Kristin Cast

Škola noci 09. Předurčená

1. Kapitola

Aurox

Maso lidského muže bylo měkké, kašovité. Bylo překvapující, jak snadné bylo zničit ho, ukončit tlukot jeho slabého srdce.

“Vezmi mě do severní Tulsy. V noci chci jít ven,” řekla.Tohle byl příkaz, kterým začal jejich večer.

“Ano, bohyně,” odpověděl okamžitě, přicházejíc oživlý z rohu střešního balkonu, který byl jeho.

“Neříkej mi bohyně. Říkej mi…” Vypadala zamyšleně.”…kněžko.” Její plné rty, hladké a rudé, se zvlnily.

“Myslím, že bude lepší, když mi budeš jednoduše říkat kněžko, alespoň na nějaký čas.“Aurox si přiložil svou pěst na srdce v gestu, o kterém instinktivně věděl, že bylo starověké, i když občas bylo trapné a vynucené.

“Ano, kněžko.“Kněžka po něm přejela panovačným pohledem gestikulujíc, aby ji následoval.

Následoval ji.Byl vytvořen k následování. Poslouchání jejích rozkazů. Dodržování jejích rozkazů.Nastoupili do něčeho, čemu kněžka říkala auto, a svět letěl. Kněžka mu přikázala, aby chápal fungování toho přístroje. Sledoval a učil se, přesně jak přikázala.Pak se zastavili a vystoupili z vozu.Ulice byla cítit smrtí a hnilobou, korupcí a špínou.

“Kněžko, tohle místo není-” “Chraň mě!” vyštěkla.

“Ale nenech se chránit mnou. Vždy půjdu tam, kam budu chtít, kdy budu chtít, a udělám to, co budu chtít. Je to tvá práce, ne, tvůj účel, porazit mé nepřátele. Můj osud je nepřátele vytvářet. Sleduj. Reaguj, když ti přikážu chránit. To je všechno, co od tebe chci.”

“Ano, kněžko,” řekl.Moderní svět byl matoucí místo. Tolik měnících se zvuků. Tolik toho nevěděl. Měl by dělat to, co kněžka přikázala. Měl by plnit důvody, kvůli kterým byl vytvořen a-Vystoupil muž, blokujíc kněžce cestu.

“Jsi příliš hezká, abys byla v téhle uličce tak pozdě jen s klukem dělajícím ti společnost.”

Jeho oči se rozšířily, když spatřil tetování kněžky.

“Tak, upírko, zastavila ses tu, aby sis dala malé občerstvení z toho chlapce? Co kdybys mi dala jistou sumu, a pak bychom si ty a já promluvili o tom, jaké to je být s opravdovým mužem?”

Kněžka si povzdechla a zněla znuděně.

“Mýlíš se v obou případech: já nejsem jen upírka a tohle není chlapec.” “Hele, co tím myslíš?“Kněžka ignorovala muže a podívala se přes rameno na Auroxe.

“Teď mě můžeš chránit. Ukaž mi, jakému druhu zbraně rozkazuji.“Poslechl ji bez vědomé myšlenky. Aurox se bez zaváhání zaměřil na muže. Jediným rychlým pohybem ponořil Aurox své palce do zírajících očí člověka, který začal křičet.Mužova hrůza se přes něj přelila, krmila ho. Tak jednoduše jako dýchání, vdechoval Aurox bolest, které byl příčinou. Síla mužovy hrůzy proběhla skrz něj, byla cítit horce a studeně. Aurox cítil, jak jeho ruce tvrdnou, mění se, stávají se většími. Co bývaly normální prsty, se stalo drápy.

Vytáhl je z mužových očí, když krev začala prosakovat z jeho uší. S vypůjčenou silou bolesti a strachu, zvedl Aurox muže a udeřil s ním proti stěně nejbližší budovy.Muž znovu vykřikl.Jak nádherné, hrozné nadšení! Aurox cítil další měnící vlny skrz své tělo. Pouhé lidské nohy se staly kopyty. Svaly na nohou se zhustily. Jeho hruď se zvětšila a roztrhla košili, kterou měl na sobě. A nejkrásnější ze všeho, Aurox cítil silné smrtící rohy, které vyrostly z jeho hlavy. V době, kdy se tři mužovi přátelé dostali do uličky, aby mu pomohli, přestal křičet.Aurox odhodil člověka do špíny a dostal se na místo mezi kněžku a ty, kdo mohli věřit, že by ji mohli zranit.

“Co to sakra?” První muž se prudce zastavil. “Nikdy jsem neviděl nic jako tohle,” řekl druhý muž.Aurox už absorboval strach, který z nich začal vyzařovat. Jeho kůže pulzovala jeho studeným ohněm.

“Jsou tamto rohy? Ach, to ne! Padám.” Třetí muž se otočil a odběhl zpátky, odkud přišel. Další dva začali pomalu couvat, oči rozšířené, šokované a zírající.Aurox se podíval na kněžku.

“Jaký je tvůj příkaz?” V některých vzdálených částech své mysli se podivil zvuku svého hlasu, stal se jak hrdelním, tak zvířecím.

“Jejich bolest tě posílí.” Kněžka vypadala potěšeně. “A odliší, více rozdivočí.” Podívala se na dva ustupující muže a její plný horní ret se zvlnil ve výsměchu. “Není to zajímavé… zabij je.”

Aurox se pohnul tak rychle, že nejbližší člověk neměl šanci uniknout. Pronikl mu skrz hruď, zvedajíc ho, aby se svíjel a křičel a pošpinil sám sebe.To udělalo Auroxe silnějším.S

mohutným natřásáním hlavy vletěl probodnutý muž na budovu, pak spadl na zem, zmačkaný a tichý vedle prvního muže.Zbylý muž neutekl. Místo toho vytáhl dlouhý, nebezpečně vypadající nůž a zaútočil na Auroxe.Aurox uhnul do strany a pak, když ho člověk míjel, mu dupl rozeklaným kopytem na nohu, rozřezávajíc jeho tvář, když muž padal dopředu.Ztěžka dýchaje stál Aurox před těly svých poražených nepřátel. Obrátil se na kněžku.

“Velmi dobře,” řekla svým hlasem naprosto bez emocí. “Opusťme tohle místo, než se tu sjedou úřady.”

Aurox ji následoval. Šel těžce, jeho kopyta drážkovala brázdy ve špinavé uličce. Udeřil se drápy do boku, když se snažil pochopit emocionální bouři, která protékala skrz jeho tělo, bral si s sebou sílu, která poháněla jeho boj šílenstvím.Slabý. Cítil se slabý. A víc. Bylo tam něco jiného.

“Co se děje?” vyštěkla na něj, když zaváhal před vstupem do vozu.Zavrtěl hlavou.

“Nevím. Cítil jsem-“Zasmála se.

“Necítíš, vůbec. Zřejmě jsi moc přemýšlel. Můj nůž necítí. Můj chlápek necítí. Ty jsi má zbraň; zabíjíš. Srovnej se s tím.”

“Ano kněžko.” Aurox nasedl do auta a nechal svět plynout kolem sebe. Nemyslím. Necítím. Jsem zbraň.

“Proč tady stojíš a zíráš na mě?” zeptala se ho kněžka, která na něj zírala očima ze zeleného ledu.

“Očekávám tvůj příkaz, kněžko,” řekl automaticky, přemýšlejíc, jak je možné, že byla nespokojená. Právě se vrátili do svého doupěte na vrcholu nádherné budovy zvané Mayo. Aurox vešel na balkon a prostě tam tiše stál, dívajíc se na kněžku.Zhluboka povzdechla.

“V této chvíli nemám příkaz. A musíš se na mě vždycky dívat?“Aurox se odvrátil, zaměřujíc se na světla města a na to, jak svůdně se třpytila oproti noční obloze.

“Očekávám tvé rozkazy, kněžko,” zopakoval.

“No u všech bohů! Kdo by si pomyslel, že nádoba, stvořená pro mě bude tak tupá, jako je krásná?“Aurox vycítil změnu v atmosféře, než se Temnota zhmotnila z kouře, stínů a noci.“Bezduchá, krásná, a smrtící…“Hlas zazněl v jeho hlavě. Obrovský bílý býk se vynořil před ním. Jeho dech páchnul, ale sladce. Jeho pohled byl hrozný a nádherný současně. Byl tajemný a magický a matoucí dohromady.Aurox klesl před stvořením na kolena.

“Vstaň. Vstaň a běž zpátky tam…“Mávla rukou odmítavým gestem směrem ke stínům, které lemovaly daleké zákoutí střechy.

“Ne, raději bych byl, kdyby zůstal. Baví mě hledět na své výtvory.”

Aurox nevěděl, co říct. Tento tvor přikazoval jeho pozornosti, ale kněžka velela jeho tělu.

“Výtvory?” kněžka kladla zvláštní důraz na poslední část slova, když se lenivě pohybovala k obrovskému býkovi.

“Dáváš svým následovníkům často dárky jako tento?“Býkův smích byl hrozný, ale Aurox si všiml, že kněžka vůbec necouvla, místo toho se zdálo, že musí být tvoru blíž a blíž, když promluvil.

“Jak zajímavé! Skutečně se mě ptáš. Žárlíš, má bezcitná?”

Kněžka popadla býkův roh. “Je to potřeba?”

Býk se k ní přitiskl. Kde se jeho tlama dotkla kněžky, hedvábí šatů se scvrklo, odhalujíc hladké, nahé tělo pod ním.

“Řekni mi, co si myslíš, že je účelem mého dárku?“Býk odpověděl na kněžčinu otázku svou vlastní.Kněžka zamrkala a zavrtěla hlavou, jako kdyby byla zmatená. Pak její pohled našel Auroxe, stále na kolenou.

“Můj pane, jeho účelem je ochrana a já jsem připravena, udělat cokoliv budeš chtít jako poděkování za něj.”

“Přijmu tvou bohatou nabídku, ale musím ti vysvětlit, že Aurox není jen zbraň ochrany. Aurox má jeden cíl, a tím je vytvořit chaos.”

Kněžka se zhluboka, šokovaně nadechla. Rychle zamrkala a její pohled přeběhl z býka na něj a pak se vrátil k býkovi.

“Opravdu?” zeptala se tichým, uctivým hlasem.“Skrz tohoto tvora mohu přikazovat chaosu?“Býkovy bílé oči byly jako nemocné, osázené měsícem.

“Opravdu. On je, opravdu, tím tvorem, ale jeho síla je obrovská. Má schopnost za sebou zanechávat katastrofu. Je to nádoba, která je projevem tvých nejhlubších snů a nejsou jimi úplný a naprostý chaos?”

“Ano, ano,” vydechla kněžka. Opřela se o býkovu šíji, hladíc jeho bok.

“Aha, a co uděláš teď, když se chaos řídí tvými rozkazy? Zničíš města lidí a budeš vládnout jako upíří královna?”

Kněžčin úsměv byl nádherný a strašný. “Ne královna. Bohyně.”

“Bohyně? Ale bohyně upírů už je. Víš to až příliš dobře. Bývala jsi v jejích službách.”

“Myslíš Nyx? Bohyni, která umožňuje svým přisluhovačům svobodnou volbu a svou vůli? Bohyni, která se nepřimlouvá, protože tak silně věří mýtu svobodné vůle?”

Aurox si pomyslel, že v hlase zvířete slyší úsměv a přemýšlel, jak to bylo možné.

“Myslím Nyx, bohyni upírů a noci. Použiješ chaos, abys ji napadla?”

“Ne. Chci využít chaos, abych ji porazila. Co když chaos ohrozí samotnou strukturu světa? Překročí a postaví se Nyx vlastním pravidlům, aby zachránila své děti? A nezruší tím bohyně svůj edikt, který poskytuje lidem svobodnou vůli a nezradí tím samu sebe? Co by se stalo pak s její božskou vládou, pokud by Nyx změnila, co je předurčeno se stát?”

“To nemůžu říct, když se to nikdy předtím nestalo.” Býk si odfrkl, jakoby v pobavení.

“Ale je to překvapivě zajímavá otázka a ty víš, jak moc se mi líbí být překvapen.”

“Jen doufám, že mohu pokračovat v překvapování tě znovu a znovu, můj pane.”

“Jen je takové malé slovo…” řekl býk.

Aurox dál klečel na střeše dlouho poté, co kněžka a býk odešli, opouštějíc jej vyřazeného a zapomenutého. Stojíc, kde byl zanechán, se díval na oblohu.

2. kapitola

Zoey

“Minibus? Vážně?” Vše, co jsem mohla udělat, bylo potřást hlavou a dívat se na pokrčenou žlutou věc, která říkala ŠKOLA NOCI čerstvými černými písmeny na straně. ” Chci říct, je to hezké, že mé zavolání Thanatos bylo zpracováno tak rychle a můžeme se vrátit zpátky do školy, ale minibus?”

“Ségra! Poslali pro nás retardovaný autobus!” řekla Erin, chichotajíc se.

“Ségra, opravdu to tak vypadá,” řekla Shaunee.

“Já vím, ségra. Nemůžu uvěřit, že je Neferet tak plná zla, že pro nás poslala retardovaný autobus,” pokračovala Erin.

“Ne, nemyslím, že Neferet myslí tohle. Myslím, že tímhle myslí retard,” vysvětlila Shaunee, obracejíc oči na své dvojče.

“Myslím, že Shaunee má pravdu, ale obě byste měly zvážit rozšíření slovní zásoby. Používáte myslím moc často; to je zbytečné,” řekl Damien.

