vážně, ale Stark ještě nebyl ani do poloviny mostu, když slyšel, jak Afrodita šeptá něco Dariovi. Podíval se na ně. V tlumeném světle pochodní mohl vidět, jak bledí byli válečník a jeho věštkyně. Stark se odmlčel. “Nemusíte jít se mnou. Všichni, dokonce i Thanatos řekla, že není absolutně žádný způsob, jak by vás mohla Sgiach pustit na ostrov. I kdyby se všichni mýlili a vy byste mohli vstoupit, nemusíte to dělat. Musím zjistit, jak se dostat k Zoey. Sám.”

“Nebudeme moct být s tebou, až budeš na Onom světě,” řekl Darius. “Takže ti budeme krýt záda a není nic, co by nám v tom mohlo zabránit. Zoey by byla totálně naštvaná, kdyby se sem vrátila” -Afrodita ukázala na tělo Zoey- “a zjistila, že Darius a já jsme tě sakra nechali samotného. Víš jaká je, když se jedná o tu věc všichni za jednoho, jeden za všechny. Upíři sem nepustili celé stádo blbečků, což je něco, za co je nemůžu vinit, ale já a Darius jsme jejich povolení získali. Znovu. Takže jak říkáš, přestaňme plýtvat časem, který nemáme.” Mávla rukou do tmy před nimi. “No, takže já budu ignorovat to burácení černých vln pod námi a skutečnost, že jsem si zatraceně jistá, že se tenhle most chystá každou chvíli spadnout a shodit nás do vody, kde jsou mořské příšery, které nás maj stáhnout do strašidelných vln a pak nám vysát mozek.“ “To je opravdu to, co cítíš z tohohle místa?” zeptal se Stark a neúspěšně se snažil skrýt úsměv. “Jo, sakra, to je.” Stark se podíval na Daria, který souhlasně přikývl. Místo odpovědi totiž zatnul zuby a střílel pohledem dolů na ´strašidelné černé vlny´.” “Hm.” Stark se dokonce přestal snažit skrýt úsměv a zazubil se na Afroditu. “Jen voda a most. Sakra, proč se kvůli tomu tolik vzrušujete.” “Jdi,” řekla Afrodita. “Předtím, než zapomenu, že držíš Zoey a shodím tě z mostu. Potom bychom Darius a já odsud mohli utéct tam, odkud jsme přišli, ať s křikem, nebo bez.” Starkův úsměv trval ještě několik metrů. Pak z pobavení ze starověké kouzlo “musíš odejít” vystřízlivěl. Všechno, co mu k tomu stačilo, bylo nehybné tělo Zoey v jeho pažích. Nesměl se pošťuchovat s Afroditou. Musel se soustředit. Musím myslet na to, co se jim chystám říct a prosím, oh

prosím, Nyx, dovol mi být tím pravým. Řekni mi, co mě dostane na ten ostrov. Bez úsměvu a rozhodně šel Stark přes most, dokud se nezastavil u podloubí z étericky krásného bílého kamene. Světlo pochodně mu ukázalo žíly stříbra v tom, co si Stark myslel, že je kus vzácného mramoru. Svůdně se leskl. “Ach, tohle je na hovno, jak to svítí, sotva se na to jde dívat,” řekla Afrodita a odvrátila od podloubí oči. “A to mám obvykle jiskřivé věci ráda.” “Je v tom kouzlo,” řekl Darius drsným hlasem plným napětí. “Má nás to odradit.” “Odradit?” Afrodita se podívala na podloubí a pak se otřásla. Znovu se podívala pryč. “Zahnat je lepší slovo.” “Na tebe to ale nemá vliv. Je to tak?” zeptal se Darius Starka. Stark pokrčil rameny. “Je to působivé. A samozřejmě to vypadá draze, ale to neznamená, že se cítím nějak divně.” Posunul se k mramoru blíž a studoval podloubí. “Takže kde je zvonek nebo něco? Jak ji dáme o sobě vědět? “Je tam telefon, nebo na ně musíme nějak zakřičet?” “Ha Gaelic akiv?” Mužský hlas bez těla přicházel jakoby z podloubí. Jako by obýval ten kámen. Stark se zmateně podíval do tmy. “Takže potom to bude spíš v anglickém jazyce,” hlas pokračoval. “Vaše přítomnost tady je nežádoucí i to, že mě voláte.” “Musím vidět Sgiach. Je to otázka života a smrti,” řekl Stark. “Sgiach se nezabývá záležitostmi uze wain, i kdyby to byla otázka života a smrti.” Tentokrát hlas zazněl blíž a byl jasnější. Měl skoro skotský přízvuk, který zněl spíš jako vrčení. Byl pevný jako bota. “Co je to sakra wain?” zašeptala Afrodita. “Psss,” řekl jí Stark. Neznámému hlasu řekl: “Zoey není dítě. Je to velekněžka a potřebuje pomoc.”

Muž vystoupil ze stínu. Měl na sobě kilt barvy země, ale vypadal v něm tak, jako by spěchal na výlet na Vysočinu. Tenhle byl vyroben z více materiálů a nebyla to žádná atrapa. Tenhle upír měl tvídové sako a nabíranou košili. Jeho svalnatá hruď i paže byly holé. Měl na sobě jen tlustou koženou vestu a předloktí strážců. U pasu se mu lesknul jílec dýky. Měl vyholenou hlavu s výjimkou pruhu krátkých centimetrových vlasů u hlavy. Na jednom uchu se mu leskly dvě zlaté náušnice. Kolem jednoho zápěstí měl zlatý zatočený náčelnický náramek. V kontrastu s jeho svalnatým tělem, byla jeho tvář hluboce vrásčitá. Jeho nakrátko ostříhané vousy byly úplně bílé. Tetování na jeho tváři, byly grifinové. Jejich rozšířené drápy mu pokrývaly lícní kosti. Stark z něj měl dojem, že je to typ bojovníka, který projde ohněm a na druhé straně se objeví vítězný a nezraněný. “Tohle děvče je jen malé mládě, žádná velekněžka,” řekl. “Zoey není jako ostatní mláďata.” Stark mluvil rychle a se strachem v hlase. Tenhle chlap, který vypadal, jako by vyšel přímo ze starověkého světa, může zmizet stejně rychle, jako se tu zjevil. “Ještě před dvěma dny měla tetování dospělého upíra a nejen na tváři, i na zbytku jejího těla. Měla nadání pro všech pět prvků.” Upírovy oči, posuzovaly Starka. Na Zoey, Daria nebo Afroditu se ani nepodíval. “Ale dnes vidím jen mládě v bezvědomí.” “Její duše byla zničena v boji padlým nesmrtelným. Když se to stalo, její tetování zmizela.” “Pak zemře.” Upír zvedl ruku v odmítavém gestu a začal se obracet pryč. “Ne!” zařval Stark a vykročil dopředu. “Stad anis!” přikázal bojovník a rychlostí jako z Onoho světa se upír prudce otočil a přiskočil zpět. Přistál přímo v podloubí a blokoval Starkovi cestu. “Jsi stupidní nebo bláznivý, člověče?

Nemáš povolení od Sgiach vstoupit na ostrov žen. Když to zkusíš, tvůj život skončí, ano, pak už nebudeš moct udělat žádnou chybu.” Stark byl jen palec od upíra. Ani se nepohnul a podíval se mu do očí. “Nejsem hloupý ani blázen. Jsem bojovník Zoey a když si myslím, že ji lépe ochráním tím, že bude na ostrově, pak je to právo mé velekněžky vstoupit na ostrov Sgiach.” “Byl jsi špatně informován, bojovníku,” řekl klidnějším hlasem, ale stále pevným hlasem upír. “Sgiach a její ostrov je mimo svět a tím i mimo pravidla Vysoké rady. Nejsem žádný syn Erebův a i tak sloužím mé královně. Moje královna není v Itálii. Válečníku, tvoje zraněná velekněžka nemá právo vstoupit na tento ostrov. Nemá právo vůbec tady být.” Náhle se Stark obrátil k Dariovi. “Vezmi Zoey.” Darius si od něj Zoey vzal a pak šel Stark znovu čelit upírovi. Zvedl ruku dlaní ven. Upír ho zvědavě pozoroval. Stark se řízl do zápěstí. “Nežádám vstoupit jako syn Erebův, ani jako válečník a už vůbec ne z příkazu vysoké rady. Jejich pravidla pro mě znamenají hovno. Sakra já tě nežádám, abych směl vstoupit! Díky právu, které jsem zdědil mou krví, jsem oprávněn vidět Sgich. Musím jí něco říct.” Upír nespustil ze Starka svůj pohled. Jeho nosní dírky se rozšířily, když zavětřil. “Jaké je tvé jméno?” “Dnes mi říkají Stark, ale myslím, že ty se ptáš na jméno, kterým mi říkali, než jsem byl označen, MacUallis.” “Počkej tady, Mac Uallisi.” Upír zmizel do noci. Stark si otřel krvácející ruku do džínsů a vzal si od Daria Zoey zpět. “Nehodlám ji nechat zemřít.” Zhluboka se nadechl, zavřel oči a chystal se projít podloubím a jít za upírem. Spoléhal na krev svých předků, že ho ochrání. Darius ho chytil za paži a odvedl ho od prahu. “Myslím, že ten upír to myslel tak, abys tady počkal, že se vrátí.”

Stark mlčel a podíval se z Daria na Afroditu, která na něj obrátila oči v sloup a řekla: “Víš, v tomhle životě by ses vážně měl naučit trochu trpělivosti a ´sledování´ by mohlo počkat. Sakra, počkej tady pár minut. Ten barbarský válečník ti řekl, abys tady počkal, ne abys šel pryč. Znělo to tak,že se vrátí.” Stark zamručel a udělal půl kroku zpátky od středu oblouku. Přešel naproti vnější straně a posunul si Zoey tak, aby to bylo pohodlnější. “Dobře. Počkám. Ale nebudu čekat dlouho. Buď mě na tomhle zatraceným ostrově nechají, nebo ne. Buď dostanu to, co chci nebo si to vezmu sám.” “Ten člověk mluví moudře.” Ženský hlas vyšel z temnoty ostrova. “Musíš se naučit trpělivosti, mladý válečníku.” Stark se narovnal, aby mohl tomu, co vyjde čelit. “Mám pouze pět dní na to, ji zachránit. Jinak zemře. Nemám čas se zrovna teď učit trpělivosti.” Žena se zasmála a Starkovy se z toho postavily na ruce chloupky. “Impulzivní, arogantní a drzý,” řekla. “Připomínáš mi Seorase před pár několika stoletími.” “Jo, ale to jsem nebyl takhle mladý,” odpověděl hlas upířího válečníka. Stark bojoval proti tomu, aby na ně zakřičel, ať vyjdou ze tmy a ukážou mu své obličeje, když se mu najednou zdálo, že se na ostrově z tmy zhmotnili přímo před ním, na straně oblouku. Ten první upír tam byl taky, ale Stark se na něj sotva podíval. Celou jeho pozornost zaujala žena. Byla vysoká. Měla široká svalnatá ramena, ale přesto vypadala žensky. Na koutcích očí měla linky. Její oči byly velké a krásné. Měly úžasný odstín zlata se zelenou směsicí. Barvou připomínaly kus jantaru, který jí visel na řetízku kolem krku. Až na jeden skořicově červený pruh byly její vlasy úplně bílé a sahaly ji až do poloviny pasu. Ona ale nevypadala staře. Nevypadala ale ani mladě. Pak to Starkovi došlo. Připomínala

mu Kalonu. Byl nesmrtelný a starověký zároveň. Její tetování byla neuvěřitelná. Meče s důmyslně vyřezávanými rukojetěmi, které rámovali její silný a smyslný obličej. Uvědomil si, že zatímco na ní zíral, nikdo nic neřekl. Stark si odkašlal a přitiskl si Zoey k sobě ještě blíž. Pak se jí uctivě uklonil. “Je mi ctí tě poznat, Sgiach.” “Proč bych ti měla umožnit zůstat na mém ostrově?” zeptala se bez úvodu. Stark se zhluboka nadechl a zvedl hlavu. Setkal se s pohledem Sgiach a jejího válečníka. “Je to moje právo. Mám ho díky své krvi. Jsem MacUallis. To znamená, že jsem součástí vašeho klanu.” “Ne jejího, chlapče. Mého,” řekl mu upír a rty se mu zkřivily v úsměvu, který byl daleko víc nebezpečný než příjemný. Stark přesunul svou pozornost k válečníkovi. “Tvého? Jsem součástí tvého klanu?” řekl hloupě. “Vzpomínám si, že jsi byl chytřejší, když jsi byl mladý,” řekla Sgiach válečníkovi. “Ano,” odfrkl si upír. “Mladý nebo ne, měl jsem víc rozumu než on.” “Jsem dost chytrý na to, abych věděl, že historie mé krve mi dává právo na to být na tomhle ostrově a kravatu na vás oba,” řekl Stark. “Sotva jsi vyrostl z plenek, chlapče,” řekl sarkasticky válečník. “Měl by sis spíš hrát nějaké školní hry. Na tomhle ostrově nejsou žádní tobě podobní.” Místo toho, aby to Starka vytočilo, tyhle slova v jeho mysli vyvolaly vzpomínku na poznámku Damiena. “To je důvod, proč mám právo vstoupit na ostrov,” řekl Stark. “Vím hovno, co to znamená být válečník a jak zachránit Zoey, ale můžu vám říct, že ona je víc než jen velekněžka. Předtím, než se její duše

rozbila, měnila se v něco, co do té doby upíři nikdy neviděli.” Myšlenky k němu přicházely a jak mluvil, viděl překvapení v obličeji Sgiach, jak jí pomalu do sebe zapadaly všechny kousky skládačky. “Zoey ovládala všechny prvky. Já jsem její bojovník, její válečník a ona je moje Ace. Jsem zde, abych se dozvěděl, jak zachránit svou Ace. Není to to, o co tady jde? Neškolíš bojovníky, jak chránit jejich Aces?” “Přestali ke mně chodit,” řekla Sguiach. Stark si pomyslel, že v jejím hlase zaslechl smutek. Ale válečník se přesunul trochu blíž ke své královně, jako by byl naladěn na její potřeby. Nade vší pochybnost Stark věděl, že našel odpovědi na své otázky. Poslal bohyni tiché “Děkuji ti.”. “Ne, nepřestali k tobě chodit. Jsem tady,” řekl Stark staré královně. “Jsem bojovník. Jsem z krve MacUallisů. Žádám tě o pomoc, abych mohl ochránit svou Ace. Prosím, Sgiach, nech mě vstoupit na tvůj ostrov. Nauč mě, jak udržet svou královnu naživu.” Sgiach zaváhala jen na tak dlouho, aby se podívala na svého válečníka. Pak zvedla ruku a řekla: Fáilte gu aint Eilean nan Sgiach … Vítej na ostrově Sgiach. Můžeš vstoupit na můj ostrov.!“ “Vaše Veličenstvo.” Dariusův hlas zněl, že se nenechá jen tak odbít. Válečník klesl na jedno koleno před podloubí. Afrodita stála kousek za ním. “Můžeš promluvit, válečníku,” řekla Sgiach. “Nejsem z krve tvého klanu, ale i já chráním svou Ace. Proto tě žádám o vstup na tvůj ostrov stejně jako Stark. I když nejsem, co se týče boje žádný nováček, věřím, že zde naleznu mnoho věcí, kterým bych se mohl naučit. Také chci stát po boku mému bratru válečníkovi Starkovi, v jeho snaze zachránit život Zoey.” “Ta žena je člověk, není to velekněžka. Jak bys s ní mohl být

svázán přísahou?” zeptal se upíří válečník. “Omlouvám se, asi jsem přeslechla vaše jméno. Bylo to Shawnus?” Afrodita přistoupila k Dariovu boku a položila mu ruku na rameno. “Jsem Seoras, copak jsi hluchá?” řekl válečník a pronesl ta slova pomalu. Stark byl překvapený, že vidí na jeho rtech úsměv, jako reakci na jízlivý tón Afrodity. “Dobře, Seoras.” Napodobila jeho přízvuk s děsivou přesností. “Nejsem člověk. Byla jsem mládě, které mělo vize Pak už jsem nebyla mládě. A i když mě odmláďatovali, Nyx, z důvodů, které jsem ještě tak docela nepochopila, se rozhodla nechat mi moje vize. Takže teď jsem Věštkyně bohyně. Doufám, že spolu se stresem a neskutečnou bolestí očí, kterou po vizích mám, to znamená, že jsem stejně dobrá jako vaše královna.” Afrodita se odmlčela a podívala se na Sgiach, která na ní zvedla obočí. Vrhla na ní vražedný pohled, který jak si myslel Stark, si zasloužila. “Mimochodem, Dariova přísaha mě je platná. Takže to znamená, že pokud uznáváte své zákony, a to doufám, že ano, protože obraznost mi dělá vážně potíže, jsem svým způsobem taky Ace. To znamená, že Darius je v souladu s vašimi válečníky s nějakou krevní spojitostí nebo i bez ní.” Stark si myslel, že slyší jak si Seoras mumlá: “Arogantní fakan.”, zároveň však Sgiach zašeptala “Zajímavé.” “Fáilte gu aint Eilean nan Sgiach, věštkyně a její válečníku.” řekla Sgiach. Bez jakékoliv další diskuze Stark, nesoucí Zoey, následovaný Dariem a Afroditou, prošel pod mramorovým podloubím a vstoupil na ostrov žen.

Stark Seoras je vedl k černému Range Roveru, který byl zaparkovaný za rohem od oblouku. Stark zastavil vedle vozidla. Musel mít ve tváři velké překvapení, protože se Válečník smál a řekl: „ Čekal

jsi, že pojedeme na poníkovi?“ „Já o něm nic nevím, ale já jo,“ řekla Afrodita, která se škrábala na zadní sedadlo vedle Daria. „A pro jednou jsem vážně ráda, že to tak není.“ Seoras otevřel přední dveře spolujezdce a Stark nasedl, držící jemně Zoey. Válečník začal řídit ještě předtím, než Stark zjistil, že s ním Sgiach není. „Hej, kde je tvoje královna?“zeptal se Stark. „Sgiach nepotřebuje motor, aby cestovala na jejím ostrově.“ Stark se snažil jak odpovědět, když najednou Afrodita promluvila. „Co k sakru znamená?“ „Znamená to, že Schiachiina přízeň není nekonečná. Její přízeň je v tomto ostrově. Ona tady velí všem a všemu. „No u svatejch hoven! Ty říkáš, že se může přemisťovat jako ve Star Treku? Ne přece není možné…“ řekla Afrodita. Stark začal uvažovat o nějakém podivínském vtipu. Jenže starý Válečník byl zcela nezčeřený Afroditinou odpovědí. Jednoduše pokrčil rameny a řekl: „Aye, to bude dobré, vysvětlí se to.“ „Ty znáš Star Trek?“ vyšlo ze Starkovy pusy dřív, než jeho mozek stačil myslet. Válečník znovu pokrčil rameny. „Máme satelit.“ „A Internet?“ zeptala se Afrodita s nadějí v hlase. „Internet také,“ prohlásil Seoras s vážnou tváří. „Takže jste v kontaktu s vnějším světem,“ řekl Stark. Seoras se na něj podíval. „Ano, když to slouží ke královniným účelům.“ „Já se nedivím. Je to královna. Má určitě ráda nakupování přes Internet,“ řekla Afrodita. „Je to královna. Chce být informována, co se děje ve světě a tak,“ řekl Válečník takovým tónem, že se nikdo neopovážil říct

jakoukoli další otázku. Jeli mlčky, dokud si Stark nezačal dělat starosti s osvětlením na východní straně oblohy. Jen on dokázal říct Seorasovi, co by se stalo, kdyby nebyl uvnitř za svítání, když Válečník ukázal na severo-západ na úzkou cestu. „Craobh-posvátný háj. Hrad je těsně u břehu.“ Stark byl uchvácen. Díval se na znetvořené kmeny stromů, které musí být zdánlivě vysoké, protože vrhaly na oceán zelený stín. Jen zahlédl, co se skrývá uvnitř háje-vrstvy mechu a stínu, a spousta mramoru, který vytvářel podivuhodný oblouk. , který vrhal skvrny slabého světla. A pak tam byly dva stromy srostlé do jednoho-vypadaly jako maják. Větve byly podivné spojeny, na nich byly pruhy jasné barevné tkaniny a všechno tohle vytvářelo zajímavý kontrast ke stáří stromu. Čím déle se na ten strom Stark díval, měl pocit, že ho cítí. „Nikdy jsem neviděl takový strom. Proč je na něj navázána ta tkanina?“ zeptal se. Segoras zabrzdil, zastavil se uprostřed silnice. „To je hloh srostlej s jeřábem. Uzlovej strom.“ Když mu to vysvětlil, hodil po něm Stark frustrovaný pohled. „Uzlový strom?“ „Vzdělání ti bohužel chybí, chlapče. Ach, Thon je strom přání. Každý pás tkaniny představuje jedno přání. Třeba od rodičů, kteří chtěj, aby se jim uzdravilo děcko: Nebo vod přátel na památku těch, co vodešli do příštího světa. Ale nejčastěji to jsou přání milenců, aby se jejich životy svázaly a měli štěstí. Ty stromy pěstuje dobrej národ, skrz jejich kořeny dem k nám posílá štěstí.“ „Dobrý lidi?“ Stark vypadal podrážděně. „Pohádkovými vílami. Tomu, když se dva lidi berou, se tady říká uvázat uzel.“

„To je romantické,“vzdychla Afrodita, čistě bez sarkasmu. “Ano,madam , jestli je to skutečně romantické, tak to musí pocházet ze Skotska,” řekl Bojovník a popojel autem dál od stromu, přičemž za chvíli zastavil. Rozrušený myšlenkami o Zoey, Stark nezaregistroval hrad dokud Seoras znovu nezastavil. Podíval se nahoru a jeho pohled vyplnil požár světla odrážející se na vodě. Hrad stál několik set mil od hlavní silnice, vedla k němu jediná cesta, kamenný most nad bažinatých polích. Pochodně, stejné jako ty, které lemovaly hlavní cestu vytvářeli i chodník do hradu. A mezi nimi byly kůly, na každém z nich hlava, ústa v grimase, oči chyběly, ty věci vypadaly jakoby se hýbaly a Stark si uvědomil, že ten dojem způsobily jen dlouhé vlasy které vlály v studeném vánku a spolu s tvářemi působily jako duchové. “Fuj, to je hnus,” zašeptala Afrodita ze zadního sedadla. “Ta, která stíná hlavy,” řekl Darius klidně a uctivě. “Jo, to je Sgiach,” bylo všechno co dodal Seoras, ale jeho ústa se skřivili v úsměvu odrážející hrdost v jeho hlase. Stark nic neříkal. Namísto toho pozorně sledoval cestu. Pevnost Sgiach stála na samotném okraji útesu, který předtím přehlédl. Hrad byl postaven ze šedého kamene, kolem něj byl nízký, hnědý plot a jediný vchod vypadal jako most vedoucí přímo k velkým dubovým dveřím. Jakmile vystoupil z auta, něco zaslechl. Nic však neviděl, ale když lépe zaostřil zrak, jasně uviděl tvar silného, černého býka s obrazem bohyně. Nebo možná královny, namalované na jeho svalnatém těle. Pak se brána hradu otevřela, a Bojovníci, muži i ženy vyšly ze vnitř, prošli přes most a kráčeli rovnou ke skupince. Stark udělal automaticky krok zpět když se Darius postavil před něj v ochranné pozici.“Nevytahujte zbraně, nikdo neútočí,” řekl Seoras snažící se uklidnit situaci zdvihnutím ruce. “Přejí si jen ukázat náležitou úctu tvé královně.”

Bojovníci, oblečení stejně jako Seoras bez ohledu na pohlaví, se pohybovaly rychle, a bez znaku agresivity k Starkovi. Přicházely postupně za sebou ve dvojicích přičemž jedna dvojice nesla mezi sebou kožené nosítka. Když tam Stark jen tak nehybně stál, Seoras přišel k němu a roztáhl ruce. Neměl v plánu nechat Zoey odejít, nemyslel si, že by to mohl zvládnout. Tehdy uviděl něco zlatého, krouticí se na Seorasovom předloktí. Bylo to něco, co se ho dotklo hluboko v jeho nitru. S překvapením zjistil, že Seorasovi již důvěřuje, a tak, jak se stal Zoeyným bojovníkem, věděl, že se jí nevzdává, ale sdílí její místo. Seoras se otočil a opatrně zvedl Zoey a položil ji na nosítka. Bojovníci, šest na každé straně se s respektem uklonili. Vůdce Válečníků, vysoká, rudovlasá žena, která stála vpředu, řekla Starkovi: “Bojovníku, moje místo je tvoje.” Stark se instinktivně pohnul dopředu, aby zaujal její místo v čele skupiny. Seoras kráčel před nimi. Stark a ostatní Bojovníci ho následovali, nesa Zoey jako padlou královnu do paláce Sgiach.

Stark Interiér hradu byl velkým překvapením, zvláště poté, hrozné “dekoraci” co viděli venku. Stark očekával, že to bude válečnický hrad, něco na sparťanský styl se zbraněmi, kobkami namísto pokojů a podobně. To co viděl, ho překvapilo. Vnitřek hradu byl nádherný. Podlaha byla vyrobena z matného bílého mramoru a její spáry byly vyplněny stříbrem. Kamenné stěny byly pokryty tapisériemi které líčili vše z ostrova, dost scén na bitevním poli, které byly stejně krásné jako byly krvavé..Skupinka kráčela dále po dlouhé chodbě až přišli k dvojímu kamennému schodišti.Seoras jej zastavil mávnutím ruky. “Nemůžeš být ochráncem své Ace dokud neuděláš jedno rozhodnutí. Takže musíš se rozhodnout, chlapče. Chceš, abychom na chvíli uložili tvou královnu a využili nějaký čas na

přípravu a odpočinek nebo začneme hned s tvým hledáním?.” Stark neváhal. “Nemám čas na odpočinek, a připravovat jsem se začal ode dne, kdy mě Zoey akceptovala jako svého bojovníka. Moje rozhodnutí je, začít výpravu, kterou mám, hned!” Seoras mírně přikývl. “Dobře, pak půjdeme hned do pokoje Fianna Foil.” Bojovník se otočil, zanechali schodiště za sebou a vykročil po hlavní chodbě. Hned za ním Stark a ostatní nesli Zoey s sebou. Na Starkovo úplné podráždění, Afrodita zrychlila krok, dokud nebyla při nich a zeptala se, “Takže, Seorasi, co přesně si myslel tím, že Stark musí něco hledat?” Seoras se na ni podíval přes rameno a řekl, “Copak koktám, ženská? Vyrazí na výpravu, co na tom chceš herdek vysvětlovat?” Afrodita si odfrkla. “Buď už konečně zticha,” zašeptal jí Stark. Jako obvykle, Afrodita ho ignorovala. “Ano, rozumím tomu slovu, jen si nejsem jistá jeho významem pro Starka.” Seoras došel k obrovským dvojitým dveřím. Stark si pomyslel, že vypadají jako by na jejich otevření byla zapotřebí celá armáda, ale Bojovník jen zastavil a řekl, “Tvůj Strážce si táže povolení, aby mohl vejít, moje Ace.” Dveře se samy otevřely a Seoras s ostatními vešli do té nejúžasnější místnosti, jakou Stark kdy viděl. Sgiach seděla na trůně z bílého mramoru, který byl umístěn na trojnásobným pódiu uprostřed masivní místnosti. Trůn byl neuvěřitelný, z vrchu k bokům na něm byly vytesány složité uzly, které vypadaly jako by znázorňovaly příběh, nebo líčili scény. Za trůnem bylo velké barevné okno a venku už začalo svítat. Světlo dopadalo do místnosti a Stark se odtáhl dál, do stínu, aby ho nezasáhly sluneční paprsky. To, vyvolalo zvědavé pohledy všech Válečníků. Snažil se nevšímat ničeho, hlavně světla a nutil svůj mozek pracovat navzdory teplu a záři, která ho více než znepokojovala. Afrodita

vykročila, rychle se uklonila Sgiach a pak řekla Seorasovi, “Stark je červený upír. Je odlišný od ostatních upírů. Shoří v přímém denním světle.” “Zakryjte okna.” přikázal Seoras. Bojovníci hned udělali jak řekl a zatáhli červené závěsy, kterých si Stark předtím nevšiml. Jeho oči se okamžitě přizpůsobili tmě , která pokryla místnost, takže ještě předtím než Bojovníci zapálili pochodně, jasně viděl Seorasa jak kráčel ke královně a zaujal místo po levé straně. Stál tam s takovou důvěrou, že byla téměř hmatatelná. Stark věděl bez jakýchkoli pochybností, že nic na tomto světě a možná ani na tom dalším, nemůže projít přes Seorasa, aby ublížilo jeho královně a tehdy Stark pocítil trpkou vlnu závisti. Chci to! Chci Zoey zpět, chci si být jistý, že jí nic už nikdy neublíží znovu! Sgiach zvedla ruku a pohladila předloktí svého bojovníka rychle, ale intimní. Královna se na Seorasa nepodívala ale Stark ano a tehdy si uvědomil. On není jen nějaký obyčejný Ochránce. Je její. A miluje ji. “Pojď blíž. Polož mladou královnu přede mě. Zatímco mluvila, mávla rukou. Bojovníci se posunuly do předu a jemně položili nosítka se Zoey na mramorovou podlahu k nohám královny. “Nesneseš sluneční světlo. Co ještě je na tobě jiné?” zeptala se Sgiach. Stark se podíval na královnu s jejím Ochráncem a rychle odpověděl, “Většinou spím během celého dne. Nejsem stoprocentně silný, pokud je slunce na obloze. Potřebuji pít více krve než normální upíři. Nemohu vstoupit do soukromého domu, aniž jsem tam byl pozván. Určitě je ještě několik dalších rozdílů, ale červeným upírem nejsem dlouho, a to, co jsem řekl, je zatím vše o čem vím.“ “Je pravda že si zemřel a pak si opět ožil?” zeptala se královna. “Ano” řekl rychle Stark doufající, že už se ho na tyto věci ptát nebude. “Fascinující ….” Sgiach zamumlala.

“Stalo se to přes den, kdy se duše tvé královny roztříštila? Je toto důvod, proč si ji neuchránil?” zeptal se ho Seoras. Tato otázka se Starka prudce dotkla, ale odpověděl klidně a pravdivě. “Ne. Nebyl již den. Ne proto jsem neuspěl. Zklamal jsem, protože jsem udělal chybu.” “Jsem si jistá, že Upíří Rada i upíři ve Škole noci ti řekli, že rozbítí duše Velekněžky je pouze prodloužené čekání na smrt, a dost často končí smrtí i její bojovníka. Proč si myslíš, že ti pomůže tvůj příchod sem?” řekla Sgiach. “Protože, jak jsem už řekl. Zoey není jen Velekněžka. Je jiná. Je víc. A protože nechci být jen její Bojovník, ale Ochránce.“ “Takže jsi se rozhodl pro ni zemřít.” Bojovník to nevyslovil jako otázku, ale Stark přesto přikývl. “Ano, pokud bude třeba, zemřu pro ni.” “Ale ví, že když Stark zemře, Zoey se už nikdy nebude moci vrátit zpět do svého těla.” řekla Afrodita a spolu s Dariem se postavili za Starka. “Protože to je to, co už zkoušeli i jiní Bojovníci, ale žádný z nich neuspěl.” “Chce použít starověkou cestu prostřednictvím býků, aby našel bránu do Světa mrtvých, ale nezemře, vstoupil by živý.” dodal Darius. Seoras se zasmál. “Nemůžeš očekávat, že vstoupíš do světa mrtvých pomocí nějakých starých legend.” “Přes tento hrad vane vlajka s černým býkem,” řekl Stark. “Mluvíš o tara, starém symbolu zapomenutém jako můj ostrov” řekla Sgiach. “My jsme si na tvůj ostrov vzpomněli” ohradil se Stark. “A býci nejsou zapomenuti ani v Tulse”, řekla Afrofita, “Oba se tam včera objevili.” Vystrašený záblesk na chvíli proběhl královninou tváří a Seoras řekl: “Řekni nám víc!” Rychle a překvapivě bez trochy sarkasmu, Afrodita vysvětlila,

jak jim Thanatos řekla o býcích, o tom jak Stevie Rae omylem přivolala na pomoc špatného býka a jak Damien a ostatní mláďata hledali informace, které je nakonec dovedly na ostrov Sgiach. “Řekni mi přesně co bílý býk předpověděl,” řekla Sgiach. “Bojovník se musí podívat na svou krev aby odhalil most, který ho dovede na Ostrov žen, a pak musí porazit sám sebe ve vstupní aréně. Pouze pokud uzná její potřebu před svou, bude se moci připojit ke své Velekněžce. Když se tak stane, bude to její volba ne jeho, zda se vrátí zpět. ” odrecitoval Stark. Sgiachi se podívala na svého bojovníka. “Býk mu dal průchod do Světa mrtvých.” Seoras přikývl. “Ano, ale jen průchod. Zbytek je na něm, musí to provést.” “Vysvětli mi to!” Stark již více nemohl vydržet dusit vše v sobě. “Co sakra musím udělat, abych se dostal na druhý svět?” “Bojovník nemůže vstoupit do Světa mrtvých živý,” řekla Sgiach. “Jen Velekněžka má tu možnost, a vlastně, ne každá může získat přístup do této říše.” “Vím o tom,” řekl Stark přes stisknuté zuby. “Ale, jak jsi řekla, býci mě nechali vejít.” “Ne,” opravil ho Seoras. “Umožňují ti projít, ne vstoupit. Nikdy nedostaneš povolení ke vstupu jako Bojovník.” “Ale já jsem bojovník! Tak jak se dostanu dovnitř? Co znamená ta část, že musím porazit sám sebe?” “To je přesně to, odkud pocházejí staré mýty. V dávné minulosti, muži-upíři mohly sloužit své Bohyni nebo bohům, jinak než jako Bojovníci,” řekla Sgiach. “Někteří z nás byli Šamani,” řekl Seoras. “Dobře, takže potřebuji se také stát šamanem?” zeptal se Stark úplně zmateně. “Existuje jen jeden bojovník, kterého jsem kdy poznala, který se také stal šamanem.” Sgiah ukázala koho má na mysli, tím, že položila ruku na Seorasovo

předloktí. “Jsi obojí,” Afrodita vzrušeně řekla. “Tak řekni Starkovi jak to udělat! Jak se může stát šamanem, aby mohl být i bojovníkem.” Obočí starověkého bojovníka se nadzvedli, a koutky úst vyloudilo cynický úsměv. “Ach, to skutečně není tak jednoduché. Bojovník uvnitř musí zemřít, aby se v něm mohl zrodit Šaman.” “Super. Vlastně je jedno co udělám, i tak musím zemřít,” řekl Stark. V svých představách Stark mohl téměř slyšet Zoeyno “Ach sakra!”

12.)

Stevie Rae Věděla, že udělala pořádnou hloupost, když se dostala zpět do školy, ale Stevie Rae nepočítala, že ji na parkovišti bude čekat Lenobia. “Podívejte, potřebovala jsem jen nějaký čas být sama. Jak můžete vidět, jsem v pořádku a -” “Ve večerních zprávách byla zmínka o nějakém řádění gangu. Čtyři lidé byli zabiti. Jejich hrdla byla rozsápána a ztratili hodně krve. Jediný důvod, proč policisté ještě nejsou, u našich dveří a neobviňují nás je svědectví několika svědků, kteří přisahali, že to byl nějaký gang lidských teenagerů. S červenýma očima.“ Stevie Rae s chutí žluči v krku ztěžka polkla. “Byla to červená mláďata, která jsem nechala ve skladu. Pravděpodobně si pohráli s paměťmi svědků, ale žádný z nich ještě není úplný upír, neproměnili se, takže nemají schopnost napravit vše, nejsou dostatečně silní.” “Nemohli odstranit ty planoucí červené oči z paměti lidí,” řekla

Lenobia souhlasně přikývla. Stevie Rae se pohnula směrem ke škole. “Drak, ale nebyl pryč?” .. ” Ne, zaměstnala jsem ho menšími skupinkami mláďat. Učí je jak se bránit, kdyby se vrátili krakouni.” “Lenobio, vážně si myslím, že ten jeden v parku byl náhoda. Vsadím se, že teď už je určitě na míle daleko od Tulsi.” Lenobia se zatvářila prozíravě. “I jeden krakoun stačí, ale zda je jeden, nebo s celým hejnem, Drak ho bude lovit, dokud ho nezničí. A pokud je pohánějí Kalona a Neferet, nemyslím, že bychom se měli obávat útoku z jejich strany na naši školu. Spíš mě znepokojují toulavá, červená mláďata. ” “Mě taky.” Stevie Rae se snažila změnit téma. “Ve zprávách se říkalo, že ti lidé ztratili hodně krve?” Lenobia přikývla. “Ano a jejich hrdla byly vytrženy, nejen poškrábaný, nebo pokousaný, jak bychom to při krmení udělali my.” “Oni se nekrmí. Hrají si. Mají rádi terorizování lidí, je to pro ně druh vysoké.” “Je to opravdu ohavnost, co špiní cesty Nyx.” Lenobiina slova přišli rychle a její hlas zaplnil hněv. “Ti, z nichž se krmíme, mohou cítit jen potěšení. Proto nám naše Bohyně dala tuto schopnost, abychom mohli sdílet tyto pocity s lidmi. Netýráme je a nemučíme. Dáváme jim možnost stát se našimi manžely. Upírská Rada dokonce trestala upíry, kteří tyto schopnosti zneužívali na lidech. ” “Vy jste neřekla Radě o červených mláďatech co?” “Nemohla jsem to udělat dříve, než to s tebou proberu. Jsi jejich Velekněžka. Ale musíš po chopit, že jejich akce je zařadili kamsi mimo, kde nemohou být přehlíženi námi ostatními.” ” Já vím, ale stále se chci, s nimi vypořádat sama.”

“Ale ne úplně sama, teď už ne,” řekla Lenobia. “V tomto máte pravdu. To, co dnes udělali, dokázalo jak moc jsou nebezpeční.” “Měla bych na to zavolat Draka?” “Ne. Nejsem sama a nemám v plánu jim dávat ultimátum, buď půjdou, nebo ne, ale když vezmu tam dolů outsidery, nebudu mít šanci že se některý z nich rozhodne vzdát se Temnoty a jít se mnou.” Tehdy si Stevie Rae uvědomila, co řekla a zastavila, jakoby do něčeho prudce narazila. “Ach můj Bože, mám to! Nemohla jsem to vědět předtím, než jsem se setkala s býky, ale teď už to chápu. Lenobio, to co nás dostalo do rukou poté, co jsme zemřeli a pak z mrtvých vstali, jsme zlí a strašně žízniví po krvi, je to část Temnoty. To znamená, že to není nic nového. Je to tak staré jako ti býci nebo Bojovníci. Neferet je za tím co se stalo mně a ostatním. Je spojena s Temnotou, není o tom žádných pochyb. ” “Obávám se, že o tom nebylo pochyb už delší dobu.” Řekla Lenobia. “Ale jak se sakra Neferet dostala k Temnotě? Po celá staletí a staletí, upíři uctívali Nyx.” “Nezáleží na tom, zda sloužili, uctívali či nikoli. Síly Dobra a Zla se pohybují bez ohledu na čas či prostor.” “Ale Nyx je Bohyně.” “Nyx je naše Bohyně. Nemůžeš věřit, že je na světě jedinou Bohyní jen proto, že je naše.“ Stevie Rae si povzdechla. “Myslím, že s vámi musím souhlasit, ale doufám, že není víc možností Zla, které se dají uctívat.” “Tak by tady byla pouze jedna možnost pro Dobro. Pamatuj, bez ohledu na všechno, vždy musí existovat rovnováha.” Chvíli šli mlčky, dokud Lenobia nepromluvila, “Vezmeš ty tuláky s sebou i červený mláďata?” “Jasně.”

“Kdy?” “Čím dříve, tím lépe.” “Ale do svítání zbývají už jen necelé tři hodiny.” “Jdu se jich jen zeptat na jednoduchou otázku ano – nebo -ne. To nezabere moc času.” “A když řeknou ne?” “Když řeknou ne, ujistím se, že více nebudou moci používat sklad jako svůj úkryt a oddělím je od sebe..Stále nevěřím,že mimo skupinu, jsou všichni tak špatní.“Stevie Rae zaváhala a pak dodala, “Nechci je zabít. Cítím, že kdybych to udělala, odevzdám se zlu. A nechci, aby se mě Temnota ještě někdy dotkla.” Její myslí blýskla vzpomínka na Rephaima. Zdravého, mocného s roztaženými křídly. Lenobia přikývla. “Chápu. Nesouhlasím s tebou, Stevie Rae, ale rozumím ti. Je to dobrý nápad. Když je odtud vyhodíš a rozdělíš, ty, kteří zůstanou mimo,ostatní se budou muset postarat o přežití a nebudou mít čas na” hraní si “s lidmi.” “Dobře. Rozdělme se a rozšiřme, že potřebuji, aby se všechny červená mláďata dostavili k Hammeru na parkovišti, hned.” “Půjdu k bufetu. Vlastně jak, jsem sem šla viděla jsem tam jít Kramishu. Dojdu k ní první, vždycky ví, kde jsou ostatní.” Stevie Rae přikývla a Lenobia odběhla pryč, nechala ji samotnou. Sama přemýšlela. Měla by přemýšlet o tom, co sakra řekne té hloupé Nicole a její skupince vraždících mláďat. Ale nemohla ze své hlavy dostat Rephaima. Jednou z nejtěžších věcí, které ve svém životě udělala, bylo to, jak od něj dnes odešla. Ale proč to udělala? “Protože je opět zdravý,” řekla dost nahlas a hned zavřela ústa a podívala se provinile kolem sebe. Naštěstí poblíž nikdo nebyl. Ústa již měla sice zavřená, ale její mysl pracovala naplno. Ano, Rephaim byl vyléčen. Takže? Opravdu si myslela že, bude zlomen na vždy? Ne, nechci ho slabého a

zničeného! Myšlenka přišla rychle a upřímně. Ale nebylo to jen o tom, že je již zdravý. Byla to Temnota, co ho vyléčila, až vypadal… Stevie Rae se myšlenka vytratila, protože na to víc nechtěla myslet. Nechtěla si přiznat, byť jen v myšlenkách, jak na ni Rephaim působil, když tam stál, orámovaný měsíčním světlem, mocný a opět celý. Nervózně si na prst natočila blonďatou loknu vlasů. A přece, byli otisknuti. Měl by se jí nějakým způsobem líbit. Ale Afrodita na ni, neměla vliv takovým způsobem, jakým Rephaim. “No, nejsem přece na holky!” zamumlala a pak znovu zavřela ústa. Stevie Rae se líbilo jak tehdy Rephaim vypadal. Byl silný a krásný, na moment viděla krásu v jeho nitru a on nebyl monstrum. Byl nádherný a byl její. S námahou, zastavila. To vše jí najednou připadalo kvůli černému býku, on to zapříčinil! Než se úplně fyzicky zjevil, zeptal se Stevie Rae: Mohu zahnat Temnotu pryč, ale pokud to udělám, budeš muset splatit Dobru dluh, budeš navždy spojena s lidskostí uvnitř této kreatury, na níž záchranu si mě zavolala. Odpověděla bez dechu: “Ano, zaplatím tuto cenu!” A tehdy býk něco udělal, něco v jejím nitru se změnilo. Ale byla to skutečně pravda? Jak tak přemýšlela, znovu a znovu si na prst kroutila kudrlinky. Ne, mezi ní a Rephaimom se to změnilo, už předtím než se objevil černý býk. Stalo se to, když se Rephaim postavil Temnotě, kvůli ní a vzal na sebe bolest její dluhu. Rephaim řekl, že patřím k němu. Dnes si uvědomila, že měl pravdu. A to ji vystrašilo víc než Temnota. Stevie Rae

“Takže, jsme tady všichni?” Hlavy přikývli a Dallas řekl, “Ano, každý je tady.” “Ty zlý děcka zabili lidi na tribuně, ne?” řekla Kramisha. “Ano,” řekla Stevie Rae. “Myslím, že ano.” “To je špatné,” dodala Kramisha. “Skutečně špatné.” “Nemůžeš je nechat jen tak zabíjet lidi,” řekl Dallas. “Nebyly to ani bezdomovci.” Stevie Rae si hluboce povzdechla. “Dallasi, kolikrát ti musím říkat, že nezáleží na tom, jestli je někdo bezdomovec nebo ne, není správně kohokoli jen tak zabít.” “Promiň.” Řekl Dallas. “Někdy dříve to bylo i pro mě jiné a trochu jsem na to zapomněl.” Předtím … to slovo se kolem nich ozývalo jako ozvěna. Stevie Rae přesně věděla na co Dallas myslel: předtím než Afrodita zachránila její lidskost svou obětí a měli možnost zvolit si dobro před zlem. Také si pamatovala časy předtím. Jak tak studovala Dallase, divila se, jestli je to pro něj jiné, a i pro ostatní děcka, které se ještě nepřeměnily jako ona. “Stevie Rae, si v pohodě?” zeptal se Dallas. “Ano, jsem. Jen jsem přemýšlela …. Takže: Chystám se zpět do tunelů pod skladem, do našich tunelů, a dám těm děckám ještě jednu šanci, aby se mohli rozhodnout správně. Pokud tak učiní, mohou zůstat a začnou s námi opět chodit do školy. Pokud ne, budou se o sebe muset postarat sami, protože my si své tunely bereme zpět a oni víc nejsou vítáni. ” Kramisha se zazubila. “Opět budeme bydlet v tunelech!” “Přesně tak,” řekla Stevie Rae a z výkřiků “konečně” věděla, že se rozhodla správně. “Zatím jsem se o tom s Lenobiou nemluvila, ale nemyslím si, že by mohl být nějaký problém, kdybychom se do Školy noci vozili autobusem tam a zpět do tunelů. Musíme být pod zemí, a i když skutečně zbožňuji tuto školu, necítím se zde už jako doma. V tunelech ano. “

“Jsem s tebou, děvče,” řekl Dallas. “Ale musíme si hned teď něco vyjasnit. Tím děckám se, už sama nepostavíš. Jdu s tebou.” “Já taky,” řekla Kramisha. “Nezajímá mě, jaké žvásty si řekla ostatním, já vím, že ty děcka způsobily, že jsi se, téměř usmažila na střeše.” “Ano, mluvili jsme se o tom,” řekl Johnny B. “Nenecháme naši Velekněžku postavit se té zatracené sebrance znovu samotnou.” “Nezáleží na tom jak” vám -země -nakope-zadek “je silná,” řekl Dallas. “Nejdu sama. Proto jsem vás sem zavolala. Bereme si tunely zpět a pokud nějaké zadky potřebují nakopat, tak je na kopem,” řekla Stevie Rae. “Takže, Johnny B., ty budeš řídit Hammera.” Hodila mu klíče. Zazubil se na ni a chytil je ve vzduchu. “Vezmi Ant, Shannoncompton, Montoya, Elliotta, Sophie, Geräte a Venuši s sebou. Vezmu si Dallase a Kramishu, pojedeme Zoeyným autem. Následujte mě, na spodní parkoviště skladiště.“ “To zní dobře, ale jak si můžeme být jisti, že najdeme ty červený děti?” řekl malý kluk přezdívaný Ant, a každý se zasmál. “Přemýšlela jsem o tom, a dostala jsem nápad,” začala mluvit Kramisha. “Ty děcka se tě už jednou pokusili zabít, ne?” Stevie Rae nic neskrývala před svými mláďaty a přikývla. “Jasně.” “A já jsem přemýšlela, … když to zkousili, ale nepodařilo se jim to, budou to chtít zkusit znovu,ne?” “Pravděpodobně.” “Co by dělali, kdyby si mysleli že si znova v tunelech?” “Přišli by po mě.” řekla Stevie Rae. “Tak použij zemi a dej jim vědět, že jsi se znovu vrátila. Můžeš to udělat, ne?” Stevie Rae překvapeně zamrkala. “Nikdy předtím mě to nenapadlo, ale myslím, že můžu.”

“To je geniální, Kramisha!” řekl Dallas. “Totálně!” doložila Stevie Rae. “Takže, počkejte chvíli, něco vyzkouším.” Odešla trochu dále z parkoviště, a jak její mláďata přihlíželi, otočila se tváří na sever a klekla si na zem před jeden ze dvou největších stromů. Sklonila hlavu a soustředila se. “Pojď ke mně, země,” zašeptala. Jako vždy, zem kolem ní se zahřála, a ona ucítila vůni trávy a květů. Přitiskla ruce na zem, kterou tak moc milovala, a vychutnávala si její spojení. Vyplněná silou přírody, položila obě ruce na zem a řekla: “Země, prosím, udělej pro mě něco. Vezmi kousek z této magie a prolij ji do tunelů pod skladem jako by, jsem tam byla já sama, rozptyl ji tam tak, aby každý pocítil mou přítomnost. ” Stevie Rae zavřela oči a představila si zelenou energii jak opouští její tělo a cestuje po zemi, rozlévající se v tunelech depa. Pak řekla, “Děkuji, země. Děkuji, že jsi mým živlem. Už můžeš jít.” Když se opět přidala ke svým mláďatům, všichni na ni zírali s rozšířenýma očima. “Co?” zeptala se. “To bylo úžasné,” řekl s úžasem Dallas. “Ano, byla si zelená a celá si zářila,” řekla Kramisha. “Nikdy předtím jsem nic takového neviděla.” “Bylo to úplně v pohodě,” řekl Johnny B. a ostatní mláďata se usmívali a přikyvovali. Stevie Rae se na ně taky usmála, s pocitem skutečné Velekněžky. “Jsem si docela jistá, že to bude fungovat.” “Myslíš?” řekl Dallas. “Ano, myslím, tak jdeme na to.” Děti naskočili do dvou aut a Dallas si přehodil ruku přes ramena Stevie Rae. Nechala ho, aby si ji přitáhl blíž. “Jsem na tebe pyšný.” řekl. “Díky.” objala ho kolem pasu a ruce položila do jeho zadních kapes.

“A jsem rád, že tentokrát nás bereš s sebou,” řekl. “Je to tak správný, a musíme to udělat,” řekla. “Navíc spolu jsme silnější než každý zvlášť.” Těsně za autem se zastavil a vzal ji do náruče. Šeptal ji na ústa. “To máš pravdu, holka. Dohromady jsme silnější.” Pak ji ostře až majetnicky políbil, což Stevie Rae překvapilo. Ještě předtím, než si to uvědomila, ho líbala zpět, radující se z blízkosti jeho krásného, zcela normálního těla. “Můžete si na to najít nějaký pokoj?” zavolala na ně Kramisha a hodila sebou na zadní sedadlo auta. Stevie Rae se zasmála, úplně omámená tou myšlenkou. Vzpamatuj se, nemůžeš přece líbat jiného zašeptalo jí něco v podvědomí. Dallas jí neochotně dovolil vzdálit se od něj, takže už se mohla přesunout na místo řidiče. Ještě přes střechu auta zachytil její pohled a jemně řekl “Ten pokoj zněl fajn.” Stevie Rae cítila, že se červená, a její ústa se opět roztáhly do úsměvu. Konečně nasedli do auta. Ze zadního sedadla se ozvala Kramisha, “Slyšela jsem ty věci o pokoji, Dallasi, a vše co k tomu řeknu, že vy dva byste měli myslet místo příkopu raději na mláďata, která rádi trhají lidem hrdla. “Řekl jsem pokoj, ne příkop,” zazubil se drze Dallas na Kramisha. “A můžeme dělat víc věcí najednou,” Dodala Stevie Rae se smíchem. “Cokoliv. Pojďme už. Mám z toho takový divný pocit. ” “Divný pocit? Napsala si ještě nějaké básně kromě těch, které jsi mi ukázala?” “Ne. A nemyslela jsem tím ty špatné děcka.” “Na co jiného bys tím mohla narážet?” zeptal se Dallas. Kramisha se dlouho zakoukala na Stevie Rae a až poté mu

odpověděla. “Nic. Jen nějaká paranoia, to je všechno. “Pamatuj, moje dívka je Velekněžka, a ty dokáží mít pod kontrolou spoustu nezvladatelných věcí.” Cesta do skladu byla krátká a tichá. Stevie Rae pozorovala Kramishmou na zadním sedadle. Ona ví o Rephaimovi. Myšlenka prošla její myslí a rychle ji umlčela. Kramisha nevěděla o Rephaimovi. Věděla jen, že je tu ještě jiný kluk. Nikdo o Rephaimovi neví. Kromě červených mláďat. Zachvátila ji panika. Co sakra udělá, když Nicole nebo jiné z mláďat řekne jejím kamarádům o Rephaimovi? Stevie Rae si tu scénu neuměla představit. Nicole by byla hrubá a nepříjemná. Její mláďata by byly totálně šokovaný a vyděšený. Neuvěřili by, že by mohla mít-Téměř, zalapala po dechu. Znala odpověď na svůj problém. Její mláďata nebudou věřit, že měla otisk s krakounem. Nikdy. Může to prostě popřít. Neexistuje žádný důkaz. Ano, její krev možná voní divně, ale to už vysvětlila. Pila z ní Temnota, to způsobilo zápach z její krve. Kramisha jejím slovům věřila, také Lenobia. Zbylý děcka uvěří taky. Bude to její slovo, slovo Velekněžky proti slovu skupiny mláďat, kteří jsou navíc špatní a snažili se ji zabít. A co když se některé z nich rozhodne pro Dobro a zůstane s nimi? Pak bude muset držet jazyk za zuby, nebo nezůstane, byla poslední myšlenka, která naháněla Stevie Rae když konečně zaparkovala. Mládata už stáli kolem ní, připravené. “Ok, jdeme.” řekla jim Stevie Rae. Nepodceňujte je. Dallas šel vpravo při ní a Johnny B. po levé straně. Zbytek šel těsně za nimi. Vypadalo to tam skoro stejně jako když tam bydleli. Bylo tam

možná trochu více odpadků, ale v podstatě to bylo tmavé, chladné podzemí. Přesunuli se ke vchodu, kde se tunel zvažoval do ještě větší tmy. “Můžeš vidět?” zeptal se jí Dallas. “Samozřejmě, ale budu se snažit zapálit petrolejové lucerny na zdi, jakmile najdu nějaké zápalky, nebo něco abyste mohli vidět i vy.” “Mám zapalovač,” řekla Kramisha přehrabující se v její obrovské kabelce. “Kramisha, jen mi neříkej, že kouříš,” řekla Stevie Rae, když si od ní brala zapalovač. “Ne, nekouřím. To je hloupost. Ale jsem na všechno připravená. A někdy se hodí, jako například teď.” Stevie Rae začala kráčet dolů, ale Dallasova ruka na jejím rameni ji zastavila. “Ne, já jdu první, mě nechtějí zabít.” “Jak to víš?” popíchla ho Stevie Rae, ale nechala ho sejít dolů po žebříku před ní, Johnny B. se přesunul těsně za její záda. “Počkejte chvíli.” Stevie Rae se s plnou důvěrou pohnula a vzala ze zdi staré petrolejové lucerny. Svěsila je a zapálila, přičemž se s úsměvem obrátila k oběma chlapcům.“Takle je to lepší, ne?” “Dobrá práce, holka.” usmál se na ni Dallas. Pak zaváhal a naklonil hlavu na stranu. “Slyšíte to?” Stevie Rae se podívala na Johnnyho B, který zakroutil hlavou, zatímco pomáhal Kramishi sejít dolů po žebříku. “Co máme slyšet, Dallasi?” zeptala se ho Stevie Rae. Dallas položil ruku proti drsné betonové stěně tunelu. “Toto!” zněl uchváceně. “Dallasi, to co říkáš, nedává žádný smysl,” řekla mu Kramisha. Podíval se na ně přes rameno. “Nejsem si jistý, ale myslím, že mohu slyšet hučet elektrické vedení.” “To je divné,” řekla Kramisha. “No, pořád jsi byl nadaný na elektroniku a takové ty věci,” řekla

Stevie Rae. “Ano, ale nikdy to nebylo nic takového. Vážně, můžu slyšet hučet elektrické vedení kabelů napojených tady dole.” “No, možná je to něco jako schopnost, dar Bohyně . A předtím jsme si to neuvědomili,” řekla Stevie Rae. “Ale elektřina nepochází od Bohyně. Jak to pak může být dar?” řekla Kramisha, divně pozorovala Dallase. “Proč by to nemohlo být od Nyx?” řekla Stevie Rae. “Popravdě, znám i divnější věci jak nadání mláďat pro elektřinu. Například bílého býka představujícího Temnotu.” “Ok, bod pro tebe,” řekla Kramisha. “Takže může to být opravdu dar?” Dallas vypadal otřeseně. “Samozřejmě že může” řekla mu Stevie Rae. “Když může, tak se to dá šikovně využít.” Řekl Johnny B. “Šikovně? Jak?” zeptal se Dallas. “Můžeš zjistit, zda ty nechutná červená mláďata tam dole používaly v poslední době elektřinu?” zeptala se Kramisha. “Uvidím.” Dallas se otočil zpět ke stěně, položil na ni ruce a zavřel oči . Jeho srdce udělalo pár úderů, když šokovaně rozevřel oči a podíval přímo na Stevie Rae. “Ano, používali elektřinu. Vlastně, používají ji i teď. Jsou v kuchyni. “Tak tam hned jdeme.” řekla Stevie Rae.

Stevie Rae

“Dobře, ale to mě skutečně štve.” Stevie Rae kopla do další prázdné litrové láhve Dr. Pepper, které se povalovaly všude v tunelu. “Jsou nechutné.” souhlasila Kramisha. “Můj Bože, jestli mě zašpiní, budu hrozně naštvaná,” řekla Venuše. “Zašpiní tě? Holka, viděla si, co udělali s mým pokojem?” zavrčela Kramisha.

“Skutečně si myslím, že bychom se měli soustředit,” řekl Dallas. Celou cestu běžel s rukou přiloženou na betonové zdi. Čím více se přibližovali ke kuchyni, tím byl neklidnější. “Dallas má pravdu,” řekla Stevie Rae. “Nejprve je odtud musíme vykopnout a pak můžem dávat věci do pořádku.” “Pier One a Potter Barn mají stále Afroditinu zlatou kartu v souborech,” řekla Kramisha Venuši. Venuši se značně ulevilo. “Skvělé, to by mělo dát dohromady všechen nepořádek.” “Venuše, potřebuješ mnohem víc než jen zlatou kartu, aby jste napravily to jak jste se změnily.” Sarkastická poznámka vyšla ze stínů tunelu před nimi. “Podívejte se na sebe, všichni jste takoví krotký a nudní. A to jsem si myslela, že máte fakt super potenciál.” Venuše, Stevie Rae a ostatní červená mláďata se zastavila. “Jsem krotká a nudná?“Venušin smích byl tak sarkastický jako Nicolin hlas. “Myslím, že tvá představa o super potenciálu vypadá, asi jako když někdo trhá lidská hrdla. Prosím tě. To nemůže být nikdy atraktivní.” “Hej, Nezahazuj to, pokud to nezkusíš,” řekla Nicole, a odstrčila stranou přikrývku, která sloužila jako dveře do kuchyně. Stanula ve dveřích. Vypadala hubenější a mnohem tvrdší než si ji Stevie Rae pamatovala. Srarr a Kurtis stáli kousek za ní. Stevie Rae udělala krok dopředu. Nicoliny zlomyslné, červené oči se přesunuli z Venuše na ni. “Och, přišla si zpět trochu víc si pohrát?” řekla Nicole. “Já si s tebou nehraju, Nicole, a s hraním si skončila.” “Nemůžeš nám říkat, co máme dělat!” slova z Nicole přímo explodovaly. Za ní, Starr a Kurtis vycenili zuby a vydávali zvuky, které byly víc než smíchem spíš vrčení. Mláďata v kuchyni zneklidnili. A tehdy to Stevie Rae uviděla. Visel tam nahoře u stropu nad mláďaty jako vlnící se moře temnoty, které vypadalo

jako vznášející se, temný duch. Temnota … Stevie Rae ztěžka polkla a donutila se zaměřit své oči na Nicole. Věděla co musí udělat. Musela to ukončit dřív, než je Temnota ovládne ještě víc. Místo, aby odpověděla na Nicolina slova, Stevie Rae se zhluboka nadechla a řekla, “Země, přijď ke mně!” Když pocítila zem pod svýma nohama a horké stěny tunelu, obrátila svou pozornost na Nicole. “Jako obvykle Nicole, se mýlíš. Nebudu ti říkat, co máš dělat.” mluvila klidným hlasem. Podle Nicoliných rozšířených očí věděla, že se kolem ní vytvořila ta zelená záře, která ji obklopila i ve Škole Noci.Zvedla ruce,aby čepala více energie ze svého živlu. “Dávám ti možnost volby, jakož i vám všem a jen vy ponesete následky toho, co si vyberete, tak jako my ostatní.” “A co kdybyste si vzali své zadky zpět do Školy Noci, kde můžete být s těmi idioty který nazýváte upíry,” řekla Nicole.

“Víš, že to není žádná kočička,” řekl Dallas, přistoupil blíž k Stevie Rae. “Ani já,” zabručel Johnny B zezadu na Dallase. “Nicole, nikdy jsem tě neměla ráda. Vždycky jsem si myslela že patříš mezi ty největší hlupáky. Teď jsem si tím jistá,” řekla Kramisha přibližující se stále blíž k Stevie Rae.“A nelíbí se mi způsob, jakým mluvíš s naší Velekněžkou.” “Kramisha, mě do háje nezajímá, co se vám líbí nebo nelíbí. A ona není moje Velekněžka!” křičela Nicole s prskala kolem sebe sliny. “Skutečně odporné,” řekla Venuše. “Měla by sis promyslet celé ty věci se zlými mláďaty. Dělá tě to ošklivou ve více věcech.” “Moc nikdy není ošklivá a já ji mám,” řekla Nicole. Stevie Rae se nemusela podívat nahoru na strop, hned věděla že Temnota prosakující shora se zvětšila.

“Dobře, to by stačilo. Zde je vaše možnost, a každý z vás se musí rozhodnout sám.“Stevie Rae se podívala za Nicole, na každé z mláďat. “Můžete ještě přijmout Světlo, což znamená, že si zvolíte dobro a cestu Bohyně, a budete tu s námi moci zůstat. V pondělí se vracíme do Školy Noci, ale bydlet budeme zde, v našich tunelech, kde jsme obklopeni zemí a cítíme se pohodlně. Nebo si můžete zvolit Temnotu. ” Stevie Rae uviděla malou grimasu, překvapení, když nazvala Temnotu jménem. “Ano, vím o Temnotě vše. A můžu ti říct, že zahrávat si s ní je velká chyba. Ale je to vaše volba a pak budete muset odtud odejít, bez možnosti návratu.” “Nemůžeš nám to udělat!” Ozval se Kurtis zpoza Nicole. “Můžu,” Stevie Rae zvedla ruce a stiskla je v pěst. “A nebudu to jen já. Lenobia se chystá říct o vás nejvyšší Radě. Budete vyhoštění z každé Školy Noci na světě.” “Hej, Nicole, jak předtím řekla Venuše, vypadáš docela drsně. Jak se cítíš?” řekla znenadání Kramisha. Pak zvýšila hlas a promluvila k ostatním, kteří stáli za Nicole.“Kolik z vás se cítilo blbě? Jistý čas při vás nebyl žádný dospělý upír, až dosud, co?” “Och, bože, nechápu, jak jsem na to mohla zapomenout,” řekla Stevie Rae Kramishi a pak se otočila k ostatním dětem v kuchyni a mluvila přes Nicole. “Takže kolik z vás chce zemřít? Znova.” “Vypadá to, že být červeným mládětem je jen jiná forma mláděte,” řekl Dallas. “Ano, můžete zemřít pokud při vás déle nejsou upíři,” řekl Johnny B. “A určitě zemřete, pokud při nich nejste delší dobu,” řekla Kramisha s více než jen náznakem samolibosti v jejím hlase. “Ale to všechno přece víte, protože jste již jednou zemřeli. Chcete to zažít znovu?” “Takže se musíte rozhodnout,” řekla Stevie Rae, stále držíc

zářící ruku v pěst. “Určitě si ale, sakra, nezvolíme tebe jako naši Velekněžku!” vyplivla na ni slova Nicole.“A i tak, nikdo z vás si ji už také nebude chtít zvolit, když se o ní dozvíte pravdu.” Se zákeřným, kočičím úsměvem vyslovila slova, kterých se Stevie Rae nejvíce obávala, že je bude slyšet. “Vsadím se, že vám neřekla, že zachránila krakouna, co?” “Lžeš,” řekla Stevie Rae neustále se dívajíc do Nicoliných červených očí. “Jak víš, že je v Tulse je krakoun?” zeptal se Dallas. Nicole si odfrkla si. “Byl tu. To vaše skvělá Velekněžka to všechno způsobila, protože mu zachránila život. On byl důvodem, proč jsme ji dostali na tu střechu. Šla tam, aby ho zachránila, znova.“ “To jsou keci!” vykřikl Dallas. Přitiskl dlaň na betonovou zeď. Stevie Rae cítila, jak se jí kousek nadzvedli vlasy pod vlivem statické elektřiny. “Wow, ty jsi je skutečně oklamala.” řekla posměšně Nicole. “A dost,” řekla Stevie Rae. “Rozhodněte se. Teď. Světlo, nebo Temnota, co to bude?” “My jsme se už rozhodli.” Nicole vytáhla ruku z volného trička a držela v ruce zbraň, kterou namířila na Stevie Rae. Stevie Rae pocítila nával zděšení, a pak slyšela jak se odjistilo více zbraní a její ztuhlý pohled se přesunul na Starr a Kurtisa, který v rukou také drželi zbraně jako Nicole a mířili jimi na Dallase a Kramishu. To Stevie Rae skutečně vytočilo, a vše se dělo velmi rychle. “Ochraň nás, Země!” vykřikla Stevie Rae. Roztáhla náruč a uvolňovala zaťaté pěsti, představila si sílu země jak se kolem nich uzavírá. Vzduch kolem nich začal zářit zeleně a jak se začala tvořit bariéra, Stevie Rae uviděla Temnotu u stropu jak se chvěje, dokud úplně nezmizela.

Dallas vykřikl, “Ach, sakra, ne. Nedáváš tu věc i na mě!” Zavřel oči a soustředěný, Dallas položil obě ruce ke stěně tunelu. Místnost naplnil praskavý zvuk. Kurtis vyjekl a odhodil zbraň. Ve stejném okamžiku začala Nicole křičet, z jejích úst vyšel surový, původní zvuk, který byl více jak rozzuřený řev zvířat než něco co by mělo vycházet z ní a stiskla spoušť. Výstřely byly příšerně hlasité. Jejich zvuk se hrůzostrašně ozýval znovu a znovu dokud Stevie Rae neztratila přehled kolik skutečných výstřelů tam bylo a kolik bylo jen ozvěnou. Stevie Rae neslyšela výkřiky toulavých, červených mláďat když se kulky odrazily od její bariéry a střelili do jejich těl, ale viděla Starr padat a zhrozeně se díval na červené květy, které lemovaly jednu stranu její tváře. Dvě další, červenooký děcka padli na zem. Zbývající mláďata se rychle snažili dostat ven, šplhající jeden po druhém. Nicole se ani nepohnula. Držela prázdnou zbraň, dívajíc se vytřeštěnýma očima a ještě stiskla spoušť, když Stevie Rae zakřičela, “Ne, už jste toho udělali dost!” Její instinkty se zcela spojili se živlem, Stevie Rae před sebou spráskla zářící ruce. S trhavým zvukem se ve vzdáleném koutě kuchyně objevila díra. “Musíš odtud odejít a nikdy se nevrátit zpět.” Jako nějaká bohyně pomsty, Stevie Rae vymrštila sílu země na Nicole a Kurtisa a dalších dvou, který ještě s nimi stáli v kuchyni. Všechny jej to vzalo a vhodilo do nově otevřené díry, za kterou byl vytvořen tunel. Zatímco Nicole na ni chrlila všechny možné kletby, Stevie Rae jen klidně mávla rukou. Hlasem umocněném živlem, řekla, “Zaveď je pryč odsud a zavři se za nimi. Když nepůjdou pryč, pohřbi je zaživa.” Poslední co Stevie Rae viděla z Nicole bylo jak křičela na Kurtisa aby pohnul svým velkým zadek. Pak se tunel zavřel a nastalo ticho. “Pojďme,” řekla Stevie Rae. Bez rozmýšlení kam jde, kráčela do

kuchyně, rovnou ke krvácejícím tělům, které tam zůstaly. Byly jich tam pět. Tři, včetně Starra byli zasaženi odraženými výstřely, z Nicoliny zbraně a zbylí dva byli ušlapáni. “Všichni jsou mrtví.” Stevie Rae si pomyslela, jak zvláštní je, že její hlas zněl tak klidně. “Johnny B, Elliott, Montoya a já se jich zbavíme,” řekl Dallas. “Musím jít s tebou,” řekla mu Stevie Rae. “Otevřu zem a pohřbíme je, a neudělám to tady dole. Nechci je na místě, kde budeme bydlet.” “Dobře, cokoliv si myslíš, že je nejlepší,” řekl, jemně a pohladil ji po tváři. “Tady. Zabalte je do těch spacáků.” Řekla Kramisha,prošla troskami kuchyně do komory a začala vyndavat spacáky. “Děkuji, Kramisha,” řekla Stevie Rae, když si brala od ní spacáky a začala je otevírat. Její pozornost se zaměřila na hluk u vchodových dveří, kde zcela bledé stáli Venuše, Sophie a Shannoncomptonová. Byly bledí. Sophie trochu vzlykala, ale z jejích očí nevycházeli žádné slzy.“Jděte do Hammera,” řekla jim Stevie Rae. “Počkejte tam na nás, vrátíme se zpět do školy. Dnes večer tu ještě nezůstaneme, dobře?” Tři dívky přikývli a pak, držíce se za ruce zmizely dole v tunelu. “Zřejmě budou potřebovat pomoci, aby se z toho dostali,” řekla Kramisha. Stevie Rae se na ni podívala přes spacáky. “A vy ne?” “Já jsem si už zvykla. Viděla jsem už dost bláznivých věcí i bez toho co se stalo dnes.” Stevie Rae si přála aby i ona měla nějaké “bláznivé zkušenosti” už i předtím, ale jen zavřela ústa a snažila se vůbec na nic nemyslet, když zavírala spacáky s pěti mrtvými děckami a následovala s chroptěním kluky nesoucí spacáky ven z tunelů. Potichu kráčeli k tmavému a opuštěnému místu vedle kolejí, Stevie Rae poklekla na zem a položila na ni obě

ruce.“Otevři se prosím, a nech tyto děti, aby se k tobě vrátili.” Země se zachvěla a pak se rozdělila, na hluboké, úzké trhliny. . “Jen do toho, vhoďte je tam,” řekla klukům, který potichu splnili její příkaz. Když zmizelo i poslední tělo, Stevie Rae řekla, “Nyx, vím, že tyto děcka udělala několik špatných rozhodnutí, ale nemyslím si, že to všechno bylo jen jejich vina. Jsou to moje mláďata a jako jejich Velekněžka tě žádám, abys jim ukázala lásku, dobrotu a klid, který na tomto světě nenašli. ” Natáhla před sebe ruce a zašeptala, “Zavři se nad nimi, prosím.” Zem udělala to, co od ní Stevie Rae žádala. Když se znovu postavila, Stevie Rae se cítila minimálně o sto let starší. Dallas se jí snažil znovu dotknout, ale ona zamířila zpět do depa, a řekla, “Dallas, mohli byste s Johnny B rozhlédnout se tady, abyste se ujistili, že ostatní mláďata pochopili, že tu už nejsou vítány? Budu v kuchyni, sejdeme se tam, dobře? “Dobře , jdeme na to, holka,” řekl Dallas a spolu s Johnnym B odběhli pryč. “Zbytek může jít do Hammeru,” řekla. Děcka beze slova zamířili ke schodům, které vedly na parkoviště. Stevie Rae šla pomalu k depu a slezla dolů do zakrvácené kuchyně. Kramisha tam ještě stále byla. Našla krabici s obrovskými taškami na odpadky, cpala do nich smetí a mumlala si sama pro sebe. Stevie Rae nic neřekla. Jen vzala další tašku a přidala se k ní. Když měli větší část odpadků v taškách, Stevie Rae řekla, “Dobře, už můžeš jít. Udělám nějaké věci se živlem a zbavím se té krve.” Kramisha studovala zašpiněnou podlahu.” Nikdy se to nevpije dovnitř. ” “Jo, já vím a chci to dát do pořádku.” Kramisha zachytila její pohled. “Hej, si naše Velekněžka a tak, ale musíš pochopit, že ani ty nemůžeš všechno napravit.” “Myslím, že dobrá Velekněžka chce napravit všechno,” řekla.