Shaunee, Erin, Stevie Rae, Rephaim a já jsme se podívali vytřeštěnýma očima na Damiena. Věděla jsem, že jsme všichni mysleli na to, jak bylo skvělé slyšet ho znovu posedlého slovíčky, ale nechtěli jsme nic říkat, protože jsme se všichni báli, že by se mohl rozplakat a vrátit se k mokré depresi, která ho pronásledovala od smrti Jacka.

Afrodita a Darius si vybrali právě ten moment, aby se vynořili ze suterénu skladiště a jako obvykle, překlenula Afrodita propast mezi slušností a katastrofou s uplatněním jejího jediného pravého a vyzkoušeného pravidla: Staráním Se, Jak To Vypadá.

” No do prdele. Do toho nevstoupím. Minibus je pro retardy,” řekla Afrodita s odfrknutím a přehodila si vlasy.

“Hej všichni, není to tak špatné. Chci říct, zjevně je to nový autobus. Podívejte se na ty čerstvé černé ŠKOLA NOCI písmena,” řekla Stevie Rae.

“Mohlo by se tomu taky říkat společenská sebevražda,” řekla Afrodita a zamračila se na Stevie Rae.

“Nenechám tě pršet na mou slavnost. Mám ráda školu,” řekla Stevie Rae. Vyšla nahoru do autobusu, usmála se na Syna Erebových bojovníků, který jí, bez úsměvu, otevřel dveře.

“Kněžko.” Zasmušile ji s kývnutím pozdravil a pak, zcela ignorujíc našeho vlastního Syna Erebových bojovníků, Daria, se podíval na mě a s ještě víc uříznutým přikývnutím řekl: “Zoey, mám upozornit tebe a Stevie Rae, že bude setkání školní rady, které se bude konat za třicet minut. Obě máte přijít.”

“Dobře, dobře, Stark upozorní všechny ostatní, že jsi tady, takže za vteřinku budeme připravení s tebou odejít,” řekla jsem, usmívajíc se na něj, jako by jeho tvář nevypadala jako bouřkový mrak.

“Hej, vy všichni, pořád voní novotou!” zakřičela Stevie Rae. Mohla jsem vidět, jak její krátké blond kadeře poskakují, když okukovala vnitřek. Pak vystoupila a přeskočila schody, berouc Rephaima za ruku a usmívajíc se na něj. “Chceš se mnou sedět na zadním sedadle? To je vážně živý!”

“Vážně,” řekla Afrodita. “Ten autobus je pro tebe ideální; jsi retard. A nesnáším být jediná, kdo ti to kazí, oh, počkat, to je lež; opravdu to nemám nerada, ale i když upíří vyšší rada jasně zatlačila na Neferet a přinutila ji, aby nás přijala zpět do Školy noci, ptačí chlapec tam ještě není vítán. Zapomněli jste na to v záblesku čehokoliv, co vy dva děláte v těch jednobodových dvou sekundách mezi západem slunce a nynějškem, kdy není ptákem?”

Viděla, že Stevie Rae zpevnila stisk na Rephaimově ruce. “Vím, že víš, že to je víc než jednobodové dvě sekundy od

západu slunce, není ti nic do toho, co jsme dělali a Rephaim jde do školy. Stejně jako my ostatní.”

Afroditino blond obočí vyskočilo k jejím vlasům.

“Děláš si legraci, že jo?”

“Ne,” řekla pevně Stevie Rae. “A ty bys to měla chápat líp, než kdokoliv jiný.”

“Já? Chápat? O čem to sakra mluvíš?”

“Nejsi mládě, červené nebo normální. Nejsi upír. Nejspíš ani člověk.”

“Protože je to čarodějnice,” slyšela jsem šeptat Shaunee.

“Z pekla,” zašeptala Erin zpátky.

Afrodita přimhouřila na dvojčata oči, ale Stevie Rae neskončila.

“Stejně jako Rephaim, jsi něco, co není úplně normální, ale Nyx ti dala požehnání, i když zbytek z nás nechápe, proč to sakra udělala. Mimochodem, jdeš do školy. Jako Rephaim. Konec.”

“Stevie Rae má pravdu,” řekl Stark, když se k nám připojil na parkovišti mimo skladiště, zbytek červených mláďat vlekoucích se za ním. “Neferet se to nebude líbit, ale Nyx Rephaimovi odpustila a požehnala.”

“Před celou školou,” přidala Stevie Rae rychle.

“Vědí to,” zašeptal jí Rephaim. Podíval se na ostatní, nakonec se jeho pohled zastavil na mě. “Co tomu říkáš?” překvapil mě dotazem. “Měl bych se snažit jít do Školy noci, nebo by to pro nic za nic způsobilo potíže?”

Všichni na mě zírali. Při letmém pohledu na kamennou tvář Syna Erebových bojovníků v autobuse jsem řekla: “No, mohli byste lidi pokračovat a nastoupit do autobusu? Musím mluvit

s mým…ehm…” odmlčela jsem se s gestem, které zahrnovalo Afroditu, Stevie Rae a zbytek nejbližších přátel.

“Tvým kruhem,” usmála se na mě Stevie Rae. “Jdeš si promluvit s kruhem.”

“A jeho nezbytnými doplňky,” dodal Damien, ukazujíc na Afroditu, Daria a Kramishu.

Usmála jsem se. “To se mi líbí! Dobře, můžete lidi zatím nastoupit do autobusu, zatímco si promluvím s kruhem a jeho doplňky, prosím?”

“Nejsem si jistá, že se mi líbí, když mi někdo říká doplněk,” řekla Kramisha, mhouříc na mě oči.

“To znamená-” začala Stevie Rae, ale Kramisha ji přerušila zavrtěním hlavou. “Vím, co to znamená. Říkám, že si nejsem jistá, že se mi to líbí.”

“Mohla bys o tom poreferovat později a teď sklapnout a poslouchat Zoey, takže bychom to mohli mít rychle za sebou?” řekla Afrodita, zatímco Kramisha nasála vzduch a zamračila se.

“A pro pořádek,” ukázala na všechny s výjimkou Daria. “Jste stádo pitomců. Já vás dělám populárními a dokonalými.”

Dvojčata vypadala, jako by se verbálně zaměřovala na Afroditu, takže jsem řekla: “Lidi, soustřeďte se. Rephaimova otázka je důležitá.” Naštěstí, všichni zmlkli a já pokynula, aby mě můj kruh, doplňky a Afrodita následovali po chodníku a mimo doslech červených mláďat nastupujících do autobusu a já se zoufale snažila myslet na Rephaimovu velmi důležitou otázku.

Moje mysl byla sentimentální. Včerejší noc byla hrozná. Pohlédla jsem na Starka a cítila, jak se mi tvář zahřívá.

Dobře, dobře, ne všechno bylo strašné, ale přesto, tvrdá otázka naplnila mou mysl. V duchu jsem se otřásla. Už jsem dál nebyla dítětem. Byla jsem první mláděcí velekněžka a všichni tito lidé ke mně vzhlíželi a očekávali, že znám správné odpovědi (dobře, všechny kromě geometrie, španělských překladů a problémů s paralelním parkováním).

Prosím Nyx, ať řeknu správnou věc. Vyslala jsem rychlou, tichou modlitbu, pak jsem se setkala s Rephaimovým pohledem a najednou jsem si uvědomila, že to není moje odpověď, kterou jsme potřebovali.

“Co chceš ty?” zeptala jsem se ho.

“No, on chce-” začala Stevie Rae, ale moje zvednutá ruka BFF umlčela. “Ne,” řekla jsem. “Rephaim nemusí chtít to, co říkáš, nebo dokonce to, co pro něj chceš ty. Potřebuji Rephaimovu odpověď. Takže, co to je? Co chceš?” opakovala jsem.

Rephaim se pevně setkal s mým pohledem. “Chci být normální,” řekl.

Afrodita si odfrkla. “Smutné, normální a teenager se rovná jít do hloupé školy.”

“Škola není hloupá,” řekl Damian, a pak se obrátil k Rephaimovi. “Ale má pravdu s tou normální částí. Chodit do školy je to, co normální děti dělají.”

“Jo,” řekla Shaunee.

“Na prd, ale jo,” řekla Erin. “I když se jedná o vynikající módní přehlídku.”

“Máš pravdu ségra,” řekla Shaunee.

“Co to znamená?” zeptal se Rephaim Stevie Rae.

Usmála se na něj. “V podstatě, že bys s námi měl jít do školy.”

Usmál se na ní zpátky a láska vyplnila jeho tvář. Když se podíval ze Stevie Rae na mě, ten nádherný výraz tam stále byl, a já si nemohla pomoct a usmála se na něj zpátky.

“Jestli normální znamená chodit do školy, pak je to to, co chci doopravdy udělat. Pokud to nebude příčina příliš mnoha problémů.”

“Bude to dělat problémy, o tom nepochybuj,” řekl Darius.

“Ty si nemyslíš, že by měl jít?” zeptala jsem se.

“To jsem neřekl. Souhlasím s tebou, že je to jeho volba, jeho rozhodnutí, ale Rephaime, měl bys pochopit, že by bylo jednodušší, kdyby ses rozhodl zůstat zde, pryč z cesty, alespoň dokud neuvidíme, jaké budou příští kroky Neferet a Kalony.”

Myslela jsem si, že jsem viděla Rephaima se přikrčit při zmínce o jeho otci, ale přikývl a řekl: “Chápu to, ale jsem unavený ze skrývání se v temnotě.” Znovu se podíval dolů na Stevie Rae a pak zase na nás. “A Stevie Rae by mě mohla potřebovat.”

“Ok, víte, že celá tahle ´nechme ptačího kluka rozhodnou´ a ´Stevie Rae by mě mohla potřebovat´ věc je opravdu šťastně končící jen z teoretického hlediska, ale ve skutečnosti půjdeme do areálu, kde nás nenávidí zasraná šílená velekněžka a použije všechno, co nás může poslat, a tím mám na mysli konkrétně tebe, Z, ke dnu. Nemluvě o Drakovi, vůdci Synů Erebových bojovníků, rozhodně to není správné, protože jeho družka byla zabita člověkem, kterého

bereme zpět do kampusu. Neferet použije Rephaima proti nám. Drak se obrátí zpět k ní. Hovno půjde do větráku.”

“No,” řekla jsem. “Nebude to poprvé.”

“No, můžu něco říct?” Damienova ruka byla zvednutá, jako by byl ve třídě a chtěl být vyvolaný.

“Ano, zlato, a nemusíš zvedat ruku,” řekla jsem.

“Ach, dobře, díky. Co jsem chtěl říct je to, že musíme pamatovat, že když se Nyx objevila ve Škole noci, a odpustila a požehnala Rephaimovi, v podstatě nám dala svolení zahrnout Rephaima do našeho světa.

Neferet proti tomu nemůže jít, alespoň ne otevřeně. A ani Drak nemůže. Jak moc se jim to nelíbí, je vedlejší.”

“Ale oni proti tomu šli,” řekl Stark. “Neferet se zeptala Draka, jestli přijímá Rephaima a on řekl, že ne, takže ho vykopla z kampusu. Stevie Rae to nazývá kecy, a to je důvod, proč jsme všichni nakonec odešli.”

“Jo, ale jen proto, že vyšší radě se podařilo dotlačit Neferet, aby nás přijala zpátky do tříd, neznamená to, že budeme doopravdy přijatí. Můžu vám slíbit, že ona a Drak a pravděpodobně mnoho dalších lidí, s tím nebude v pohodě.” Afrodita zatřepotala prsty k Rephaimovi.

Damien promluvil dřív, než jsem stačila něco říct. “No, pravdou je, že ani Neferet a ani Drak nemohou zneplatňovat bohynino přání.”

“Znepla co?” zeptala se Shaunee.

“Tňovat co?” dodala Erin.

“Znamená to prostě nahradit,” vysvětlila Stevie Rae za Damiena. “A to je skutečně zajímavý bod, Damiene. Nikdo nemůže nahradit bohyni, dokonce ani velekněžka.”

“Umíte si představit, co by na to řekla ta úzkoprsá vyšší rada?” Afrodita protočila oči. “Vrh koťat, měli několik vrhů létajících koťat. Každý.”

Zamrkala jsem a náhle měla nutkání Afroditu obejmout. No, ta touha rychle přešla, ale stejně.

“Afrodito,” řekla jsem. “Ty jsi génius! A Damien taky.”

“Samozřejmě, že jsem,” řekla Afrodita samolibě.

“Povíš vyšší radě o Neferet a Drakovi, že?” řekl Damien.

“Myslím, že ´říct jim´ není ten správný způsob, jak to podat. Uh, máš tu s sebou notebook, že jo?” zeptala jsem se.

Damien si poklepal na pánskou kabelu přehozenou přes rameno. “Samozřejmě. Je v mé brašně.”

“Mužské kabelce,” řekla Sahunee.

“Jenom to řekni,” dodala Erin.

“Je to evropská brašna,” prohlásil Damien pevně.

“Když to má peří…” řekla Erin.

“A kváká to…” řekla Shaunee.

“Ať je to cokoliv, jsem ráda, že to znamená, že máš s sebou tvůj počítač.” Skočila jsem jim do toho, než na ně Damien mohl použít silné slovo. “Máš v něm stažený Skype, ne?”

“Ano,” řekl.

“Dobře. Potřebuji si ho půjčit na zasedání rady, pokud ti to nevadí?”