“A já si myslím, že dobrá Velekněžka nenutí samu sebe do věcí, které nemůže ovlivnit.” “Byla by jsi dobrou Velekněžkou, Kramisha.” Kramisha si odfrkla si. “Já už práci mám. Úplně mi stačí to s básněmi.” Stevie Rae se usmála, i když její obličej byl podivně ztuhlý. “Víš, že to všechno záleží na Nyx.” “No jo, dobře, já a Nyx si jdeme promluvit. Uvidíme se venku.” Stále se chichotající, Kramisha sešla dolů do tunelu, a nechala Stevie Rae samotnou. “Země, přijď ke mně zas, prosím,” Když pocítila známé teplo, které jí procházelo, Stevie Rae zvedla ruce směrem k zakrvácené podlaze. “Jako všechno živé, i krev se nakonec vrátí zpět. Prosím, vsákni do sebe krev dětí, které dnes nemuseli zemřít.” Jako obrovská, hliněná houba absorbovala rudé skvrny, podlaha byla sušší a Stevie Rae viděla, jak krev postupně mizí. Když bylo všechno pryč, Stevie Rae pocítila, jak se jí roztřásly kolena a tvrdě si sedla na nově vyčištěnou podlahu. Pak se rozplakala. Tak ji Dallas našel. Skloněnou hlavu, obličej v dlaních, vzlykající za její vinu a smutek v srdci. Neslyšela ho, když přišel do kuchyně. Cítila jen, jak jeho paže dal kolem ní, když si sedl vedle a vzal ji do náruče, hladil jí po vlasech, zatímco ji houpal jakoby byla malé dítě. Když vzlyky konečně přestali a změnily se na škytavku, která taky po chvíli přestala, Stevie Rae si otřela tvář do rukávu a položila hlavu na jeho rameno. “Mláďata čekají venku. Musíme jít,” řekla. “Ne, máme čas. Poslal jsem je všechny zpět v Hammeru a řekl jsem jim, že my se vrátíme Zoeyným autem.“ “Šla i Kramisha?” “Ano, ale stěžovala si, že musí sedět Johnnymu na kolenou.”

Stevie Rae překvapilo, že se zasmála. “Vsadím se, že on si nestěžoval.” “Ne, myslím si, že mají rádi jeden druhého.” “Myslíš?” otočila se, aby se mohla podívat do jeho očí. Usmál se na ni. “Ano, a zlepšuji se v tom, když říkám, že někdo má někoho rád.” “Och, opravdu? Například kdo?” “Já a ty, děvče.” sehnul se a políbil ji. Začalo to jemně, ale Stevie Rae to nenechala jen tak. Nemohla skutečně vysvětlit co se stalo, ale cokoliv to bylo, cítila se jako hořící pochodeň mimo kontrolu. Možná to způsobilo to, že byla tak blízko smrti, že prostě potřebovala, aby se jí někdo dotýkal a miloval ji, aby se cítila naživu. Cokoliv to způsobilo, Stevie Rae byla jako v ohni a potřebovala Dallase aby od ní zahnal plameny. Zatáhla ho za košili a zamumlala “Dej to dolů …..” přes jeho rty. Se zavrčením, ho strhl přes hlavu. Stevie Rae si také sundala tričko a jak skopávala dolů boty, rozepínala si pásek. Cítila na sobě jeho oči, a podívala se nahoru na jeho tázavý pohled. “Chci to s tebou udělat, Dallasi,” řekla rychle. “Teď.” “Jsi si jistá?” Přikývla. “Úplně.” “Dobře, tak teď,” řekl a sáhl po ní. Když se jejich nahé pokožky dotkli, Stevie Rae si myslela, že exploduje. To bylo to, co potřebovala. Její pokožka byla neskutečně citlivá a všude kde se jí Dallas dotkl ji pálilo, ale velmi, velmi příjemným způsobem, protože Stevie Rae potřebovala, aby se jí dotýkal. Potřebovala být milována, aby dostala ze své mysli vše: Nicole, mrtvé děcka, obavy o Zoey a Rephaima. Vždy, především zde byl Rephaim. Dallasův dotek ho odsunul pryč. Stevie Rae věděla, že s ním byla stále otisknutá, nikdy na to nemohla zapomenout, ale v

tomto okamžiku byl pro ni Rephaim zcela nepodstatný. Bylo to jakoby se od ní vzdaloval .. nechával ji jít. “Můžeš mě kousnout, pokud chceš.” Dallasův teplý dech ji polechtal u ucha. “Skutečně. Je to v pohodě, chci, abys to udělala.” Ležel na ní tak, že krk měl těsně u jejích úst. Políbila ho na něj, a cítila jeho tep a chuť ochutnat jeho krev. Mohla mu dát radost a vzít si ji ve stejném čase od něj. Mohlo to být rychlé, jednoduché a skutečně dobré. Pokud z něj budu pít, otisk s Rephaimom se zlomí. Ta myšlenka ji zastavila s prstem na Dallasovom krku. Ne, Velekněžka může mít partnera i manžela, řekla sama sobě. Ale byla to lež. Věděla, v hloubi svého srdce, že její otisk s Rephaimom bylo něco unikátní. Bylo to silné, úžasně silné. Když se napiji z Dallase, spoutání s Rephaimem se zlomí. Věděla to. A potom, co bude s dluhem s kterým souhlasila, že zaplatí býkovi? Může být dále svázána Rephaimovou lidskostí i když již nebudou spoutáni? To byla otázka, na kterou neobdržela odpověď, protože v tom momentě v její mysli vykřikl Rephaimuv hlas, “Nesmíš nám to udělat, Stevie Rae!”

Rephaim

Rephaim cítil její vztek přemýšlel, jestli by mohl s jistotou říct, že byl zaměřený na něj, nebo ne. Své pocity úmyslně zaměřil na Stevie Rae, což ještě více posílilo pouto, které je spojovalo. Více hněvu. Táhla se jejich společným poutem, a síla její hněvu ho překvapila i když se ji snažila držet na uzdě. Ne. Její zuřivost nebyla namířena na něj. Někdo jiný byl

příčinou jejího hněvu. Litoval toho blázna. Cynicky se zasmál a popřál tomu nešťastlivci hodně štěstí.. Pustil Stevie Rae z mysli. Rephaim letěl na východ, na svých mocných křídlech si vychutnával noc a svobodu. Nyní ji nepotřeboval. Byl celý. Byl silný. Byl opět sám sebou. Rephaim už nepotřeboval Červenou. Byla jen záchranným plavidlem, které ho dopravilo na pevninu. Pravdou bylo, že její reakce, když ho viděla opět zdravého dokázala, že mezi nimi je pouto, která musí být přerušeno. Rephaim zpomalil, zatížen vzpomínkami. Přistál na mírné vyvýšenině pokryté starými duby. Stojíc na malém kopci, podíval se zpět na cestu kudy přišel, s úvahou …… Proč mě odmítla? Vyděsil ji? To se nezdálo pravděpodobné. Viděla ho celého, když vstoupil do kruhu. Byl celkem zdravý, když se postavil Temnotě. Pro ní se postavil proti Temnotě! Nepřítomně, Rephaim položil ruku na místo, kde začínali jeho křídla, a mírně ho pohladil.Kůže pod jeho prsty taková hladká … Nebylo na ní žádné fyzické zranění. Stevie Rae ho úplně vyléčila od hněvu, který mu udělila Temnota. A pak se od něj otočila, jako kdyby ho náhle uviděla jako monstrum, ne jako člověka. Ale já nejsem člověk! Myšlenky vybuchly v Rephaimovej mysli. Věděla, co jsem byl! Proč se ode mne odvrátila po tom všem, co jsme spolu prožili? Z jejího chování byl úplně bezradný. Zavolala ho, když jí šlo o život, vystrašená ho podvědomě zavolala. Odpověděl na její volání a šel pro ni, aby ji zachránil. Označil jsem ji za svou. A pak od něj s pláčem utekla. Ano, viděl její slzy, ale nevěděl co

udělal, že začala plakat. S hlubokým výkřikem zoufalství, rozhodil ruce do vzduchu, jakoby se chtěl zbavit jen pomyšlení na ni a od jeho dlaní se odráželo měsíční světlo. Rephaim znehybněl. Podíval se na své ruce, držíc je od sebe, jakoby je viděl poprvé. Měl ruce muže. Držela ho za ně. Objímal ji jimi, i když jen chvíli, když utíkali ze střechy. Jeho kůže nebyla odlišná od její. Možná byl tmavší, ale jen trochu. A jeho ramena byly silné … dobře… Proboha, co to s ním bylo? Nezáleželo na tom, jak vypadají jeho ruce. Nikdy by opravdu nebyla jeho. Jak by si to jen mohl představit? Bylo to nad všechny představy, včetně těch nejdivočejších snů. Najednou se v jeho mysli ozvala nezvaná slova Temnoty: Jsi synem svého otce. Jako on, rozhodl ses bojovat o někoho, kdo ti nikdy nemůže dát to, co hledáš nejvíce. “Otec bojoval o Nyx,” mluvil Rephaim do noci. “Ona ho odmítla. Já jsem také bojoval o někoho, kdo mě odmítl.” Rephaim se vrhl na oblohu. Zuřivě mával křídly. Chtěl se dotknout měsíce, půlměsíc, symbol Bohyně, která jeho otci zlomila srdce a spustila sled událostí, které ho stvořili. Možná když se dostane na měsíc, Bohyně mu dá vysvětlení, které bude dávat smysl, jako balzám na srdce, protože Temnota měla pravdu. To, co nejvíce hledám, mi Stevie Rae nikdy nebude moci dát. To, co nejvíce hledám je láska… Rephaim to slovo nemohl říct nahlas, ale jen myšlenka na něj ho spalovala. Vyrůstal v násilí, přes směs touhy, strachu a nenávisti. Nejvíc ze všeho nenávist, vždy nenávist. Jeho křídla hladili oblohu, zvedali ho stále vzhůru, Láska pro něj nebyla možná. Ani by ji nikdy neměl chtít, nikdy by na ní neměl pomyslet.

Ale udělal to. Když do jeho života vstoupila Stevie Rae, Rephaim začal přemýšlet o lásce. Ona mu ukázala laskavost, kterou nikdy předtím nepoznal. Byla k němu jemná, ošetřovala mu rány a starala se o něj. Nikdy se o něj nikdo nestaral předtím, než ho té noci odvedla z mrazivé, krvavé temnoty. Soucit… přinesla do jeho života soucit. A nikdy nepoznal ani smích, dokud nepoznal ji. Zíral na měsíc, mával ve vzduchu křídly, přemýšlel o její neustálém blábolení a způsobu, jakým se její oči s humorem zajiskřily, když se na něj podívala, i když nevěděl čím ji pobavil, musel se dusit nezadržitelným smíchem. Stevie Rae ho rozesmála. Nevypadala, že by se starala o to, že je silným synem nesmrtelného. Chovala se k němu jako by byl kdokoliv jiný v jejím životě, někdo normální, smrtelný, schopný milovat a smát se a skutečně cítit. Ale on měl skutečné emoce! Protože cítil, díky Stevie Rae. Měla to po celou dobu v plánu? Když ho osvobodila z kláštera řekla mu, že má možnost volby. Bylo toto to, co tím myslela, že si může zvolit život, kde existuje smích, soucit a možná i skutečná láska? A co pak bude s jeho otcem? Co když si Rephaim zvolí nový život a Kalona se vrátí zpět do tohoto světa? Zřejmě to bylo něco, čeho by se měl obávat, když se to stane. Když se to vůbec stane. Než věděl co dělá, Rephaim zpomalil. Nemohl se dotknout měsíce, bylo to nemožné jak bylo nemožné pro příšeru jako on, aby byla milována. A pak si Rephaim uvědomil, že už více nepoletí na východ. Kroužil po okolí a vracel se zpět.Rephaim se vrací zpět do Tulsy. Jak letěl, snažil se nepřemýšlet. Snažil se udržet svou mysl úplně čistou. Chtěl jen cítit noc pod svými

křídly. Ale do jeho mysli se znovu dostala Stevie Rae. Její smutek ho zasáhl. Rephaim věděl, že plakala. Mohl cítit její vzlyky jakoby byly jeho. Letěl rychleji. Co způsobilo její pláč? Zas plakala kvůli němu? Rephaim bez váhání letěl kolem Gilcrease. Nebyla tam. Mohl cítit, že byla pryč, dále na jihu. Když jeho křídla tloukli noční vzduch, smutek Stevie Rae se změnil, přesunul se do něčeho, co jej nejprve zmátlo, a pak, když si Rephaim uvědomil, co to bylo, vřela v něm krev. Vášeň! Stevie Rae byla v náruči někoho jiného! Rephaim nepřestal přemýšlet jako příšera, monstrum ze dvou světů které ani nebylo člověkem, ani zvířetem. Nepamatoval si, že se narodil ze znásilnění a byl odsouzen nepoznat nic kromě Temnoty, násilí a služby svému otci, který ho podporoval v nenávisti. Rephaim přestal úplně přemýšlet. Jen cítil. Když se Stevie Rae oddá jinému, navždy ji ztratí.

A pokud ji navždy ztratí, jeho světem bude opět temné, osamělé místo jaké bylo předtím, než ji poznal. Rephaim to nemohl snést. Nezavolal na krev svého otce, aby ho dovedla k Stevie Rae. Udělal přesný opak.Hluboko ve svém nitru, vykouzlil obraz sladké Čerokézké dívky, která si nezasloužila umřít v záplavě krve a bolesti. Představoval si si dívku, kterou si ve své mysli vysnil jako svou matku, letěl pomocí instinktů, následoval své srdce. Jeho srdce ho přivedlo do depa. Pohled na to místo ho znechutil. Ne jen proto, že si pamatoval co se stalo na střeše a jak blízko byla Stevie Rae smrti. Nenáviděl to místo, protože ji zde mohl cítit, uvnitř, pod zemí, a věděl, že byla v náručí někoho jiného.

Rephaim vytrhl mříž ze vchodu. Bez váhání kráčel suterénem. Následujíc propojení, které ho k ní vedl, vstoupil do obydlených tunelů. Jeho dech se zrychlil. Krev mu bušila v celém těle, což vyvolalo jeho hněv a zoufalství. Když ji konečně našel, chlapec ležel na ní, Rephaim v té chvíli zapomněl na všechno ostatní na světě. Jaký jen byl blázen. Mohl ho z ní shodit. Chtěl to udělat. Příšera v něm chtěla chytit chlapce a bouchat sním o zeď znovu a znovu dokud by nebyl úplně potlučený, krvavý a více by pro něj nebyl hrozbou. Muž v něm však chtěl plakat. Zaplavený pocity nemohl chápat ani kontrolovat, jen stál, zmrazen na jednom místě, zírajíce s hrůzou a nenávistí stejně jako s touhou a zoufalstvím. Díval se, jak se Stevie Rae chystala pít chlapcovu krev a Rephaim věděl s naprostou jistotu dvě věci: zaprvé to co by udělala, by mohlo zrušit jejich Pouto. Zadruhé, on nechtěl aby se zrušilo. Bez rozmýšlení zakřičel, “Nedělej nám to, Stevie Rae!” Chlapcova odpověď přišla rychleji než od Stevie Rae. Vyskočil, tlačící její nahé tělo za sebe. “Vypadni odtud ty zrůdo!” Chlapec se postavil do pozice mezi Rephaima a Stevie Rae. Pohled na mládě, které ji krylo, chránilo jeho Stevie Rae před ním, vyvolal v Rephaimovi vlnu zuřivosti. “Odejdi odsud, chlapče! S tebou to nemá nic společného!” Rephaim se obraně přikrčil a pomalu se k němu přesouval. “Co -?” řekla Stevie Rae, vrtící hlavou, jakoby se snažila vytřídit si myšlenky, když vzala z podlahy Dallasovo tričko a dala ho na sebe, aby se zakryla. “Drž se za mnou, Stevie Rae. Nedovolím, aby tě to dostalo.” Rephaim kráčel ke chlapci, následujíc ho, když se posouval dozadu tlače s sebou i Stevie Rae. Rephaim uviděl,že se jí

rozšířili oči, když se rozhlédla kolem chlapce a konečně ho skutečně uviděla. “Ne!” vykřikla. “Nemůžeš tu být!” Její slova ho bodli. “Ale jsem tady!” jeho vztek byl na bodu varu. Chlapec nepřestal couvat, udržoval Stevie Rae za sebou. Rephaim ho následoval a vstoupil do kuchyně. Když to udělal, něco blikající přitáhlo jeho pozornost a podíval se nahoru. Uviděl Temnotu, malé černá vlákna nahoře na stropě. Rephaim přesunul pozornost zpět na Stevie Rae a mládě. Nyní by neměl přemýšlet o Temnotě. Neměl by vůbec zvažovat možnost, že bílý býk se vrátil, aby dostal zbytek dluhu, který Rephaim ještě nesplatil. “Nepřibližuj se!” zakřičel chlapec. Neuvěřitelné, mládě na něj udělalo zahánějící pohyb, jakoby byl Rephaim nepříjemný pták, který se třepotal v něčím domě. “Usssstúp! Držíš mě od něčeho, co je moje!” Rephaim nenáviděl to bestiální syčení v jeho hlase, ale nemohl si pomoci. Ten sprostý chlapec ho přivedl na pokraj jeho trpělivosti. “Rephaime, prostě jdi, jsem v pořádku. Dallas mi nic špatného nedělá.” “Jen jdi? Mám tě opustit?” slova z Rephaima přímo vybuchly. “Jak bych mohl?” “Neměl bys tu být!” zakřičela Stevie Rae vypadající, jako by byla na pokraji slz. “Jak to? Jak jsi mohla věřit, že nebudu vědět, co se chystáš udělat?” “Vypadni!” “Myslíš, že mám utéct? Jako jsi ty utekla ode mě? Ne. Neudělám to, Stevie Rae. Rozhodl jsem se, že to neudělám.” Chlapec došel až ke stěně. Zatímco se podíval z Rephaima na

Stevie Rae, pocítil za sebou kabely, které trčely z díry. “Znáte se. Je to skutečně pravda,” řekl chlapec. “Ssssamozrejmě, ty hlupáku!” Rephaim znovu zasyčel, nenáviděl ten zvuk. “Jak je to možné?” vychrlilo mládě na Stevie Rae. “Dallasi, můžu to vysvětlit.” “Výborně!” zakřičel Rephaim, jakoby ta slova patřily jemu a ne mláděti. “Chci, abys mi vysvětlila, co se dnes stalo.” “Rephaime.” Stevie Rae se na něj zadívala zpoza Dallase. “Na to není vhodný čas.” “Vy se znáte.” Rephaim zachytil změnu v chlapcově hlase ještě předtím než Stevie Rae. Hlas mláděte ztvrdnul, byl chladný a zákeřný. Temnota nad nimi se zatřásla, jakoby na něco potěšeně čekala. “Ano, dobře, známe se. Ale mohu to vysvětlit. Podívej, on-” “Po celou dobu si byla s ním.” Stevie Rae se zamračila. “Po celou dobu? Ne. Jen jsem ho našla, když byl velmi zraněn, nevěděla jsem co-” “Celý ten čas jsem tě obskakovat, byl při tobě, jakoby si byla nějaká královna nebo co, jakoby si byla skutečná Velekněžka,” přerušil Stevie Rae znovu. Stevie Rae se na něj ublíženě a šokovaně podívala. “Já jsem skutečná Velekněžka. A jak jsem se ti snažila říct, našla jsem Rephaima, když byl zraněný a prostě jsem ho nemohla nechat jen tak zemřít.” Chlapcova pozornost se zaměřila výhradně na Stevie Rae a tak měl Rephaim výhodu a přiblížil se k nim o kousek blíž. Temnota nad nimi zhoustla. “Byl součástí toho, co tě v kruhu téměř zabilo!” “Byl to, co mě v tom kruhu zachránilo!” zakřičela Stevie Rae zpět na Dallase. “Kdyby se neobjevil, ten bílý býk by mě úplně

vycucnul.” Její slova chlapce nešokovaly. “Udržovala si s tou věcí tajemství. Všem jsi lhala ty!” “Sakra, Dallasi, nevěděla jsem, co mám dělat!” “Lhala jsi mi, ty děvko!” “Jak se opovažuješ se mnou takle mluvit?” Stevie Rae ho udeřila. Velmi. Dallas se zakolísal a o krok ustoupil. “Co to s tebou kurva udělal?” “Myslíš kromě toho, že mi dvakrát zachránil život? Nic!” zakřičela. “Úplně ti spletl hlavu!” zakřičel Dallas. Temnota nad nimi se slíla dolů ze stropu, jakoby náhle našla slabé místo v přehradě. Uhladila se kolem Dallase, zakrývající jeho hlavu a ramena, točivý se mu kolem pasu až Rephaimovi nechutně povědomě připomněla slizké hady. Ale Dallasem neublížila. Místo toho, zdálo se, že vůbec nevnímá lesknoucí se vlákna, která ho nyní již zcela pokryly. “Jsem sama odpovědná za své činy a mysl. On mi nic neudělal,” řekla Stevie Rae.Její oči se rozšířily, jakoby konečně spatřila Temnotu. Ustoupila od chlapce o krok vzad, jakoby nechtěla být poskvrněna tím, co se ho dotýkalo. “Dallas, poslouchej mě. Přemýšlej. Ty mě znáš. Není to tak jak to vypadá.” Rephaim mohl spatřit změnu jaká prošla Dallasem. Způsobil to vliv temnoty, do níž byl nyní obalen. “Udělal z tebe zatracenou kurvu a lhářku! Potřebuješ se vzpamatovat, děvče!“Dallas zvedl ruku, jakoby se chystal Stevie Rae udeřit. Rephaim neváhal. Vyskočil z uzavřeného prostoru mezi ním a chlapcem, odrazil ho od Stevie Rae a postavil se před ní. “Neublížuj mu!” řekla Stevie Rae a chytila Rephaima za rameno ve chvíli, kdy se chystal zaútočit. “Je jen naštvaný. Neublížil by mi doopravdy.”

Rephaim ji nechal, aby ho odtlačila dozadu. Otočil se k ní, řekl, “Myslím, že toho chlapce podceňuješ.” “To zatraceně dělá,” řekl ponuře Dallas. Rephaim nevěděl, odkud bolest přišla. Viděl jen něco zářivě bílé a teplé. Jeho tělo se zmítalo. Hřbet se mu ohnul v agónii. Jen matně mohl vidět Dallase, jeho zářivě červené oči, jak drží jeden z kabelů vyčnívajících ze zdi. “Rephaim!” zakřičela Stevie Rae. Začala se k němu natahovat, ale pak Rephaim viděl jak se posunula zpět. Naopak, utíkala k Dallasovi. “Přestaň s tím! Nech ho jít,” řekla chlapci, natáhla paži. Jeho krvavě červené oči ji probodli. “Usmažím ho. A pak, to ovládání co má nad tebou, bude pryč. Ty a já můžeme být spolu, a já nikomu neřeknu o věcech, které se tu staly, pokud budeš moje holka.” S pochopením toho co řekl, Rephaim zaregistroval, že na chlapcově těle již nebyla Temnota. Vpila se do něj, získala ho. Rephaim si byl jistý, že Dallas se ho chystá zabít. “Země, přijď ke mně. Potřebuji tě.” Rephaim zaslechl slova Stevie Rae a s velkým úsilím, zaměřil na ni vizi toho, co spatřil.Jejich oči se setkali a její slova přišli k němu, náhle čisté, silné a jisté. “Ochraň ho před Dallasem, protože Rephaim patří mě.” Udělala pohyb směrem k němu, jakoby na něj něco vymrštila, a to i udělala. Zelená záře udeřila do jeho těla odhazovala ho zpět a přerušila cokoliv to bylo co na něj Dallas směřoval. Těžko dýchající, ležící na zemi absorboval to, co již bylo jemu známé, jemný dotek uzdravující země. Dallas se otočil k Stevie Rae. “Právě jsi řekla, že ta věc ti patří.” Hlas mláděte byl jako smrt. Rephaim se otočil směrem k zemi, otevírá jí své tělo, povzbuzující ji, aby do něj vstoupila, vyléčila

ho dost na to, aby mohl vzít Stevie Rae. “Ano, patří. Je těžké to vysvětlit a chápu, že si naštvaný. Ale Rephaim mi patří.” Její oči obešli Dallase a znovu se na něj podívali. “A myslím, že i já mu patřím, divné, jak to zní.” “Nezní to divně. Zní to, kurva špatně!” Předtím, než se Rephaim mohl postavit na nohy, Dallas na ni ukázal prstem. Ozval se ohlušující náraz, ale Stevie Rae najednou stála uprostřed zářícího, zeleného kruhu. Měla zvednuté obočí a zavrtěla hlavou. “Zkoušel jsi mi dát elektrický šok? Skutečně si mi chtěl ublížit, Dallasi?” “Zvolila sis tu věc místo mně!” křičel na ni. “Udělala jsem to, co jsem považovala za správné!” “Víš co? Když je tohle správné, nechci s tím nic mít! Chci opak!” Než ta slova stihl doříct, zakřičel, odhodil kabel, který držel v ruce, klekl si skrčený na kolena. “Dallas, jsi v pořádku?” Stevie Rae k němu váhavě vykročila. “Drž se od něj dál,” sykl Rephaim, když se s námahou dostal na nohy. Stevie Rae zastavila, a pak, místo toho aby pokračovala směrem k Dallasu, přispěchala k Rephaimovu, a dala si jeho ruku kolem svých ramen. “Jsi v pořádku? Vypadáš trochu usmaženě.” “Usmaženě?” navzdory všemu, se chtěl smát. “Co to přesně znamená?” “Tohle.” Stevie Rae se dotkla jednoho peříčka na jeho hrudi. Byl překvapený, když viděl, že je spálené. “Jsi trošku křupavý na okrajích.” “Dotkla ses toho. Pravděpodobně ses s tím i vyspala! Sakra, jsem rád, že mě to zastavilo předtím, než jsme skončili to, co jsme začali dělat. Nechystám se být jen druhý po netvorovi!” “Dallasi, je toho mnoho -” začala Stevie Rae, ale když se podívala na Dallase, přestala mluvit.

“Ano, správně. Již více nejsem jen hloupé mládě,” řekl. Zcela nové červené tetování ve tvaru neobyčejného biče orámovaly Dallasovu tvář.Rephaim si pomyslel, že biče vypadaly spíše jako úponky Temnoty, které v kruhu na louce zaútočili na Stevie Rae a na něj. Jeho oči zářily ještě jasnější červenou a jeho tělo se jakoby zvětšilo, nabité novou silou. “Och, Bohyně,” řekla Stevie Rae. “Dokončil si proměnu!” “Ve spoustu věcech.” “Dallasi, musíš mě poslouchat. Pamatuješ si na Temnotu? Viděla jsem, jak se to za tebou natahuje. Prosím, Přemýšlej. Prosím, nedovol, aby tě to dostalo.” “Dostalo to mě? Můžeš to říct ty, co stojíš vedle té věci? Ach, sakra, ne! Nikdy víc už nechci poslouchat tvoje lži. A ujistím se, že ani nikdo jiný!” vychrlil na ni ta slova hlasem plným zloby a nenávisti. Jak se postavil a natáhl se za kabely, které dříve používal k nasměrování své síly, Stevie Rae se přesunula. Tlačila Rephaima s sebou, Stevie Rae vyšla z kuchyně. Stojíc zvenčí před vchodem, zvedla ruku a s hlubokým nádechem promluvila, “Země, zavři pro mě toto místo.” “Ne!” zakřičel Dallas. Rephaim ještě zachytil jeho letmý pohled a vtom se tunel zavřel a chránil je před Temnotou namířenou proti nim. “Můžeš chodit?” zeptala se Stevie Rae. “Ano. Nejsem až tak moc zraněn. Nebo,už ne tolik. Tvá zem se o to postarala,” řekl, dívaje dolů na ni, kde stála tak maličká, ale hrdá a silná v jeho objetí. “Dobře tedy. Musíme odsud vypadnout. Je tu i jiná cesta z kuchyně. Musíme být pryč co nejdříve.” “Proč jsi nezavřela i ten další východ?” zeptal se jí zatímco ji následoval. Pohled jaký mu věnovala, byl viditelně naštvaný. “Cože, a zabít ho? Ach, ne. Není skutečně tak špatný,

Rephaim. Jen mu přeskočilo, protože mu udělala Temnota v hlavě nepořádek a dozvěděl se o mně o tobě.” Já a ty… . . Rephaim chtěl zadržet slova, které je spojovaly, ale nemohl. Nebyl čas na podobné věci.Zavrtěl hlavou. “Ne, Stevie Rae. Nejen Temnota s ním zametané. Dallas se ji rozhodl přijmout.” Myslel si, že se s ním bude hádat. Nepodívala se na něj,jen svěsila ramena a řekla,” Jo, slyšela jsem ho. ” Vyšplhali po žebříku a potichu kráčeli po chodbě v přízemí, když přes otevřenou bránu Rephaim zachytil nějaký zvuk. Jen si pomyslel, že zvuk zněl nějak povědomě, když Stevie Rae zalapala po dechu. “Bere Zoeyno auto!” a vyběhla ven s Rephaimem těsně za sebou. Objevily se ve chvíli, kdy modré auto vyjíždělo z parkoviště. “Sakra,” řekla Stevie Rae. Rephaimovi zaostřené oči se obrátily na východní horizont, kde obloha přecházela z černé do šedé, bylo těsně před úsvitem. “Musíš se dostat zpět do tunelů,” řekl. “Nemůžu. Lenobia a ostatní budou bláznit pokud nebudu zpět před úsvitem.” “Já odejdu,” řekl. “Vrátím se do Gilcrease. Pak si můžeš odpočinout pod zemí a tví přátelé tě najdou. Budeš v bezpečí.” “A co když se Dallas vrací zpět do Školy Noci? Řekne jim o nás.” Rephaim zaváhal jen na moment. “Potom udělej, co musíš. Víš, kde budu.” Otočil se na odchod. “Vezmi mě s sebou.” Její slova ho zmrazili. Nepodíval se na ni. “Je těsně před úsvitem.” “Jsi vyléčen,ne?” “Jsem.”

“Jsi dost silný aby si mohl létat a odnést mě?” “Ano, jsem.” “Pak mě s sebou vezmi zpět do Gilcrease. Vsadím se, že ten starý dům má i sklep.” “A co tví přátelé, ostatní červená mláďata?” řekl. “Zavolám Kramishi a řeknu jí, že Dallas se zbláznil a že jsem v pořádku, ale ne v tunelech a zbytek vysvětlím zítra.” “Když se o mně dozvědí, bude to vypadat, že si volíš mě místo nich.” “Na tu volbu potřebuju nějaký čas na rozmyšlenou, předtím se budu muset vypořádat s historkami, co chystá Dallas,” řekla. Pak ještě dodala mnohem tišším hlasem, “A když nechceš, abych šla s tebou .. měl by si odejít, pryč odsud, pak nebudeš muset řešit ten bordel, který přijde.” “Jsem, nebo nejsem tvůj manžel?” Rephaim se zeptal dřív než se mohl zarazit. “Ano,jsi můj manžel. ” Věděl,že zadržuje dech, úlevou vydechl. Otevřel jí svou náruč. “Pak by si měla jít se mnou.“ “Děkuji,” řekla. A pak, Rephaimova Velekněžka vešla do jeho náruče. Držel ji pevně, zatím co jeho silná křídla je zvedli na oblohu.

Rephaim Stevie Rae měla pravdu. V tom starém domě byl sklep. Měl kamenné zdi a udusanou hliněnou podlahu, ale bylo tam překvapivě, pohodlně a sucho. S úlevou si Stevie Rae sedla se zkříženýma nohama a opřela se zády o zeď, vytáhla telefon. Rephaim tam jen stál, nebyl si jistý, co by měl dělat, když Stevie Rae volala s mládětem jménem Kramisha a vysvětlovala jí, proč se nevrátila do školy. Dallas se totálně zbláznil… ta elektřina s ním musela něco podělat… vyhodil mě po cestě zpět se Zoeynyho auta. . ne, jsem v

pořádku… pravděpodobně budu zpět zítra v noci… Cítíl se jako nějaký vetřelec, Rephaim ji nechal telefonovat s jejím mládětem o samotě.Vrátil se do podkroví a otevřel dveře skříně, kterou předělal na jakési hnízdo. Byl unavený. Přesto, že byl úplně zdravý, ten závod s východem slunce ho připravil o všechny rezervy síly. Měl by se vrátit do skříně a během dne si odpočinout. Stevie Rae neodejde před západem slunce. Stevie Rae nemůže opustit sklep. Denní světlo by jí ublížilo. Pravdou bylo, že všechna červená mláďata byly od úsvitu do soumraku ohroženy, takže Dallas pro ni nebyl hrozbou,do setmění. Ale co když na ni narazí nějaký člověk? Pomalu Rephaim sesbíral přikrývky a základní potraviny a nesl je do suterénu. Když naposledy sešel dolů po schodech, byl již celý den. Už netelefonovala, ale byla do klubíčka schoulená v koutě. Když ji přikryl dekou, sotva se pohnula. Pak se pohodlně uložil vedle ní. Ne až tak blízko, aby se dotýkaly, ale ne tak daleko, aby nemohl vidět, kdy se probere. Ujistil se, že ležel přesně mezi ní a dveřmi. Když někdo vstoupí, bude se muset dostat přes něj, aby přišel k ní. Rephaimova poslední myšlenka předtím, než usnul byla, že konečně pochopil ten stále přítomný pocit hněvu, který obklopil jeho otce. Kdyby ho dnes Stevie Rae skutečně odmítla a odloučila by ho od ní, jeho svět by byl navždy poznamenán její ztrátou. Z toho měl ještě větší hrůzu, než kdyby musel znovu čelit Temnotě. Nechci žít na světě bez ní. Zcela vyčerpaný pocity které mohl jen těžko pochopit, krakoun usnul.