“Žádný problém,” prohlásil Damien, zvedajíc na mě tázavě obočí.

“Na co myslíš?” zeptala se za něj Stevie Rae.

“No, když jsem mluvila s Thanatos o pomoci nám dostat se zpět do školy, nezmínila jsem takovou maličkost o tom, že jsme docela vybočující parta s vlastní Školou noci tady, ale že

stále budeme chodit do třídy a tak v naší původní Škole noci.”

“Budeme muset vymyslet pro naše místo nové velké jméno,” řekla Shaunee.

“Ooooh! Máš pravdu ségra,” řekla Erin.

“Hele, je to skladiště, tak co kdyby se to jmenovalo Pod Lotská Škola noci,” řekla Shaunee.

Podívala jsem se na ně. Zavrtěla jsem hlavou a rozhodně řekla, “Ne Pod Lotská.” Pak jsem se vrátila k mému původnímu tématu. “Ale potřebuju udělat celkovou Skypeovou konferenci s upíří vyšší radou, abychom získali povolení pro to, co chceme udělat. A školní zasedání rady vypadá jako dobrý čas to udělat, zvlášť když jsem si jistá, že Neferet bude milovat, pokud se zeptám, když ona bude svědek toho hovoru.”

“Z, to zní jako blbý plán. Neferet se bude líbit mluvit s vyšší radou a překroutí všechno, co řekneš, abys vypadala jako šílený teenager,” řekla Afrodita.

“To je trochu můj plán,” řekla jsem. “Nebudu šílený teenager. Budu mláděcí velekněžka, která poskytuje vyšší radě veškeré detaily o úžasném, zázračném daru, který Nyx věnovala choti naší červené velekněžky, Rephaimovi, a jak je super nadšený, že zahájí školní docházku v Tulské Škole noci. Jsem si jistá, že budou chtít poblahopřát Neferet jaká je úžasná velekněžka, která zvládne všechny změny, které se tu dějí.”

“To je nevyzpytatelné. Líbí se mi to,” řekla Afrodita. “Postrčíš Neferet i Draka do pozice, kdy v případě, že řeknou ´to ne, nepřijmeme ptačího kluka´ nebo dokonce nepřejícných a

pokud si o tom trochu postěžují, budou vypadat strašně zle, co se týče Nyktina objevování a dělání zázraků.”

“Stále to nebude hladká cesta,” řekl Stark.

Rephaim se pevně setkal s jeho pohledem. “Nezáleží na tom, jak je to drsné, je to lepší cesta než ta, která vede Temnotou, nenávistí a smrtí. A myslím, že přesně víš, co mám na mysli.”

“Vím,” řekl Stark, vracejíc mu pohled bez mrknutí oka.

“Já taky,” řekla Stevie Rae.

“Já taky,” dodala jsem.

“Potom se shodujeme. Rephaim se s námi vrací do Školy noci,” řekl Darius.

“Dobře, počkejte. Znamená to, že musíme nastoupit do toho zatraceného minibusu?” zeptala se Afrodita.

“Ano!” řekli jsme všichni dohromady.

Smějící se a cítící se lehčeji, než jsem se cítila poslední dobou, jsem nastoupila do minibusu s přáteli a opřela jsem si rameno o Starka, když jsme si sedli na naše místa. Sotva se na mě podíval. V té chvíli jsem si uvědomila, že od té doby, co jsme se vzbudili, se mnou vlastně moc nemluvil (nebo vůbec). Vzpomínajíc si na to, jak jsme si byli blízko, jak se mě dotkl a svět zase vypadal správně, jsem si zkousla ret a cítila se super zmatená. Znovu jsem na něj potajmu mrkla. Zíral z okna. Vypadal unaveně. Opravdu unaveně.

“Hej, co je s tebou?” zeptala jsem se, když autobus vyrazil po své cestě po Cicinnati Street směrem k Midtownu.

“Se mnou? Nic.”

“Vážně, vypadáš unaveně. Cítíš se v pohodě?”

“Zoey, probudilas mě a držela vzhůru většinu včerejška. Pak jsi volala Thanatos, aby se rozpohybovala celá ta ´vrátit se do

školy´ věc, což nebyla úplně klidná, tichá konverzace. Právě jsem usínal, když ses rozkřičela a to mě znovu probudilo. Milování bylo skvělé.” Odmlčel se a na vteřinu se usmál a vypadal téměř normálně. Pak otevřel ústa a zničil to slovy: “Potom jsi sebou strašně házela a otáčela se, než jsi omdlela. Nemohl jsem už usnout. Takže jsem unavený. To je vše.”

Zamrkala jsem na něj. Dvakrát. A snažila se necítit, jako by mě uhodil do tváře. Nechávajíc jsem svůj hlas nízko, protože jsem nechtěla řešit, že by to všichni mí přátelé věděli, jsem řekla: “Dobře, ponecháme-li stranou celou tu musela-jsem-zavolat-Thanatos-abychom-se-vrátili-zpátky-doškoly věc, což je to, co jsem měla udělat, protože to mám jako velekněžka na starost, a skutečnosti, že jsi ke mně přišel, když vše, co jsem mohla dělat, bylo objímat se a spát, moje mamka je mrtvá, Starku. Nyx mi dovolila vidět, jak vstupuje do Jiného světa. Ještě teď nevím, jak nebo proč se to stalo. Snažím se jako o život chovat se napůl normálně. Doteď jsem ani nemluvila s babičkou.”

“To je pravda, nemluvila. Řekl jsem ti, že bys jí měla zavolat hned, nebo alespoň zavolat tvojí mamce. Co když to byl všechno jenom sen?”

Podívala jsem se na Starka v naprosté nevíře, snažíc se dostat můj hlas a mé emoce pod kontrolu. “Jsi jediná osoba na tomhle světě, která by měla chápat lépe než kdokoliv jiný, že mohu říct rozdíl mezi, skutečně vidět Jiný svět a snít o něm.”

“Jo, chápu to, ale-”

“Ale řekl jsi, že jsem si přes to měla přejít a nerušit tvůj drahocenný spánek? No, s výjimkou sexu s tebou!”

Ztichla jsem a snažila se vypadat normálně, když jsem viděla, že se Afrodita otočila a pohlédla na mě s otazníkem na tváři.

Stark dlouze vydechl. “Ne, tak jsem to nemyslel. Je mi to líto, Z.” Pak mě vzal za ruku. “Vážně. Choval jsem se jako blbec.”

“Ano, choval,” řekla jsem.

“Promiň, ještě jednou,” řekl a pak strknul svým ramenem do mého. “Můžeme tenhle rozhovor přetočit?”

“Jo,” řekla jsem.

“Tady to je, jsem unavený a hloupnu z toho. A o tvé mamce, nevíme, co se doopravdy stalo a já si myslím, že to rozčílilo nás oba. Ale nezáleží na tom, jak tě miluju, když jsem blbec. V pořádku? Lepší?”

“Okay. Jo. Lepší,” řekla jsem.

Nechala jsem ho držet mě za ruku a dívala se z okna, když jsme odbočili doleva na Fifteenth Street, procházející Gumpy´s Garden, která vždycky provoněla vzduch piňonovým dřevem, a projeli Cherry Street. V době, kdy jsme byli na Utica a zabočovali na Dvacátou-první mě úplně rozptylovaly obavy o mojí mámu, o mojí babičku, a přemýšlela jsem, jestli, možná, nemohl mít Stark pravdu ohledně otázky, co si myslím, že byla má vize. Chci říct, neslyšela jsem nic od babičky. Co když to všechno byl zlý sen…

“Je to vždycky tak hezké.” Damienův hlas zazněl z předního sedadla, které si automaticky vybral za vlastní. “Když se na to podíváš odtud, je tak těžké uvěřit, že se tam stalo něco tak hrozného, srdcervoucího.”

Slyšíc v jeho hlase vzlyk, jednou jsem Starkovi stiskla ruku, než jsem jí pustila a pak jsem vyskočila do uličky, abych si sedla vedle Damiena.

“Ahoj,” řekla jsem a svou rukou vklouzla do té jeho. “Musíš si pamatovat, že se tam staly také úžasné, milující věci. Nikdy nezapomeň, že to je místo, kde ses potkal s Jackem a zamiloval se do něj.”

Damien se na mě podíval a já si pomyslela, že vypadá smutně, ale opravdu, opravdu moudře.

“Jak to ty zvládáš bez Heatha?”

“Stýská se mi po něm,” řekla jsem upřímně. Pak mě něco přimělo dodat: “Ale nechci být jako Drak, požíraná smutkem.”

“Já taky,” řekl Damien tiše. “I když někdy je těžké nebýt.”

“Nebylo to moc dlouho.”

Tisknouc rty k sobě, jako by se snažil neplakat, přikývl.

“Zvládneš to,” řekla jsem. “A stejně tak já. My oba. Spolu,” řekla jsem pevně.

Pak jsme projeli skrz železnou bránu, která měla ve svém středu jako erb srpek měsíce a projeli k postrannímu vchodu školy.

“Školní zasedání rady začíná v sedm třicet,” řekl Syn Erebových bojovníků, když se autobus zastavil. “Výuka začíná v osm hodin přesně, stejně jako obvykle.”

“Děkuji,” řekla jsem mu, jako by byl skutečně přátelský (nebo aspoň respektující). Pak jsem se podívala na svůj telefon: 19:20. Deset minut do zasedání a čtyřicet před začátkem výuky. Postavila jsem se a podívala zpět na skupinu zřejmě nervózních dětí.

“Dobře,” řekla jsem. “Jen jděte do svých starých pokojů a počkejte tam na to, co se bude dít dál. Stevie Rae, Stark a já budeme na zasedání rady a pokud to řeknou na ostrově Skye, zformujeme Rephaimův a naše trvalé rozvrhy.”

“A co já? Nepůjdu na setkání?” zeptala se Kramisha. “Obvykle je to nudné, ale vsadím se, že dnes to bude lepší ne obvykle.”

“Máš pravdu,” řekla jsem. “Už je načase, aby tě automaticky začali přijímat, spolu se Stevie Rae a mnou.”

“Kam mám jít já?” zeptal se Rephaim zezadu autobusu.

Přemýšlela jsem, snažíc se zjistit, kam by měl sakra jít, když se vedle mě postavil Damien. “Můžeš jít se mnou, alespoň pro dnešek. Pokud s tím Zoey a Stevie Rae souhlasí.”

Usmála jsem se na Damiena. Nemyslím si, že bych na něj kdy byla tak pyšná. Každý o něj měl strach a jednal s ním, jako by mohl každou chvíli začít hysterčit, takže když podržel Rephaima, v žádném případě se ho nikdo neptal, měli příliš velký strach Damiena zneklidnit.

“Děkuji,” řekla jsem.

“To je skutečně dobrý nápad, Damiene,” řekla Stevie Rae.

“Tak dobře. Snažte se chovat normálně,” řekla jsem. “A uvidíme se zpátky tady, až skončí škola.”

“Moje první hodina byla kouzla a rituály,” slyšela jsem Afroditu mumlat k Dariovi. “A je tu nová upíří učitelka, která vypadá na dvanáct. Měla by to být zábava.”

“Pamatuj si,” řekla Stevie Rae, když Afroditu provrtávala tvrdým pohledem, který ona ignorovala, “buď hodná.”

Vystoupili jsme z autobusu. Viděla jsem, jak je pro Stevie Rae těžké nechat Rephaima jít s Damienem. Vlastně jsme

nevěděli, jak by sem mohl chodit, ale chápali jsme, že jeho šance být přijat a zacházet s ním jako s normálním klukem, kterým toužil být, byly skoro nulové.

Když jsme Stevie Rae, Stark a Kramisha a já osaměli, řekla jsem, “Připraveni vstoupit do jámy lvové?”

“Já myslela, že míříme spíš do nepříjemného vosího hnízda,” řekla Kramisha. “Ale jsem připravená.”

“Já taky. Do toho kovbojové a udělejme to.”

“Společně,” řekla jsem.

“Společně,” zopakovali.

A vyšli jsme do budoucnosti, díky které se můj žaludek svíral, a cítila jsem se, jako by mě měla každou chvíli zasáhnout bouřlivá IBS epizoda.

Ach, sakra.

3. kapitola

Kalona

Nemusel letět dlouho, aby našel své syny. Kalona následoval vlákno, které ho pojilo s jeho potomky. Mé věrné děti, pomyslel si, když obkroužil zalesněné kopce méně obydlené a hustě zalesněné půdy, která byla jen kousek jihozápadně od Tulsy. Na nejvyšší části nevyššího hřebene slétl Kalona z nebe, snadno se pohybujíc mezi silnými, zimou obnaženými větvemi, zastavujíc se uprostřed malého palouku.

Kolem něj, postavené v samotných stromech, byly tři dřevěné konstrukce, hrubé, ale pevné.

Kalonovy ostré oči viděly do oken konstrukcí, kde k němu hleděly zářící rudé bulvy.

Rozevřel náruč. “Ano, synové moji, vrátil jsem se!”

Zvuk křídel byl balzámem na jeho duši.

Vyrazili z vyvýšených chat a poklekli kolem něho, klaníc se nízko a uctivě. Kalona je spočítal, sedm.

“Kde jsou ostatní?”

Všichni krakouni se neklidně zamleli, ale pouze jedna skloněná tvář se setkala s jeho pohledem a pouze jeden hlas mu odpověděl.

“Ukrytí na zzzzápadě. Zzzztracení v zemi.”

Kalona studoval svého syna, Nisroca, zkoumajíc rozdíly mezi tímto krakounem a tím, který býval jeho oblíbeným dítětem. Nisroc byl téměř stejně vyvinutý jako Rephaim. Jeho řeč byla téměř lidská. Jeho mysl byla téměř ostrá. Ale bylo to to téměř, ta tenká hranice mezi nimi, která udělala syna, na kterém byl Kalona závislý, z Rephaima a ne z Nisroca.

Kalona sevřel a uvolnil svou čelist. Byl bláhový, věnovat tolik pozornosti Rephaimovi samotnému. Měl mnoho synů, ze kterých si mohl vybírat a ukazovat přízeň. Byl to Rephaim, kdo ztratil, když se rozhodl ho opustit. Rephaim měl ale jen jednoho otce, a najde slabou náhradu v nepřítomné bohyni a upírce, která ho nikdy doopravdy nemůže milovat. “Je dobře, že jste tady,” řekl Kalona, ukončujíc myšlenky o nepřítomnosti jeho syna. “Ale dal bych přednost, kdybyste všichni zůstali spolu a čekali na můj návrat.”

“Nemohl jsem je zadržet,” řekl Nisroc. “Rephaimova smrt-”

“Rephaim není mrtvý!” odsekl Kalona, načež se Nisroc otřásl a sklonil hlavu. Okřídlený nesmrtelný se zastavil, aby získal kontrolu nad svou náladou, než pokračoval. “I když by pro něj bylo lepší, kdyby byl.”

“Otče?”

“Rozhodl se sloužit rudé upíří kněžce a její bohyni.”

Skupina krakounů zasyčela a přikrčila se, jako by je udeřil.

“Je to možné? Jak?” řekl Nisroc.

“Je to možné díky ženám a jejich manipulaci,” řekl temně Kalona. Věděl až příliš dobře, jak jim muž mohl padnout za kořist. Už byl dokonce blízko…

V náhlém poznání nesmrtelný zamrkal a promluvil, spíš pro sebe než pro jeho syna, “Ale jejich manipulace to nedokončila!” Zavrtěl hlavou a téměř se usmál. “Proč jsem to nezvážil dříve? Rephaima unaví být mazlíčkem Rudé, a až se tak stane, uvědomí si, jakou chybu udělal, chybu, která není zcela jeho a jeho samotného. Rudá s ním manipulovala, otrávila ho, obrátila ho proti mně. Ale to je jen dočasné! Až ho odmítne, protože k tomu nakonec dojde, opustí Školu noci a vrátí se k mému-”

Kalona přerušil svá slova, rychle zvažujíc.

“Nisrocu, vezmi sebou dva své bratry. Vraťte se do Školy noci. Sledujte. Buďte ostražití. Pozorujte Rephaima a Rudou. Když se k tomu naskytne příležitost, promluvte s ním. Řekněte mu, že i když učinil tuhle hroznou chybu a odvrátil se ode mě…” Kalona se pozastavil, zatínajíc a uvolňujíc čelisti, zcela nesvůj se smutkem a osamělostí, které ho zaplavily vždy, když příliš dlouho myslel na Rephaimovu volbu. Okřídlený nesmrtelný ovládl své myšlenky, poručil svým pocitům a pokračoval ve vydávání rozkazů Nisrocovi. “Řekněte Rephaimovi, že i přes jeho chybnou volbu opustit mě, je tu stále ještě po mém boku místo, ale to místo by bylo lépe obsazené, kdyby zůstal ve Škole noci a to i kdyby chtěl odejít.”

“On ššššpehuje!” řekl Nisroc a další krakouni zrcadlili jeho nadšení svým výrazným skřehotáním.

“To ano, ale v tomhle okamžiku nesmí vědět, že je špion,” řekl Kalona. Pak dodal: “Chápeš Nisrocu? Sledujte ho. Zůstaňte neviditelní všem, kromě Rephaima.”

“Nezabíjet upíry?”

“Ne, dokud nebudete ohrožení, pak to udělejte, kromě uzmutí nebo zabití velekněžek,” řekl Kalona pomalu a zřetelně. “Nikdy není dobré zbytečně provokovat bohyni, takže Nyktiny velekněžky nesmí být zabity.” Zamračil se na svého syna, vzpomínajíc na své jiné dítě, které nedávno téměř zabilo Zoey Redbirdovou, a které proto zemřelo. “Chápeš můj příkaz, Nisrocu?”

“Ano. Promluv s ním. Sleduj Rephaima. Špehovat Rephaima.”

“Udělej tak, a vrať se ještě předtím, než úsvit osvětlí oblohu. Leť vysoko. Leť rychle. Leť tiše. Chovej se jako noční vítr.”

“Ano, otče.”

Kalona se rozhlédl kolem sebe a ukázal na šířku okolních lesů, a ocenil skutečnost, že jeho děti zajistily vysoké, izolované místo, ve kterém se uhnízdily.

“Lidé sem nechodí?” zeptal se.

“Jen lovci a nikdo víc,” řekl Nisroc.

Kalona zvedl obočí. “Zabil jsi lidi?”

“Ano. Dva.” Nisroc sebou trhal, neklidný a nadšený.

“Hodili jsme je ze skály.” Ukázal kousek před nimi a zvědavý Kalona vykročil vpřed, podívat se dolů na strmou stranu hřebene, kde se masivní energetické vedení, nesoucí elektrickou magii moderního světa, táhl před ním. Lidé

vyčistili oblasti v okolí vysokých stožárů, takže se země od něho táhla v širokých pásech, které stoupaly až k horizontu. Vymýcení nechalo vystavené zubaté výčnělky pořádných kusů oklahomského pískovce, čisté a smrtící a vyčnívající k obloze.

“Výborně,” kývl Kalona uznale.

“Způsobils, že to vypadá jako nehoda. To bylo dobře uděláno.” Pak se obrátil zpět k mýtině a krakounům, kteří se seskupili s veškerou svou pozorností zaměřenou pouze na něj. “Tohle místo je dobře zvolené. Chci kolem sebe všechny své syny. Nisrocu, běž do Tulské Školy noci. Splň mé příkazy. Zbytek poletí na západ. Volejte své bratry, řekněte jim, že jsem tady. Tady počkáme. Tady budeme pozorovat. Tady se připravíme.”

“Připravíme? Na co, otče?” zeptal se Nisroc a naklonil hlavu.

Kalona myslel na to, jak bylo jeho tělo uvězněno a jeho duše z něj vytržena a poslána do Jiného světa. Myslel na to, jak poté, co se vrátil, ho připoutala, zotročila jej a zacházela s ním, jako by byl její majetek k příkazům.

“Připravíme se na Neferetino zničení,” řekl.

Rephaim

Všichni se na něj dívali s podezřením. Rephaim to nenáviděl, ale chápal to. Byl nepřítelem. Zabil jednoho z jejich vlastních. Byl monstrum. Pravda byla, že stále mohl být monstrem. Když začala třetí hodina a profesorka, která se jmenovala Penthasilea předčítala a pak mluvila o knize napsané starým upírem jmenujícím se Ray Bradbury nazývající se Fahrenheit 451 a o důležitosti svobody myšlenek a vyjadřování, snažil se Rephaim procvičit své nové

lidské vlastnosti v dávání pozornosti a zájmu, ale jeho mysl se stále vzdalovala. Chtěl poslouchat profesorku a nedělat si starosti o nic víc, než o to, co nazývala “rozluštění symboliky”, ale změna z chlapce na havrana ho posedla.

Bylo to stejně bolestné a děsivé, jako to bylo vzrušující.

A nevzpomínal si téměř na nic z toho, co se stalo potom.

Obraz a pocit bylo všechno, co mu zůstalo ze dne a jeho transformace v havrana.

Stevie Rae šla s ním nahoru ze skladiště, hliněnými tunely ke stromu nejblíž skladišti, tomu, které jim, ne tak dávno, posloužilo jako úniková cesta z pálicího slunce.

“Vrať se teď dovnitř. Slunce vychází,” řekl jí a něžně ji hladil po tváři.

“Nechci tě opustit,” řekla a rozhodila kolem něj paže a těsně ho objala.

Dovolil si jenom na chvíli jí objetí vrátit, pak je jemně uvolnil a pevně odvedl zpět do stínu, obepínajícího vstup do sklepa.

“Běž dolů. Jsi vyčerpaná. Potřebuješ se vyspat.”

“Budu tě sledovat dokud nebudeš, ehm, vždyť víš. Pták.”

Poslední část zašeptala, jako by říct to nahlas mohlo změnit, že to tak je. Asi to bylo hloupé, ale jeho to rozesmálo.

“Nezáleží na tom, jestli to řekneš, nebo ne. Stane se to.”

Povzdechla si. “Já vím. Ale stále od tebe nechci odejít.” Stevie Rae natáhla ruku, ven do světlajícího rána a vzala ho za ruku. “Chci, abys věděl, že jsem tu pro tebe.”

“Nevěřím, že toho pták moc ví o lidském světě,” řekl proto, že nevěděl, co jiného naa to říct.

“Nebudeš jen tak nějaký pták. Proměníš se v havrana. A já nejsem člověk. Jsem upírka. Červená. Navíc, když tu nezůstanu, jak budeš vědět, kam se vrátit?”

Slyšel v jejím hlasu vzlyk, z kterého ho rozbolelo srdce.

Rephaim jí políbil ruku. “Budu vědět. Dávám ti svou přísahu. Vždycky si najdu cestu k tobě domů.” Trochu ji postrčil skrz vstup do suterénu, když odporná bolest začala trhat jeho tělo.

Při zpětném pohledu si uvědomil, že to měl čekat. Jak by to nemohla být bolestná změna, z chlapce v havrana? Ale jeho svět byl naplněný Stevie Rae a jednoduchou, ale úplnou radostí jejího braní do náruče, líbání, tisknutí se k ní….

Nestrávil čas zvažováním o zvířeti.

Alespoň bude příště připraven.

Bolest ho roztrhla. Slyšel Stevie Rae křičet jako jeho vlastní ozvěnu. Jeho poslední lidská myšlenka byla starost o ni. Jeho poslední lidský pohled byl na její pláč a vrtění hlavou sem a tam.

Natáhla se po něm, když zvíře zcela nahradilo člověka. Pamatoval si na roztáhnutí jeho křídel, jako by je protahoval poté, co byl uvězněn v malé cele. Nebo v kleci. A létání.

Pamatoval si na létání.

Při západu slunce našel sám sebe zmrzlého a nahého pod stejným stromem vedle skladiště. Právě si oblékal šaty, které pro něj zůstaly úhledně složené na malé stoličce, když ze suterénu vyrazila Stevie Rae.

Bez zaváhání se mu vrhla do náručí.

“Jsi v pořádku? Opravdu? Jsi v pořádku?” opakovala pořád, když si ho prohlížela a prohmatávala jeho paže, jako by hledala zlomené kosti.

“Je mi dobře,” ujistil ji. Pak si uvědomil, že pláče. Vzal její obličej do dlaní a řekl: “Co to je? Proč pláčeš?”

“Tak moc tě to bolelo. Křičel jsi, jako by tě to zabíjelo.”

“Ne,” lhal. “Nebylo to tak špatné. Bylo to jen překvapující.”

“Opravdu?”

Usmál se-jak miloval se usmívat-a vtáhl si jí do náruče, políbil její blond kadeře a uklidňoval ji. “Opravdu.”

“Rephaime?”

Rephaim byl vrácen zpět do současnosti zvukem, kdy profesorka vyslovila jeho jméno.

“Ano?” odpověděl vlastní otázkou.

Neusmála se na něj, ale také se mu neposmívala a nenapomenula ho. Prostě řekla: “Ptala jsem se tě, co si myslíš, že znamená citace na straně sedm. Ta, kde Montag říká, že Clarissina tvář září jako ´křehký mléčný křišťál´ a ´podivně příjemné a vzácné a jemně lichotivé světlo svíčky´. Co si myslíš, že se Bradbury snaží o Clarisse těmito popisy říct?”

Rephaim byl absolutně ohromen. Profesorka se ho na něco zeptala. Jako by byl jednoduše další přes den snící mládě, normální, stejné, přijaté. Nervózní a úplně odhalený otevřel ústa a vyhrkl první věc, která mu přišla na mysl.

“Myslím, že se snaží říct, že tahle dívka je jedinečná. Uznává, jak je výjimečná a oceňuje ji.”

Obočí profesorky Penthasileai se zdvihlo a po hrozný úder srdce si Rephaim myslel, že se mu vysměje.

“To je zajímavá odpověď, Rephaime. Možná, že kdyby se tvá mysl víc zabývala knihou a méně jinými věcmi, tvá odpověď by přešla ze zajímavé na neuvěřitelnou,” poznamenala suchým, věcným hlasem.

“D-děkuji,” zakoktal Rephaim a cítil, jak rudne.

Penthasilea mírně kývla hlavou v potvrzení, než se obrátila na studenta sedícího více vpředu třídy a zeptala se: “Co její finální otázka k němu v této scéně: ´Jsi šťastný?´ Jaký význam to má?”

“Dobrá práce,” zašeptal Damien od stolu vedle Rephaima.

Rephaim nemohl promluvit. Jen přikývl a snažil se pochopit ulehčení, které náhle v duchu cítil.

“Víš, co se s ní stane? S touto zvláštní dívkou?” šepot přišel od mláděte sedícího přímo před Rephaimem. Byl to malý, svalnatý muž se silným profilem. Rephaim mohl snadno vidět pohrdání v jeho tváři, když se na něj přes rameno podíval.