13.)

Stark

“Vím, že mě to může zabít, pokud vstoupím do Světa mrtvých, ale nechci žít na tomto světě bez ní.” Stark se snažil nekřičet, ale nemohl zabránit frustraci v jeho hlase. “Takže mi jen ukažte, co potřebuji udělat, abych se dostal na místo kde je Zoey, a odtud to převezmu.” “Proč chceš, Zoey zpátky?” zeptala se ho Sgiach. Stark si rukou prohrábl vlasy. Vyčerpání, které přišlo s denním světlem na něj dopadlo, znervózňovalo ho a udělalo zmatek v jeho myšlenkách, dostal ze sebe jedinou odpověď, kterou mohla sestavit jeho unavená mysl,“Protože ji miluji.” Královna nevypadala, že by se chystala zareagovat na jeho prohlášení, naopak, studovala ho se svažujícím výrazem. “Cítím, že se tě dotkla Temnota.” “Ano,” přikývl Stark, ale její prohlášení ho zmátlo. “Ale když jsem se rozhodl být se Zoey, zvolil jsem si Světlo.” “Ano, ale stále si ho budeš chtít zvolit, když to znamená přijít o něco, co nejvíce miluješ?”řekl Seoras. “Počkat, celá pointa toho, proč jde Stark do Světa mrtvých je v tom, že tam bude moci Zoey chránit. Potom bude schopna poskládat dohromady svou rozpadlou duši a vrátí se zpět do svého těla. Správně?” řekla Afrodita. “Ano, může si zvolit návrat, pokud její duše bude opět celá.” “Pak tvé otázce nerozumím. Když se Z vrátí zpět, Stark ji neztratí,” řekla. “Můj ochránce chtěl vysvětlit, že když se Zoey vrátí zpět ze Světa mrtvých, bude jiná, změní ji to,” řekla Sgiach. “Co když ji ta změna zavede na cestu zcela odkloněnou od Starka?” “Jsem její Bojovník. To se nezmění a znamená to, že s ní zůstanu,” řekl Stark. “Ano, chlapče, samozřejmě, zůstaneš jejím bojovníkem, ale možná ne její láskou,” řekl Seoras. Stark se cítil jakoby mu do břicha někdo vrazil dýku. I tak, bez

váhání, řekl, “Jsem ochoten zemřít, abych ji přivedl zpět. Na jiném nezáleží.” “Naše nejhlubší emoce jsou někdy odděleny pouze typem lidské bytosti hluboko v nás,” řekla královna. “Touha a soucit, štědrost a posedlost, láska a nenávist. Jsou si často velmi blízko. Říkáš, že miluješ svou královnu dostatečně na to, aby si kvůli této emocí zemřel .. ale pokud tě po svém návratu nebude víc milovat, jaké barvy bude tvůj svět mít potom? ” Temné. To slovo se okamžitě vynořilo v Strarkovej mysli, ale věděl, že by ho neměl vyslovit. Naštěstí ho zachránili Afroditina velká ústa. “Pokud by s ním Z nechtěla být jako dívka s chlapcem, mohlo by ho to zklamat nebo naštvat. Ale to neznamená, že by přešel na stranu Temnoty, a já vím, že ty víš, co to znamená, protože tvoji chlapi zde mají Star Trek , a jeden ňouma jde ruku v ruce s druhým. Mimochodem, nemůžete předpovídat co Stark udělá nebo neudělá, když Zoey-mu-dá-kopačky skutečně je jenom mezi Starkem, Zoey a Nyx? Vážně. Bohyně ví, že nemíním znít jako děvka, ale vy jste královna, ne Bohyně. Jsou tu některé sračky, které prostě nemůžete ovládat. ” Stark zadržel dech, a čekal, že Sgiach použije Star Trek nebo Star Wars, nebo co to sakra vůbec bude, a rozseká Afroditu na milión drobných kousků. Místo toho, se královna rozesmála, přičemž vypadala neočekávaně dívčí. “Jsem šťastná že nejsem Bohyně, mladá Věštkyně. Ten malý kousek světa v mé moci je pro mě naprosto dostačující.” “Proč se tak velmi staráš o to, co by měl nebo neměl Stark udělat?” zeptala se královny Afrodita, přičemž na ni Darius vrhl jeden z pohledů “přestaň-nyní-mluvit” … Sgiach a její Ochránce se na sebe dlouho dívali, a Stark viděl, jak Bojovník jemně přikývl jakoby se ti dva právě na něčem shodli.

Královna Sgiach řekla, “Rovnováha mezi Světlem a Temnotou může být narušena i jediným skutkem. Přestože je Stark jen jedním bojovníkem, jeho činy mohou ovlivnit mnoho.” “A tento svět nepotřebuje dalšího mocného bojovníka, který bojuje na straně Temnoty.” “Vím to, a nikdy více nebudu bojovat pro Temnotu,” pochmurně řekl Stark. “Viděl jsem jak se Zoeyna duše rozbila kvůli jedinému skutku, takže tomuto také rozumím.” “Pak opatrně zvaž, své činny” řekla mu královna. “Na onom světě a také v tomto. A zvaž toto, mladí a naivní věří, že láska je nejsilnější síla ve vesmíru. Ti z nás, který jsou řekněme, realisté, vědí, že vůle jediné osoby, posílená integritou a účelem, může být silnější. “Budu si to pamatovat. Slibuji.” Stark ztěžka zaslechl vlastní slova. Přísahal by, že si uřízne ruku, pokud by toto byla slova, která Sgiach potřebovala slyšet, aby ho sakra dostala na Druhý Svět. Jakoby mohla číst jeho myšlenky, královna smutně zavrtěla hlavou a řekla, “Dobře tedy. Pojďme začít tvou návštěvu.” Pak zvedla ruku a přikázala, “Zvedněte Seol ne Gigh.” Podlaha před královniným pódiem, hned za místem, kde odpočívala Zoey, se otevřela, zpod ní se objevovaly desky s rezavými kamennými růžemi na obou stranách. Byla široká a dost dlouhá pro dospělého upíra, aby mohl ležet na rovné ploše. Uviděl, že na skále byly různé řezby, na jedné straně byly dvě drážky, které vypadaly téměř jako zahnuté luky. Na jedné straně byly ostřejší než na druhé, a šípy byly velmi zaostřené. Studující tento výjev si Stark smutně uvědomil dvě věci. Drážky vypadaly jako obrovské rohy. Skála nebyla skutečně rezavé barvy. Byl to bílý mramor. Rezavá barva byla skvrna.Krvavá skvrna.

“Toto je Seol ne Gigh, lůžko Ducha,” řekla Sgiach. “Je to starobylé místo oběti a uctívání. Dále, jak bychom si mohli pamatovat, sloužilo na něco jako zdroj Temnoty a Světla, bílého a černého býka, který se zformovaly na základě síly ochránců.” “Oběť a uctívání,” řekla Afrodita, posouvající se blíže ke kameni. “Jaký druh oběti máte na mysli?” “No, to záleží na tvé cestě, ne?” řekl Seoras, “To není odpověď,” řekla Afrodita. “Samozřejmě, že je, děvče,” řekl Ochránce, pochmurně se na ni usmál. “A ty to víš .. Ať si to přiznáš, nebo ne.” “Souhlasím s obětí,” řekl Stark, unaveně si otřel rukou čelo. “Řekněte mi co, nebo koho” – podíval se nedbale na Afroditu, což Daria rozzlobilo – “potřebuji vzít a použít na oběť, a já to udělám.” “Ty, chlapče, budeš obětí.” řekl Seoras. “Myslím, že by mohla pomoci jeho slabost během denního světla.To by mohlo usnadnit jeho duši vyklouznut z jeho těla.” Sgiach mluvila se svým Ochráncem , skoro jakoby Stark nebyl v místnosti. “Ano to je pravda. Mnoho bojovníků bojuje, když jejich duše opouští tělo. To, že budeš oslabený, může tuto část jen usnadnit,” souhlasil Seoras. “Takže, co mám udělat? Najít pannu nebo tak něco?” Už se nepodíval na Afroditu, protože zřejmě nezapadala do této kategorie. “Ty jsi ta oběť, Bojovníku. Krev někoho jiného nebude fungovat. Toto je tvá cesta, od začátku až do konce. Stále si přeješ, abychom začali, Starku? Řekla Sgiach. “Ano.” řekl bez zaváhání. “V tom případě si lehni na Seol ne Gigh, mladý MacUalliský Bojovníku. Tvůj náčelník bude čerpat tvou krev, a vezme tě na

místo mezi životem a smrtí. Skala si vezme tvou oběť. Bílý býk promluví, a ty budeš přijat. On zavede tvou duši k bráně Světa mrtvých. Bude už jen na tobě, abys vstoupil dovnitř a Bohyně se smiluje nad tvou duši, “řekla královna ..

“V pořádku. Pojďme tuto věc ukončit.” Stark ale nešel přímo k Seol ne Gigh. Místo toho poklekl před Zoey. Ignorujíc fakt, že každý v místnosti se dívá, vzal její tvář do svých rukou a něžně ji políbil, šeptající přes její rty, “Jdu si pro tebe. Tentokrát tě nenechám padnout.“Pak se postavil a přešel k masivnímu kameni. Seoras se přesunul od své královny a stál před skálou. Jeho pohled se setkal se Starkovým, zlomyslně se zadíval na ostrou dýku, která spočívala v pochvě u jeho pasu.. “Počkejte, počkejte!” Bylo to neuvěřitelné, ale Afrodita se hrabala v neskutečně velké kožené tašce, kterou si přivezla až z Benátek. “Afrodito, teď na to není čas.” řekl Stark. “Och, doprdele, konečně. Věděla jsem, že bych nemohla ztratit něco tak velké a páchnoucí.” S vítězoslavný úsměv, vytáhla ven velký sáček naplněný hnědými větvičkami a jehličím. “Než začneš, a jsem si jistá, že to bude velmi neatraktivní darování krve, tohle někdo musí zapálit, bude to sloužit jako kadidlo pro Starka.“ “Co sakra?” řekl Stark, zavrtěl hlavou na Afroditu a přemýšlel, ne poprvé, jestli není ta to dívka duševně poškozená.

Podívala na něj a obrátila oči v sloup. “Babička Redbirdová řekla Stevie Rae, která řekla mně, že spalování cedrového dřeva je podle čerokéz něco velmi silného v duchovním světě. “Cedrové dřevo?” řekl Stark. “Ano. Máš to dýchat a vzít to k sobě když půjdeš na Onen svět. A prosím, zavři ústa a připrav se na krvácení,” řekla

Afrodita. Namířila svou pozornost na Sgiach. “Myslím, že byste babičku Redbirdová mohly považovat za něco jako šamana. Je velmi chytrá a propojená s věcmi jako” země-má-duši “… Řekla, že cedrové dřevo by Starkovi mohlo pomoci.” “Nemůže to ublížit”. Když bylo dřevo zapálené a jehličí kolem něj, Afrodita se usmála, jemně sklonila hlavu k Seorasovi a řekla, “Dobře, teď, pojďme tuto věc ukončit.” Stark spolkl slova, která se chystal zakřičet na Afroditu. Potřeboval se soustředit.Pamatoval si, že má vdechovat kouř, chtěl ochránit Zoey. Stark si rukou promnul čelo, přál si, aby mohl setřít i únavu, která mu spolu s denním světlem už lezla na mozek. “Nebojuj s tím. Musíš se cítit rozladěně, aby si vyklouzl ze svého těla. Udělat to, není pro bojovníka přirozené.” Seoras ukázal holí na vrchní část plochého kamene. “Svlékni se od pasu nahoru a lehni si sem.” Stark si sundal mikunu a tričko pod ní, a lehl si na kamen. “Vidím, že jsi už byl poznamenán,” řekl Seoras ukazujíc na růžovou jizvu od zlomeného šípu, která pokrývala levou stranu jeho hrudi. “Ano. Pro Zoey.” Stark se sehnul a lehl si na zkrvavený kámen. Měl by být chladný a mrtvý, ale v okamžiku, jak se jeho kůže dotkla mramorového povrchu, teplo v něm se začalo stupňovat. Teplo z něj vyzařovalo rytmicky, jakoby ten kámen měl puls. “Ach, ano, cítíš to,” řekl starověký Ochránce. “Je to horké,” řekl Stark pohleděv na něj nahoru. “Pro nás, kteří jsme Ochránci, kámen žije. Věříš mi, chlapče?” Stark zamrkal, překvapen Seorasovou otázkou, ale odpověděl bez zaváhání. “Ano.” “Vezmu tě na místo vyšší, než je smrt. Abych tak učinil, musíš mi důvěřovat.”

“Věřím ti.” Řekl Stark. Cítil, že mu může věřit, že dělá správnou věc. “Toto nebude příjemné ani pro jednoho z nás, ale je to nezbytné. Tělo se musí uvolnit, aby duch mohl volně odejít. Jen bolest a krev to mohou učinit. Jsi připraven?” Stark přikývl. Položil ruce na horký kámen, zhluboka vdechl vůni cedru. “Počkej! Předtím, než ho řízneš, řekni mu něco, co by mu mohlo pomoci. Nenech jeho duši jen tak, aby sama našla cestu do Světa Mrtvých. Jsi Šaman, tak udělej i z něj šamana,” řekla Afrodita. Seoras se podíval na Afroditu a pak svůj pohled zaměřil na královnu. Stark nemohl Sgiach vidět, ale cokoliv se mezi Seorasom a ní tehdy odehrálo, vykouzlila z Ochrancových rtů drobný úšklebek, když se jeho oči opět zastavili na Afroditě. “Dobře, moje královno, řeknu tvým přátelům toto: když chce duše skutečně vědět, co to je, být dobrý, a myslím tím úplně dobrý, nejen ze sobeckých důvodů, to je když nám to nejzákladnější od přírody dává touhu po lásce, harmonii a klidu. Tento kapitál je ohromnou silou. ” “Pro mě je to příliš poetické, ale Stark rád čte. Možná on bude mít šajn o tom, co si tu vyprávěl,” řekla Afrodita. “Afrodito, uděláš mi laskavost?” zeptal se Stark. “Možná.” “Prestaň mluvit.” Podíval se nahoru na Seorasa. “Děkuji za radu. Budu si to pamatovat.” Seoras zachytil jeho pohled. “Musíš to udělat sám, chlapče. Nebudu ti moci podat pomocnou ruku. Pokud to nezvládneš, nebudeš moci přejít přes bránu a lepší by bylo ukončit to dříve, než začneme.” “Nechystám se rozmyslet si to,” řekl Stark.

” Tlukot srdce Seol ne Gigh tě zavede do Světa mrtvých. Zpět, ach, ano, to bude cesta, kterou budeš muset najít sám. ” Stark přikývl a rozprostřel ruce na mramor, snažíc se absorbovat teplo do svého náhle chladného těla. Seoras zvedl dýku a udeřil Starka tak rychle až se pohyb jeho ruky jakoby rozmazal. Počáteční bolest rány, ho srazila u pasu na pravé vrchní straně hrudníku, ale kupodivu to velmi nebolelo. Druhý řez byl téměř identický jako první, ale jeho žebra na levé straně pokrývala červená čára. A tehdy začala bolest. To teplo ho spalovalo. Jeho krev byla jako láva, vytékající z jeho žil a lila se na vrch kamene. Seoras metodicky pracoval ostrými hranami z jedné strany Starkova těla na druhou, dokud jeho krev nepřekročila okraj skály. Tam na chvíli zaváhala a pak krvavé kapky přetekly a zaplnili i okraje. Stark nikdy necítil takovou bolest. Ani tehdy, když zemřel. Ani tehdy když obživnul a myslel jen na nenávist a žízeň. Ani tehdy, když skoro zemřel kvůli vlastnímu šípu, který vystřelil. Bolest, kterou mu Ochránce způsobil, byla více než fyzická. Spalovalo to jeho tělo, ale pálilo to i jeho duši. Agonie byla nekonečná. Byla to vlna, před kterou nemohl uniknout, mlátila ho znovu a znovu. Byl v ní utopen. Stark automaticky bojoval. Věděl, že se nemůže pohnout, ale stále se snažil udržet kontrolu nad svým vědomím. Pokud půjdu, jsem mrtvý. “Důvěřuj mi, chlapče. Jdi.” Seoras stál nad ním, ale jeho hlas byl vzdálen, sotva rozeznatelný. “Důvěřuj mi…” Stark se již rozhodl. Vše, co musel udělat, bylo následovat vnitřní pocit.

“Důvěřuju ti,” slyšel sám sebe jak zašeptal. Svět se zabarvil do šeda, pak do červena a nakonec do černa. Vše, co Stark vnímal, byla bolest z tepla a jeho krev. Teplo a krev zmizely a on byl najednou pryč ze svého těla. Obklopen jedině bolestí a temnotou, bojoval proti panice, ale kupodivu, jen o malý moment, hrůza byla nahrazena necitlivým přijetím faktu, což bylo docela pohodlné.Později ho napadlo, že temnota nebyla tak zlá. Nakonec odcházela i bolest. Vlastně, ta bolest vypadala skoro jako pouhá vzpomínka… “No kurva, nevzdávej se, ty blbečku! Zoey tě potřebuje!” Afroditin hlas? Bohyně, dráždilo ho, že přesto, že je oddělen od svého těla, ona ho může stále komandovat. Oddělen od mého těla. Dokázal to! Radost z toho však rychle nahradil zmatek. Byl venku ze svého těla. Nemohl nic vidět. Nic cítit. Nic slyšet. Tma kolem, byla absolutní. Stark neměl ani tušení, o tom, kde je. Jeho duše se zachvěla a jako pták letěla v nicotě. Co mu to Seoras řekl? Co mu to vlastně poradil? … kapitulace je mocnou silou. Stark přestal bojovat a uklidňoval svého ducha, a malá vzpomínka, která prošla tmou do jeho duše byla vzpomínka na to, jak se jeho krev nalévala do dvou mezer ve tvaru rohů. Rohy. Stark se zaměřil jen na jedinou věc v jeho mysli a představoval si, jak chytá ty rohy, jak se jich dotýká. Příšera vyšla ven z absolutní temnoty. Měl nějaký jiný odstín černé barvy. Jako noční obloha. Jako hluboká, v noci odpočívající voda a napůl zapomenuté půlnoční sny. “Přijímám tvou krvavou oběť, Bojovníku. Postav se mi, pokud

si troufneš.” “Troufám si!” zakřičel Stark, přijímající výzvu. Býk to s ním chtěl zúčtovat. Jednající na základě instinktů, Stark neběžel. Ne uskočil.Místo toho se mu postavil tváří. Zuřivě křičící, Stark se se skloněnou hlavou rozběhl proti němu. Býk sklonil masivní hlavu, jakoby chtěl Starka nabrat na rohy. “Ne!” Stark vyskočil na býka v scéně jako ve snu, chytil ho za rohy. Ve stejném momentě to stvoření potřáslo hlavou, a Stark se přešvihl přes jeho tělo. Měl pocit, jakoby skočil z útesu, padaly dopředu dál a dál, někam do tmy. Za ním, někde v temnotě slyšel ozvěnu tří slov, které býk řekl: „Dobrá práce, Strážce…“ Pak kolem něj vybuchlo světlo, těsně předtím, než dopadl na zem. Stark se pomalu zvedl, přemýšlel nad tím, jak divné bylo, že i když neměl tělo, jen duši, stále měl nějakou formu a pocity jeho těla, rozhlédl se kolem. Před ním, se rozprostíral háj, totožný s tím, který vyrostl nedaleko hradu, který patřil Sgiach.Byl tam dokonce i visací strom, zaplněný stužkami, které nebylo možno spočítat. Jak se díval, stužky změnily barvu a délku, a třpytily se jako pozlátka z vánočního stromku. Svět mrtvých, toto musí být vchod do Nyxinej říše. Nic jiného nemůže vypadat tak magicky. Než vykročil vpřed, podíval se za sebe, přemýšlel, že to nemůže být tak snadné dostat se přes býka a jen tak vstoupit dovnitř. Vše, co bylo za ním, byla jen černá nicota, ze které přišel. Před ním se rozprostírala zem, téměř červená, až mu to připomnělo Oklahomu. Dále se nacházel ohraničený kruh a v jeho středu byl do poloviny zapíchnutý meč. Musel použít obě ruce, aby meč vytáhl, a pak, otřel jinak neposkvrněnou čepel o džíny, aby meč vyčistil, a uvědomil si, že jak původní barva kamene Seol

ne Gigh, i tato země byla poskvrněna krví. Přestal otírat meč do džínů a zaměřil pozornost na to, co bylo před ním. Tam, musel jít. Jeho mysl, srdce a duše to věděly. “Zoey, jsem tu. Jdu po tebe,” řekl, a vykročil vpřed, běžel do neviditelné bariéry tvrdé jako cihlová zeď. “Co to sakra?” Zamumlal, kráčející zpět a díval se nahoru na kamenný oblouk, který se náhle objevil. Vznikla další exploze bílého světla a to, co potom viděl před sebou, šokovalo i jeho samotnou podstatu. Stark zíral sám na sebe. Nejprve si myslel, že kamenný oblouk musel mít v sobě i zrcadlo, ale neodrážela se v něm temnota, která byla původně za ním, a jeho druhé já se usmívalo známým, nafoukaný úsměvem. Stark se určitě neusmíval. Pak promluvil, rozptýlil všechny myšlenky na zrcadla a najít racionální vysvětlení. “Ano, Zatraceně, jsi to ty. Jsi já. Aby ses dostal sem, musíš mě zabít, což se nestane, protože nejsem tak v pohodě s umírájícím. To, co se stane je, že já ti nakopu zadek a zabiju tě. ” Jak tam tak Stark stál, mluvíc a zírajíc na sebe, jeho dvojník se vrhl vpřed, v ruce se stejným mečem, jaký držel Stark, a pořezal ho na rameni. “Ano, bude to tak snadné, jak jsem si myslel,” řeklo jeho druhé já, a vrhlo se opět na Starka.

Aphrodita

“Ano, světla zapnutá, ale definitivně tu nikdo není doma,” Afrodita zamávala rukou před Starkovými, sice otevřenými, ale nevidomými očima. Pak musela stáhnout ruku, aby uhla Seorasovi z cesty, který udělal další řezné rány nožem na Starkově zkrvaveném těle. “Už vypadá jako hamburger. Musíš to stále dělat?” zeptala se

Afrodita ochránce. Mezi ní a Starkem to nebyla žádná láska, ale to neznamenalo,že by se jí líbilo dívat na to, jak ho krájí na kousky. Seoras se tvářil, že ji neslyšel. Zcela se soustředil na chlapce, který před ním ležel. “Jsou vázaný tímto posláním,” řekla Sgiach. Opustila svůj trůn a postavila se vedle Afrodity. “Ale tvůj Strážce je při vědomí a ve svém těle,” řekl Darius, zkoumajíc Seorasa. “Ano, jeho vědomí je zde. Je také zcela sladěn s chlapcem, až tak že může slyšet tlukot jeho srdce, cítit jeho dech. Seoras ví přesně, jak blízko je Stark k fyzické smrti. Je přesně na prahu mezi životem a smrtí. Tam ho musí můj Ochránce nechat. Když se příliš nakloní na jednu z možností, jeho duše se vrátí a on se probudí, když k druhé možnosti jeho duše se nikdy více nevrátí. ” “Jak bude vědět, kdy s tím přestat?” zeptala se Afrodita, mimoděk mrkla okem na Seorasa, který opět řezal do Starka. “Stark se probudí, nebo zemře. Cokoliv z toho, bude to kvůli jeho počínání, ne kvůli mému ochránci. Seoras umožňuje chlapci udělat vlastní rozhodnutí.” odpověděla Sgiach, ale její oči se sešli se Seorasa. “Měly byste udělat totéž.” “Pořezat ho?” Afrodita se zamračila na královnu, která se usmívala, ale stále sledovala svého ochránce. “Řekla jsi, že si Nyxinou věštkyní, nebo ne?” “Jsem její Věštkyně.” “Tak pouvažuj jak ovládat svůj dar, aby si taky pomohla tomu chlapci.” “Ráda bych, kdybych měla zatraceně ponětí jak to udělat.” “Afrodito, možná by si měla -” Darius začal táhnout Afroditu za ruku, pryč od Sgiach, zřejmě měl obavy, že si dovolila ke

královně příliš. “Ne, Bojovníku, nemusíš ji brát pryč. Jedna věc, kterou zjistíš když si svázán se silnou ženou je, že její slova ji často dostanou do nesnází z kterých ji nebudeš moci ochránit. Ale jsou to její vlastní slova, a tím i její následky . ” Sgiach se konečně podívala na Afroditu. “Použij sílu, kterou používáš při slovech ostrých jako dýky a hledej své vlastní odpovědi. Skutečná Věštkyně dostane v tomto světě jen velmi málo pokynů, ale síla vedená moudrostí a trpělivostí ji naučí, jak pracovat s darem, který dostala.” Královna zvedla ruku a elegantně ukázala na jednoho z upírů ve stínu. “Ukaž věštkyně a jejímu ochránci kde je jejich pokoj. Nechte je odpočinout si v soukromí.” Bez dalšího slova se Sgiach vrátila na svůj trůn, její pohled však znovu stanul na jejím ochránci. Afrodita sevřela rty a následovala zrzavého upíra, jehož obří tetování tvořily složité spirály, které vypadaly jako malé tečky safíru.Vraceli se cestou po dvouramenném schodišti a pak šli chodbou, kde byly stěny zdobené meči s drahokamy, které se třpytily ve světle pochodní.Menší schodiště nakonec vedlo ke klenutým dřevěným dveřím, které Bojovník otevřel a pokynul jim, aby vstoupily.. “Postaráš se o to, aby po mě někdo přišel, když se Stark něco změní? “Zeptala se Afrodita ještě předtím, než upír zavřel dveře. “Ano,” řekl bojovník s překvapivě jemným hlasem předtím, než je nechal o samotě. Afrodita se otočila k Dariusovi. “Myslíš, že moje ústa mě dostávají do problémů?” Obočí jejího bojovníka se zvedlo.” Samozřejmě, že ano. ” Zamračila se na něj. “Dobře,podívej já jsem si nedělala legraci.” “Ani já ne.”

“Proč? Protože říkám to, co si myslím?” “Ne, moje krásko, ale proto, že svá slova používáš jako dýky, a hozená dýka často způsobuje problémy.”

Odfrkla si a sedla si na obrovskou postel s nebesy. “Když jsem taková mrcha, proč mě máš sakra rád?” Darius si sedl vedle ní a vzal ji za ruku. “Zapomněla jsi, že házení dýkou je můj oblíbený styl boje?” Afrodita zachytila jeho pohled a najednou se cítila zranitelná. “Vážně. Jsem mrcha. Neměl bys mě mít rád. Nemyslím, že mnoho lidí mě má rádo.” “Lidé, kteří tě znají, tě mají rádi. Tvé skutečné já. A to, co k tobě cítím já, je více než jen že tě mám rád. Miluji tě, Afrodita. Miluji tvou přímost, tvůj smysl pro humor, péči jakou prokazuješ svým přátelům. A miluju to, co v tobě bylo zlomené a nyní se začalo uzdravovat.“ Afrodita na něj stále hleděla, přesto, že urputně bojovala se slzami.“Všechno ze mě dělá strašnou mrchu.” “Všechno tě to dělá tím, kým jsi.” Zvedl její ruku ke svým rtům, a políbil ji něžně, pak řekl, “A to všechno tě dělá i dostatečně silnou na to, aby si našla způsob, jak pomoci Starkovi. “Ale já nevím jak!” “Použila si svůj dar na to, aby si potvrdila Zoey nepřítomnost stejně jako Kalonovu. Nemůžeš zkusit stejný způsob na Starkovi?” “Všechno, co jsem dělala bylo, že jsem se podívala, zda jsou jejich duše v jejich tělech, nebo ne. My víme, že Stark je už pryč.” “Takže by ses ho nemusela dotknout, jako tich dvou.” Afrodita si povzdechla. “Stejný způsob, hmm?” “Ano.” Podívala se nahoru na něj a chytila ho pevně za ruce. “Opravdu si myslíš, že to dokážu?”

Věřím.Že to můžeš zkusit. Afrodita si zula své černé jehlové boty a lehla si na postel, opřena o hromadu péřových polštářů. “Ochráníš mě, dokud budu pryč?” zeptala se svého bojovníka. “Vždy,” řekl Darius. Postavil se ke posteli, což Afroditě připomnělo Seorasa, jak stojí vedle trůnu své královny. Vědoucí, že její tělo a srdce bude při Darius vždy v bezpečí, zavřela oči a přinutila se relaxovat. Pak se třikrát zhluboka nadechla a zaměřila své myšlenky na Bohyni. Nyx, to jsem já. Afrodita. Tvá Věštkyně. Skoro dodala “alespoň tak mě každý nazývá,” ale zarazila se. Opět se nadechla a pokračovala: Žádám tě o pomoc. Ty víš, že si nejsem jistá jak ty věštecký věci fungují, takže by tě nemělo překvapit, když ti řeknu, že nevím, jak použít dar, který jsi mi dala, abych pomohla Starkovi, protože potřebuje mou pomoc. Myslím tím, že ten chlapec je dole skoro rozřezán v tomto světě a snaží se používat na svou roli poezii a další, ten starý chlap mu říká nějaké matoucí slova, která mu prý pomohou,aby dostal Z. Jen mezi námi, někdy si myslím, že Stark je jen hodně svalové hmoty s hezkými vlasy, ale mozek žádný. Jednoduše, potřebuje pomoc, a v zájmu Zoey, mu ji chci poskytnout. Nyx, ukaž mi, jak mu mám pomoci. Odevzdej se mi, dcero. Nyxin hlas se náhle rozlil v její hlavě. Ano! Afroditina odpověď přišla okamžitě. Otevřela své srdce, duši a mysl své Bohyni. A hned ji všude dokola obklopil Nyxin hlas zvedající se kolem ní. Podívej se na mé království.

Afroditina duše letěla nad Nyxiným Druhým světem. Bylo to tam téměř nepopsatelně krásné, se všemi variacemi zelené,

briliantovými květy, které se houpaly jakoby v rytmu hudby a s lesklými jezery všude kolem.Afrodita si myslela, že zahlédla divoké koně a mnoho barevných pávů. Po celé oblasti se vznášeli duše, tancovali, smáli se, líbilo … “To je místo, kam jdeme, po smrti?” zeptala se omráčeně Afrodita. “Někdy.“ “Jak to, někdy? Myslíš, když jsme dobrý?” Afrodita měla divný pocit, že i kdyby byla dobrá, splnit kritérium pro získání tohoto místa,by se jí nejspíš už nepovedla. Smích Bohyně byl jako magie. „Jsem tvá Bohyně, dcero, ne tvůj soudce. Dobro má více tváří.“ … Afroditin duch zpomalil, nesa ji na úžasně vypadající palouček. Překvapeně zamrkala, kdy to místo studovala, připomnělo jí palouček nedaleko hradu Sgiach. Jak tak porovnávala tato místa, zaslechla nějaký hlas.Prošla klenbou sevřených listů skloněných k odpočinku nad tlustým kobercem mechu. “Poslouchej mě, Zo! Dokážeš to.” Jak zaslechla Heathův hlas, ohlédla se, aby viděla na Zoey, byla tak bledá, téměř průsvitná.Chodila kolem do kola, pohled měla úplně vystrašený ,zatímco Heath stál a pozoroval ji s neuvěřitelně smutným výrazem.“Zoey! Konečně! Dobře, poslouchej mě. Musíš se dát dohromady a vrátit se zpět do svého těla.” Zcela ji ignorovala, Zoey začala plakat, ale nepřestala chodit dokola.“Nemůžu, Heath. Je to pryč příliš dlouho. Nemůžu dát svou duši dohromady. Nemůžu si vzpomenout,- nemůžu se soustředit, jediná věc, kterou vím určitě je, že jsem si to zasloužila.” “No, sakra. Zoey! Přestaň brečet a věnuj mi pozornost!” “Nezasloužila sis to!” Heath se přiblížil k Zoey a chytil ji za

ramena. “A dokážeš to, Zo. Musíš. Když to uděláš, budeme moci být spolu.” “Skvělé. Neslyší ani jedno blbé slovo, které jim kurva říkám!” “Pak možná, dcero, by si měla pro změnu naslouchat..“ Afrodita potlačila svůj vztek a zklamání a udělala, co jí Bohyně poradila, navzdory myšlence že se cítila jako popínavá rostlina zírající přes něčí okno do ložnice. “Skutečně si to myslíš, Heathe?” Zoey zírala na Heatha. “Skutečně tu chceš zůstat?” Usmála se na Heatha, ale její tělo pod jeho rukama sebou trochu škublo. Políbil ji a pak řekl. “Baby, chci být tam, kde jsi ty, leckde to bude, navždy.” Zoey se s bolestivým zasténáním se dostala z jeho náruče. “Mrzí mě to. Je mi to líto,” řekla, a znovu začala plakat. “Nemohu už dál, nemohu si odpočinout, být v klidu.” “Proto musíš zavolat zpět svou duši. Nemůžeš být se mnou, pokud to nechceš. Zo, nemůžeš být ničím, pokud to neuděláš. Budeš se jen posouvat dál a dál a budeš stále ztrácet kousky sama sebe až nezůstane nic a ty budeš úplně pryč. ” “Byla to moje chyba, že jsi zemřel, je to moje vina, že si tady, kam nepatříš. Jak mě můžeš pořád milovat?“Odhrnula si vlasy z obličeje a opět začala chodit kolem Heatha,nikdy si neodpočinu. “Není to tvoje chyba! Zabil mě Kalona. To je všechno. A, jaký je rozdíl v tom jestli jsme živí nebo mrtví, když jsme přesto spolu?” “Myslíš si to? Skutečně?” “Miluji tě, Zoey. Od té doby kdy jsme se poprvé setkali, a budu tě milovat navždy. Slibuji. Když budeš opět celá, budeme spolu navždy.” “Navždy ..” zašeptala Zoey. “A skutečně si mi odpustil?” “Baby, není co bych ti měl odpustit.”