Rephaim zavrtěl hlavou. Ne, nevěděl.

“Zabili ji kvůli němu.”

Rephaim se cítil, jako by ho kopli do břicha.

“Drew, máš připomínku k Clarisse?” zeptala se profesorka, znovu zvedajíc obočí.

Drew nonšalantně klesl dopředu a zvedl rameno. “Ne madam. Jen jsem dával ptačímu klukovi určitou představu o budoucnosti.” Odmlčel se a podíval přes rameno, než řekl: “Budoucnosti knihy.”

“Rephaim.” Profesorka řekla jeho jméno hlasem, který přešel k tvrdosti. Rephaim byl překvapen, když jeho sílu pocítil na

své kůži. “V mé třídě jsou si všechna mláďata rovna. Všichni jsou jmenováni jejich pravými jmény. Jeho je Rephaim.”

“Profesorko P, on není mládě,” řekl Drew.

Profesorčina ruka dopadla na vršek podia a celý pokoj se rozvibroval tím zvukem a energií. “Je tady. Tak dlouho, jak bude tady, v mé třídě, ho budete považovat za další mládě.”

“Ano madam,” řekl Drew, sklánějíc uctivě hlavu.

“Dobře. Nyní, když jsme si to ujasnili, pojďme prodiskutovat tvůrčí projekty, které pro mě uděláte. Chci, abyste uvedli do života vámi vybraný jeden z mnoha symbolických prvků, které Bradbury použil v této nádherné knize…”

Rephaim se držel zpříma, když pozornost třídy byla stažena z něj a mláděte Drewa zpět ke knize. Zabili ji kvůli němu, se mu dokola a dokola přehrávalo v jeho mysli. Drewovo sdělení bylo jasné. Nemluvil o postavě v knize. Myslel Stevie Rae, to, že kvůli němu bude zabita.

Nikdy. Tak dlouho, jak bude dýchat, nedovolí, aby něco nebo někdo ublížilo jeho Stevie Rae.

Když zazvonil zvonek uvolňující je ze třídy, Drew se setkal s Rephaimovým pohledem s neochvějnou nenávistí.

Rephaim se musel držet zpátky, aby nezaútočil. Nepřítel! křičela jeho stará nátura. Znič ho!

Ale Rephaim zatnul čelist a vrátil Drewův pohled bez mrknutí oka, když okolo něj mládě hrubě prošlo.

A nebyly to jen Drewovy oči, které se na něj dívaly s nenávistí. Všichni mu věnovali pohledy od nepřátelských k šokovaným a vystrašeným.

“Ahoj,” řekl Damien, vycházejíc ze třídy s ním. “Nedovol Drewovi tě obtěžovat. Míval slabost pro Stevie Rae. Prostě žárlí.”

Rephaim přikývl a čekal, dokud nebyli venku a mimo doslech zbytku studentů. Pak tiše řekl: “Není to jen Drew. Jsou to všichni. Nenávidí mě.”

Damien mu pokynul, aby ho následoval kousek z cesty, pak se zastavil a řekl: “Věděl jsi, že to nebude snadné.”

“To je pravda. Já prostě-” Rephaim se zarazil a zavrtěl hlavou. “Ne. Je to jednoduše pravda. Věděl jsem, že pro ostatní bude těžké mě přijmout.” Setkal se s Damienovým pohledem. Mládě vypadalo vyčerpaně. Díky smutku zestárlo. Jeho oči byly červené a opuchlé. Přišlo o lásku svého života, ale tady ukazovalo Rephaimovi laskavost. “Děkuji ti, Damiene,” řekl.

Damien se téměř usmál. “Za to, že jsem ti řekl, že to nebude snadné?”

“Ne, za to, žes mi ukázal laskavost.”

“Stevie Rae je moje kamarádka. Ta laskavost, kterou jsem ukázal, je pro ni.”

“Pak jsi pozoruhodný kamarád,” řekl Rephaim.

“Pokud jsi opravdu ten kluk, který si Stevie Rae myslí, že jsi, zjistíš, že když jsi na straně bohyně, uděláš si spoustu pozoruhodných přátel.”

“Jsem na straně bohyně,” řekl Rephaim.

“Rephaime, kdybych tomu nevěřil, nepomohl bych ti, bez ohledu na to, jak moc mi záleží na Stevie Rae,” řekl Damien.

Rephaim přikývl. “To je fér.”

“Čau, Damiene,” jedno z červených mláďat, neobvykle malý chlapec, k nim spěchalo, opětujíc Rephaimovi pohled, pak rychle dodávajíc: “Čau, Rephaime.”

“Ahoj, Mravenče,” řekl Damien.

Rephaim přikývl, nespokojený s celým zdravícím procesem.

“Slyšel jsem, že máte tuhle hodinu šerm. Já taky!”

“Já mám,” řekl Damien. “Rephaim a já jsme jen-”

Odmlčel se a Rephaim viděl, jak přes jeho tvář prošlo několik emocí, končících u rozpaků. Těžce si povzdechl, než řekl: “Ehm, Rephaime, učitelem šermu je Drak Lankford.”

Pak Rephaim pochopil.

“To, ehm, není dobré,” řekl Mravenec.

“Možná je pořád na zasedání školní rady,” řekl Damien s nadějí v hlase.

“Myslím, že bude nejlepší, když zůstanu tady, ať už tam Drak je nebo ne. Kdybych s tebou šel, jen bych způsobil…” Rephaimův hlas se vytratil, protože vše, co mohl vymyslet, byla slova jako: chaos, problémy a katastrofy.

“Nepříjemnosti.” Damien vyplnil odmlku za něj. “Pravděpodobně by to způsobilo nepříjemnosti. Možná bys měl pro dnešek šerm přeskočit.”

“To zní chytře,” řekl Mravenec.

“Počkám na tebe.” Rephaim neurčitě ukázal na stromy osázenou oblast okolo nich. Nebyli daleko od jedné ze školních zdí kde, přesně před kamennou fasádou, byl obzvláště velký dub, pod kterým stála lavička z tepaného železa. “Budu sedět tam.”

“Dobře, přijdu a vyzvednu tě po hodině. Další hodinu je španělština. Profesorka Garmy je hezká. Bude se ti líbit,” prohlásil Damien, když on a Mravenec začali odcházet k šermířské budově.

Rephaim přikývl, pokynul a usmál se sám pro sebe, protože Damien po něm ustaraně pokukoval přes rameno. Když byla obě mláďata nakonec z dohledu, šel Rephaim k lavičce a těžce si sedl.

Byl rád za čas o samotě, kdy mohl být nehlídaný, mohl nechat svá ramena poklesnout a neobávat se, že na něj ostatní zírají. Cítil se jako outsider! Co ho to napadlo, když říkal, že chce být normální, chodit do školy jako všichni ostatní? Nebyl jako všichni ostatní.

Ale ona mě miluje. Mě. Takového, jaký jsem, připomněl si Rephaim, a při tom pomyšlení se cítil o něco líp, o trochu lehčí na duchu.

Pak, protože byl sám, řekl to nahlas.

“Jsem Rephaim a Stevie Rae mě miluje takového, jaký jsem.”

“Rephaime! Ne!”

Šeptavý, napůl-lidský hlas přišel z větve dubu. S hrozným pocitem hrůzy Rephaim vzhlédl a uviděl tři krakouny, tři jeho bratry, sedící tam a dívajíc se dolů na něj v šoku a nevíře.

4. kapitola

Zoey

Dobře, vím, že jsem teenager a tak, ale nesnáším používání Skypeu. Vlastně jsem docela pitomá na technologii. Vytvořit

kruh, jo. Rozmlouvání s některým z pěti elementů, určitě. Najít způsob, jak synchronizovat můj iPhone s novým počítačem, uh, pravděpodobně ne. Jenom přemýšlení o elektronice mi způsobuje bolest hlavy a opravdové postrádání Jacka.

“Tady, není to tak těžké. Musíš jenom zmáčknout tohle.”

Kramisha mi sáhla přes rameno a popadla kouzelnou myš. “A pak tohle, a je to. Jsme všichni na Skypeu kamera běží.”

Vzhlédla jsem, vidíc Stevie Rae a všechny ostatní, včetně Draka, Lenobie a Erika na mě zírat. Stevie Rae se alespoň usmála a rychle artikulovala.

“Easy-peasy.”

“Co přesně je účel před-” začal Drak, ale Neferetin vstup do sálu ho přerušil. A naštěstí, to bylo v tom okamžiku, kdy se velitelský hlas vůdkyně upíří vyšší rady přenesl jasný a silný skrz Damienův počítač.

“Veselé setkání, Zoey Redbirdová,” řekla Duantia. “Jsem ráda, že s tebou opět mluvím.”

Přitiskla jsem si pěst na srdce a uctivě se uklonila. “Veselé setkání, Duantio. Děkuji, že sis udělala čas pro tento hovor.”

“Veselé setkání, Duantio,” řekla Neferet, která se usadila vedle mě a formálně se uklonila. Viděla jsem ji střelit rychlý, tázavý pohled k Drakovi, než se hedvábně usmála a pokračovala. “Musím se omluvit. O tomto hovoru jsem nic nevěděla. Očekávala jsem jen zasedání školní rady.” Pak mě probodla svýma smaragdovýma očima. “Jsi za to zodpovědná ty, Zoey?”

“Jo, určitě. Řekla bych ti o tom dřív, ale právě jsem přijela,” řekla jsem s úsměvem a zněla super vesele. Než mohla

Neferet odpovědět, stočila jsem pozornost na Duantii. “Chtěla jsem se ujistit, že se vyšší rada dozvěděla všechny informace o Nyktině úžasném zjevení včera ve škole a,” pozastavila jsem se a kývla na Neferet, jako bych zahrnovala jí, “věděla jsem, že Neferet se s tebou touží podělit o všechno.”

“Vlastně víme jen velmi málo, což je jeden z důvodů, proč jsem se na tento hovor těšila.” Duantia se podívala ze mě na Neferet. “Snažila jsem se tě kontaktovat během dne, poté, co jsem nařídila Drakovi umožnit červeným mláďatům a Zoeyně skupině začít dnes navštěvovat hodiny, ale nemohla jsem tě zastihnout, velekněžko.”

Mohla jsem cítit Neferetino naježení, ale řekla jen: “Byla jsem osamocená v hluboké modlitbě.”

“O to větší důvod pro tento hovor,” řekla Duantia.

“Co Nyx udělala, byl zázrak.” Ukázala jsem Stevie Rae, aby přišla do dosahu kamery. “Tohle je Stevie Rae, první rudá velekněžka.”

Stevie Rae si přitiskla pěst na srdce a hluboce se uklonila. “Jsem opravdu ráda, že vás poznávám, madam.”

“Veselé setkání, Stevie Rae. Slyšela jsem hodně o tobě a červených mláďatech. A, samozřejmě, už jsem se setkala s rudým bojovníkem, Starkem. Nyx je skutečně velkorysá ve svých zázracích.”

“Ehm, děkuji vám, ale, no, naše bytí červenými a tak není zázrak.” Stevie Rae se na mě podívala a dodala, “No, tedy není to ten zázrak, o kterém mluví Zoey.”

Odkašlala si a pak řekla: “Nyktin zázrak má co dočinění s mým chotěm, Rephaimem.”

Duantiiny oči se rozšířily. “Není to jméno jednoho z tvorů, kterým se říká krakouni?”

“Ano.” Drakův hlas byl stejně tvrdý jako jeho obličej. “Je to jméno tvora, který zabil mou Anastasii.”

“Nerozumím tomu,” řekla Duantia. “Jak může být ta ohavnost nazývána chotěm?”

Rychle, než Neferet mohla něčím strašným přizvukovat, jsem začala blábolit: “Rephaim byl krakounem a Drak má pravdu, tehdy zabil Anastasii.” Podívala jsem se na Draka, ale bylo opravdu těžké se setkat s jeho pohledem. “Rephaim se zeptal Nyx, jestli mu to odpustí.”

“A také všechno špatné, co udělal, když byl Kalonův syn,” dodala Stevie Rae.

“Celkové odpuštění je-” začala Neferet, ale přerušila jsem ji. “Celkové odpuštění je dar, který mohl být dán naší bohyní, což je přesně to, co včera v noci udělala,” řekla jsem. Pak jsem se podívala na Stevie Rae. “Řekni vůdkyni vyšší rady, co jsi udělala.”

Stevie Rae přikývla a polkla, pak řekla: “Před několika týdny jsem našla Rephaima skoro mrtvého. Byl sestřelený z nebe. Nezabila jsem ho.” Podívala se z obrazovky počítače a Duantie vzhůru na Draka a prosebně řekla: “Nechtěla jsem nikomu ublížit, nebo udělat něco špatného.”

“Ta ohavnost zabila mou družku,” řekl Drak. “Tu samou noc byl sestřelen z nebe a měl zemřít.”

“Profesore Lankforde, dovolte rudé velekněžce pokračovat v její zpovědi,” řekla Duantia.

Viděla jsem Draka sevřít čelist a rty mírně zvlnit ve výsměchu, ale Stevie Raeina slova upoutala mou pozornost.

“Drak má pravdu. Rephaim by tu noc zemřel, kdybych ho nezachránila. Nikomu jsem o něm neřekla. No, kromě mojí mámy, a to bylo později. Každopádně jsem se o něj místo toho starala. Zachránila jsem mu život. A pak on zachránil život výměnou mě, dvakrát. Jednou od bílého býka Temnoty.”

“On pro tebe čelil Temnotě?” Duantia zněla šokovaně.

“Ano.”

“Vlastně se odvrátil od Temnoty kvůli ní.” Začala jsem vyprávět. “A poslední noci se zeptal Nyx o odpuštění a zaslíbil se její cestě.”

“Pak z něj bohyně udělala chlapce!” řekla Stevie Rae s takovým nadšením, že se i Duantiiny rty zkroutily v úsměvu.

“Jen od západu do východu slunce,” dodala Neferet hlasem studeným jako ledová voda. “Během dne je odsouzen být havranem, zvířetem, bez veškerých vzpomínek na své lidství.”

“To byl následek za špatné věci, které provedl v minulosti,” vysvětlila Stevie Rae.

“A nyní, v době, kdy je chlapcem, chce Rephaim chodit do školy jako každé jiné mládě,” řekla jsem.

“Pozoruhodné,” řekla Duantia.

“Ten tvor nepatří na tuto školu,” řekl Drak.

“Na této škole není tvor,” řekla jsem. “Je tu chlapec. Stejný chlapec, kterému Nyx odpustila. Stejný chlapec, kterého si Stevie Rae vybrala za svého chotě. Stejný chlapec, který se ti snažil poskytnout sám sebe k službám.”

“Draku, ty jsi ho odmítl?” zeptala se Duantia.

“Ano,” řekl Drak pevně.

“A to je důvod, proč jsem je všechny vyhnala,” řekla Neferet klidným, rozumným, dospělým hlasem. “Můj Mistr meče nemůže tolerovat jeho přítomnost a to právem. Když se Zoeyna skupina rozhodla změnit svou oddanost od nás k Stevie Rae a krakounovi, neviděla jsem jinou možnost, kromě té, že všichni odejdou.”

“On už není žádný krakoun.” Stevie Rae zněla totálně naštvaně.

“Ale je stále tím, kdo zavraždil mou družku.” Drakův hlas šlehal.

“Zadržte!” Duantiin rozkaz vystřelil z počítače. I přes tisíce kilometrů daleko a přes Skype byla síla jejího hlasu v místnosti hmatatelně přítomná. “Neferet, nech mě se ujistit, že mám absolutně jasno o událostech poslední noci. Naše bohyně, Nyx, se zjevila ve vaší Škole noci a odpustila krakounovi, Rephaimovi, a dala mu na noci podobu lidského chlapce, a jako pokání mu dala za dne zvířecí podobu havrana?”

“Ano,” řekla Neferet.

Duantia pomalu zavrtěla hlavou. “Neferet, je tu část mého já, zbytky mého velmi mladého já, myslící jako ty, která chápe tvé reakce na ty neobvyklé události, i když ses zmýlila. Jednoduše řečeno, nemůžeš vyloučit skupinu mláďat, která neděla nic víc, než že stojí za svými přáteli. Zvláště ne tuhle skupinu mláďat,” řekla Duantia. “Tato skupina byla příliš požehnaná bohyní, než aby byla odříznuta.”

“To trochu otevírá druhou věc, o které s tebou potřebuji mluvit,” řekla jsem. “Vzhledem k rozdílům mezi červenými

mláďaty a normálními mláďaty je opravdu lepší, že byli vyhnáni.” Zamračila jsem se. “Počkat, to nevyznělo správně.”

“Co tím myslí je, že nemůžeme správně odpočívat, dokud nejsme pod zemí,” vysvětlila za mě Stevie Rae. “A tady není moc prostor pod zemí.”

“Takže by během dne chtěli zůstat v tunelech Tulského skladiště a v noci během týdne by chtěli dojíždět sem na vyučování. Ve skupině Stevie Rae není moc červených mláďat a kromě mých žádná modrá mláďata neopustila vůbec školu, takže jsem myslela, že mezi mnou, rudou velekněžkou a dvěma změněnými bojovníky bychom měli být schopni to tam v pořádku zvládnout.” Upravila jsem svůj obličej do obřího úsměvu a zazářila na Neferet. “A já vím, že Neferet je tak úžasná velekněžka, že bude schopná zvládnout všechny změny, které tu proběhnou.”

Následovalo dlouhé ticho, když se Neferetin a můj pohled zaklesly. Nakonec Duantia řekla: “Neferet, co na to říkáš?”

Zahlédla jsem v jejím výrazu samolibost, než se Neferet obrátila do kamery. “Po vyslechnutí tvé moudrosti, Duantio, vidím, že jsem své rozhodnutí z poslední noci příliš ukvapila. Jako někdo, kdo je sám nově omilostněný Nyx, se mohu jen vynasnažit napodobit bohyninu shovívavost. Ona má zjevně se Zoey a její skupinou zvláštní plány. Možná, že odpočinkové místo oddělené od nás by bylo lepší. Samozřejmě musí stále uznávat pravidla této Školy noci a mě jako svou velekněžku.”

“Ehm, ne nutně,” řekla jsem, ignorujíc Neferetin pronikavý pohled a soustředíc se na Duantiu. “Čas, který jsem strávila na ostrově Skye s královnou Sgiach pro mě opravdu hodně

znamenal. Máme k sobě blízko. Sgiach dokonce řekla, že kdybych pod ní učila, začala by otevírat Skye modernímu světu. Právě teď nemohu být na Skye s ní, ale přesto bych ráda navázala na její kroky.”

Zhluboka jsem se nadechla a spěšně dokončila, “Takže, chci oficiálně vyhlásit Tulské skladiště mimo pravomoc Školy noci, jako Sgiach vyhlásila Skye.” Dívala jsem se přímo na Neferet. “A stejně jako Sgiach, nebudu se vměšovat do vašeho jednání, když se vy nebudete vměšovat do mého.”

“Ty se opovažuješ prohlásit samu sebe za královnu?” Neferet zněla ohromeně.

“No, já ne. Ale Sgiach ano a také její strážce. Plus, Stark byl přijat jako strážce. V Jiném světě měl meč a všechno. Je to můj bojovník, takže to trochu znamená, že jsem byla prohlášena za královnu. I když malou,” dodala jsem.

“To mi nezní správně,” řekla Neferet.

“Souhlasím s Neferet,” řekl Drak.

Zírala jsem na něj, snažíc se telegrafovat: Opravdu? Opravdu říkáš, že souhlasíš s Neferet po všem, co o ní víš? Ale Drak se díval kolem mě, jako by se na mě nemohl podívat.

“V této věci se musím poradit s vyšší radou, Zoey Redbirdová. Nepodporujeme myšlenku upířích královen. Upíři jsou kněžky, bojovníci a profesoři, a různé životní cesty, které z těch povolání vycházejí. To byla dlouho naše tradice.”

“Ale Sgiach je královnou,” naléhala jsem. “Byla jí po celá staletí. To musí být dostatečně dlouho, aby to také byla tradice.”

“Ne upíří tradice!” Duantiin zvýšený hlas mi postavil chloupky na pažích. Vůdkyně vyšší rady se zhluboka nadechla, samozřejmě se zklidňujíc, než pokračovala klidnějším tónem.

“Sgiach je sotva považována za upíra. Udržovala od nás oddělenou existenci po mnoho staletí. Máme s ní nejisté příměří východu. My nemůžeme vstoupit na její ostrov. Ona ho neopustí.”

Duantia se odmlčela a zvedla obočí. “Změnilo se to, Zoey? Plánuje Sgiach odejít ze Skye?”

“Ne,” řekla jsem. “Ale řekla mi, že znovu zváží, přijímání studentů.”

“Povolení přicházet zvenčí a odcházet ze Skye by bylo mimořádné.” Způsobem, jakým to Duantia řekla, jsem nevěřila, že by “mimořádné” bylo synonymem pro “dobrou věc”.

“Věřím, že otevření se vnějšku je něco, co musí udělat v těchto měnících se časech všichni,” řekla Neferet.

Všichni se na ni podívali. I Duantia oněměla.

“Protože jsem se v tom cítila tak silně, rozhodla jsem se otevřít dveře mé Školy noci ve formě některých více domácích prací pro místní lidi. Myslím, že je to moudré a zodpovědné a to zejména v těchto těžkých ekonomických časech. Doufám, že to Sgiach bude následovat.”

“To je výborný nápad Neferet,” řekla Duantia. “Jak jistě víš, lidé byli zde na ostrově San Clemetine stále přítomní posledních několik století.” Upíří velekněžka se usmála. “Od té doby jsme se stali civilizovanými a moderními.”

“Tulská Škola noci by se takovou také ráda stala,” řekla Neferet.

“Dobrá tedy. Je rozhodnuto. Tulská Škola noci zaměstná místní lidi. Rephaim, červená mláďata a Zoeyna skupina studentů se zúčastní vyučování v Tulské Škole noci, zatímco během dne budou odpočívat v tunelech pod skladištěm. Učiním poznámku k Tulské městské radě o koupi skladiště.”

“A co postavení Zoey jako královny a oddanost skladiště mně a této Škole noci?” zeptala se Neferet.

Zadržela jsem dech.

“Jak jsem již řekla, proberu s celou vyšší radou věc tak vážnou, že by se mladé a nadané mládě mělo považovat za královnu, i když jen jako královnu ve školení. Do učinění rozhodnutí, Zoey Redbirdová a Tulské skladiště jsou rozšířením Tulské Školy noci.”

“A tak jsem stále jejich velekněžka,” řekla Neferet.

Stevie Rae si odkašlala. Naše oči se obrátily k ní. “No, neberte si to nebo tak něco, ale jestli Z nebude nazývána královnou a my musíme mít velekněžku, jsem další na řadě. Má červená mláďata potřebují někoho jako oni, kdo jim rozumí. A to jsem já. Takže, jestli chcete, říkejte nám rozšíření Školy noci, ale jestli musíme mít nad sebou velekněžku, pak ať jí jsem já.”

“Uvedla jsi platnou věc, mladá kněžko,” řekla Duantia bez zaváhání, čímž mě zajímalo, jestli jen nečekala na Stevie Raeinu námitku.

“Stevie Rae, než bude záležitost pozice Zoey Redbirdové vyřešena, jsi jmenována velekněžkou skladiště rozšiřujícího Tulskou Školu noci.”

“Děkuji vám, madam,” řekla Stevie Rae. “A nechtěla jsem vyznít neuctivě.”

Dunatiiny ostré rysy změkly, když se usmála. “Nevyzněla jsi neuctivě. Znělas jako velekněžka. Teď, když už nejsou žádné další body jednání, odeberu se informovat další členy rady o těchto událostech a rozhodnutích.”

“Souhlasím,” řekla jsem.

“Jo, já taky,” řekla Stevie Rae.

“Věřím, že to, čeho jsme již dosáhli, je na jeden den dost,” řekla Neferet.

“Výborně. Pak se s vámi loučím a přeji vám všem, abyste byli požehnáni.”

Počítač udělal podivný Skype-odpojení hluk a obrazovka potemněla.

“No, to bylo docela zajímavé,” řekla Lenobia. Poté, co promluvila, jsem si uvědomila, že po celou dobu Skypeového volání nic neřekla. To mě teď na ní zaujalo. Mám na mysli, že zřejmě byla na mé straně proti Neferet, ale pak znovu, Drak také.

“Ano, zajímavé, to je to slovo pro popsání tohoto rozhovoru,” řekla Neferet.

“Gratuluji, velekněžko,” řekla jsem Stevie Rae.

“Jo, gratulace,” řekl Erik.

“Bylas naše velekněžka už předtím, ale je hezké, že to udělali oficiální,” řekla Kramisha.

“Nechci ho ve své třídě.” Drak promluvil najednou a zcela ukončil gratulace.

Začala jsem otevírat pusu, abych bránila Rephaimovo právo jít do šermířské třídy nebo cokoliv, i když to stále pro mě

bylo opravdu divné bránit Rephaima a tak vůbec, ale Stevie Raeina odpověď mě překvapila a umlčela.

“Myslím, že máš pravdu. Vím, že je to pro tebe těžké, Draku. Co kdybych se zeptala Daria a Starka, jestli by neučili nějaké extra třídy s noži a kdoví čím ještě? Rephaim může brát tyhle lekce.”

“To je opravdu dobrý nápad,” řekla Lenobia. “Jako každé mládě se musí učit nějaký druh sebeobrany; s nečekaným přidáním červených mláďat bude tvé vyučování přeplněno.”

“Jo, měli jsme být mrtví. Bytí nemrtvými nás najisto vyřadí ze třídy,” řekla Kramisha.

Neferet si těžce povzdechla a řekla: “Každé mládě musí brát lekce sebeobrany kvůli útoku krakounů. Jsem jediná, která vidí hroznou ironii ve všem, co říkáte?”

“Já ji vidím, ale asi víc,” řekl Drak.

“A já vidím, že se do všeho pořád sereš,” řekla Stevie Rae. Otočila se a stála těsně u Neferet.

Nemrkla. Neustoupila. Moje BFF vypadala tvrdě a silně a starší než na svůj věk.

Stevie Rae vypadala jako velekněžka.

Velekněžka, která si udělala nebezpečné nepřátele.

“Duantia rozhodla, že Rephaim a zbytek z nás může zůstat,” řekla jsem, když jsem vstala, stoupajíc si mezi Stevie Rae a Neferet. “Myslím, že to, co musíme udělat, je vymyslet způsob, jak to udělat, aniž by docházelo ke spoustě stresů a problémů.” Podívala jsem se na Draka, snažíc se najít v jeho očích plných hněvu trochu Mistra meče, kterého jsem znala. “Na nás všechny toho poslední dobou bylo moc, nemyslíte?”