Se zjevně velkým úsilím se Zoey přestala hýbat a řekla, “Tak pak to vyzkouším, kvůli tobě.” Rozhodila ruce a hlavu zaklonila dozadu. Její bledé tělo začalo zářit, nejprve jen jemným světlem z jejího nitra. Zoey začala volat jména a, Afrodita byla z vize otřesena a z háje se zvedla tak rychle až se jí udělalo špatně od žaludku. “Och, fuj ! Příliš daleko, příliš rychle. Asi budu zvracet.” Kolem ní zavál teplý vítr a utišil její nevolnost. Když se začala znovu hýbat, už jí nebylo špatně, ale stále byla zmatená. “Dobře, vůbec to nechápu. Zo se dá dohromady, ale stále zůstane s Heathem místo toho, aby šla zpět do svého těla?” “V této verzi budoucnosti, ano ..“ Afrodita na chvíli zaváhala, ale pak se neochotně zeptala, “Ale, je šťastná?” “Ano. Zoey a Heath jsou spolu na věčné časy.“ Afrodita cítila, že zesmutněla, ale musela pokračovat, “Tak pak by možná Zoey měla zůstat tam, kde je. Bude nám chybět. Bude se mi stýskat” Afrodita potlačila nečekané nutkání plakat a pokračovala.“Určitě to Starka naštve, ale když je to místo, kde Zoey chce skutečně být, měla by tam zůstat.“ “Toto je jen jedna verze Zoeynej budoucnosti. Cokoliv si zvolí, změní to i budoucnost na Zemi. Když se Zoey rozhodne zůstat, hle, zde je nová budoucnost země, jaká se vytvoří tímto rozhodnutím:“ Afrodita se ocitla ve scéně, která jí byla až příliš známá. Stálá ve středu pole, kde byla v její poslední vizi. Jako předtím, byla s lidmi, kteří hořely, lidé, upíři a mláďata .. Znovu ucítila bolest z ohně a agonii jako v předchozí vizi. Jako předtím, podívala se nahoru a viděla Kalonu jak před všema stojí, ale tentokrát s ním Zoey nebyla. Naopak do této scény vstoupila Neferet. Prošla kolem Kalony a zírala na hořící lidí.Pak začala ukazovat rukama složité vzory ve vzduchu kolem ní, a jak to dělala, Temnota

obklopila vše kolem ní. Začala se od ní roztahovat a naplňovat pole, Hasila oheň, ale bolest nepřestala. “Ne, nezabiju je!” Ukázala prstem a Temnota obklopila Kalonovo tělo.“Pomoz mi. Chci je vlastnit.” Kalona tu Temnotu vstřeball do sebe. Afrodita se soustředila na něj a ty úponky temnoty kolem něj se jakoby zhmotnily a byly viditelné.Svíjeli se kolem nesmrtelného těla padlého anděla až Kalona zalapal po dechu a Afrodita nemohla říci zda od potěšení, nebo od bolesti, ale usmál se na Neferet, otevřel náruč a přijímal tmu a pak jí řekl, “Jak si přeješ, moje Bohyně.” Obklopen těmi úponky, se Kalona pohnul dopředu, takže stál před ní, a pak padlý nesmrtelný klesl na kolena a odhalil svůj krk. Afrodita pozorovala jak se Neferet sehnula, olízala Kalonovu kůži, a s děsivou, chamtivou prudkostí se do něj zakousla a nakrmila se z něj. Úponky Temnoty se zachvěly, znásobili a pulzovali. Afrodita se zcela znechucená podívala pryč a uviděla Stevie Rae jak vchází na pole. Stevie Rae? Nějaká tmavá věc vedle ní se pohnula, a Afrodita si uvědomila, že Stevie Rae stála vedle Krakouna, hned blízko vedle něj, jakoby byli spolu. Co to sakra ..? Krakoun rozprostřel křídla, zamával nimi a obmotat je kolem Stevie Raem jakoby ji držel v objetí. Stevie Rae vzdychla a přesunula se ještě blíže ke kreatuře, takže jeho křídla ji úplně obalili. Afrodita byla zcela šokována přičemž nezahlídla odkud přišlo to indiánské děcko, bylo jen tam, přesně před krakounem. Navzdory bolesti i šoku z její vize, Afrodita mohla potvrdit, jak nádherné to dítě bylo. Jeho tělo bylo zajímavé a z větší části odhalené. Jeho vlasy byly dlouhé a zcela černé. Byl vysoký a

svalnatý, prostě obecně krásný. Ignoroval krakouna a podával Stevie Rae ruku, říkající, “Přijmi mě, a on zmizí.” Stevie Rae vystoupila z objetí krakouna, ale nepřijala chlapcovu ruku. Místo toho řekla, “Není to tak jednoduché.” Stále na kolenou, před Neferet, Kalona zakřičel, “Rephaim! Nezrazuj mě znovu, můj synu!” Slova nesmrtelného krakouna jakoby bodli. Zaútočil na to indiánské děcko. Oba spolu začali zápasit a Stevie Rae tam jen stála, nedělala nic jen se dívala na krakouna a plakala. Přes její vzlyky Afrodita slyšela jak řekla, “Neopouštěj mě, Rephaim. Prosím, neopouštěj mě. Na druhé straně horizontu Afrodita uviděla vycházející slunce, alespoň si to myslela, ale později uviděla, že je to vlastně obrovský bílý býk, který prochází přes tělo poraženého černého býka. Afrodita zmizela z této vize. Nyx ji opatrně držela ve vánku větru. “Och, Bohyně,” zašeptala. “Ne, prosím, ne. Volba jedné teenagerky může narušit rovnováhu mezi Temnotou a Světlem a ovlivnit tím celý svět? Jak je to vůbec možné?” “Pouvažuj nad tím, že tvá volba pro Bohyni otevřela cestu pro novou rasu upírů.“ “Červené mláďata? Ale oni přece existovaly i předtím než jsem něco udělala.” “Ano, ale cesta k objevení jejich lidskosti byla pro ně zavřená, dokud si se neobětovala, tvá volba, ji otevřela. A ty nejsi také jen jedna teenagerka?“ “Och, tak to je na hovno. Zoey musí přijít zpět.” “Pak se Heath musí pohnout z mé říše na Onen svět. To je jediná možnost, kdy si Zoey zvolí návrat a bude opět celá.“ “Jak se mohu ujistit, že se to stane?”

“Vše co můžeš udělat, je uvědomit je. Volba musí počkat na Heatha, Zoey a Starka.“ Afrodita se probírala ze své vize. Lapajíc po dechu, otevřela oči a zamrkala přes krvavé slzy aby viděla Daria nad sebou. “Vrátila ses ke mně?” Afrodita se posadila. Hlava ji nesmírně bolela, ale tu bolest už dobře znala. Prošla si rukou vlasy a dala je pryč z obličeje, překvapená, jak moc se jí třásla ruka. “Vypij to, moje krásko. Musíš se posílit.” Podal jí číši a přidržel jí ji při ústech. Afrodita se napila vína a pak řekla, “Pomoz mi, musím se dostat ke Starkovi.” “Ale, tvé oči, musíš si odpočinout!” “Když si odpočinu, riskuju že celý posraný svět půjde do pekla. Doslova.” “V tom případě tě vemu ke Starkovi.” Sgiach stále pozorovala svého ochránce jak pomalu a promyšleně řeže Starka. Afrodita nemárnila čas. Šla rovnou ke královně. “Musím mluvit se Starkem. Hned.” Sgiach se na ni podívala, zkoumajíc její třesoucí se tělo a krvavé oči.“Použila si svůj dar?” “Ano, a musím něco Starkovi říct, jinak to bude špatné. Pro každého. Skutečně špatné.” Sgiach přikývla a ukázala Afroditě aby ji následovala ke Seol ne Gigh. “Budeš mít jen chvíli. Povídej rychle a srozumitelně. Pokud ho tu budeme držet příliš dlouho, nebude se už moci vrátit zpět na Onen svět dokud se nezotaví, a to může trvat týdny.” “Chápu. Mám na to jeden pokus. Jsem připravená,” řekla Afrodita. Sgiach se dotkla předloktí svého ochránce. Přestal řezat

Starka. Jeho pohled nesešel ze Starka, ale hlubokým hlasem řekl, “Mo Bann ri? Moje královno?” “Zavolej ho zpět. Věštkyně s ním musí mluvit.” Seoras zavřel oči a když je znovu otevřel, řekl, “Ano, ženo …. jak si přeješ.” Položil svou dlaň na Starkovou čelo. “Poslouchej mě, chlapče, musíš se vrátit ..”

Stark

Stark klopýtl dozadu a instinktivně zvedl široký meč,takže vlastně jen náhodou odrazil smrtící úder toho druhého.Toho,kdo byl a přitom nebyl on. , ,Proč tohle děláš?´´ Zařval na něj. ,,To už jsem přece říkal.Dovnitř se dostaneš, akorát když mě zabiješ,a já umřít nechci.“ Bojovníci kolem sebe začaly ostražitě kroužit. ,,O čem to do hajzlu mluvíš? Ty jsi já. Takže jak bys mohl být mrtvý, až se dostanu dovnitř?´´ ,,Jsem část tebe. Ta míň hodná. Anebo jsi ty část mě, dobro ve mně, a mně se dělá blbě, když na to jen pomyslím.Nehraj si na idiota a netvař se, jako bys o mně nic nevěděl.Vzpomeň si, jaký to bylo, než jsi vyměknul a zaslíbil se tý svojí hodný holčičce.Tehdy jsme se znali mnohem líp.“ Stark se na něj pořádně podíval a všiml si rudého svitu v očích a zkřivených rysů ve tváři,která byla jeho. Druhý se pořád usmíval, ale místo přidrzlosti v tom byla krutost. Poznával se, a zároveň mu ten obličej připadal cizí. „ Jsi to zlé, co mám v sobě.“ ,,Zlé? To záleží na tom,na který straně zrovna stojíš, ne?A jak to tak odsud vidím, nevypadám zas tak zle,“ prohlásil ten druhý, zasmál se a pak pokračoval: ,, Slovo ,zlý´absolutně nevystihuje můj potencionál. Zlo je zbytečný přepych.V mým světě jsou věci,který si nedovedeš vůbec představit.“ Stark prudce zavrtěl hlavou.Chtěl to všechno popřít,ale jen se vyvedl z koncentrace.Jeho druhé já znovu zaútočilo a zanechalo mu na pravém bicepsu hluboký šrám. Stark v sebeobraně zvedl meč. Přišlo mu zvláštní,že v obou poraněných pažích cítí jen pálení,a žádnou bolest. ,,Jo,ani to moc nebolí, co?Zatím.To je tím, že mám tak

zatraceně ostrej meč. Ale koukni se, teče ti krev. A pořádně. Brzo už ten meč vůbec neudržíš.Pak jsi vyřízenej a já se tě jednou pro vždy zbavím.“Pak změnil tón. ,, Nebo si trošku pohrajeme. Co takhle kdybych si udělal radost a rozsekal tě pomalu na kousíčky, až z tebe zbydou jen krvavý kusy masa?“ Stark si periferním viděním ověřil, že to horko, jež cítí, je doopravdy krev, která se mu řine z obou stran. Jeho protivník měl pravdu. Tohle ho zachvíli dočista vyřídí. Musí bojovat – hned teď. Když bude váhat a pořád se jen bránit, umře. Úplně instinktivně se vrhl vpřed a začal svému zrcadlovému odrazu zasazovat jednu ránu za druhou, ať padla, kam padla, v naději, že nějak pronikne jeho krytem, jenomže jeho rudooká verze všechny výpady snadno odrazila.Pak zaútočila jako kobra, využila mezeru ve Starkově obraně a zanechala mu dlouhou, hlubokou ránu na stehně. ,,Mně nemůžeš porazit. Vím, jak se pohneš, ještě než to uděláš. Jsem všechno, co tobě schází.To tvoje slavný dobro z tebe udělalo pěknou bačkoru. Proto jsi nedokázal ochránit Zoey. Zamiloval ses do ní a to tě oslabilo.“ ,,Ne! Zamilovat se do Zoey byla ta nejlepší věc, která mě kdy potkala.“ ,,No, a taky to bude to poslední, cos kdy udělal, to si …“ Najednou se Stark zase ocitl ve svém těle. Otevřel oči a spatřil Seorase. Stál nad ním s dirkem v jedné ruce, druhou dlaň položenou na jeho čele. ,, „Ne!Musím zpátky!“ Vykřikl. Měl pocit,jako by měl celé tělo v plamenech. V bocích mu pulzovala příšerná bolest a její síla mu vháněla do žil adrenalin. Instinkt ho pobízel,aby se pohnul, utíkal, bojoval! ,,Ne,chlapče. Nezapomeň,že se nesmíš hejbat,´´ zarazil ho Seoras. Stark přerývaně lapal po dechu, ale přinutil se zůstat v klidu,tam,kde je.

,,Pusť mě zpátky,“oslovil strážce. ,, Musím se vrátit.“ ,,Starku,poslouchej mě.“Najednou se nad ním objevila Afroditina tvář.,,Klíč ke všemu je Heath. Než půjdeš za Zoey,promluv si s ním. Řekni mu,že musí jít dál.Musí nechat Zoey na onom světě samotnou, nebo se sem už nebude chtít vrátit.“ ,,Cože? Afrodito?“ Chytila ho za ruku a sklonila se k němu, až si koukali z očí do očí. Uviděl, že je má podlité krví, a rázem mu došlo, že nedávno měla další vizi. ,,Věř mi.Jdi za Heathem. Přinuť ho,aby odešel.Jestli se ti to nepovede,Neferet a Kalonu už nikdo nezastaví a s námi všemi je konec.“ ,,Musí zas jít,nebo to už nepůjde,“ ozval se Seoras. ,,Pošli ho zpět,“přikázala Sgiach. Do Starkova zorného pole ze začala od okrajů plížit šeď. ,,Počkej!Pověz mi,jak – jak mám porazit sám sebe?“´ zeptal se. ,,Ále,to je úplně snadný.Bojovník v tobě musí umřít,aby se z tebe zrodil šaman.“ Stark nedokázal rozeznat,jestli Seoras doopravdy odpověděl na jeho otázku nebo to byla jenom vzpomínka a neměl čas o tom dlouze dumat.

V tu chvíli mu strážce pevně přitiskl hlavu ke kameni a přejel mu ostřím čepele po očních víčkách.Bylo to jako spalující,oslepující záblesk, a pak Stark náhle zase stál sám před sebou, jako by odtamtud vůbec neodešel.Bolest strážcovy poslední rány mu sice ještě kalila smysly, ale přesto si hned uvědomil, že jeho tělo reaguje rychleji, než dokáže postihnout myšlenka,a že s lehkostí vykrývá útoky svého zrcadlového odrazu. Jako by mu čára toho řezu přes oči odhalila celou síť siločar, které směřovaly k srdci toho druhého, úderů, které si předtím nedokázal představit – a o kterých proto možná

nevěděl ani jeho dvojník. Jestli to tak je, má šanci, i když jen malou. ,,Hele já tohle vydržím celej den. Zato ty ne. Ach jo,dát si přes držku je tak trapně lehký.´´ Rudooký se arogantně uchechtl. Stark té chvilky nepozornosti využil a provedl výpad po jedné z linií,které mu odhalila bolest a nutnost.Škrábl své druhé já do předloktí. ,,Ty vole!Tys mě fakt trefil!Já myslel,že se nezmůžeš vůbec na nic.“ ,,Víš,to bude jeden z tvých problémů. Jsi moc namyšlený.“ Všiml si,že jeho zrcadlový obraz na okamžik znejistěl,a najednou to začal mlhavě chápat. Chytil se té myšlenky stejně automaticky,jako když pozvedl v obraně meč a uviděl na těle svého protivníka celou sérii možných čar útoků. ,,Vlastně ne, problém není v tom,že jsi namyšlený ty.To já. Já jsem namyšlený.“ Obrana jeho dvojníka zakolísala.Stark rázem všechno pochopil,a tak pokračoval: ,, Taky jsem sobec. Kvůli tomu jsem zabil svého mentora. Byl jsem moc sobecký, než abych s někým dokázal prohrát.“ ,,Ne!“vykřikl rudooký.,,To nejsi ty,ale já!“ Stark zahlédl slabinu v jeho krytu, znovu zaútočil a zranil ho na boku. ,,To je blbost, a ty to dobře víš. Jsi to, co je ve mně zlé, ale pořád jsem to já. Bojovník by si nic takového nepřiznal, ale šaman ve mně tomu začíná rozumět.“ Mezi řečí začal protivníka nemilosrdně tlačit dozadu sprškou seků. ,,Jsme namyšlený. Jsme sobci. Někdy děláme podrazy. Jsme příšerně vzteklí, a když nás někdo naštve, nedokážeme mu odpustit.“ Ta slova jako by v jeho druhém já něco nastartovala. S téměř nadpřirozenou rychlostí přešel do protiútoku a jeho obratnost a

zášť Starka brzy dostaly do úzkých. Ach,bohyně, ne. Nedovol,aby to zkazila moje nevymáchaná huba.Zoufale se bránil,ale brzo si uvědomil že reaguje moc racionálně,předvídatelně.Jedinou šancí bylo udělat něco,co ten druhý nebude čekat.Potřebuju ho nalákat na slabinu v krytu.Musí mít pocit,že mě může zabít. Dvojník ho zasypal ranami,kterými chtěl zlomit jeho odpor,a Stark poznal,že je to správná chvíle.Naoko odkryl levou stranu těla.Jeho druhé já se okamžitě na mezeru zaměřilo a provedlo tak prudký výpad,že z jeho setrvačnosti už samo nemohlo uniknout.Tím se na jedinou vteřinu stal zranitelnějším než Stark.Ten spatřil linii úderu,čáru směřující k nejslabšímu místu,a se zuřivostí,jakou by v sobě nikdy dřív nehledal,udeřil druhého jílcem meče do hlavy. Dvojník klesl na kolena a zalapal po dechu.Vypadalo to,že sotva udrží meč. ,,Fajn.Teď mě teda zabiješ a půjdeš na onen svět za tvojí holkou.“ ,,Ne. Teď tě přijmu,protože i kdybych byl sebemoudřejší a sebevíc dobrý,vždycky tě budu někde v sobě mít.“ Rudé oči se setkaly s hnědými.Ten druhý upustil zbraň, vyskočil a vrhl se vpřed,takže se až po jílec nabodl na Starkův meč.Na tom momentu bylo cosi syrově intimního. Druhý naposled vydechl,a jak byl blízko,ten závan vzduchu pronikl Starkovi do plic. Sevřel se mu žaludek.To je přece on! Zabil sám sebe! Prudce zavrtěl hlavou,aby se té strašlivé myšlenky zbavil, a vykřikl: ,, Ne!Já…“ Než stačil všechno sám před sebou popřít,rudooký se vědoucně usmál a přes zakrvácené rty mu přešla poslední slova: ,, Zase se setkáme, bojovníku ,dřív,než si myslíš.“ Stark opatrně své druhé já spustil do kleku a vytáhl velký meč z jeho prsou. Čas se zastavil.Zbraň zalila božská zář Niktyni říše,která se pak od

zakrvácené,ale přesto krásné čepele odrazila přímo Starkovi do očí a oslepila ho podobně jako Seorasův poslední řez.Zdálo se to jako zázrak,ale v tom okamžiku jako by starý strážce stál vedle něj a toho druhého.Všichni tři bojovníci hleděli na meč. Seoras z něj nezpustil zrak,jen začal mluvit. ,,Jaj, tvojí zbraní bude skotskej šaršoun, chlapče, meč ukovanej v horký krvi, co bojuje jen za čest a může ho nosit jen člověk, kterej chce střežit korunu svý bann ri,královny.Nabroušenej je tak dobře, že koho zasáhne, neucejtí bolest.Strážce, kterej nosí tuhle čepel, bez milosti,bez strachu a bez předsudků rozdrtí každýho, kdo by chtěl pohanět náš staroslavnej rod.´´ Stark uchváceně pootočil šaršounem tak,aby se ve světle zaleskly drahé kameny na jeho jílci.Sgiachin strážce pokračoval: ,, Pět drahokamů,čtyři v rozích a pátej uprostřed jako srdce,který tluče ve stejným rytmu se srdcem strážce,ale jenom když je to vyvolenej bojovník,co si váží cti víc než života.“´ Odmlčel se a konečně odvrátil pohled o d meče. ,, Jseš ten bojovník ty,chlapče? Chceš bejt opravdickej strážce?“ ,,Chci,´´prohlásil Stark a snažil se silou vůle přimět meč, aby se rozbušil ve stejném rytmu jako jeho srdce. ,,Pak musíš vždycky jednat čestně a poslat ty, který jsi porazil, na lepší místo. Jestli to dokážeš udělat jako strážce a ne jen jako kluk… jestli jseš tělem i duší z pravý krve, synku, pak už se budeš bát jen toho, jak snadno tuhle věčnou povinnost přijmeš a vykonáš. Ale věz, že couvnout před tím nemůžeš, protože to je zákon a uděl ryzího strážce. Ten nejedná z křivdy, zloby, předsudku ani msty a vodměnou mu je jen neochvějná víra v čest, ne láska, štěstí nebo zisk. Protože nad náma už nic není.“ Stark spatřil v jeho očích odvěké smíření s osudem. ,, To bude tvý večný břímě, protože kdo

střeží strážce?Teď víš celou pravdu.Rozhodni se, synku.“ Seorasův přízrak zmizel a čas se znovu rozběhl. Druhý pořád klečel před Starkem a díval se na něj s výrazem strachu a odevzdanosti. Smrt se ctí. Jakmile ta slova proletěla Starkovi hlavou, jílec šaršounu začal v jeho dlaních sálat teplem a pulzovat v rytmu, který se přesně shodoval s tepem jeho srdce. Stark uchopil meč i druhou rukou a nechal se tím fantastickým pocitem unést.Váha zbraně jako by se proměnila v svébytnou živoucí energii a naplnila ho strašlivou a zároveň nádhernou silou a moudrostí. Bezděky, zcela bez emocí opsal mečem oblouk zcela podobný měsíčnímu srpku a zasadil svému druhu smrtící ránu. Čepel se s ohavným zvukem zanořila do těla a čistě ho rozpoltila od lebky po rozkrok. Ozval se mohutný povzdech a mrtvola zmizela. Stark si naplno uvědomil,jak brutální čin právě spáchal. Upustil šaršoun a padl na kolena. ,Bohyně!Jak můžu být čestný,a přitom dělat takové věci?“ Hlavou mu divoce vířily myšlenky, prudce oddychoval. Zadíval se na vlastní tělo. Čekal, že spatří rozšklebené rány a krev – strašnou spoustu svojí krve. Ale spletl se. Po nějakém fyzickém zranění nebylo ani památky. Krev viděl jen kolem sebe, dávno vsáklou v hlíně. Jedinou ranou zůstávala vzpomínka na to ,co udělal. Jeho ruka jakoby samovolně zatápala po rukojeti velkého meče. V duchu se pořád viděl, jak zasazuje smrtící úder, a tak se trochu chvěl, ale přesto jílec pevně sevřel a znovu ucítil teplo a ozvěnu vlastního pulzu. ,, Jsem strážce,“ zašeptal. A s těmi slovy se dostavilo skutečné přijetí a konečně i plné porozumění. Nešlo o to, zabít zlo v sobě, o to se nikdy nejednalo. Jen se musel naučit ho ovládnout. Jen tak mohl být opravdovým strážcem. Ten svou brutalitu nezapírá. Zachází s ní se ctí. Sklonil hlavu, až se dotkla šaršounu. ,,Zoey,moje bann ri shi´,moje královno – rozhodl jsem se to

všechno přijmout a jít cestou cti. Jedině tak budu tím bojovníkem, jakého potřebuješ. Tak přísahám.“ Ozvěna jeho slibu ještě neodezněla, když portál, který ho doposud odděloval od Nyktiny říše na onom světě, zmizel. Stejně tak se ztratil i strážcovský meč a Stark se najednou ocitl sám, neozbrojený a na kolenou před bohyniným hájem a křehce půvabným uzlovým stromem. Vyhrabal se na nohy a automaticky zamířil k hájku. Myslel jen na to,že ji musí najít – svoji královnu, svoji Zoey. Ale po několika krocích zpomalil a nakonec se úplně zastavil. Ne. Vzal to za špatný konec. Zase. Nechce najít Zoey, ale Heatha.Afrodita je sice otravná jak půlnoc, ale její vize jsou opravdové. Co to sakra říkala? Něco jako že Heath musí jít dál, jinak se Zoey nevrátí. Zamyslel se nad tím. Sice ho hodně bolelo, když si musel něco takového připustit, ale chápal, jaký to asi může mít důvod. Zoey s Heathem si byli blízcí už od dětství. Když ho viděla umřít, zasáhlo ji to tak těžce, že se jí roztříštila duše. Kdyby ji zase poskládala dohromady a mohla tady s Heathem zůstat… Rozhlédl se, a podobně jako když se propojil s mečem, zničehonic skutečně viděl. Nyktina říše byla úchvatná. Přímo před sebou měl háj, ale cítil, že se ve skutečnosti nachází v nesmírně rozlehlém prostoru, a kromě toho věděl, že bohynina říše zdaleka není jen tohle jedno místo. Jenže upřímně řečeno, sám tenhle háj úplně stačil. Jeho přívětivá zeleň jako by konejšila jeho duši. I potom všem, co musel udělat, aby se sem dostal, přestože znal své povinnosti v úloze Zoeyina strážce a věděl, že jeho výprava ještě není u konce, zatoužil vstoupit mezi stromy, zhluboka se nadechnout a nechat se prostoupit temnějším klidem. Když si k tomu připočetl, že tam někde je Zoey, byl by víc než spokojený, kdyby tady mohl strávit aspoň kousíček věčnosti.

Přesně. Jestli Zoey získala Heatha zpátky, bude tady chtít zůstat.Stark si přejel dlaní obličej.Strašně nerad si to připouštěl,rvalo mu to srdce,ale Zoey Heatha miluje,dokonce asi víc než jeho. V duchu se okřikl. Na tom, jestli Heatha miluje, přece nezáleží! Musí se vrátit – to vyplývalo i z Afroditiny vize. A když bude Heath bezpečně z cesty, Zoey si snad dá říct a půjde s ním zpátky na zem. Ona je už prostě taková. Na kamarádech ji záleží víc než na sobě. A právě proto bude Heath muset opustit ji, ne ona jeho. On tím pádem musí najít Heatha a přemluvit ho, aby se vzdal jediné holky, kterou v životě miloval. Jednou provždycky. Do prdele. To se mi ani náhodou nemůže povést. Ale porazit sám sebe a přijmout všechny důsledky toho činu se taky zdálo nemožné. Tak sakra přemýšlej! Uvažuj jako strážce,nedělej první, co tě napadne, jako hloupé děcko. Zoey najde. Už to dokázal dřív. A až najde ji, Heath tam bude s ní. Pohled mu sklouzl k uzlovému stromu. Tenhle byl větší než ten na Skye a proužky látky, které v mírném vánku povlávaly na rozložité koruně. neustále měnily barvy i délku. K uzlovému stromu se vážou sny, přání a lásky. A on Zoey miluje. Zavřel oči a soustředil se na ni, na to, jak moc ji má rád a jak se mu po ní stýská. Čas plynul…minuty, snad i hodiny. Nic. Ani ťuk. Ani sebeslabší tušení, kde by sakra mohla být. Vůbec ji necítil. Nesmíš to vzdát.Mysli jako strážce. Láska ho zjevně k Zoey nedovede.Tak co by mohlo? Co je silnější než láska? Překvapeně zamrkal. Odpověď už přece zná. Získal ji zároveň s titulem strážce a mystickým šaršounem. ,,Pro strážce je čest silnější než láska,“pronesl nahlas. Sotva to dořekl, přímo nad jeho hlavou se na uzlovém stromu

objevila úzká zlatá stužka. Kovově se leskla, připomněla mu náčelnický náramek, který nosil na zápěstí Seoras. Pak se náhle odvázala, vznesla se a odplula mezi stromy. Stark nezaváhal ani vteřinu. Poslech hlas instinktu a rázným krokem se vydal zatím nepatrným symbolem cti.

27/1

Heath

Zoey na tom byla pořád hůř. Bylo to hrozně nefér. Copak toho v poslední době neměla na triku i tak dost? A teď ještě tohle – celá ta záležitost s roztříštěnou duší. Pomalu se ztrácela, už nevnímala ani jeho, nic. Nejdřív se to zhoršovalo jen nenápadně. Náhle to ale nabralo šílené tempo, doslova z ní mizely celé kusy. Jak postupovali pořád hloub do srdce hájku, dál od krajních stromů, kde na ně číhal Kalona, nebo co to vlastně bylo, Zoey se začala měnit rychleji. Nenapadalo ho absolutně nic, co by proti tomu mohl dělat. Neposlouchala ho. Nedalo se s ní o ničem mluvit. Neměla stání – doslova. Viděl ji kus před sebou. Šli po mechem prorostlém břehu zpívajícího potůčku, ale i když skoro běžel, nestačil jí. Nepřítomně kráčela kus od něj, občas něco šeptala do větru, občas se tiše rozbrečela, ale ani na okamžik neustala v pohybu, ani na vteřinu si neodpočinula. Připadalo mu,že se mu vypařuje před očima. Musí s tím něco udělat. Všechno se to děje kvůli tomu, že její duše není celá. To bylo jasné. Snažil se jí to nějak vysvětlit, přemlouval ji, ať přivolá ty zatracené kousky zpátky a vrátí se s nimi do těla. Ne že by těmhle věcem nějak extra rozuměl, ale

čím déle na onom světě byl, tím víc věcí prostě jen tak věděl, za což mohlo asi to, že je dočista mrtvý. Je fakticky hodně zvláštní uvědomit si, že jste mrtví. Teda ne že by se bál nebo z toho byl nějak mimo, protože ve skutečnosti si moc mrtvě nepřipadal. Pořád se cítil v celku stejně, akorát byl jinde. Poškrábal se na hlavě. Sakra,pěknej záhul na mozek. Ale Zoey to vůbec tak složité nebylo. Ta prostě mrtvá není, a tím pádem sem nepatří. Vzdychl. Někdy měl dojem, že sem taky tak docela nepatří. Ne že by se mu tady nelíbilo. Jasně, Zoey na tom byla mizerně a nemohli se hnout z tohohle lesíka, proto že by se na ně vrhl Kalona, nebo co to tam venku sakra vopruzuje, a určitě by mu znova zakroutil krkem. Jestli by to tedy ještě šlo. Ale když si odmyslel tohle, bylo to tady fajn. Jenže fajn nestačí. Měl pocit, jako by jeho duše hledala ještě něco jiného – něco,co tady nemohla najít. ,,Umřel jsi moc brzo.V tom je ten problém.´´ Leknutím nadskočil. Zoey najednou stála před ním, kolébala se zepředu do zadu, přešlapovala z nohy na nohu a upírala na něj oči zastřené smutkem. ,,Zo,zlato moje, vždycky mě dost vyšikuješ, když přede mnou takhle zničehonic vyskočíš.“Nuceně se zasmál. ,,Strašidlo tady mám bejt já,ne ty.“ ,,Promiň … promiň…“zamumlala a začala ho obcházet dokolečka. ,, Já jen že ony říkaly, že tady nejsi šťastný, protože jsi umřel moc brzo.´´ Heath zůstal na místě, ale otáčel se, aby ji měl pořád na očích. ,, Kdo?´´ Zoey neurčitě mávla rukou. ,,Ty,co jsou trochu jako já.“ Přidal se k ní a začal kroužit po stejné neklidné trase. ,,Zlato, ty už jsi nepamatuješ, jak jsme o nich spolu mluvili? Jsou to kousky tebe. Proto se cejtíš tak mizerně. Až si s tebou příště přijdou popovídat, musíš je poprosit, ať se k tobě zase připojí. Hned ti bude líp.´´

Zahleděla se na něj, v široce rozevřených očích bezradný výraz. ,,Ne, to nejde.´´ ,,Proč,broučku?“ Rozbrečela se. ,,Já to nedokážu, Heathe. Už to trvá moc dlouho. Nezvládnu dát svoji duši zase dohromady. Nic si nepamatuju, nemůžu se soustředit, vím jen to, že si tohle zasloužím.“ ,,Nezasloužíš!“ Přistoupil k ní, chtěl ji chytit za ramena a přinutit ji, aby ho konečně doopravdy, pořádně poslouchala, ale v tom koutkem oka zahlédl kousek nějaké zlaté látky a ten na chvilku odpoutal jeho pozornost. Jenže Zoey ta chvilka stačila, aby ztratila trpělivost. ,,Musím jít!´´zanaříkala nešťastně. ,,Potřebuju jít dál, Heathe. Nic jiného už snad ani neumím.“ Než ji stačil zarazit, začala se od něj vzdalovat. Nešla, spíš jako by se vznášela. Její popelavá postava připomínala pírko unášené silným větrem, rychle, trhavě mizela mezi stromy. ,,Do prčic. Tak to jsem zvoral.“ Vydal se za ní. Musí ji nějak přinutit, aby ho začala poslouchat. Musí ji pomoct. Pak ale zvolnila a nakonec se úplně zastavila. Problém byl v tom, že nevěděl jak. ,,Já nemám páru,co s tím dělat!“ zařval a praštil pěstí do nejbližšího kmene prorostlého mechem. ,,Nevím co s tím!“ Uhodil do stromu ještě jednou, i když to zatraceně bolelo. ,, Já-kurva-nevím-co-s tím!“ Každé slovo doprovodil další ranou pěstí a ucítil, jak mu na kotnících prstů praská kůže. Vzduch kolem něj prostoupila vůně krve. V tu chvíli slunce zastřely mraky. Heath si otřel poraněnou ruku o mech a vzhlédl. Tma. Křídla. Zaclonila bohynino světlo. Heathovi se divoce rozbušilo srdce.Přikrčil se, zatnul zakrvácené pěsti, jenže útok nepřišel. Místo toho se mu v hlavě začaly ozývat šepotavé věty, které jako by přicházely z těch mračen, nechaly se nést vůní krve a putovaly mu přímo do žil.

Zůstane tu s tebou navěky,ale nejprve musí scelit svou duši. Překvapeně zamrkal. ,,Cože? Kdo to mluví?“ Použij mozek, nicotný smrtelníku! ,,Tak jo, fajn,´´řekl a zašilhal na temný stín, který se nad ním vznášel. Je to Kalona? Pořádně tu věc neviděl. Musíš jí přimět, aby k sobě přivolala části své duše. Pak konečně nalezne klid a zůstanete spolu zde v tomto posvátném háji .,,Na to jsem už přišel taky. Akorát nevím jak ji k tomu mám donutit. Jestli víš, jak to myslím.“ Odpověď hledej ve vašem poutu. ,, V našem poutu?Ale já nemám páru,jak.“ Rázem si ale uvědomil, že přece jen ví, jak k tomu jejich pouto použít. Musí jen Zoey přimět, aby ho vyslechla, a to dokázal vždycky, dokonce i v době, kdy se choval jako kretén, chlastal a flákal školu a ona mu kvůli tomu chtěla dát kopačky. Pokaždé našel způsob, jak ji znovu získat – a jak si ji potom udržet. Zazubil se.To je ono! Na okřídlenou Temnotu úplně zapomněl a rozběhl se za Zoey. Bohynino světlo zas začalo volně proudit mezi korunami stromů. Klíčem je jejich pouto. Společně odjakživa dokázali všechno překonat, ať už prožívaly cokoli. A tohle spojení nezmizelo. Přivedlo Zoey za ním dokonce i navzdory smrti. Využije toho. Jakmile Zo pochopí, že můžou být zase spolu, že on s ní klidně zůstane tady, určitě se dá dohromady. Potom se může dít co chce, všemu budou čelit společně – už napořád. To bude snadný jako facka. Jeho Zo teď přece umí parádní kouzla. S čerstvým odhodláním se rozběhl ještě rychleji, když vtom zaslechl, jak někdo šeptá jeho jméno. Okamžitě zastavil. ,,Kdo to zas je,krucinál?“ ,,Tady za tebou!“ Otočil se a zadíval se na jeřabinu, na které se zachytil ten zlatý

fábor. .Vzápětí vytřeštil oči, protože zpoza stromu vystoupil kluk. ,,Starku? Co tady…“ ,,Psst!Zoey nesmí vědět,že tu jsem.“ Heath přišel ke stromu. ,,Co tady sakra děláš?“ Nedal ale Starkovi šanci odpovědět. ,,Do prdele!Ty jseš taky mrtvej?To už Zoey odrovná úplně!“ ,,Neřvi tak, hergot. Ne, nejsem mrtvý. Přišel jsem, abych chránil Zoey, než se jí podaří vrátit zpátky tam, kam patří – do jejího těla.´´Zarazil se. ,,Víš že jsi mrtvý, viď?“ ,,Ty vole, nekecej! Já jsem mrtvej?´´opáčil Heth sarkasticky. ,,Ještě žes mi to řekl.Co já bych si bez tebe sakra počal?´´

27/2

,,Tak jinak. Víš, že má Zoey duši roztříštěnou na kusy?´´ Než Heath stačil odpovědět, oba ji uviděli. Stark se vrhl zpátky za strom a přikrčil se v jeho stínu. Heath rychle poodstoupil vpřed, aby se nedostala moc blízko a náhodou Starka nezahlédla. ,,Tys za mnou nešel. Vždycky přece jdeš za mnou.“ Kolébala se na patách, aby se přiměla aspoň na chvíli stát na místě. ,,Už jdu, Zo. Víš, že bych tě nikdy nenechal samotnou. Akorát jseš teď rychlejší než já.“ „Takže neodcházíš?“ Pohladil ji po tváři. Vadilo mu, jak zesláble a nejistě vypadá. To prostě vůbec nebyla Zoey. ,,Ne,neodcházím. Běž napřed, já tě za chvilku dohoním.“ Zaváhala a evidentně se chystala zase vyrazit na to svoje nesmyslné kolečko, jenže tak by se dostala zatraceně blízko ke Starkovu úkrytu. ,,Hele,možná by ti dělalo dobře, kdybys zrychlila. Co kdyby ses trochu proběhla,zalítala si, nebo co teď vlastně děláš,

a pak se vrátila sem? Jestli ti to nebude vadit, chvilku tady zůstanu. Potřebuju si odpočinout.“ ,,Promiň… promiň… Zapomněla jsem, že ty musíš odpočívat… zapomněla jsem…“ Zvolna začala odplouvat. Heath za ní ještě zavolal: ,, Ale nechoď moc daleko! A hlavně se pak zas vrať!“ ,,Vrátím … nezapomenu, na tebe ne,“ řekla, ale neohlédla se. Pak zmizela ve stínech. Stark zase vylezl. Hlas měl úplně ochraptělý šokem. ,,Do prčic, je na tom mnohem hůř, než jsem čekal.“´ Heath sklesle přikývl. ,, Jo, já vím. To s tou duší jí příšerně vzalo. Ani na chvilku se nezastaví, nemůže jasně myslet a to ji ničí. Je to s ní fakt hodně špatný.“ Stark se pořád díval směrem, kterým Zoey zmizela.