“Budu v části školy s normálními mláďaty,” řekl Drak a pak se protlačil skrz místnost.

“Stevie Rae, můžeš říct Starkovi a Dariovi, že můžou zřídit třídu ve stájích,” řekla Lenobie.

“Ráda slyším, že jsi v tak vstřícné náladě, profesorko Lenobie,” řekla Neferet. “První lidé, které jsem zaměstnala, budou při ruce tobě, a budou ti k pomoci s veškerými-“odmlčela se a její pohled sklouzl na Stevie Rae, Kramishu a mě. “splašky ve stájích.”

“Hojem.” Lenobiina odpověď byla rychlá. “Nemám ve svých stájích splašky. Mám hnůj. A nepotřebuji s ním pomoci.”

“Ach, ale ty pomoc přijmeš, protože je správné to udělat, a protože s tím vyšší rada už souhlasila. Nebo ne?”

“Udělám to, o čem věřím, že je správné.”

“Pak uděláš to, co očekávám.” Neferet se otočila k Lenobii odmítavě zády. “Zoey a Stevie Rae, červená mláďata by měla pokračovat v rozvrzích hodin, kterými se řídila předtím, než umřela,” řekla věcně. “A vy dvě byste se k nim měly připojit. Ať už jste nezvykle proměněné,” švihla svými prsty ke Stevie Rae, “nebo jen nezvyklá mláďata,” obrátila pozornost na Kramishu a mě, “na tom nezáleží. Musíte být ve třídách. Jste všichni příliš mladí na to, abyste byli doopravdy zajímaví bez lepšího vzdělání. V tuto chvíli by měla probíhat druhá hodina. Běžte do tříd. Setkání rady je odročeno.”

Bez něčeho jako “buďte požehnáni” vyběhla z místnosti.

“Ona je jeden velký nepořádek,” řekla Kramisha.

“Šílená na desátou,” řekla Stevie Rae.

“Ale Neferet je známá osoba. Chápeme, že když máme co dočinění s ní, máme co dočinění s velekněžkou, která se

zkazila a která je naprostý blázen,” řekla Lenobia pomalu. “Je to Drak, o koho si dělám starosti nejvíc.”

“Pak jsi se mnou?” zeptala jsem se paní koní.

Lenobiiny šedé oči se setkaly s mými. “Jednou jsem ti řekla, že jsem bojovala se zlem. Nesu šrámy toho střetnutí jak fyzicky, tak psychicky a nikdy znovu Temnotě nedovolím zničit můj život. Jsem s tebou,” přikývla a otočila se ke Stevie Rae a Kramishe, “a s tebou a tebou, protože jste na straně bohyně.” Pak se otočila k Erikovi, který stál, ale neudělal krok k opuštění pokoje. “A kde jsi v tom všem ty?”

“Jsem Stopař Tulské Školy noci.”

“To víme, ale na jakou se dáš stranu?” zeptala se Stevie Rae.

“Jsem na straně, která označuje děti a mění jejich osudy.” Vymlouval se Erik.

“Eriku, jednou budeš muset zaujmout postoj,” řekla jsem mu.

“Hele, jen proto, že nejsem proti Neferet, to neznamená, že nemám postoj.”

“Ne, jen to znamená, že jsi slabý,” řekla Stevie Rae.

“Cokoli! Nevíš všechno, Stevie Rae.” Erik vyrazil z místnosti.

Kramisha si odfrkla. “To je ztráta jednoho hezkého chlapce.”

To mě rozesmutnilo, ale nemohla jsem s ní nesouhlasit.

“Začnu vydělovat místa do obdélníků pro třídy bojovníků,” řekla Lenobia. “Pokud seženeš ty dva bojovníky a dáš jim vědět, že se stanou profesory, nebo alespoň dočasně profesory.”

“Nemělo by být těžké je najít,” řekla jsem. “Stark a Darius jsou pravděpodobně ve školní herně s jejich meči.”

“Půjdu s tebou,” řekla Stevie Rae.

“Myslím, že já půjdu na druhou hodinu,” řekla s těžkým povzdechem Kramisha.

Když jsme Stevie Rae a já odcházely, popadla mě za rameno a zpomalila mě tak, že jsme šly samy. “Hele, víš, že jenom kvůli vyšší radě a jejich jmenování mě velekněžkou skladiště, neznamená to, že chci být tvůj šéf nebo něco takového.”

Překvapeně jsem na ni zamrkala. “Jo, samozřejmě, že to vím. A vůbec, ty budeš skvělá velekněžka a to znamená, že nebudeš panovačná osina v zadku.”

Nezasmála se, jak jsem si myslela, že udělá. Místo toho se zatahala za jednu ze svých kudrn, jistý znak, že je stresovaná. “Dobře, je hezké že to říkáš, ale jsem velekněžka jenom po, no, asi dvě sekundy. Potřebuji si být jistá, že mi pomůžeš.”

Zahákla jsem její paži za svou a ťukla do ní ramenem. “Můžeš si mnou být jistá vždycky. To víš.”

“I po Rephaimovi?”

“I po Lorenovi a Kalonovi a Starkovi?” oponovala jsem.

Začala se usmívat. “Vždycky musíš mít jeden navíc, že jo?”

“Smutné, myslím, že tři,” řekla jsem, což jí rozesmálo, ale ze mě vyloudilo povzdech.

Opustily jsme část Školy noci, která sloužila jako věžové mediální centrum a zabočily doleva na chodník, který se vinul kolem školy a stájí. Byla chladná noc, ale byla super jasná. Obloha byla plná hvězd, které byly dobře vidět přes zimní větve velkých dubů, které rostly po areálu.

“Takže, je roztomilý, co?”

Předstírala jsem hloupost. “Kdo? Stark? Rozhodně.”

Ťukla ramenem do mého. “Mluvím o Rephaimovi.”

“Ach, o něm. Jo, myslím, že je v pohodě.” Zaváhala jsem a téměř se nezeptala, ale pak jsem se rozhodla pokračovat. Chci říct, byly jsme BBF. A BBF se můžou navzájem ptát na cokoliv. “Takže, vidělas ho proměnit se v ptáka?” Mohla jsem cítit napětí, které obsadilo její tělo, ale zněla téměř normálně, když řekla, “Jo, viděla.”

“Jaké to bylo?”

“Hrozné.”

“Uh, zůstal okolo? Nebo hned odletěl?” Nemohla jsem si pomoct. Byla jsem úplně, morbidně zvědavá.

“Hned odletěl. Ale když byl západ slunce blízko, vrátil se. Říká, že vždycky najde svou cestu zpátky ke mně.”

“Pak najde,” řekla jsem, nenáviděla jsem, když jsem slyšela obavy v jejím hlase.

“Miluju ho, Z. Je opravdu dobrý. Přísahám.”

Otevírala jsem ústa, abych jí řekla, že jí věřím, když mě přerušil výkřik. Na chvíli jsem nechápala, co ten hlas říká, všechno na co jsem reagovala, bylo nebezpečí v něm. Stevie Rae ale pochopila.

“Ach, ne! To je Drak! Svolává k sobě bojovníky!”

Pustila mou ruku a rozeběhla se směrem k Drakovu hlasu. S hrozným tušením jsem se rozběhla za ní.

5. kapitola

Rephaim

“Proč jste tady?” zakřičel Rephaim na tři krakouny sedící nad ním. Spěšně se podíval kolem. Kdyby měl čas, vydechl by si úlevou, že tato část areálu zůstala prázdná a všechna mláďata

si šla vlastní cestou na vyučování druhé hodiny. “Musíte jít, než vás někdo uvidí,” řekl mnohem klidnějším hlasem.

“Rephaime? Jak?”

Ačkoli na stromě byli krakouni tři, promluvil jen jeden. Rephaim samozřejmě okamžitě poznal Nisroca, jednoho z jeho bratrů více podobného lidem.

“Vybral jsem si cestu Nyx. Bohyně mi odpustila a přijala mě, a když to udělala, změnila mou podobu na úplně lidskou.” Rephaim si nebyl jistý, proč nedodal “v noci”. Byl si ale jistý, že cokoliv řekne, donese Nisroc nazpět přímo jeho otci.

“Odpuššštění? Proč?”

Rephaim se díval na svého bratra, téměř zahlcen lítostí. Neuvědomuje si, že je i jiná cesta, než ta, kterou jim předurčil otec, a nechápal, že to, co dělá v Kalonově jménu, je špatné.

“Nisrocu, když jsme-“Rephaim ztichl. Ne, pomyslel si, můžu mluvit jenom za sebe. “Když jsem ubližoval ostatním, když jsem zabíjel, znásilňoval a bral si cokoliv, bral si všechno, co jsem chtěl jednoduše proto, že jsem mohl, to bylo špatné.”

Nisroc naklonil hlavu na stranu. Jeho další bratři, dva bezejmenní, bestiální hejno, které plnilo rozkazy svého otce, tiše zasyčeli, rozrušení, ale ne dost vyvinutí, aby pochopili proč.

Nakonec jeho bratr řekl: “Otcovy příkazzzy. Nejsou špatné.”

Rephaim zavrtěl hlavou. “Dokonce i otec se může mýlit.” Zhluboka se nadechl a dodal: “A i vy si můžete vybrat jinou cestu.”

Dva bezejmenní najednou přestali syčet a v šoku na něj zírali. Nisroc přimhouřil své rudě zbarvené, lidské oči. “Udělala to. Žena. Jak otec řekl!”

“Nikdo mi nic neudělal. Rozhodl jsem se sám za sebe.”

Pak s počátkem strachu, ho udeřila realita. “Nisrocu, Rudá, Stevie Rae, mi nic neudělala. Vybral jsem si ji a její bohyni. Nikdy nemůžeš Rudé ublížit. Vůbec. Patří ke mně. Rozumíš?”

“Tvoje. Velekněžku zabít nemůžeme.” Nisroc opakoval jako ze zvyku, ale Rephaim viděl tvrdý, myslící záblesk v jeho zářících očích.

“Musíte odejít. Teď,” řekl Rephaim. “Nemůžete se nechat nikým spatřit a nemůžete se vrátit.”

“Nejprve otcova zzzpráva.” Nisroc klesl ze silné střední větve dubu, přistál před Rephaimem následovaný dvěma dalšími krakouny, kteří ho obklopili. “Budeš na otcově ssstraně. Ale tady. Sledující. Čekající. Špehující.”

Rephaim opět zavrtěl hlavou. “Ne. Nebudu pro otce špehovat.”

“Ano! Jak otec chce!” Nisroc roztáhl křídla, napodobován dalšími dvěma krakouny. Velmi rozrušený, pokýval hlavou a sevřel ruce v pěst.

Rephaim se necítil ohrožen. Fyzické nebezpečí, ve kterém se nacházel, jeho mysl nezaregistrovala. Byl moc zvyklý na své bratry, moc zvyklý na to, být jedním z nich. Ne, bylo to víc než to. Rephaim byl příliš zvyklý, být jejich vůdcem, který je straší.

“Ne,” zopakoval. “Nadále už to není to, co ode mě otec chce. Změnil jsem se. Zvnitřku a vnějšku. Vraťte se k němu.

Řekněte mu to.” Rephaim zaváhal a pak pokračoval: “Řekni mu, že má volba přetrvává.”

“Nenávidět tě bude,” řekl Nisroc.

“Vím.” Rephaim cítil hluboko uvnitř bolest.

“Nenávidět tě budu,” řekl Nisroc.

Rephaim se zamračil. “Ty nemusíš.”

“Musssím.”

Pomalu, se Rephaim natáhl, nabízejíc jeho předloktí Nisrocovi v tradičním uctivém pozdravu bojovníků. “Nemusíš. Můžeme být přátelé, bratři.”

Nisroc se zastavil, naklonil hlavu ze strany na stranu. Jeho přimhouřené oči se uvolnily. Jeho agresivní postoj se změnil. Začal se hýbat, mluvit, ale Rephaim se nikdy nedozví opravdový záměr svého bratra, protože v tu chvíli výkřik Draka Lankforda: “Synové Erebovi! Ke mně!” rozřízl noc a klesl na ně meč Mistra meče.

Rephaim zažil okamžik tělo-umrtvující paniky. Stál zmrzlý uprostřed chaosu, když se jeho bratři, syčící a vrčící, setkali s Drakovým útokem.

Sledoval to s hrozným, rezignovaným věděním, že velmi brzy bojovníci začnou vybíhat z hracího domu, meče vytasené a šípy založené. Připojí se k Drakovi a zcela přemůžou jeho tři bratry.

“Draku, ne!” zvolal. “Neútočili!”

Z prostředka bitvy na něj zakřičel hlas Draka Lankforda. “Buď jsi s námi, nebo proti nám! Není střední cesta.”

“Je střední cesta!” zakřičel Rephaim, držíc ruce, jako by se vzdával. “To je to, kde stojím!” Udělal krok směrem k

Drakovi. “Neútočili!” zopakoval. “Nisrocu, bratři, přestaňte bojovat!”

Rephaim věřil, že Nisroc doopravdy zaváhal. Byl si zcela jistý, že ho bratr zaslechl, porozuměl, chtěl ustoupit. Pak Neferetin hlas prořízl noc.

“Auroxi! Chraň! Nič!”