,, Nejvyšší rada říkala, že se s ní tohle stane. Mění se v Caoinic Shi“ . Není ani živá, ani mrtvá, přišla do říše duchů a přitom sama duši nemá. Proto se chová takhle, a bude to pořád horší. Už nikdy nenajde klid.“

,, Musíme ji donutit, aby se dala dohromady. A já myslím, že vím jak na to. Jenomže ty mi s tím pomoct nemůžeš kámo, a to neříkám proto, že tě chci vyšachovat nebo něco. Jestli pro ni chceš něco udělat, běž ven z lesa a rozbij držku tý divný věci, co nás tady drží. Když se postaráš o tohle, já to zařídím se Zo.“ Heath už se chystal zamířit pryč, ale Stark ho zarazil. ,, Jo, řekneš jí,že s ní zůstaneš tady, ale jestli to uděláš,v reálném světě to zničí všechny, koho má Zoey ráda.´´ Heath se otočil. ,, Hele, drž hubu. Nech ji bejt. Já vím, že ji děsně miluješ, ale vlastně ji zas tak dlouho neznáš. Já s ní chodím už spoustu let. Chápu, že se ti po ní bude stejskat, ale tady jí se mnou bude dobře. Bude šťastná.“ ,,O lásku nejde.

Musíme udělat to, co je správné. Dávám ti svoje slovo strážce, že mluvím pravdu. Jestli se Zoey nevrátí do svého těla, svět,jak ho znala – jak si ho znal i ty, , čeká zkáza.“ ,,Ty jseš teď strážce? Co to jako znamená?“ Stark se zhluboka nadechl. ,, Znamená to,že nejdůležitější je pro mě čest.“ Něco v jeho tónu přimělo Heatha, aby se na něj podíval jinýma očima. Ten kluk se změnil. Vypadal tak nějak vyšší, starší, vůbec ne tak přidrzle jako obvykle. Jako by byl smutný. Hodně smutný. ,,Ty nelžeš.“ Stark zavrtěl hlavou. ,, Afrodita měla vizi. Viděla, jak si přiměl Zoey, aby dala svoji duši dohromady. Slíbil si jí, že od ní neodejdeš. Neproměnila se v Caoinic Shi´. Byla zas taková jako dřív. A zůstala tady s tebou napořád. Jenže bez ní Neferet s Kalonou neměl kdo zastavit.“ ,,A oni ovládli svět,“ dokončil za něj myšlenku Heath. ,, Přesně,“ přitakal Stark. Heath se mu zadíval do očí. ,,Musím od Zoey odejít.“ ,,Nenechám ji samotnou,“ řekl Stark. ,,Jsem její bojovník, její strážce. Dávám ti slovo, že se postarám, aby se nikdy neocitla bez ochrany.“ Heath přikývl a odvrátil pohled. Snažil se nedat najevo, co cítí. Chtěl se rozběhnout,najít Zo a zůstat s ní, tady nebo někde jinde, ale hlavně navždycky. Jenomže když se znovu podíval na druhého kluka,uvědomil si, jak to doopravdy je. Zoey by neunesla, kdyby se jejím kamarádům mělo něco stát. Převážilo by to i nad jejich láskou, nad vším. Takže jestli ji vážně miluje, musí od ní odejít. I když měl pocit, že se zalkne, jeho hlas zněl naštěstí klidně a normálně. ,, Jak ji přesvědčíš, aby se

dala dohromady, až tady nebudu?“ ,,Nemohl bys jí namluvit, že zůstáváš, a odejít pak, až se uzdraví?“ Heath zafrkal. ,,Brácho, nechci se tě dotknout, přece jenom nejseš mrtvej a o duších a takových věcech nemůžeš nic vědět, ale to je fakt kravina. Těžko asi Zo přemluvím, aby vyléčila svojí duši, když jí budu lhát. No uznej, to přece nedává vůbec smysl.“ ,,No jo,to je fakt.“ Stark si prohrábl vlasy. ,,Netuším, jak to udělám, ale nějak to prostě zařídím. Musím. Když ty jsi dost chlap na to, abys od ní odešel, já zas budu dost chlap na to, abych ji zachránil.“ „Hele, jedno si pamatuj – Zo nestojí o to, aby ji někdo zachraňoval. Nejradši se o sebe postará sama. Kolikrát je nejlepší držet se zpátky a nechat ji, ať si věci vyřídí po svým.´´ Stark vážně přikývl. ,, Budu si to pamatovat.“ ,,Fajn. Tak jo. Jdeme za ní.“ Vydali se směrem, kde Zoey naposledy zahlédli. ,,Zůstanu schovaný, dokud se s ní nerozloučíš. Ukážu se jí, teprve až budeš pryč.“ Heath si nebyl jistý, jestli by se mu nezlomil hlas,a tak jen přikývl. ,,Předtím jsi ale mluvil o nějaké věci, co vás tady drží. O co jde?“ Heath si odkašlal. ,,Nejdřív jsem myslel, že je to Kalona, ale dneska se stalo něco divnýho a teď už jsi nejsem tak jistej. Vypadalo to, jako když se mi ta věc snaží poradit, jak mám Zoey zachránit.“ ,,A zůstat s ní tady,že jo?“ ,,Jo, přesně to jsem měl udělat.“ ,, Byl to Kalona. Schválně ti to poradil, aby se pojistil, že Zoey z onoho světa neodejde. Potřebuje, aby se do těla už nikdy nevrátila,“ prohlásil Stark. ,, Kvůli tomu sem totiž přišel.“ ,,A málem se mu to taky povedlo. Ten zasranej hajzl mě chtěl využít! Jako by nestačilo, že mě zabil.“ Heath se otočil

k druhému klukovi. ,,Tak proto jseš tady? Přišel jsi mi říct, že musím vypadnout, ale hlavně chceš nakopat prdel Kalonovi, aby Zoe nebránil vrátit se s tebou domů, co?“ ,,Jo, už to tak vypadá.“ Heath zafrkal. ,, To jsem zvědavej, jak si to chceš rozdat s někým, kdo je nesmrtelnej.“ ,,Už jsem o tom přemýšlel. Vlastně stačí, když ho udržím dostatečně daleko, dokud se Zoey nedá dohromady a nevrátí do svého těla. Tam jí Kalona ublížit nemůže – aspoň zatím ne.“ ,,Blbost. Sorry, že ti kazím tvý krásný plány, ale kdyby to bylo takhle jednoduchý, Zo by tě vůbec nepotřebovala.“ Stark se na něj tázavě zadíval. ,,Tady v tomhle lese se Zo nemůže nic stát.“Heath gestem obsáhl stromy okolo. ,,Sem se nikdo zlej nedostane. Tohle je zvláštní místo. Jako naprostej klid a mír. Ty to necítíš?“ ,,Jo,nadzemě je dobré slovo,´´souhlasil Stark. ,,A ten klid cítím taky, už od první chvíle. Hned jsem věděl,že by tady s tebou zůstala.“ ,,Určitě. Proto potřebuje tebe. Dokud se bude držet tady, nebude se moct vrátit. Takže ji budeš muset ubránit před Kalonou. Držím ti palce. Ten sviňák mě zabil. Doufám, že to zvládneš líp než já. Jestli jo, dej mu po hubě i za mě a taky za Zo.“ ,,Spolehni se. Hele, Heathe, něco bys měl vědět,´´ řekl Stark. ,, Já bych neměl odvahu udělat to co ty. Nedokázal bych od ní odejít.“ Heath po něm střelil pohledem a pokrčil rameny. ,,Vždyť já ji taky miluju víc než ty.“ ,,Děláš správnou věc.Čestnou věc.“ ,,Z mýho pohledu čest nic neznamená. Pro mě a Zo je důležitá láska. Vždycky to tak bylo a vždycky to tak bude.“

Dál šli mlčky, oba ponoření ve vlastních úvahách. Starkovi v hlavě pořád dokola zněla Heathova předchozí slova. ,,Pro mě a Zo je důležitá láska. Vždycky to tak bylo a vždycky to tak bude.´´ A pak mu to najednou docvaklo – doopravdy to pochopil. To, co se chystal udělat, díky tomu nebylo o nic lehčí, ale aspoň to bylo snesitelnější. Našli Zoey na malé mýtině hluboko v nitru háje. Kroužila kolem vysokého jehličnanu,který měl sice úctyhodné rozměry,ale mezi jeřáby,hlohy a mechem vypadal trochu nepatřičně.Vzduch byl prosycený jeho vůní. Kluci se začali plížit mezi keři a dávali si pozor,aby je Zoey nezahlédla. Stark ukázal na shluk balvanů vysokých jako dospělý člověk. Byly celkem blízko Zoey,ale pořád nabízely spolehlivý kryt. Heath se s ním za nimi zastavil,zhluboka se nadechl a začichal. ,,To je divný,“ zašeptal, aby ho Zoey neslyšela. ,,Kde se tady vzal ten cedr?“ ,,Cedr? Myslíš tamhleten strom?“ zeptal se Stark. ,,Jo, mezi naším domem a tím, kde předtím bydlela Zoey, roste přesně takovejhle.Taky úplně stejně voní.“ ,,Zoeynina babička nám poradila, aby vedle mě pálily cedrové jehličí, až budu na onom světě. Afrodita ho přivezla celý pytel, a doopravdy jsme ho použili, než jsem opustil tělo.“ Zadíval se na Heatha. ,,Ten strom je dobré znamení. Jdeme správnou cestou.“ Heath se na něj dlouze zahleděl. ,,Taky doufám, že je to dobrý znamení, ale ani tak to pro mě není zrovna lehký.“ ,, Jo, to chápu.“ ,,Fakt? Zrovna se chystám přenechat ti jedinou holku, kterou jsem kdy miloval, i když vím, že mě zatraceně potřebuje.“

,,Co ti mám na to říct, Heathe? Že mě to mrzí a chtěl bych, aby to šlo udělat jinak? Jasně že jo. Že by bylo lepší, kdybys neumřel, Zoey neměla duši roztřískanou na kusy a já mohl v klidu dál žárlit na tebe nebo na toho kreténa Erika? To se vsaď .“ ,,Na Erika vůbec žárlit nemusíš. S klukem, kterej ji chce mít jen pro sebe a dělá kvůli tomu scény, Zo nikdy dlouho nevydrží. Takovejma hovadama se vůbec nevzrušuj .“ ,,Jestli ji dostanu živou, zdravou a celou zpátky, kvůli jiným klukům už se nikdy rozrušovat nebudu,“ prohlásil Stark. ,,Až,“řekl Heath vážně. Stark se nechápavě zamračil. Heath si povzdechl. ,,Až ji dostaneš zpátky, ne jestli. Dokud si nebudeš jistej, co děláš,nikam nejdu.“ Stark přikývl. ,,No jo, to je fakt. Až ji dostanu zpátky. Vím jistě, že dělám správnou věc – že my oba jsme se rozhodli správně. Jen mi vadí, že ať udělám cokoli, tak jako tak Zoey ublížím.“ ,,Já vím.´´ Heath trhl hlavou k Zoey. ,, Ale nic nemůže bejt horší než to,co se s ní děje teď.´´ Na okamžik sklonil hlavu a pak se poplácal po ramenou,jako by měl na sobě fotbalové ramenní chrániče. Oklepal se,dlouze vydechl,narovnal se a ještě jednou se zadíval Starkovi do očí. ,,Vzkaž ji ode mě,že nechci, aby kvůli mě vyváděla a brečela. Že ji to vůbec nesluší, když jí teče z nosu a tak.“ ,,Vyřídím.“ ,,Vidíš, když jsme u toho, měl bys mít vždycky po kapsách hodně papírovejch kapesníků, protože jí doopravdy pořád teče z nosu, když brečí.“ ,,Dobře, pořídím si kapesníky.´´ Heath k němu natáhl ruku. ,,Postarej se mi o ni.´´ Stark mu sevřel předloktí. ,, To ti

slibuju jako bojovník bojovníkovi.“ ,,Bezva. Až se příště uvidíme, zkontroluju si, jestlis to dodržel.“ Heath pustil Starkovu paži, znovu se pořádně nadechl a vystoupil z úkrytu. Snažil se nemyslet na to, co se chystá udělat. Radši se podíval na Zoey, ale nevnímal tu vybledlou bytost, ve kterou se měnila. Vzpomínal na děvče, do kterého se zamiloval už jako kluk. Viděl zubatou ofinu, kterou si sama ostříhala ve čtvrtý třídě. S úsměvem si vybavil těch prvních pár let na druhém stupni, kdy věčně vyváděla neplechu a kolena měla neustále pokrytá modřinami a odřeninami. A potom přišlo to léto, než nastoupila na střední. Odjel s rodiči na měsíc na prázdniny, a když se vrátil, místo nohaté neohrabané žáby našel mladou bohyni. Svoji bohyni. ,,Čau, Zo,“ pozdravil ji a připojil se k jejímu nekonečnému kolečku. ,,Heathe! Zrovna jsem si říkala, kde můžeš být. Já, no, zastavila jsem se tady, abys mě mohl dohonit. Stýskalo se mi po tobě.“

27/3

,, Jseš hrozně rychlá, Zo. Musel jsem pořádně máknout,abych tě dohnal.´´ Přitáhl si její ruku a zahákl ji za svoji paži.Kůži měla děsivě studenou. ,, Jak se máš, zlato?´´ ,, Ani nevím. Je mi nějak divně. Točí se mi hlava a zároveň si připadám hrozně těžká. Netušíš,co se mnou je?´´ ,,Jo,brouku,tuším.´´Zastavil se,a protože do něj byla pořád zavěšená,musela zastavit taky. ,,Máš roztříštěnou duši,Zo. Jsme na onom světě,vzpomínáš?´´ Obrátila k němu ty velké tmavé oči a na chvilku vypadala skoro jako dřív. ,,Jo,teď si to vybavuju, a abys věděl, stojí to pěkně za prdlačku!´´ Najednou viděl všechno rozmazaně,jak mu vyhrkly slzy. Zamrkal a usmál se. ,, To je fakt,ale já

vím co s tím.´´ ,,Vážně? To je bezva,ale ,no ,nemohl bys s tím něco teda udělat a já bych se zatím prošla?Mně tohle postávání nedělá dobře.´´ Heath ji ale nepustil.Položil jí ruce na ramena a přiměl ji,aby se mu podívala do očí. ,,Musíš poskládat kousky svojí duše dohromady a pak se vrátit do svýho těla ve skutečném světě. Udělej to pro svý kamarády,pro Starka,pro babičku. A taky pro mě, Zo.´´ Zavrtěla se,ale bylo vidět, že se snaží vydržet v klidu. ,, Bez tebe ne, Heathe. Nechci se vrátit do skutečného světa bez tebe.´´ ,,Já vím,zlatíčko,´´řekl tiše. ,, Ale člověk někdy musí udělat i něco, co nechce. Jako třeba teď já – nechci od tebe odejít,ale je na čase, abych šel dál.“ Vytřeštila oči a položila dlaně na jeho ruce,které jí pořád svíraly ramena . ,, Ty nesmíš odejít! Jestli mě opustíš,umřu!“ ,,Ne, lásko. Je to přesně naopak. Dáš se do kupy a budeš žít dál.“ ,,Ne,ne,ne!Nesmíš mě tu nechat.´´ Rozbrečela se. ,, Já tady bez tebe nevydržím!“ ,,To se ti právě snažím vysvětlit. Když tady nebudu, vrátíš se tam,kam patříš, a nestane se z tebe žádný ukňouraný strašidlo.´´ ,,Tak to ne.Ne. Já se dám popořádku. Jen tady zůstaň se mnou. Všechno se spraví, Heathe, uvidíš. Slibuju.“ Věděl, že něco podobného řekne, takže měl odpověď připravenou, ale stejně mu to málem zlomilo srdce. ,, Nejde jen o tebe, Zo. Musíš myslet taky na to, co je dobrý pro mě. Je načase,abych šel dál, do jiný říše.“ ,, Co tím myslíš? Já ti nerozumím,´´vzlykla. ,,Já vím,broučku. Sám tomu taky na sto procent nerozumím,ale

cítím to,´´ přiznal. V tom ho napadla správná slova a naplnil ho zvláštní mír. Najednou už ho srdce tolik nebolelo,protože si byl nade vši pochybnosti jistý, že dělá správnou věc. ,, Doopravdy jsem umřel moc brzo. Chci zas žít,Zo. Chci další šanci.“ ,, Jenže…Promiň, Heathe. Zavinila jsem to já,a přitom ti život vrátit nemůžu.´´ ,, To nikdo. Ale můžu mít ještě jeden pokus,jenom ne tady. Když tady s tebou zůstanu,už nikdy nic neprožiju a ani ty ne.“ Zoey přestala vzlykat,ale z očí se jí pořád řinuly slzy. Stékaly jí po tvářích,jako kdyby stála venku v letní přeháňce . ,, To nedokážu. Nedokážu žít bez tebe.´´ Jemně s ní zatřásl a přinutil se k úsměvu. ,,Ale dokážeš.Když to zvládnu já,ty to zvládneš taky. Sama nejlíp víš,že jseš chytřejší a silnější než já. Vždycky jsi byla.“ ,,Ne,Heathe,“ zašeptala. ,,Teď ti něco povím, Zo a ty si to musíš pamatovat. Je to důležitý a určitě to líp pochopíš,až budeš zase celá.Až odsud odejdu,,dostanu druhou šanci na život. Z tebe se stane šíleně mocná a slavná upírská velekněžka a tím pádem budeš žít asi tak tisíc let. Já si tě zas najdu.I kdyby to mělo bejt až v příštím století. Slibuju ti,že se zase setkáme, Zoey Redbirdová.“ Objal ji a políbil. Snažil se jí dotekem sdělit, že jeho láska je věcná a bez konce. Když konečně sebral dost síly a pustil ji, připadalo mu,že v jejím vyděšeném,otřeseném pohledu vidí i porozumění. ,,Budu tě milovat navždycky, Zo´´ Pak se otočil a nechal svoji jedinou lásku za sebou. Prostor před ním se rozestoupil jako opona a on vešel do jiné říše a zmizel. Zoey se odpotácela zpátky k cedru,zlomená žalem. Bez hlesu, s obličejem zbrázděným

nevysychajícími stružkami slz začala znovu kroužit kolem dokola.

Kalona

28/1

Kalona nedokázal říct,jak dlouho už je v Nyktině říši.Otřes,který mu způsobily Neferetiny provazce Temnoty,když ho odtrhly od těla,byl tak strašlivý, že zprvu fyzicky ani duševně nevnímal nic než bázeň a strach z návratu do bohynina světa. Stále měl v živé paměti,jak krásně tam je,jak ryzí úžas v něm onen svět budil a jaké pro něj míval kouzlo. Zvlášť pro něj. Když sem ještě patřil,byl jiný. Náležel k mocnostem Světla,chránil Nyx přede vším, co Temnota vyčarovala,aby vychýlila rovnováhu světa ve prospěch zla,bolesti,sobeckosti a beznaděje, z nichž čerpala sílu. Po nesčetná staletí se mu dařilo bohyni střežit před vším kromě sebe samého. Byla v tom jistá ironie, že Temnota ho donutila k selhání pomocí lásky. Ještě ironičtější však bylo,že i Světlo proti němu pak použilo lásku,aby ho uvěznilo. Krátce se zamyslel,zda mu láska dokáže ublížit ještě hůř než dosud. Uměl by ještě vůbec milovat?Neferet nikdy nemiloval.Využil ji,aby se osvobodil z podzemního vězení,a ona pak pro změnu využila jeho k vlastním cílům. Miluje Zoey? Nechtěl být příčinou její zkázy,ale výčitky svědomí nejsou totéž co láska. A to samé platí o lítosti. Tyto emoce nebyly dostatečně silné,aby pro ně obětoval svobodu svého těla a zachránil ji. Jak procházel bohyninou říší,postupně všechny úvahy o lásce a jejích bolestných nástrahách nechal odplynout a začal se soustředit na svěřený úkol. V první řadě musí najít Zoey.Nato potřebuje zajistit, že se nevrátí na zem.Tak získá zpět své tělo a splní

slib,kterým se zavázal Neferet. Najít Zoe nebylo nikterak těžké. Stačilo na ni zaměřit svou vůli a jeho duše na vlnách Temnoty odplula přímo k ní – tedy k střepům její roztříštěné duše. Byl tam s ní ten lidský chlapec,kterého zabil,lépe řečeno byl s tou částí, v níž toho ze Zoey a jejího života zůstalo nejvíce. Kalona se zaujetím a údivem sledoval,jak ji chlapec konejší,ujišťuje – a pak ji zřejmě instinktivně odvádí k bohyninu posvátnému háji. K místu,v němž se soustředila Nyktina nejčistší podstata,a dokud rovnováha Světla a Temnoty zůstala neporušená,nedokázalo tam vstoupit žádné zlo. Dobře se na ten háj pamatoval. Právě tam si poprvé uvědomil,že Nyx miluje. V té hrozné době,než se rozhodl od ní odklonit, to bývalo jediné místo, kde dokázal nalézt aspoň trochu klidu. Pokusil se tam vstoupit znovu. Chtěl následovat Zoey a Heatha a zbavit se toho břemene, které na něj svými intrikami vložila Neferet, jenomže hranice posvátného háje překročit nemohl. Pokusil se o to, ale zmocnila se ho slabost,lapal po dechu. Silně to připomínalo, jak se cítil pokaždé, když se ocitl v sevření země. Tentokrát ho neuvěznila, jen odrazila svým mocným klidem a kouzlem. Stal se součástí Temnoty a Nyktin háj ho nepřijal. Napůl čekal, že se před ním co nevidět zjeví sama Nyx, prohlásí ho za vetřelce – byla by pochopitelně v právu – a znova ho zapudí. Bohyně se však neukázala. Neferet zřejmě měla pravdu. Kdyby Nyx zapověděla přístup jeho tělu i duši, jistě by na příkaz své paní přispěchal sám Erebus a veškerou mocí božského druha ho z onoho světa vyhnal.

Bohyně mu tedy ponechala svobodu, tu prokletou možnost volby. Směl se vrátit a znovu spatřit záblesk toho, po čem nejvíce touží, a přitom to nikdy nemůže získat. Zahořel v něm hněv, známý a bezpečný. Sledoval Zoey a toho kluka alespoň zpovzdálí. Brzy si totiž uvědomil, že postačí, když je udrží

uvnitř háje, a tím svůj úkol s trochou trpělivosti splní. Zoey zvolna bledla a ztrácela se. Měnila se v neklidnou Caonic Shi´ , a jako taková už by se do svého těla nikdy vrátit nedokázala. Z pomyšlení, že se ze Zoey stane bytost, jež není ani živá, ani mrtvá a nikdy nenajde klid, se ho zmocňoval nezvykle bolestný pocit. Zase ty city! Zbaví se jich někdy?Ano. Nějaký způsob jistě existuje. Možná měla Neferet pravdu. Snad postačí,když se jednoduše zbaví Zoey. Pak ho opustí výčitky, touha i stesk, jež v něm vyvolává. Vzápětí si však uvědomil, že toho nedosáhne, když ji tu nechá bloudit jako přízrak, pouhý stín sebe samé. To vědomí by ho pronásledovalo na věky věků. Zatímco tedy pozoroval Heatha, jak se snaží Zoey utěšit v situaci, kde útěcha není možná, rozhodl se jinak. On ji skutečně miloval a ona zase jeho.Kalonu samotného překvapilo, že to v něm nevzbuzuje hněv ani žárlivost. Bylo to zkrátka tak. Kdyby se Zoeyin svět neobrátil vzhůru nohama, zřejmě by s tím chlapcem prožila nevinný, všední, šťastný život. V náhlém záblesku jasnozřivosti pochopil, jak se oprostí od Zoey a zároveň splní slib daný Neferet. S tím chlapcem tu bude spokojená a to postačí, aby ho netrápil pocit viny z toho, že způsobil její smrt. Zoey zůstane v Nyktině háji se svou láskou z dětství a on sám se vrátí na zem zbavený pout, kterého s ní spojují. Když ji tu nechám, udělám dobrý skutek, zdůvodnil si to v duchu. Víckrát nepozná pozemské starosti ani bolest. Takové řešení se mu zdálo uspokojivé. Zaplašil myšlenku na to, jaké to asi bude, ztratit jedinou osobu, jež mu po celé trvání obou jeho pozemských životů připomněla ztracenou bohyni a vrátila mu schopnost skutečného citu. Raději zaměřil svou pozornost na chlapce. To Heath byl klíč. Jeho smrt způsobila, že se Zoey roztříštila duše, a pocit, že to sama zavinila, ji brání jednotlivé části znovu scelit. Hloupý človíček! Copak neví, že jen on sám ji může těch výčitek a umožnit jí, aby se uzdravila? Ne, pochopitelně to

netuší. Je to jen nedospělý kluk a navíc nijak zvlášť bystrý.Někdo ho k tomu poznání bude muset dovést. Mezi stromy za ním však Kalona nemohl, a tak ho pouze potají sledoval. V okamžiku, kdy chlapcův hněv přerostl v zuřivost a donutil ho prolít vlastní krev, využil toho momentu primitivní emoce, pošeptal mu několik rad a postrčil ho správným směrem. Téměř plně spokojený se pak stáhl k okraji háje a čekal. Ten kluk Zoey pomůže scelit její duši a ona ho pak jistě neopustí, když se uzdraví jeho zásluhou. Bylo už jen otázkou času, velmi krátkého času, než její pozemské tělo bez duše zahyne. On se pak vrátí do své tělesné schránky a slib, který dal Neferet ,bude splněn. Pak si dám pozor, aby nade mnou Tsi Sgili už nikdy nezískala nadvládu, pomyslel si chmurně. V uspokojení a povýšeném sebeklamu si nevšiml, že do háje vstupuje Stark, a tak mu docela uniklo,že Zoeyin svět se znovu obrací vzhůru nohama.

Stark

Stark se díval, jak Heath prochází za oponu do jiné říše. Chvíli se nedokázal vůbec pohnout, dokonce ani jít za Zoey. Odhadl to dobře. Heath byl statečnější než on. Sklonil hlavu a zašeptal: ,, Nyx, buď s Heathem a dej, ať ve svém novém životě Zoey zase najde.´´ Pak mu zacukaly koutky a dodal : ,, I když mě to určitě pěkně naštve, až se to stane.´´ Pak se napřímil, otřel si oči, vyšel ze svého úkrytu za balvany a rychle, tiše zamířil k Zoey. Vypadala děsně. Matné zplihlé vlasy jí povlávaly v nepřirozeném vánku a rázovala kolem dokola v zvláštním rytmu, který jako by ten přízračný vítr udával. Odhrnula si pár loken z obličeje a on si všiml, že její ruka i celá paže jsou průsvitné. Doslova mizela. ,,Ahoj, Zoey, to jsem já.“ Jeho hlas na ni zapůsobil jako rána elektřinou. Trhla sebou a prudce se otočila.,,Heathe!´´

,,Ne, to jsem já, Stark. To … to s Heathem mě mrzí,´´ vyhrkl. Připadal si hloupě, ale nevěděl, co jiného říct. ,, On odešel.´´ Nepřítomně se pak zadívala na místo, kde Heath stál, než zmizel, ale přitom pokračovala v chůzi. Když opsala celý kruh a ocitla se zas u Starka, upřela na něj zmučený pohled. V okamžiku, kdy ho poznala, se zastavila tak náhle, až se zapotácela. Zkřížila paže, jako by se chránila před ránou. ,,Starku!“ Divoce začala vrtět hlavou. ,, NE, ty ne!“ Došlo mu, co si asi myslí, okamžitě k ní vykročil a přitáhl si její ztuhlé, studené tělo do náruče. ,, Já nejsem mrtvý,´´ pronesl pomalu a pečlivě a díval se jí přitom do očí. ,, Rozumíš, Zoey? Jsem tady, ale moje tělo je naživu. Zůstalo ve skutečném světě s tvým. My nejsme mrtvý, ani já, ani ty.“ Skoro se usmála. Na vteřinu se k němu přitiskla a nechala se objímat. ,,Hrozně jsi mi chyběla,“ zamumlal. Odtáhla se od něj a pátravě si ho prohlédla. ,,Ty jsi můj bojovník.“ ,,Jo, jsem. Vždycky budu.“ S lehkým povzdechem zase začala kroužit. ,, Žádné vždycky už nebude.“ Srovnal s ní krok. Netušil, jak má s touhle divnou vyšeptalou verzí svojí Zoey mluvit. Pamatoval si ale, že Heath se s ní bavil v podstatě jako normálně, a tak ji bez ohledu na její divné řeči a nepokojné kroužení chytil za ruku, jako by se prostě jen procházeli po hájku. „Je to tady parádní.“ ,,Prý tady je klid.“ ,,Jo, je.“ ,,Pro mě ne. Já už klid nikdy nenajdu. Chybí mi jedna část a bez ní to nejde.“ Stiskl jí ruku. ,,Proto jsem přišel. Budu tě chránit a ty zatím zavoláš části svojí duše a spojíš je zpátky dohromady. Pak se vrátíme domů.“

Ani se na něj nepodívala. ,, Já nemůžu. Vrať se beze mě. Musím tady počkat na Heatha.“ ,,Zoey, on se sem nevrátí. Vydal se na cestu do dalšího života. Znovu se narodí. Najdeš ho ve skutečném světě.“ „Tam nemůže být. Je mrtvý.“ ,,Hele, já taky tak úplně nevím, jak to na onom světě chodí, ale jestli jsem to správně pochopil, Heath odsud odešel, aby se mohl znovu narodit a prožít další život. Tak se budete moct zase potkat, Červenko.“ Zoey se zarazila, upřela na něj prázdný pohled, zavrtěla hlavou a vyrazila na další nekonečné kolo. Stak musel pevně sevřít rty, aby neřekl nahlas, co ho v tu chvíli zasáhlo jako úder – že Heatha miluje dost na to, aby se kvůli němu uzdravila,ale jeho ne. Jeho má ráda míň. V duchu se okřikl. Tady nejde jen o lásku. Věděl to už od chvíle, kdy se ho Seoras zeptal, jestli pro Zoey nasadí život, i kdyby ji ztratil. „Zůstanu při ní,“´ odpověděl tehdy a strážce řekl : ,,Jako bojovník jo, štěně, ale třebas ne jako její milej.“ Ne jako její milý. Zadíval se na Zoey a najednou doopravdy viděl, jaká teď je. Byla naprosto zlomená. Neměla tetování. Její duše byla rozervaná na cáry. Ztrácela sebe samu. I tak v ní ale pořád rozpoznával dobrotu a sílu, která ho tak přitahovala. Nebyla taková jako dřív – ani taková, jaká mohla být – ale i roztříštěná byla jeho královnou,jako bann ri shi´. …věz,že couvnout před tím nemůžeš, protože je to zákon a úděl ryzího strážce. Ten nejedná z křivdy, zloby, předsudku ani msty a vodměnou mu je jen nevochvějná víra v čest, ne láska, štěstí nebo zisk. Bez ohledu na okolnosti je Zoeyiným strážcem. Váže ho k ní něco silnějšího než láska: čest. ,,Zoey, ty se musiš vrátit. Ne kvůli Heathovy, dokonce ani kvůli mně, ale proto, že je to správné. Je to věc cti.“

,,Nemůžu. Už ze mě nic nezbylo.“ ,,Ale můžeš, když jsem ti teď přišel na pomoc. Máš tu svého strážce.“Zvedl její ruku ke rtům,políbil ji a usmál se,protože si na něco vzpomněl. „Afrodita mě přinutila,abych se naučil nazpaměť básničku a odříkal ti ji. Napsala ji Kramisha. Ona i Steve Rae si myslí,že je to něco jako mapa, a když se podle ní budeš řídit, spojíš svoje části zase dohromady.“ ,,Afrodita… Kramisha… Stevie Rae…´´ zašeptala Zoe nejistě, jako kdyby se ta jména znovu učila. ,,To jsou moje kamarádky.“ ,, Jo přesně tak.“ Znovu jí stiskl ruku. Měl pocit,že ho vnímá,a tak pokračoval. ,,Já ti tu básničku zarecituju,tak poslouchej:

Dvojsečný meč jedno ostří ke zkáze druhé ke svobodě Jsem tvůj gordický uzel rozvážeš mě, nebo rozetneš? Řiď se pravdou Najdeš mě na vodě očistíš ohněm zem mě víckrát nepohltí vzduch ti pošeptá co duch tvůj dávno ví že i roztříštěná na kusy zmůžeš cokoli stačí věřit a oba budeme volní“

Když se odmlčel, Zoey zastavila,zadívala se mu do očí a řekla: ,,To nic neznamená´´ Pak pokračovala v chůzi, ale dál ho

pevně držela za ruku a táhla s sebou. ,,Ale znamená. Je to o tobě a o Kalonovi. To, jestli se odsud dostaneš, nějak souvisí s ním.“ Odmlčel se a potom dodal: ,, Vy dva jste propojený,vzpomínáš?“ ,,Už nejsme,“ zareagovala rychle. ,,Zrušil naše pouto, když zlomil Heathovi vaz.“ To sakra doufám,pomyslel si,ale nahlas pronesl: „Hm, to je jedno,část té básničky už se vyplnila. Řídila ses pravdou, teda spíš tím,co sis myslela,že je pravda,a našlas ho na vodě. V dalším verši se říká: očistíš mě ohněm. Co to podle tebe znamená?“ ,,Já nevím!“ zakřičela na něj. Začínala vypadat pořádně naštvaně, ale on byl rád,že v její tváři vidí nějakou emoci místo toho prázdného, mrtvého výrazu. ,,Kalona tady není. Není tu ani žádný oheň. Nevím!“ Dál ji držel za ruku a čekal,až se trochu zklidní.Potom opáčil: ,,Kalona tady je. Přišel sem za tebou, akorát se nemůže dostat sem mezi stromy.“ Další slova z něj vyletěla dočista instinktivně,jako by promluvilo spíš jeho srdce než mysl. ,,A já se sem dostal prostřednictvím ohně. Aspoň to tak pálilo.“ Zoey na něj pohlédla a naprosto věcným tónem řekla něco, co změnilo celou jeho budoucnost. ,,Tak to by ta básnička mohla proti Kalonovi pomoct spíš tobě než mně.“ Její slova ho omotala jako ocelová síť. ,,Jak to myslíš, že spíš mě než tobě?“ ,,Když jsi se mnou jel do Benátek, věděl jsi,jaká zrůda Kalona je. Poznal si to mnohem dřív než já. Přivedl tě sem oheň. A určitě se na tebe bude vztahovat i ten zbytek, když se nad tím pořádně zamyslíš.“ ,,Dvojsečný meč…“ šeptl. Jeho šaršoun měl ostří broušené z obou stran a už přinesl zkázu i svobodu. A on doopravdy věděl,že Kalona je nebezpečný, když Zoey doprovázel do Benátek…Sem ho

přivedla ohnivá bolest Seorasových ran a onen svět,který pohltil Zoey, vážně připomínal zemi. Teď už se musí jen řídit tím,co jeho duch odjakživa instinktivně ví o cti, a všechno se uzavře. ,,Do prčic!“ Zadíval se na Zoey a jednotlivé dílky skládanky zapadaly do sebe. ,, Máš pravdu.Ta básnička je i o mně.“ ,,Bezva pak budeš volný.“ ,,Ne,pak budeme volní oba,“ opravil ji. ,, Já i Kalona.“ Střelila po něm ustaraným pohledem a rychle se zas odvrátila. ,,Kalona bude taky volný?To nechápu.“ ,,Já jo“, prohlásil ponuře.Vybavila se mu smrtící rána,kterou osvobodil svého dvojníka. ,,Existuje hodně způsobů, jak být volný.“ Zatahal ji za ruku a ona zpomalila a podívala se na něj. ,, A já ti věřím ,Zoey. I když si roztříštěná na kusy, pořád jsem tvůj zaslíbený bojovník. Budu tě chránit, a když se budu řídit ctí a už tě nikdy nezklamu, dokážeme společně cokoli. Jsem tvůj strážce a čest je pro mě všechno.“ Znovu ji políbil ruku a vykročil,ale ne po její okružní trase. Místo toho ji vedl rovně,přímo ke kraji háje. ,,Ne,ne,tam nesmíme.“zaprotestovala. ,,Tam právě musíme,Červenko.Dobře to dopadne.Věřím ti.“ Táhl ji dál a nechal se vést skvrnami světla,které se zvětšovaly,jak se blížili k řidšímu prostoru na okraji. ,,Co s tím má společnýho to,že mi věříš,Starku? Nesmíme odsud ven. Nikdy.Tam jsou ošklivé věci. Je tam on.“Prudce škubala rukou a snažila se ho odtáhnout zpátky. ,,Zoey, já ti teď rychle vysvětlím pár věcí. Vím, že se nemůžeš pořádně soustředit, ale musíš mě poslouchat.“ Skoro ji vláčel za sebou a neúprosně mířil ven z hájku. ,,Už nejsem jenom tvůj bojovník. Jsem tvůj strážce.Tím

se toho hodně mění pro mě i pro tebe. Největší rozdíl je v tom, že teď jsem ti víc zavázaný ctí než láskou. Už nikdy tě nezklamu. Nevím, co se tím mění pro tebe.“ V mezerách mezi stromy se náhle otevřel výhled do volného prostoru.Stark se zastavil a z náhlého popudu poklekl před svojí roztříštěnou královnou na jedno koleno. ,,A stoprocentně věřím, že to zvládneš, Zoey. Jsi moje královna, mo bann ri, a musíš se dát dohromady, nebo se odsud ani jeden z nás nedostaneme.“ ,,Starku ty mě děsíš.“ Vstal,políbil jí na obě ruce, pak na čelo a řekl: ,,Tak mě sleduj, protože jsem ještě ani pořádně nezačal.“ Věnoval ji svůj osvědčený přidrzlý úšklebek. „Ať to dopadne, jak chce, aspoň jsem se sem dostal. Jestli se vrátíme, budeme se těm nafrněným upírkám z nejvyšší rady moct pěkně vysmát.“ Pak rozhrnul větve dvou jeřábů a překročil řadu balvanů, které vyznačovali obvod háje. Zoey zůstala uvnitř, ale přidržovala větve tak, aby na něj viděla. Pohupovala se na špičkách, až listí šumělo jako hlediště plné šeptajících diváků. ,,Starku,vrať se!“ ,,To nejde Červenko. Potřebuju si něco zařídit.“ ,,Co?Já ti nerozumím!“ „Musím rozbít hubu jednomu nesmrtelnému. Za tebe, za sebe a za Heatha.“ ,,Ale to nejde Kalonu porazit nedokážeš!“ ,,To máš asi pravdu,nedokážu. Za to ty jo.“ Rozpřáhl ruce a zahulákal k Nyktině nebi: ,,Pojď sem, Kalono! Já vím, že tady jsi! Pojď si pro mě. Je to tvoje jediná šance, jak Zoey zabránit, aby se vrátila, protože já ji budu chránit do posledního dechu!“ Obloha se zavlnila a blankytná modř zešedla. Postupně se tam vynořily

šlahouny Temnoty připomínající jedovatý kouř. Houstly a formovaly se do konkrétního tvaru. Nejdřív se objevila křídla. Obrovská, černá, složená. Zaclonila zlaté světlo bohynina slunce. Potom se vyrýsovalo Kalonovo tělo – větší, silnější, hrozivější než jak si ho Stark pamatoval. Nesmrtelný zůstal ve vzduchu. Usmál se. ,,Ach,to jsi ty,hochu. Obětoval ses, abys ji mohl následovat. Ušetřil si mi práci. Tvá smrt ji zde uvězní jistěji než cokoli, co bych dokázal udělat.“ ,,To se pleteš, blbečku. Nejsem mrtvý. Žiju a hodlám žít ještě hezky dlouho. A Zoey taky.“ Kalona přimhouřil oči. ,,Zoey z onoho světa neodejde.“ ,,No , zase špatně. O to už se postarám.“ ,,Starku! Pojď zpátky!“ zaječela na něj Zoey z kraje hájku. Kalona k ní stočil oči. ,,Vše by pro ni bylo snazší, kdyby ses do toho nepletl a nechal toho lidského chlapce, aby naplnil mou vůli,“ pronesl smutně, jako by mu to doopravdy šlo od srdce. ,,To je tvůj největší problém, Kalono. Trpíš božským komplexem. Teda vlastně bohyniným. Víš,to, že jsi nesmrtelný, ještě neznamená, že budeš všechny komandovat. V tvém případě to zatím spíš dopadá tak, že děláš nějakou blbost hrozně, strašně dlouho.“ Kalona pomalu sjel pohledem zpátky ke Starkovi. Jeho jantarové oči ztvrdly chladným hněvem. ,, Moc si dovoluješ,kluku.“ ,,Já už nejsem kluk,“ odvětil Stark podobným tónem. ,,Pro mě nikdy ničím jiným nebudeš. Jsi bezvýznamný,slabý,smrtelný.“ ,,Třikrát špatně. Smrtelnost ještě neznamená slabost. Pojď dolů a já ti to ukážu.“ ,,Jak chceš, chlapečku. Ať bolest, již tím utrpí Zoey, padne na tvou duši, ne na mou.“ ,,Jasně,ještě abys přiznal zodpovědnost za všechny ty sviňárny, cos kdy udělal!“ Přesně jak čekal,tahle provokace přivedla Kalonu do

varu. ,,Neopovažuj se mluvit o mé minulosti!“ zahřměl. Natáhl ruku a z Temnoty, která se kolem zmítala, vytáhl kopí se špicí z kovu, který se zlověstně leskl a byl černý jako bezměsíčná noc. Vzápětí se snesl dolů. Místo aby přistál, máchl těsně nad zemí křídly a ta se zařízla do půdy a vyryla kolem Starka dokonalý kruh. Stark ucítil, jak se hlína pod jeho nohama drolí, a náhle se propadl jak do jámy pekelné. Pád trval dlouho…nekonečně dlouho… Dopadl na dno.Síla nárazu mu vyrazila dech a před očima měl nachvíli černo. Rychle se začal sbírat, protože se kolem něj rozezněl výsměšný chechot. ,,Takový malý, slabý klouček a chce si se mnou hrát. To nebude ani zábavné.“ Je namyšlený. Daleko víc,než sem kdy byl já. Jakmile si vzpomněl, jaký býval a co všechno už dokázal porazit, tíže na jeho prsou povolila. Konečně se mohl nadechnout. A rozkoukal se právě včas, aby spatřil, jak tmu mezi ním a Kalonou proťal záblesk zářivého světla.Náhle ze země u jeho nohou trčel jeho strážcovský šaršoun. Uchopil jílec a okamžitě ucítil teplo a tlukot svého srdce. Meč, jeho meč, zpíval v rytmu jeho krve. Vzhlédl ke Kalonovi a zachytil v jeho jantarových očích překvapený výraz. ,,Já jsem ti říkal, že už nejsem malý kluk.“ Bez váhání vykročil vpřed, oběma rukama pozvedl šaršoun a vyvážil ho přesně do středu sítě siločar, která Kalonu obklopila.

Zoey

Když se nad Starkem zhmotnil Kalona, příšerně to se mnou zacloumalo. Jakmile jsem ho uviděla, vybavilo se mi všechno, co se stalo v těch posledních vteřinách mého posledního dne,než se můj svět zhroutil pod náporem smrti,zoufalství a výčitek. Jeho jantarové oči se setkaly s mými a já úplně ztuhla,

protože vypadaly hrozně smutně. Vzpomněla jsem si, jak jsem se mu dívala do očí dřív a věřila, že v nich vidím skrytou lidskost, laskavost, dokonce lásku. To jsem se zatraceně sekla. A kvůli tomu umřel Heath. Pak se ale Kalona odvrátil, protože můj bojovník ho začal provokovat. Ne! Ach,bohyně umlč ho, prosím tě. Zařiď,aby se vrátil ke mně. Jenže Starka to evidentně bavilo. Nezmlkl, neutekl. Kalona vyčaroval z nebe kopí a mě se zmocnila hrůza. Potom Kalonova křídla vykrojily v zemi jámu a Stark i padlý nesmrtelný zmizeli v jejím černém jícnu. V tu chvíli mi došlo, že kvůli mně umře i Stark. , ,Ne!“ Ten bezhlesý výkřik se vydral přímo z mého nejhlubšího nitra, kde vládla prázdnota, beznaděj a neklid. Cítila jsem neodolatelné nutkání dát se do běhu, nikdy se nezastavit,utéct od toho,co se tu děje. Bylo to nad moje síly. Prostě už ze mě zbývalo příliš málo, než abych to zvládla. Jenže jestli to nezvládnu, Stark umře. ,,Ne.“ Tentokrát to nebyl jen němý výkřik ducha. Našla jsem hlas, svůj hlas, né ten úděsný vyšeptalý chraplák, kterým jsem tady celou dobu mluvila. ,,Stark – nesmí –umřít.´´ Vychutnala jsem si ta slova, jejich tvar, povědomý zvuk, vyšla jsem z hájku a zamířila přímo k černé jámě, ve které můj bojovník zmizel. Když jsem došla k okraji, uviděla jsem ho hluboko dole s Kalonou, jak stojí tváří v tvář. Stark svíral oběma rukama lesklý meč, Kalona byl ozbrojený svým tmavým kopím. Uvědomila jsem si, že to není jen tak obyčejná díra v zemi. Byla to aréna. Měla vysoké zdi bez jediného výstupku nebo praskliny, dokonale hladké. Nedalo se

po nich vyšplhat. Kalona držel Starka v pasti. I kdyby mě chtěl poslechnout a utéct, teď už nemohl. Nemohl ani vyhrát, a Kalona by se určitě nespokojil s tím, že by ho jen trošku pocuchal – nebo hodně. Chystal se ho zabít. Znovu se mě zmocnila nepokojná otupělost. Dovolila jsem nohám, aby se pohnuly,a začala jámu obcházet, ale silou vůle jsem se držela co nejblíž okraji, abych na oba soupeře pořád viděla. Pak Stark udělal něco neuvěřitelného. Zaútočil na Kalonu. Kalona se krutě zachechtal,odrazil meč kopím a s veškerou svojí arogancí a pohrdáním, tak neskutečně rychle, že s tím Stark absolutně nemohl nic dělat, vlepil mému bojovníkovi facku. Stark odletěl stranou a setrvačnost úderu ho poslala na zem. Přitiskl si dlaně k uším,jako by se snažil zahnat příšernou migrénu. ,,Strážcovský šaršoun – to je vtipné. Tak ty myslíš, že se s nimi můžeš srovnávat?“ prohodil Kalona, když se Stark zase zvedl a obrátil se k němu s napřaženým mečem. Krvácel z uší, nosu a úst, po bradě a krku mu stékaly rudé potůčky. ,,Já si nic nemyslím. Jsem strážce.“

,,To není možné. Znám tvou minulost, chlapče. Na vlastní oči jsem tě viděl obcovat s Temnotou. Jen o tom strážcům pověz a uvidíš, jestli o tebe dál budou stát.“ ,,Jediný, kdo ze mě může udělat strážce nebo mě toho titulu zbavit, je moje královna, a ta o mojí minulosti ví všechno.“ Znovu se vrhl do útoku. Kalona s pohrdavým úšklebkem opět čepel snadno odrazil a tentokrát Starka uhodil pěstí. Zlomil mu nos a rozrazil kůži na lícní kosti. Můj bojovník padl na záda. Se zatajeným dechem jsem to bezmocně sledovala a čekala na další ránu, která už musela být smrtelná. Jenže Kalona jen se smíchem pozoroval, jak se Stark bolestně sbírá. ,,Zoey není královna. Nemá dost síly. Je to jen

slabá dívka, která dovolila, aby jí smrt bezvýznamného lidského kluka roztříštila duši.“ ,,To se pleteš. Zoey není slabá, má srdce! A když mluvíme o tom lidském klukovi, kvůli němu tady taky jsem. Musíš zaplatit za jeho smrt a já si od tebe přišel ten dluh vybrat.“ ,,Hlupáku! Ten dluh si ode mě smí vybrat jedině Zoey. Nikdo jiný!“ Ta slova na mě zapůsobila stejně, jako kdyby Kalona svým kopím rozetnul závoj viny, který mě halil od chvíle, kdy Heathovi zlomil vaz. Najednou jsem všechno viděla naprosto jasně. Sama sebe možná jako královnu nevnímám, vlastně si o sobě vůbec nic dobrého nemyslím, ale Stark mi věří. Heath mi věří. Stevie Rae. Dokonce i Afrodita. Takže, jak by řekla Stevie Rae, Kalona byl vedle jak ta jedle. To, že mi záleží na druhých, ze mě ještě nedělá slabocha. Rozhodnutí, která jsem kvůli lásce ke svým blízkým udělala, vycházela z toho, jaká jsem. Láska mě zničila, ale když jsem viděla,jak si Kalona pohrává s mým bojovníkem, mým strážcem, rozhodla jsem se, že se uzdravím a že mi k tomu pomůže čest. Konečně jsem se odhodlala to konečně zvrátit. Otočila jsem se k aréně zády a rychle zamířila ke kraji bohynina háje. Nenechala jsem se strhnout neklidným puzením, které mě nutilo jít pořád vpřed a zároveň nikam,a přiměla se zastavit. Rozpřáhla jsem ruce a soustředila se nejprve na ducha, který se mnou mluvil jako poslední. ,,Brighit! Potřebuji zpátky svojí sílu!“ Rudovláska se přede mnou zjevila úplně zčistajasna. Sama vypadala jako bohyně, zářící, vysoká, plná síly a sebedůvěry, které jsem já nikdy neměla. ,,Ne,“ opravila jsem se nahlas. ,,Mám sílu i sebedůvěru. Jen jsem je na čas ztratila.“ ,,Jsi

připravená je zase přijmout?“ zeptala se mě a já se zadívala do jejích povědomých očí. ,,Jsem.“ ,,Však už bylo na čase.“ Přistoupila ke mně a sevřela mě v silném a zároveň v důvěrném obětí. Já ji k sobě taky přitiskla, přijala jsem ji, a ona se vpila do mojí kůže. Projelo mnou spalující horko – čirá síla. ,,Tak to máme první,“ zamumlala jsem. ,,Pohni zadkem, holka.“ Znovu jsem rozpřáhla paže. Nohama už jsem stála pevně na zemi a touha jít dál, hledat, utéct ze mě jen neškodně stékala jako jarní déšť. ,,Potřebuji zpátky svou radost!“ Moje devítileté já se nezhmotnilo z ničeho. Vyběhlo z háje a se smíchem mi skočilo do náruče. Chytila jsem ji. ,,Jupí!“ zaječela nadšeně a vsákla se do mojí duše. Rozesmála jsem se a naposled roztáhla ruce. Když jsem teď měla sílu i radost, byla jsem připravená přijmout i poslední, co mi scházelo – soucit. ,,A – yo, potřebuju zpátky i tebe,“ křikla jsem mezi stromy. Čerokézská dívka ladně vyšla z hájku. ,,A – de – lv, sestro. Těší mě,že mě voláš.“ ,,No, teď můžu říct, že jsem upřímně ráda, že ke mně patříš. Přijímám tě, A-yo. Na sto procent. Vrátíš se ke mně?“ ,,Čekala jsem tu celou dobu. Stačilo poprosit.“ Vyšla jsem jí vstříc a pevně ji objala. Tím, že jsem ji přijala zpátky, jsem přijala samu sebe. ,,A teď se uvidí, kdo je tady slabá holka,“ zahučela jsem a rozběhla se k aréně. Na kraji jsem se zastavila a zadívala se dolů. Stark byl zas na kolenou. Z pohledu na něj se mi sevřelo srdce. Rty měl opuchlé a na několika místech rozražené. Nos měl zlomený a celý na křivo, řinula se z něj krev. Levé rameno měl vykloubené tak hrozně, že úplně

ztratilo tvar a paže z něj jen bezvládně visela. Krásný meč ležel kousek od něj, přesně mimo jeho dosah. Všimla jsem si, že má rozdrcené i jedno chodidlo a koleno, ale stejně se zoufale snažil doplazit ke své zbrani. Kalona stál nad ním, pozoroval ho a pohazoval kopím, jako by hledal nejvyváženější úchop. ,,Polámaný strážce pro roztříštěnou dívku. Nyní se k sobě hodíte líp než kdy před tím,“ prohlásil. Příšerně mě to vytočilo. ,,Nemáš ponětí, jak moc už mě ty tvoje kecy nebaví, Kalono,“ houkla jsem na něj. Oba prudce vzhlédli. Sice jsem nezpustila oči z Kalony, ale vytušila jsem Starkův široký úsměv. ,,Vrať se do posvátného háje, Zoey,“ řekl Kalona. ,,Tam ti bude nejlépe.“ ,,Víš, co fakt nesnáším? Chlapy , co se mě snaží komandovat.“ ,,Jo, královno moje, to přesně povídal Heath.´´ Ten úsměv byl poznat i na Starkově hlasu a já neodolala. Musela jsem se na něj podívat. Pohlédla jsem mu do zpustošené tváře a uviděla v ní výraz hrdosti. Do očí mi vyhrkly slzy. ,,Můj bojovníku …“ zašeptala jsem. Ten jediný okamžik, jediná moje chybička Kalonovi stačila. Zachytila jsem,jak říká : ,,Mělas mě raději poslechnout.“ Vzápětí se Starkovi rozšířili zorničky, ale než jsem se stihla otočit, Kalona se obrátil a napřáhl pravou ruku jako nějaký pradávný bůh války. Pak ohromnou silou vymrštil kopí a já věděla, že už nestačím, ,,Ne!“ vykřikla jsem. ,,Vzduchu, přijď !“ Seskočila jsem do arény a spolehla se na živel, že mě zachytí, ale i když mě opravdu podepřel proud vzduchu, bylo mi jasné, že je stejně pozdě. Kalonovo kopí se zabodlo Starkovi do prsou a

projelo jím skrz naskrz. Zářezy na ratišti se mu zadrhly o žebra a setrvačnost zbraně ho odhodila dozadu takovou silou, že zůstal přišpendlený ke stěně arény. Jakmile jsem se dotkla nohama země, rozběhla jsem se k němu. Obrátil ke mně oči. Byl naživu! ,,Neumírej! Neumírej ! Já s tím něco udělám. Nějak to jít musí.“ I když to působilo neuvěřitelně, usmál se. ,,Přesně. Moje královna už se nenechá ničím roztříštit na kusy. Vezmi si od něj, co ti dluží, a půjdeme domů.“ Zavřel oči, rozražené rty pořád zvlněné v úsměvu, a jeho tělem projel záškub. Tam, kde mu z hrudi trčelo ratiště kopí, se objevilo pár krvavých bublin a pak se úplně přestal hýbat. Nevydal ani hlásku. Můj bojovník byl mrtvý. Obrátila jsem se k bytosti, která zabila dalšího z mých milovaných, ale tentokrát jsem nepodlehla děsu ani bolesti. Místo abych sílu ducha vyslala pryč, podržela jsem ji v sobě, načerpala z ní moudrost a nechala se vést instinkty, ne výčitkami a zoufalstvím. Kalona zavrtěl hlavou. ,,Kéž by to dopadlo jinak. Kdybys mě byla uposlechla, přijala mě, toto by se nestalo,“ pronesl. ,,To jsem ráda,že se na něčem shodneme. Tohle totiž dopadne jinak,“ odvětila jsem. Než jsem k němu vykročila, zvedla jsem meč. Byl těžší, než jsem čekala, ale rukojeť byla pořád rozehřátá od Starkových dlaní a to mi dalo sílu. Kalona se na mě skoro laskavě usmál. ,,S tebou bojovat nebudu. Považuj to za dar ode mě.“ Rozvinul velká křídla. ,,Sbohem, Zoey. Bude se mi po tobě stýskat a často na tebe budu vzpomínat.“ ,,Vzduchu, nedovol mu odletět.“ Vrhla jsem po něm živel a ten plochu perutí snadno zachytil a

přimáčkl Kalonu ke stěně arény v pozici , která se děsivě podobala Starkově. Přistoupila jsem k němu a bez váhání mu probodla šaršounem hruď. ,,Tohle je za Starka. Vím, že tě to nezabije, ale povím ti, že je to bezva pocit,“ řekla jsem. ,,A jemu to udělá radost.“ Kalonovy oči výhružně zajiskřily. ,,Nemůžeš mě tu zadržet navždy. A až mě propustíš, tak mi za tohle zaplatíš.“ ,,No, jak říkal Stark – to se pleteš. A ne poprvé. Tady na onom světě platí jiná pravidla, takže bych tě tady teoreticky asi mohla držet věčně, kdybych tu chtěla zůstat trčet a hrát si na šílenou mstitelku. Jenže já ti něco povím: šílená už jsem skoro byla a nemám vůbec chuť jít do toho znova. Navíc se těším domů. Takže to uděláme takhle. Ty splatíš svůj dluh za to, že jsi zabil mého lidského partnera Heatha Lucka, tím, že mi vrátíš Starka. Já se s ním pak vrátím domů. Kam půjdeš ty, to je mi upřímně fuk.“ ,,Ty ses pomátla. Nedokážu přivést k životu mrtvého.“ ,,V tomhle případě podle mě jo. Starkovo tělo je ve skutečném světě stejně jako moje a nic mu není. Tady na onom světě má hlavní slovo síla ducha. Ty jsi nesmrtelný a to znamená, že jsi z ducha v podstatě stvořený. Tak trochu té svojí nesmrtelnosti vezmi a rozděl se o ni s mým strážcem. Přiveď mi ho zpátky. Hned. Protože mi to dlužíš. Rozuměl si? Je načase , abys mi vynahradil, o cos mě připravil.“ ,,Nemáš takovou moc, abys mě k tomu přinutila,“ prohlásil. Ona ne, ale já ano. Arénou se rozlehl hlas. Okamžitě jsem poznala, že je to Nyx, a dychtivě jsem se rozhlédla. Dřív než já ji ale spatřil Kalona. Zíral někam za mě s výrazem, který ho úplně proměnil. Chvilku mi trvalo, než jsem pochopila, co

v jeho tváři vlastně vidím. Na mě se díval chtivě, majetnicky a někdy s tím , čemu říkal láska. Jenže to se pletl. Doopravdy miloval Nyx. Otočila jsem se a spatřila bohyni. Stála vedle Starka, jednu ruku něžně položenou na jeho hlavě. ,,Nyx!“ Kalonův hlas zněl zdrceně a překvapivě mladě. ,, Má bohyně!“ Nyx vzhlédla, ale na něj se nepodívala. Upřela pohled na mě. Usmála se a mě zaplavil příval radosti. ,,Vítej, Zoey.“ Zazubila jsem se a sklonila hlavu. ,,Vítej i ty, Nyx.“ ,,Vedla sis dobře, dcero.Znovu na tebe mohu být pyšná.“ ,,Hrozně mi to trvalo,“ odvětila jsem. ,,Omlouvám se.“ Pořád se na mě dívala laskavě. ,,Ty, stejně jako mnohé z mých nejsilnějších dcer, především neumíš odpouštět sama sobě. Není třeba prosit za odpuštění mě.“ ,,A co já?“ zeptal se ochraptěle Kalona. ,,Odpustíš někdy mně?“ Bohyně se na něj zahleděla. V očích měla smutek, ale přísně sevřela rty a její odpověď byla strohá a bezvýrazná. ,,Pokud budeš někdy hoden odpuštění, požádej mě o něj. Do té doby ho nedostaneš.“ Sundala ruku ze Starkovy hlavy a třepla prsty ke Kalonovi. Meč, který mu trčel z hrudi , zmizel, vítr se utišil a nesmrtelný se sesunul po stěně arény k zemi. ,,Splať mé dceři, co jsi jí dlužen, potom se vrať do pozemského světa a čel následkům svého jednání. Jedno však věz, můj padlý bojovníku, od nynějška zapovídám vstup do této říše nejen tvému tělu, ale i tvé duši.“ Déle se na něj už nedívala. Otočila se k němu zády, sklonila se ke Starkovi a lehce ho políbila na zakrvácené rty. Pak se vzduch kolem ní zachvěl, zatřpytil a byla pryč. Jakmile Kalona vstal, rychle jsem před ním ucouvla, zvedla ruce a chtěla po něm zase vrhnout vzduch.

Vzápětí jsme se střetli pohledem a já zjistila, že tiše pláče. ,,Udělám, co mi přikázala. Uposlechl jsem ji vždy, jen jednou jedinkrát ne,“ řekl. Zamířil ke Starkovu tělu a já šla za ním. ,,Navracím ti poslední sladký dech života. Po něm smíš žít dál. Přijmi malou část mé nesmrtelnosti náhradou za lidský život, který jsem ukončil.“ Málem mi vypadly oči z důlků, protože se podobně jako Nyx sklonil a přitiskl svoje rty ke Starkovým. Stark sebou trhl, zajíkl se a nakonec se zhluboka nadechl. Než jsem v tom Kalonovy stačila zabránit, chytil ho za rameno a druhou rukou mu vyškubl kopí z těla. Stark vykřikl strašnou bolestí a zhroutil se. ,,Ty hovado!“ Vrhla jsem se ke svému strážci a přitáhla si jeho hlavu na klín. Ztěžka lapal po dechu, ale žil. Podívala jsem se na Kalonu. ,,Nedivím se,že ti nechce odpustit. Jsi krutý, nemáš srdce a vůbec, jsi totálně zkažený.“ ,,Až se vrátíš na zem, drž se ode mě dál. Už nebudeš v Nyktině říši a bohyně nepřiběhne na zavolání, aby tě zachránila.“ pohrozil mi. ,,Čím od tebe budu dál, tím líp.“ Kalona roztáhl křídla, ale než stihl vzlétnout,z černých stěn a hliněného dna arény se vyplazila chapadla Temnoty, ostrá a lepkavá, omotala se kolem něj a zařízla se mu do masa. Kousek po kousku ho pokrývala, až v neprostupné spleti zmítající se černoty zalité krví prosvítaly jen jantarové oči. Do těch se chapadla ponořila až úplně naposled. Vykřikla jsem hrůzou a pak jsem musela zavřít oči, protože Temnota z jeho nitra vytrhla něco, z čeho vycházela oslepující záře. Když jsem oči zase otevřela, Kalonovo tělo i aréna zmizely. Byla sem se Starkem zpátky v posvátném háji.

Kapitola třicátá

Zoey

,, Zoey! Co je? Co se stalo?“ Stark sebou začal házet a marně se snažil přimět svoje pomlácené tělo k poslušnosti. ,,Ššš, to nic. Všechno je v pohodě. Kalona je pryč. Jsme v bezpečí.“ Zadíval se na mě a rázem se uvolnil. Sesunul se mi do náruče a ochotně mi složil hlavu do klína. ,, Už jsi to zas ty. Jsi celá.“ ,,Jo, jsem to já.“ Dotkla jsem se jednoho z mála místeček na jeho obličeji, které nebylo zkrvavené, rozražené nebo pohmožděné. ,,Teď jsi roztříštěný ty. Vlastně spíš roztřískaný.“ ,,Ne, Červenko. Já budu v pořádku, hlavně když ty jsi zdravá.“ Rozkašlal se a z rožklebené rány na prsou se mu vyřinula krev. Zavřel oči a zkřivil tvář. Ach,bohyně! Je na tom hrozně špatně! Snažila jsem se, aby můj hlas zněl klidně. ,,No dobře, ale zrovna teď moc v pořádku nevypadáš. Měli bychom se radši vrátit do svých těl.Čekají tam na nás, ne?“ Znovu se zkroutil bolestí. Dýchal mělce, přerývavě, ale podíval se na mě. ,,Ty běž. Já si chvilku odpočinu a přijdu za tebou.“ Projel mnou záchvěv paniky. ,,Tak to ne. Samotného tě tady nenechám ani náhodou. Jen mi pověz, co se musí udělat, aby ses mohl vrátit.“ Zamrkal a rozražené rty se zavlnily v náznaku frajerského úsměvu. ,, Já tak úplně přesně nevím.“ ,,Cože? Starku, teď není čas na fóry.“ ,,To nebyl fór. Já fakt nevím.“ ,,Jak ses dostal sem?“ Znovu zvedl koutky. ,,Díky bolesti.“ Zafrkala jsem. ,,Tak v tom případě by to mělo jít levou zadní, pomlácený jsi na to dost.“ ,,Jo, ale

tam na zemi je jeden starý strážce, ten mě drží mezi životem a smrtí a já přesně nevím, jak mu dát vědět, že už se můžu probudit. Jak se dostaneš zpátky ty?“ Nemusela jsem nad tím ani přemýšlet, odpověď mi připadala stejně samozřejmá jako dýchání. ,,Nechám se vést duchem. Doopravdy patřím do skutečného světa.“ ,,Tak do toho.“ Na chvilku se odmlčel, než přešel další nával bolesti. ,,Já to udělám taky tak, až si odpočinu.“ ,,Ty přece nemáš nadání pro ducha jako já. Nebude to fungovat.“ ,,Je fajn, že tě živly pořád poslouchají . Nebyl jsem si tím úplně jistý, když už nemáš tetování.“ ,,Já je nemám?“ Otočila jsem ruku a jasně, na dlaních nebyla po safírových ozdobách ani stopa. Podívala jsem se ještě dolů. Dlouhá růžová jizva se mi pořád táhla od ramene k rameni, ale tetování na ní taky scházelo. ,,Ani ty na obličeji?“ ,,Zůstal ti jen srpek,“ řekl a tvář se mu zkroutila v další bolestné grimase. Už asi vyčerpal všechny rezervy, protože zavřel oči a zamumlal : ,,Běž napřed, nech se vést duchem. Já něco vymyslím. Až nebudu tak unavený. Neboj se o mě. Neopustím tě – ne doopravdy.“ ,,Tak to teda ne. Nenechám si utéct dalšího kluka s tím, že se uvidíme někdy příště.Žádné abstraktní kecy. Tím už se nikdy, nikdy nenechám zblbnout.“ Zamžoural na mě. ,,Tak mi řekni, co mám dělat, královno a já to udělám.“ Toho oslovení ,,královno“ jsem si nevšímala. Jo , už mi tak říkal předtím a taky když bojoval s Kalonou. Chvilku jsem dumala, jestli to bylo před tím, nebo potom co ho ten nesmrtelný parchant začal mlátit do hlavy. Pak jsem se ale radši zaměřila na to, co může myslet tím ,, já to udělám“. Jako když mu něco nařídím, on poslechne? Jenže co mu mám krucinál nařídit?

Zadívala jsem se na něj. Vypadal děsně, byl zřízený ještě hůř, než když mu šíp, který byl určený pro mě, úplně seškvařil celý předek,a to tenkrát málem umřel. Jako že znovu. Pak se ale v podstatě sám od sebe a dost rychle uzdravil. Protože musel . Já na tom byla taky zle. Zhluboka jsem se nadechla a vzpomněla si na otcovskou přednášku, kterou mi udělil Darius, když jsem chtěla dát napít Starkovi svojí krve, abych mu pomohla. Vysvětlil mi, že pouto mezi velekněžkou a jejím bojovníkem bývá tak silné, že bojovník někdy dokáže vycítit silné emoce svojí paní. Pohlédla jsem na Starkovu pohmožděnou tvář. Jemu už se to povedlo. Tím pádem může od svojí velekněžky přijmout nejenom krev,ale i energii. A to přesně potřeboval – energii, aby se uzdravil a mohl se vrátit do svého těla. Sám se ale do pořádku nedá. Díky bohyni, že tentokrát mi nic není. ,,Hele,“ začala jsem, ,,už vím, co bys pro mě mohl udělat.“ S námahou otevřel oči. Nelíbilo se mi kolik se v nich zračilo bolesti. ,,Tak mluv. Snad to bude něco, co zvládnu.“ Usmála jsem se na něj. ,,Chci,abys mě kousl.“ Zatvářil se překvapeně a pak se zas vytasil se svým drzým úsměvem, i když ho to evidentně bolelo. ,,A s tím na mě jdeš teď? Když se na nic nezmůžu? Paráda.“ ,,Tyhle frajeřinky si nech,“ okřikla jsem ho. ,,Chci to právě proto, že se na nic nezmůžeš.“ ,,Kdybych byl ve formě, ukázal bych ti, jak moc se pleteš.“ Zavrtěla jsem hlavou a protočila oči. ,,Kdybys byl ve formě, jednu bych ti přišila.“ Potom jsem ho opatrně, co nejohleduplněji sešoupla z klína. Unikl mu sten, „Promiň! Hrozně mě mrzí, že Ti ubližuju.“ Lehla jsem si vedle něj a pokusila se přitáhnout si ho nějak do náruče. Chtěla jsem ho

pořádně obejmout, jako bych do sebe mohla vsáknout část jeho utrpení.

„To nic,“ vypravil ze sebe. „Jen mě převal na ten lepší bok.“

Lepší bok? Nevěděla jsem, jestli se mám smát, nebo brečet. Pomohla jsem mu obrátit se tak, aby se neopíral o zem vykloubeným ramenem, a ocitli jsme se tváří v tvář. Nejistě jsem se přisunula blíž a napadlo mě, že bych se možná radši měla škrábnout do předloktí, aby se mohl napít pohodlně.

„Ne.“ Pohnul rukou, chtěl ji natáhnout ke mně, ale nešlo to. „Takhle ne. Pojď úplně ke mně, Zoey. To je fuk, že to bolí.“ Zaváhal a dodal: „Leda že ti vadí moje krev. Ty máš na ni chuť?“

„Krev?“ Nějak mi nedocházelo, o čem mluví, a překvapeně jsem zamrkala. „Já si jí ani nevšimla.“ Při pohledu na jeho ironický výraz jsem se opravila. „Teda toho, že jsi celý od krve, jsem si samozřejmě všimla. Jen jsem ji necítila.“ S údivem jsem mu sáhla na zkrvavený ret. „Nevyvolává ve mně žízeň.“

„To bude tím, že tady jsme jen duše,“ usoudil.

„Myslíš, že to vůbec zabere? Když se ze mě napiješ?“

Střetli jsme se pohledem. „Zabere, Zoey. Naše spojení není jenom fyzické. Jsme spoutaní duchem.“

„Tak jo. Doufám,že máš pravdu.“ Zničehonic jsem byla nervozní. Něco podobného jsem zatím dělala jenom s Heathem – se svojí láskou. Rychle jsem myšlenky na něj utnula, nechtěla jsem ho srovnávat se Starkem. Jednu věc jsem ale ignorovat nemohla. Dát ze sebe klukovi napít je hodně o sexu. Je to příjemné. Zatraceně příjemné. Tak je to dané od přírody, je to normální, přirozené správné.

Akorát mě se z toho stahoval žaludek.

„No tak, prostě se uvolni a nastav krk.“

Vykuleně jsem přejela pohledem jeho zdecimovaný obličej a tělo.

„Jo, já vím, že jsi nervózní, ale není důvod.“ Pak se jeho výraz změnil. „Nebo sis to rozmyslela?“

„Ne,“ vyhrkla jsem rychle. „Nerozmyslela. Když jde o tebe, jsem si jistá Starku. Vždycky budu.“

Co nejopatrněji jsem se k němu přisunula tak, aby měl můj krk přímo u pusy, odhrnula jsem si vlasy, naklonila se a ztuhle čekala, až mě kousne.

Ale on mě překvapil. Místo zubů jsem ucítila teplé rty v polibku. „Uvolni se, královno moje.“

Z pohlazení jeho dechu mi naskočila husí kůže. Jak už je to dlouho, co se mě naposled někdo dotkl? V měřítku skutečného světa to asi bylo jen pár dní, ale tady na onom světě mi připadalo, jako bych byla nedotčená a nedotknutelná celá staletí.

Vtiskl mi další polibek, jazykem se dotkl kůže a zasténal. Tentokrát to ale asi nebylo bolestí. Dál už neváhl. Jemně mě kousl do krku. Štíplo to, ale jakmile se k rance přitiskly jeho rty, pálení vystřídala tak intenzivní rozkoš, že jsem zasténala taky.

Hrozně jsem ho chtěla obejmout a přivinout se k němu co nejblíž, ale odolala jsem a zůstala úplně bez hnutí, abych mu ještě víc neublížila.

Jeho ústa se bohužel za chvilku odtáhla. Když promluvil, hlas už měl jistější. „Víš, kdy jsem poznal, že ti patřím?“ Ta slova mě teple pohladila a já se znovu zachvěla.

„Kdy?“ zeptala jsem se zadýchaně.

„Když ses proti mně postavila ve škola na ošetřovně, předtím než jsem se proměnil. Pamatuješ?“

„Jo.“ Jasně že jsem se na to pamatovala – úplně nahá jsem se tenkrát postavila mezi něj a Daria a pohrozila mu, že přivolám živly a ty mu dají pořádnou nakládačku.

Ucítala jsem, jak se mu zvedly koutky v úsměvu. „Vypadala jsi jako královna válečnice, naplněná božským hněvem. V tu chvíli

jsem pochopil, že budu už navždycky jenom tvůj, protože jsi ke mně dokázala proniknout i vší tou temnotou.“

„Starku,“ zašeptala jsem, úplně přemožená silou toho, co k němu cítím. „Teď jsi zase pronikl ty ke mně. Děkuju. Děkuju, žes pro mě přišel.“

S nějakým neartikulovaným zvukem mi zase přitiskl ústa ke krku a tentokrát mě doopravdy kousl a napil se.

Palčivé bodnutí znovu rychle vystřídala rozkoš. Zavřela jsem oči a poddala se tomu báječnému horku, které se mi šířilo tělem. Už jsem to nedokázala vydržet a dotkla se ho, chytila ho kolem pasu a přitiskla dlaň k pevným svalů, na jeho zádech. Chtěla jsem víc.Aby byl ještě blíž.

Odtáhl rty a zvedl hlavu, úplně sám. Oči měl ztmavlé touhou a těžce dýchal. „Zoey, dáš mi víc než jen svoji krev? Přijmeš mě za svého strážce?“

Zůstala jsem na něho zírat. V očích měl něco, co jsem tam nikdy dřív neviděla. Kluk, co se na mě v Benátkách ze žárlivosti a vzteku naštval a nechal mě samotnou, byl pryč a muž, který ho nahradil, byl víc než jen upír, dokonce víc než bojovník. I když mi jen bezvládně ležel v náručí, cítila jsem, jakou má sílu, jak je pevný, spolehlivý, čestný.

„Strážce?“ zeptala jsem se trochu bázlivě a pohladila ho po tváři. „V toho ses proměnil?“

Ani na vteřinu neuhnul pohledem. „To záleží na tom, jestli mě přijmeš. Bez královny není strážce nic.“

„Ale já nejsem žádná královna.“

Ani rozpukané rty mu nezabránily v úšklebku. „Jsi moje královna, a jestli někdo bude tvrdit, že to není pravda, může se jít bodnout.“

Usmála jsem se na něj. „Už jsem přece přijala tvůj slib bojovníka.“

Jeho drzá póza rázem zmizela. „Tohle je něco jiného, Zoey. Jde o víc. Může to všechno mezí námi změnit.“

Znovu jsem mu přejela prsty po tváři. Pořád jsem úplně nevěděla, co po mně vlastně chce. Ale bylo jasné, že ode mě něco nutně potřebuje a taky že to, co teď udělám nebo řeknu, ovlivní celý zbytek našich životů. Bohyně, ať najdu správná slova, pomodlila jsem se v duchu.

„Jamesi Starku, od tohoto okamžiku tě přijímám za svého strážce a přijímám i všechno, co s tím souvisí.“

Otočil hlavu a políbil mi dlaň. „Pak odevzdávám svoji čest a svůj život navěky do tvých služek, Zoey. Mo bann ri, moje královno.“

Jeho slib ve mně vyvolal fyzickou reakci. Stark měl pravdu, bylo to jiné, než když se mi zaslíbil jako bojovník. Tohle bylo, jako kdyby do mě vložil kus sebe, a já pochopila, že beze mě už nikdy nebude celý. Taková zodpovědnost mě příšerně vyděsila, ale zároveň mi dala sílu. Přitáhla jsem si jeho rty zpátky ke krku.

„Napij se ještě, Starku. Dovol mi, abych tě uzdravila.“

Zasténal a přitiskl ústa k ráně. Ta se tím tlakem rozšířila a najednou se stalo něco úžasného. Nejdřív se do mě vlila jedinečná moc vzdušného živlu a přešla do Starka. Zachvěl se, protože se zničehonic ocitl ve smršti energie a ta mu působila intenzivní rozkoš. Já v tu samou chvíli ucítila na čele a tvářích známou sladkou bolest a za zavřenými víčky mi probleskl obraz Damiena, jak výská radostí. Zalapala jsem úžasem po dechu.Nepotřebovala jsem se ptát nebo se dívat do zrcadla. Věděla jsem, že se mi obnovilo první tetování.

Hned po vzduchu přišel oheň. Rozpálil mě a pak se rozšířil ke Starkovi, naplnil ho silou, takže mohl zvednout ruku a přitáhnout si mě blíž a napít se ještě více zhluboka. Po zádech mi přejel palčivý pocit, vrátilo se mi druhé tetování a já i viděla Shaunee, jak se smíchem provádí svůj obvyklý taneček.

Pak nás zaplavila voda, očistila nás a nesla dál započatým kruhem. Držela jsem víčka pevně zavřená a naplno si vychutnávala zázrak, kerý jsme se Starkem prožívali. Zachvěla jsem se radostí, když jsem ucítila, jak se mi kolem pasu obtáčí třetí tetování a slyšela jak Erin huláká: „Ty bláho! Červenka se vrací!“

Následovala země a já i Stark jsme na chvíli splynuli s hájem. Prostoupila nás jeho hojnost a síla kořenů, půdy a mechu. Stark mě sevřel pevněji, posunul se přese mě a jemně mě nadzvedl. Věděla jsem, že ho už nic nebolí, protože jsem byla napojená na jeho pocity. Vnímala jsem i jeho nadšení, rozkoš a údiv. Dlaně mi opět sežehl bohynin dotek a s ním i čtvrté tetování. Z nějakého důvodu jsem ale vůbec nezahlédla Stenie Rae, jen jsem jakoby hodně z dálky zachytila stín její přítomnosti a radosti. Zdálo se, že se ocitla někde, kam na ni nedosáhnu.

Jako poslední nás sežehla moc ducha a to už jsem Starkovy pocity nevnímala jen zprostředkovaně, bylo to, jako kdybychom se propojili. Ne tělesně, ale duševně. Naše duše se společně rozzářily takovou silou, že se s tím žádná fyzická rozkoš nemohla měřit, a s tím se obnovilo i moje páté tetování.

Stark lapal po dechu, odtáhl se a schoval si obličej do ohybu mého ramene. Celý se třásl a prudce dýchal, jako by právě doběhl maraton. Ještě olízl ranku, ze které pil, aby se zavřela a zahojila. Pohladila jsem ho po vlasech a s údivem zjistila, že už na sobě nemá ani stopu po potu a krvi.

Nadzvedl se, a i když pořád ještě bojoval s dechem, upřeně se na mě zadíval.

Bohyně, vypadal úplně fantasticky! Ještě před pár minutami byl smrtelně zraněný, zbrocený krví a tak polámaný, že se nemohl ani pohnout. Teď z něj sálala energie, zdraví a síla.

„V životě jsem nic takhle úžasného nezažil,“ prohlásil. Pak vykulil oči. „Tvoje tetování!“ S respektem se dotkl mojí tváře.

Pootočila jsem hlavu, aby mohl pohladit i složité ornamenty, které mi zase zdobily záda a ramena. Potom jsem zvedla ruku a on přitiskl dlaň na safírové symboly.

„Už mám zase všechny,“ řekla jsem. „Živly mi je vrátily.“

Užasle zavrtěl hlavou. „Cítil jsem to. Vůbec jsem nevěděl, co se děje, ale prožíval jsem to taky.“ Znovu mě objal. „Vnímal jsem to zároveň s tebou, královno moje.“

„A já jsem teď tvojí součástí, můj strážce,“ odvětila jsem a políbila ho.

Náš polibek trval dlouho a pak jsme se dál objímali, Stark mě k sobě tiskl a jemně mě hladil, jako by se ujišťoval, že se nevypařím.

Pořád mě držel, když jsem začala plakat steskem po Heathovi, a vyprávěl mi, jak se Heath rozhodl jít dál a jak byl statečný.

To mi nemusel říkat. Věděla jsem, že Heath má spoustu odvahy, a taky jsem věděla, že podle toho ho poznám, až se vrátím. A podle toho, že mě bude milovat. Jeho lásku rozpoznám vždycky a všude.

Když jsem se vybrečela, dotruchlila a oživila si všechny vzpomínky na něj, otřela jsem si oči a dovolila Starkovi, aby mi pomohl vstát.

„Jsi připravený na cestu domů?“ zeptala jsem se ho.

„To víš, že jo. Už se těším Ale jak se tam vlastně dostanu?“

Zazubila jsem se na něj. „Tak, že mi budeš věřit.“

„Jaj, tož to bude jednoduchý,ďouče.“

„Propána, co to je za nářečí? Něco z Irska?“

„Z Irska? Jseš hluchá ženská?“ zavrčel. Já se zamračila. Pak se hájem rozlehl jeho smích. Sevřel mě v náručí. „Ze Skotska, Červenko. A brzo sama uvidíš, kde jsem to pochytil.“

Stenie Rae

Když zapadlo slunce, Stenie Rae otevřela oči. Chvíli byla hrozně zmatená. Kolem vládla tma, ale to jí nevadilo, tmu měla ráda. Vnímala přítomnost země, která ji chránila a konejšila – ani s tím neměla problém. Kousek opodál se něco pohnulo. Otočila se. Noční vidění měla tak skvělé, že dokázala rozlišit různé hloubky černé, a tak rozeznala obrys velkého křídla a vzápětí i siluetu postavy. Refain.

Ajednou se jí všechno vybavilo: červená mláďata, Dallas, Refaim. Ten především, jako vždycky.

„Tys se mnou zůstal tady dole,“

Otevřel oči a ona pocítila záchvěv údivu. Kdysi zářivě rudé duhovky už nebyly tak výrazné, měly teď spíš narezlou barvu, která připomínala jantar.

„Ano. Za denního světla jsi snadno zranitelná.“

Zdálo se jí, že to říká nějak nervózně, skoro omluvně, a tak se na něj široce usmála. „Díky, i když to působí trochu úchylně, že ses koukal, jak spím.“

„Já se nekoukal!“

Yhrkl to tak rychle, že to musela být lež. Už mu chtěla říct, že jí to nevadí – teda ne že by to měl dělat pořád, ale bylo od něj fakticky hezké, že ji hlídal, zvlášť když měla za sebou tak mizerný den – jenže zrovna ten okamžik si ybral její mobil k tomu, aby zapípal na znamení, že má hlasovou zprávu.

„Dělalo to pořád hrozný hluk,“ podotkl Refaim.

„Safryš, já prostě nic neslyším, když takhle tvrdě spím.“ S povzdechem zvedla iPhone ze země, kam ho před spaním položila. „No, je nejvyšší čas si to vyžrat.“ Odklopila displej a zjistila, že má skoro vybitou baterii. Zase vzdychla. Podívala se na výpis zmeškaných hovorů. „Do pytle, šest zmeškaných hovorů. Jeden od Lenobie a pět od Afrodity.“ S bušícím srdcem otevřela zprávu od Lenobie, zapnula hlasitý odposlech

a podívala se na Refaima. „Poslechni si to taky, ať víš, co se děje. Beztak se tě to určitě bude týkat.“

Ale Lenobia vůbec nespustila něco na způsob: „Hergot, jak to, že chodíš s čalounem? Teď vás oba vystopujeme a zlikvidujeme!“ Její hlas zněl úplně normálně. „Stenie Rae, zavolej mi až se probudíš. Kramisha nevěděla jistě kde jsi, ale říkala, že jsi v bezpečí a že Dallas utekl. Ozvi se a já pro tebe hned přijedu.“ Po kratičké pauze ztlumila hlas. „Také mi pověděla, ajk to dopadlo s těmi druhými červenými mláďaty. Pomodlila jsem se k Nymfě za jejich duše. Buď požehnána, Stenie Rae.“

Usmála se na Refaima. „Jé, to od ní bylo hezké.“

„Dallas se s ní ještě nespojil.“

„Ne,“ přisvědčila a její úsměv pohasl. „To je jasné.“ Zadívala se zas na dospěl telefonu. „Čtyři zmeškané hovory od Afrodity, ale zprávu nechala jen jednu. Jen doufám, že to nebude nic hrozného.“ Stiskla volbu PŘEHRÁT. Afroditin hlas zněl kovově a slabě, ale pořád stejně protivně.

„Do prdele, tak ten mobil zvedni! Ebo ležíš v rakvi? Bohyně! Ty posuny v čase jsou příšerná otrava. Fajn, takže co je nového: Zoey je pořád bez duše, Stark je pořád pod kudlou. To je ta dobrá zpráva. Špatná zpráva je, že v mojí nejnovější vizi jsi hrála hlavní roli ty, parádní sexy indiánský kluk a nejhorší svině ze všech krkounů, Refaim. Musíme to probrat, protože z toho mám divný pocit a to je blbý. Tak se sakra prober a brnkni mi. Jestli budu zrovna spát, na rozdíl od někoho se vzbudím a vezmu to.“

„To je zvláštní, že se ani nerozloučila, než s tím praštila,“ poznamenala Stenie Rae. Neměla chuť dál zůstávat na místě, kde pořád ještě ozvěnou doznívala slova nejhorší svině ze všech krkounů, Refaim, a tak šoupla mobil do kapsy a zamířila po

schodech ven ze sklepa. Nemusela se ani ohlížet. Věděla, že půjde za ní.

Noc byla chladná, ale ne mrazivá, muselo být těsě kolem nuly. Stenie Rae litovala ty chudáky v domech okolo muzea, ale udělalo jí radost, když si všimla, že v některých už se přece jen svítí. Zároveň ale měla pocit, že je někdo pozoruje. Na přední verandě sídla se zarazila.

„Poblíž nikdo není. Ejprve opravují přívod proudu k lidem, sem přijdou až naposled. Avíc je noc.“

Stenie Rae s úlevou přikývla, sestoupila z verandy a bezcílně vykročila vpřed, až došla k fontáně, která se tiše tyčila uprostřed dvora.

„Tví druzi se o mně jistě rzy dozvědí,“ řekl Refaim.

„Pár jich už o tobě ví.“ Natáhla se k okraji vodotrysku,ulomila rampouch, který se tam vytvořil, a upustila ho do vody v nádržce.

„Co si počneš?ů Refaim stál vedle ní. Oba se dívali na tmavou vodní hladinu, jako by odpověď mohli ajít tam.

„Myslím, že bych se spíš měla ptát, co si počneš ty?“

„Co mám podle tebe dělat?“

„Refaime, nemůžeš mi na otázku odpovědět zase otázkou.“

Pohrdavě zafrkal. „Tys to udělala první.“

„Nech toho. Pověz, co chceš udělat, no, ohledně nás.“

Zadívala se do jeho proměněných očí a zalitovala, že se líp nevyzná v jeho tváři. Dlouho nereagoval, až usoudila, že jí neodpoví, a pocítila zklamání. Potřebovala se vrátit do Školy noci, omezit škody na minimum, než jí to tam Dallas pěkně zavaří.

„Chtěl bych zůstat s tebou.“

Vypravil ze sebe ta prstá, upřímná slova na jeden nádech, takže jí nejdřív úplně nedošlo, co znamenají. Tázavě se na něj dívala a docházelo jí, co tím myslel. Potom se jí ale ta věta poskládala

v hlavě správně a ona konečně porozuměla. Zaplavil ji nečekaný a chtěný příval radosti.

„Bude to pěkný malér,“ řekla. „Ale taky chci, abys se mnou zůstal.“

„Pokusí se mě zabít. To jistě víš sama.“

„To jim nedovolím!“ Vzala ho za ruku. Zvolna, pomalu se s ní propletl prsty, a lehce ji přitáhl k sobě. „Nedovolím jim to,“ zopakovala. Nepodívala se na něj, jen ho držela za ruku a vychutnávala si okamžik, kdy můžou být jenom spolu. Snažila se moc o tom nepřemýšlet. O ničem nepochybovat. Upírala pohled na nehybnou, černou vodu, když vtom se protrhla mračna, která zastírala měsíc, a na hladině se objevil jejich odraz. Jsem holka, co se nějak bůhvíjak připoutala k lidské podstatě kluka, který je netvor. Nahlas pronesla. „Jsem ti zavázaná, Refaime.“

On bez váhání odvětil: „A já tobě, Stevie Rae.“

Jakmile to dořekl, vodu zčeřily vlnky, jako by na ni dýchla sama yx, a odraz na hladině se změnil. Stenie Rae tam držela za ruku vysokého, svalnatého indiánského kluka. Měl husté dlouhé vlasy černé jako havraní pírka vpletená mezi prameny. Hrudník měl obnažený a byl žhavější než oklahomská asfaltka uprostřed léta.

Stevie Rae se ani nepohnula, bála se totiž, že se ten obraz změní. Úsměvu se ale nebránila. „Žjůva, ty jsi fakt hezký.“

Kluk na hladině prudce zamžikal, jako by si nebyl jistý, že ho neklame zrak, a pak Refaimovým hlasem řekl: „Ano, ale nemám křídla.“

Zatřepotalo se jí srdce a stáhl žaludek. Chtěla říct něco hlubokomyslného a strašně inteligentního, nebo aspoň troškuromantického. Místo toho jí z pusy vylítlo: „Zato jsi vysoký a máš ve vlasech peříčka, a ty jsou úplně boží.“

Kluk na hldině ji pořád držel za ruku, ale tou volnou si sáhl na vlasy. „V porovnání s křídly to není nic moc,“ prohlásil, a usmál se na ni.

„Hmm, takhle bys aspoň mohl nosit trička.“

Rozesmál se a s evidentním úžasem se dotkl svojí tváře. „Hladká,“ poznamenal. !Lidská tvář je velice hladká.“

„Jo, to je.“ Stenie Rae byla tím, co viděla na hladině, úplně očarovaná.

Tak pomalu, jako když si s ní proplétal prsty, se Refaim dotkl její tváře. Ani na okamžik neodtrhl pohled od odrazu na vodě. Jeho prsty lehce, opatrně přejely Stenie Rae po líci a pak po rtech. Usmála se a rozpačitě se zachichotala. „Když ty jsi fakticky hrozně hezký!“

Refaimova lidská podoba se usmála taky. „To ty jsi hezká,“ pronesl ta tiše, že ho skoro neslyšela.

Srdce se jí bláznivě rozbušilo. „Myslíš? Vážně?“

„Vážně. Jen ti to jindy nemohu říct. Nesmím ti prozradit, co skutečně cítím.“

„Teď jsi mi to řekl.“

„Já vím. Poprvé mi připadá –„

Zarazil se v půi věty. Obraz kluka na hladině se zachvěl a pak zmizel. Místo něj se z klidné vody začala vynořovat Temnota a po chvíli se zformovala do siluety nesmrtelného obra s černočernými křídly.

„Otče!“

Refaim ani nemusel pokačovat. Stenie Rae okamžitě pochopila, co mezi ně vstoupilo. Pustila jeho ruku. On se ji pokusil znovu sevřít, ale pak ji nechal být. Otočil se k ní a jedním křídlem jí zaclonil výhled na odraz ve fontáně.

„Vrátil se do svého těla. Cítím to.“

Stenie Rae nevěřila svému hlasu, a tak jen přikývla.

„Tady však není. Je daleko odsud. Zřejmě stále v Itálii.“

Refaim mluvil přerývaně a vrušeně. Ustoupila od něj, pořád neschopná slova. „Působí na mě nějak zvláštně. Něco se změnilo.“ Pak jako by konečně zachytil nit vlastních myšlenek a zadíval se jí do očí. „Steve Rae? Co budeme….“

Nedořekl to, protože Stenie Rae zničehonic zalapala po dechu. Zavířila kolem ní síla země a její smysly se roztančily radistí z návratu domů. Studená městská krajina se zatřpytila, zachvěla a pak ji náhle obklopily úžasné stromy, sytě zelené, s lesklými listy a pod nohama ucítila vysoký koberec měkkého mechu. Obraz dostal ostřejší kontury a ona spatřila Zoey ve Starkově objetí. Smála se byla zase celá.

„Zoey!“ vykřikla a výjev zmizel. Zůstala jen ras¨dost a jistota, že její nejlepší kamarádka je zase zdravá a stoprocentně naživu. Se širokánským úsměvem se verhla Refaimovi kolem krku. „Zoey žije!“

Sevřel ji v náručí, ale jen na kratičký okamžik. Vzápětí se oba uvědomili, jak se věci mají, a odtáhli se od sebe.

„Otec se vrací.“

„Zoey taky.“

„A to znamená, že my dva spolu nemůžeme zůstat.“

Stevi Rae se udělalo slabo a zmocnil se jí smutek. Zavrtěla hlavou. „Ne, Refaime. Můžeme, ale to bys pro to musel něco udělat.“

„Podívej se na mě!“ vykřikl. !Nejsem ten chlapec, kterého jsi viděla na hladině! Jsem netvor. Nehodím se k tobě.“

„Teď nemluvíš od srdce!“ ohradila se prudce.

Svěsil ramena a odvrátil pohled. !Jenomže na mém srdci nikdy nezáleželo, Stenie Rae.“

Přistoupila k němu. On se k ní automaticky otočil. Jejich pohledy se střetly a ji zaplavila beznaděj, protože jeho duhovky už zase rudě plály. !No kdyby se rozhodl, že ti na něm záleží stejně jako mě, zase se ke mně vrať. Najít mě nebude problém.

Prostě jsi za svým srdcem.“ Bez váhání ho sevřela v pevném objetí. Bylo jí jedno, že ho neopětuje. Než ho pustila, zašeptala: „Budeš mi chybět.“

Vykročila po Gilcrease Road, ale noční vánek k ní ještě zanesl Refaimovo šeptané: Ty mě taky…

Zoey

„Je vážně krásný.“ Zadívala jsem se na strom, na kterém byla uvázaná spousta stužek. „Jak že se tomu říká?“

„Uzlový strom,“ odpověděl Stark.

„To nezní zrovna moc romanticky. Něco tak parádního by mělo mít lepší jméno.“

„Jo, to jsem si myslel taky, ale teď už se mi to líbí.“

„Jé! Koukni na tamhletu, jak se leskne.“ Ukázala jsem na úzkou zlatou stuhu, která se zničehonic objevila ve větvích. Na rodíl od ostatních nebyla přivázaná, klesala níž a níž, až se vznášela jen kousek nad námi.

Stark se po ní natáhl a podal mi ji. Pohladila jsem ji. Byla hebká a zářila. „Ta mě k tobě zavedla,“ řekl.

„Vážně? Vypadá jako utkaná ze zlata.“

„Tak mi to taky připadalo.“

„Vážně jsi šel za ní a tak jsi mě našel?“

„Jo“

„Hm, to je bezva. Uvidíme, jestli to zabere ještě jednou,“ prohlásila jsem.

„Jen řekni, co mám dělat. Máš mě na povel.“ S veselým zábleskem se mi uklonil.

„Nešaškuj. Tohle je vážná věc.“

„Ale Zoey, copak to nechápeš? Já vím, že je to vážné, ale stoprocentně ti věřím. Vím, že mě odsud dokážeš dostat. Důvěřuju ti, mo bann ri.“

„Tys pochytil spoustu divných slov, co jsem byla pryč.“

Zazubil se na mě. „Jen počkej, to teprve uslyšíš.“

„Víš co, hošánku? Mě už čekání nebaví.“ Omotala jsem mu jeden konec zlaté stuhy kolem zápěstí a druhý pevně sevřela v dlani. „Zavři oči,“ zavelela jsem. Bez otázek poslechl. Stoupla jsem si špičky a dala mu pusu. „Za chvíli se uvidíme, strážce.“

Pak jsem se otočila zády k uzlovému stromu, posvátnému háji a všem zázrakům a záhadám Nyktiny říše a zadívala se do zející temnoty, která jako by se táhla donekonečna. Rozpřáhla jsem ruce a řekla: „Duchu přijď.“ Poslední z pěti živlů, ten, ke kterému jsem vždycky měla nejblíž, mě naplnil a moje udravená duše se rozechvěla radostí, soucitem, silou a – konečně – nadějí. „Vezmi mě domů, prosím!“ S těmito slovy jsem se rozeběhla a naprosto beze strachu se vrhla do tmy.

Myslela jsem , že to bude podobný pocit, jako když člověk skočí z útesu, ale bylo to míň prudké, pozvolnější. Spíš jako když jedete výtahem z nejvyššího patra mrakodrapu. Pak jsem přistála a okamžitě věděla, že jsem zpátky.

Neotevřela jsem oči hned. Chtěla jsem si to chvíli užít, vychutnat si, jak se mi obnovují smysly. Cítila jsem, že ležím na něčem tvrdém a studeném. Zhluboka jsem se nadechla a podivila se, protože vzduch voněl jako ten cedr, co rostl na rohu pozemku u mámina domu v Broken Arow. Zprvu jsem slyšela jen tichý šum hlasů, ale nestačila jsem se ještě ani dvakrát nadechnout a do uší se mi zařízl Afroditin výkřik: „Krucinál, tak otevři oči! Já vím. Že už jsi tady!“

Tak jsem ty oči otevřela. „Šmarjá, neřvi tak. Nejsi někde na pastvě.“

„Na pastvě? Hele, ty přece nikdy nemluvíš sprostě, a tohle já považuju za vulgární,“ ohradila se, pak se rozesmála a objala mě s takovou vervou, že mě málem rozmáčkla. Vsadila bych se, že kdybych jí to někdy chtěla připomenout, uraženě to zapře.

„Vážně jsi tady? A nemáš, já nevím, poškozený mozek nebo tak něco?“

„Jsem!“ Taky jsem se rozesmála. „A mozek mám přesně takový jako předtím.“

Vzápětí se za ní objevil Darius. Podezřele se mu leskly oči. Přitiskl si pěst k srdci a uklonil se mi. „Vítej zpět, velekněžko.“

„Díky, Darie.“ Zakřenila jsem se na něj a natáhla k němu ruku, aby mi pomohl vstát. Nohy jsem měla jak z těsta a místnost se se mnou divně houpala a motala, takže jsem se ho musela přidržet.

„Potřebuje se najíst a napít,“ ozval se velitelský hlas.

„Hned to bude, Výsosti,“ přišla okamžitá odpověď.

Konečně jsem se rozkoukala. „Ty bláho, trůn! Je opravdický?“

Krásná žena, která na vyřezávaném trůnu seděla, se na mě usmála. „Vítej zpět, mladá královno.“

„Mladá královno,“ zopakovala jsem. Připadalo mi to trochu jako vtip. Pak jsem se rozhlédla po sále a smích mě přešel. Trůn, fantastická výzdoba i pochybnosti o královských titulech se mi rázem vykouřily z hlavy.

Uviděla jsem totiž Starka. Ležel na obrovkém kameni. U jeho hlavy stál upíří bojovník, a v napřaýené ruce držel šíleně ostrou dýku, kterou mířil přímo na jeho zkrvavenou hruď pokrytou ranami.

„Ne! Přestaň!“ vykřikla jsem, vytrhla se Dariovi a vrhla se k němu.

Královna zareagovala tak rychle, že to teoreticky nemělo být vůbec možné. Najednou totiž stála mezi mnou a bojovníkem. Chytila mě za rameno a tiše mi položila jedinou otázku: „Co ti Stark pověděl?“

Trochu jsem se sebrala a přinutila se soustředit i na něco jiného než jen na svého zakrváceného bojovníka a strážce.

Strážce…

Zadívala jsem se na královnu. „Tak se dostal na onen svět. Ten bojovník mu ve skutečnosti pomáhá.“

„Můj strážce,“ opravila mě. „Ano, on Starkovi pomáhá. Jeho výprava je však u konce. Ty jako jeho královna máš teď povinnost přivést ho zpět.“

Už jsem se jí chtěla zeptat jak, ale hned jsem se zarazila. Nepotřebovala jsem se ptát. Věděla jsem to sama.

Asi mi to vyčetla z očí, protože lehce pokývla hlavou a ustoupila na stranu.

Já přešla k muži, o kterém říkala, že je její strážce. Svalnatou hruď měl mokrou potem. Byl naprosto soustředěný na Starka, vypadalo to, že nic a nikoho jiného v místnosti nevnímá. Když napřáhl dýku, aby mu zasadil další ránu, ve světle pochodní se zaleskl zlatý náramek, který mu obtáčel zápěstí. Hned jsem pochopila odkud se vzala ta zlatá stuha, která ke mně Starka dovedla, a rázem jsem pocítila ke královninu strážci hlubokou vřelost. Opatrně jsem mu položila ruku na zápěstí, hned vedle zlatého náramku, a řekla: „Strážce, už můžeš přestat. Teď se musí vrátit.“

Ruka okamžitě znehybněla a jeho tělem projel záchvěv. Otočil se ke mně a já si všimla, že má zornice rozšířené na maximum, takže téměř zakrývaly modré duhovky.

„Už můžeš přestat,“ zopakovala jsem jemně. „A děkuju, žes Starkovi pomohl za mnou přijít.“

Zamrkal a jeho pohled se vyjasnil. Pak ochraptěle promluvil a já se málem usmála, protože jsem poznala ten skotský přízvuk, který mi Stark předváděl. „Jaj, ďouče…jak si přeješ.“ Nejistě o krok ustoupil. Koutkem oka jsem zaznamenala, že ho královna objala a začala mu něco šeptat. Taky jsem věděla, že v místnosti jsou ještě další bojovníci a že se na mě dívají Darius s Afroditou, ale nikoho z nich jsem si nevšímala.

Pro mě existoval jen Stark. Na nikom jiném nezálěželo.

Přisoupila jsem ke kameni zalitému jeho krví. Tentokrát jsem její vůni ucítila a zareagovala na ni. Z té omamné sladkosti se mi seběhly v puse sliny. Jenže na to jsem nesměla myslet.Nebyl čas se rozptylovat se Starkovou krví a toužit po ní.

Zvedla jsem ruku. „Vodo, přijď.“ Když mě obklopila jemná vláha, pokynula jsem k Starkovu pořezanému tělu. „Smyj z něj tu krev.“ Živel uposlechl a na mého strážce se snela sprška vody, spláchla mu krev z hrudníku a po kameni stekla do vyřezávaných ornamentů po stranách, které ji odvedly do dvou žlábků na podlaze. Rohy, napadlo mě. Vypadají jako velikánské rohy.

Bylo to zvláštní, ale když všechna krev zmizela, žlábky nezůstaly bílé jako zbytek podlahy. Místo toho se zaleskly krásnou tajemnou černí, která mi připomínala noční nebe.

Neměla jsem ale kdy se zabývat magií, kterou jsem cítila kolem sebe. Přistoupila jsem ke Starkovi. Teď byl dokonale čistý. Rány mu nekrvácely, ale byly otevřené a rudé. V tom mi došlo, na co se vlastně koukám, a zhluboka jsem se nadechla. Šrámy utvořily po obou stranách jeho trupu stylizované šípy, včetně opeření a trojúhelníkových hrotů. Dokonale doplňovaly vypálený zlomený šíp na jeho srdci.

Položila jsem ruku na tuhle starší jizvu, která mu zůstala po tom, co mi poprvé zachránil život. S údivem jsem zjistila, že pořád svírám v dlani zlatou stuhu. Zvedla jsem Starkovo zápěstí a omotala ji kolem něj. Hedvábná látka zatvrdla, zakroutila se a spojila, takže vznikl podobný náramek, jako měl starý strážce, jenomže na tomhle byly vyryté tři šípy – jeden zlomený.

„Děkuju, bohyně.“ Zašeptala jsem. „Děkuju za všechno.“

Pak jsem položila dlaň ke Starkovu srdci a sklonila se. Přiblížila jsem rty těsně k jeho a zamumlala. „Vrať se ke svojí královně, strážce. Už je konec.“ Potom jsem ho políbila.

Jeho víčka se zachvěla, otevřel oči. Já v duchu zaslechla Nyktin melodický smích a hlas.

Ne, dcero, není konec. Toto je teprve začátek…