Neferetin tvor vyběhl na scénu. Přišel od hraniční zdi pozemku, tváří k Rephaimovi. Zpočátku se zdálo, že je to člověk. Měl tělo lidského muže, mladistvého a neoznačeného jako mládě nebo upír. Ale jeho pohyby byly na člověka příliš rychlé. Jako šmouha udeřil. Zaútočil zezadu, popadl nejbližšího krakouna za jeho zdvižená křídla a jednoduchým, hrozným pohybem, je odtrhl od jeho těla.

Během století své existence viděl Rephaim hrozné věci, spáchal odporné, temné skutky. Ale to, co hledělo z toho nového, lidského pohledu udělalo to násilí, kterého byl svědkem, více odporným. Jeho křik opakoval bratrův, když krakounovo tělo spadlo na zem, svíjejíc se v křeči a tryskající krev.

Pak se Aurox začal měnit. Dokonce ikdyž Rephaim sledoval, jak se to děje, mohl to těžko pochopit.

Jeho tělo se stalo větším a silnějším.

Rostly mu rohy.

Jeho pěsti zpevněly.

Jeho kůže se vlnila, pulsovala, jako by se z ní něco snažilo uniknout.

Pohl se a téměř elegantně, ukroutil hlavu jeho bratra.

I Drak Lankford přestal útočit a zíral.

Nutíc svou mysl přemýšlet skrz šok a hrůzu, zakřičel Rephaim na Nisroca: “Běž! Leť pryč!”

S výkřikem zoufalství, se Nisroc, následovaný jedním bratrem, zvedl ze země nasáklé krví.

Transformované stvoření zařvalo a vyskočilo, snažíc se, marně, je srazit z nebe. Když dopadlo zpět na zem, masivní kopyta zakusující se do trávy, obrátil své zářící měsíčně zbarvené oči na Rephaima.

Přejíc si, aby měl křídla nebo zbraň, se Rephaim defenzivně přikrčil a připravil se na tvorův útok.

“Rephaime! Dej pozor!”

Uslyšel její hlas a jeho strach jím horce a silně projel, když Stevie Rae, blízce následovaná Zoey, běžela k němu.

Tvor sklonil hlavu a zaútočil.

Zoey

Byla jsem těsně za Stevie Rae, když jsme běžely k bojujícím. Ježkovy zraky, všechno, co můžu říct je, že je to nechutné a děsivé a naprosto matoucí.

Jen těžko jsem mohla říct, co se stalo. Dva krakouni křičeli a letěli pryč na oblohu. Viděla jsem (eesh!) tělo jiného krakouna škubající se a kalící zem svou vážně divně vonící krví u Drakových nohou. Rephaim stál trochu od nich, jako by se díval, ale nezapojil se do boje. Nějak tam byla taky Neferet, vypadající super šíleně a naprosto zvláštně se usmívající.

Ve středu toho všeho byl tvor, který byl trochu člověk a trochu ne. V okamžiku, kdy jsem ho uviděla, rozlilo se uprostřed mé hrudi horko. Natáhla jsem se a ucítila tvrdý, horký mramorový kruh, který visel kolem stříbrného řetízku

na mém krku. “Můj vidoucí kámen,” zamumlala jsem si. “Proč znovu? Proč teď?”

Jakoby v odpověď, nalezl můj pohled bizardní stvoření. Mělo rohy a kopyta, ale jeho tvář byla chlapecká. Jeho oči plály. Snažilo se chytit krakouny z nebe, ale když selhalo, zaměřilo pozornost na Rephaima, sklopilo hlavu a zaútočilo.

“Rephaime! Dej pozor!” zakřičela Stevie Rae a rozeběhla se k němu. Rozhodila ruce a já mohla slyšet, jak k sobě povolává zemi.

“Duchu!” zavolala jsem a snažila se s ní udržet krok.

“Posil Stevie Rae!” Cítila jsem prvek reagovat, když zavířil kolem mě do Stevie Rae, spolu s jejím elementem, zemí. Jako by házela velký míč, zvedala ruce, a zářící zelená zeď stoupala nahoru ze země jako obrácený vodopád, blokujíc Rephaima od útočícího stvoření.

Tvor narazil do zelené stěny a odrazil se padajíc na záda. Stevie Rae, silná a rovná a hrdá, stála vedle Rephaima. Vzala ho za ruku.

Zvedla svou druhou ruku, a když se tvor snažil vstát, udělala přímý pohyb a řekla: “Ne! Zůstaň dole.” Vlna zářící zeleně se vzedmula proti němu, držíc ho na zemi.

“Dost!” řekla Neferet, pochodujíc ke stvoření. “Aurox tady není nepřítel. Hned ho osvoboď.”

“Ne, pokud zaútočí na Rephaima,” řekla Stevie Rae. Obrátila se k Drakovi a zeptala se: “Byl Rephaim ve spojení s krakouny?”

Aniž by se na Rephaima podíval, řekl Drak, “Mluvil s nimi, ale neútočil s nimi.”

“Oni neútočili!” řekl Rephaim. “Přišli sem, aby mě viděli, nic víc. Tys je napadl!”

Drak se na Rephaima konečně podíval. “Krakouni jsou naši nepřátelé.”

“Jsou to moji bratři.” Rephaimův hlas zněl neuvěřitelně smutně.

“Budeš se muset rozhodnout, na čí straně jsi,” řekl Drak vážně.

“To už jsem udělal.”

“A tohle je něco, čemu bohyně vypadala, že věří,” řekla Neferet. “Auroxi,” promluvila na tvora, který stále ležel na zádech, zavřený v síle země, “bitva je u konce. Není potřeba chránit nebo útočit.” Obrátila svůj smaragdový pohled na Stevie Rae. “Teď ho propusť.”

“Děkuji ti země,” řekla Stevie Rae. “Teď můžeš jít.” S mávnutím její ruky zelená záře zmizela, umožňujíc tvoru vstát.

A nebylo to zvíře, co vstalo. Stál tam chlapec, nádherný, blonďatý chlapec, který měl oči jako měsíční kámen a tvář jako anděl.

“Kdo to je? A co se to sakra děje s veškerou tou krví?” Starkův hlas, najednou vedle mě, způsobil, že jsem nadskočila.

“No, do prdele. Je to mrtvý krakoun,” řekla Afrodita a Darius a jak to vypadalo, většina školy se napěchovala kolem nás. “A tohle je moc hezké lidské dítě,” řekla Kramisha, věnujíc mu pohled.

“On není člověk,” řekla jsem, držíc svůj vidoucí kámen.

“Co je zač?” zeptal se Stark.

“Stará magie,” řekla jsem, jak kousky skládačky v mé mysli zapadaly.

“Tentokrát máš pravdu Zoey.” Neferet si stoupla vedle chlapce a vzletně oznámila: “Školo noci, tohle je Aurox, kterým mi Nyx dokazuje své odpuštění!”

Aurox předstoupil. Jeho podivně zbarvené oči se setkaly s mými. Čelil davu, ale díval se jen na mě, přitiskl si pěst na srdce a uklonil se.

“V žádném zatraceném případě tohle není dárek od Nyx,” zamumlala Stevie Rae.

Pro jednou Afrodita souhlasila se Stevie Rae a odfrkla si.

Vše, co jsem mohla dělat, bylo zírat. Vše, co jsem mohla cítit, bylo teplo z vidoucího kamene.

“Zoey, co je zač?” řekl Stark tiše.

Neodpověděla jsem Starkovi. Místo toho jsem se donutila odtrhnout pohled z Auroxe a čelit Neferet. “Odkud doopravdy pochází?” Můj hlas byl tvrdý a silný, ale připadala jsem si, jako by se můj žaludek měl obrátit naruby.

Někde v koutku mysli jsem slyšela šum a šepot dětí kolem mě, a věděla jsem, že nutit Neferet ke konfrontaci tady a teď nebylo chytré. Ale nemohla jsem se zastavit. Neferet lhala o tomhle Auroxovi, a z nějakého důvodu mi na tom záleželo.

“Už jsem ti řekla, odkud přišel. A, Zoey, musím říct, že to je přesně důvod, proč potřebuješ být zpátky ve škole, navštěvovat vyučování a soustředit se na studium. Věřím, že jsi ztratila schopnost naslouchat.”

“Říkala jsi, že je ze staré magie.” Ignorovala jsem její pasivně-agresivní kecy. “Jediná stará magie, o které vím, je na ostrově Skye.”

A, řekla jsem si, bylo to to, co jsem viděla v noci předtím, když jsem se přes kámen podívala na Starka, stará magie strážců bojovníků, která se ho stále držela z ostrova Skye.

Mysl vrčící, ale stále čelící Neferet, jsem pokračovala:

“Chceš mi říct, že přišel z ostrova Skye?”

“Hloupé dítě, stará magie není omezena na ostrov. Víš, musíš přemýšlet dvakrát o věření všemu, co slyšíš, zvlášť když to pochází od upírky, která se nazývá královnou a neopustila ostrov po staletí.”

“A tys stále neodpověděla na mou otázku. Odkud pochází?!”

“Jaká magie by mohla být starší než ta, která pochází od bohyně samotné? Aurox je můj dar od Nyx!” Neferet se vědoucně podívala do davu a vysmála se mým otázkám, jako bych nebyla nic víc, než rozčilující dítě, a oni všichni byli dospělí, vtipkující s ní.

“V co se to přeměnil?” Nemohla jsem se zastavit, i když jsem věděla, že zním arogantně a kousavě, jako bych byla jednou z těch dívek, které vždycky mají mít poslední slovo a ta poslední věc byla vždycky negativní.

Neferetin úsměv byl velkomyslný. “Aurox se proměnil ve strážce Školy noci. Nemyslela sis, že jsi jediná, kdo je hoden strážce, že ne?” Roztáhla ruce. “My všichni jsme! Pojďme, pozdravme ho, a pak se vraťme zpět do tříd a dělejme to, kvůli čemu byla Škola noci založena, učme se.”

Chtěla jsem zakřičet, že on nebyl žádný strážce! Chtělo se mi zakřičet, že je mi zle z toho, jak Neferet překrucuje moje slova. Nemohla jsem odtrhnout oči od Auroxe, když se mláďata (hlavně dívky), k němu začala přibližovat, opatrně

procházejíc kolem nechutné krve a krakounových pozůstatků.

Vlastně jsem nevěděla proč, ale prostě jsem chtěla křičet.

“Tohle nevyhraješ,” řekla Afrodita. “Má dav a fešáka na svojí straně.”

“To není to, co je.” Stále držíc můj pálící vidoucí kámen jsem se od té absurdní scény odvrátila a šla zpátky do školy. Mohla jsem cítit, jak se na mě Stark dívá, ale držela jsem oči před sebou.

“Z, s čím máš problém? Tak to není jenom krásný chlap. To je tak strašné?” řekla Afrodita.

Zastavila jsem se a otočila čelem k nim. Byli tam všichni, šli za sebou jako kachny: Stark, Afrodita, Darius, dvojčata, Damien, Stevie Rae a dokonce i Rephaim. Byl to Rephaim, ke komu jsem směrovala svůj dotaz: “Viděls to taky, viď?”

Rozvážně přikývl. “Pokud máš na mysli jeho proměnu, tak ano.”

“Viděl co?” zeptal se Stark, který už zněl podrážděně.

“Proměnil se v býka,” řekla Stevie Rae. “Viděla jsem to taky.”

“Ten hezký bílý kluk se proměnil v býka? To není správné,” řekla Kramisha, pokukujíc zpět na dav, který jsme nechali za sebou.

“Bílý kluk, bílý býk,” řekla Stevie Rae. Potom, hodně podobně jako já, dodala: “Ah, sakra.”

6. Kapitola

Erik

Šel pomalu zpátky do divadelní třídy, tvrdě si přejíc, aby místo vstupu do třídy odehrával velký vstup na filmové scéně v L.A., Novém Zélandu, Kanadě… Sakra! Kdekoli, jen ne v Tulse, Oklahomě! Také uvažoval, jak přešel z nejžhavějšího mláděte v kampusu a příštího Brada Pitta v závislosti na nejlepším upířím castingovém agentovi v L.A., k profesorovi herectví a upířímu stopaři.

“Zoey,” zamumlal si pro sebe Erik. “Moje smůla začala v den, kdy jsem jí potkal.”

Pak se cítil špatně, že to řekl, i když kolem nebyl nikdo, kdo by ho slyšel. Opravdu byl se Z okay. Byli trochu i přátelé. S čím nebyl v pořádku, byly všechny ty bláznivé věci, které se okolo ní děly. Je to zatracený magnet na magory, pomyslel si pro sebe. Nebylo divu, že se rozešli. Erik nebyl magor.

Promnul si dlaň pravé ruky.

Několik mláďat spěchalo kolem něj a on se natáhl a popadl jedno dítě za límec jeho kostkované školní bundy. “Hej, co ten spěch a proč nejsi ve třídě?” Erik se na dítě zlostně zamračil víc, protože byl naštvaný, že zněl jako jeden z těch učitelů běž-zpátky-do-třídy-mladý-muži, než že by mu vlastně záleželo na tom, kam mládě šlo.

Když se Erik zamračil ještě víc, dítě se přikrčilo a vypadalo, jako by se mělo pomočit.

“Něco se děje. Boj, nebo tak něco.”

“Běž dál.” Erik ho nechal s trochou tlaku jít a dítě odpelášilo.

Erik dokonce ani nezvážil, že by ho následoval. Věděl, co by našel. Zoey uprostřed zmatku. Měla spoustu lidí, aby jí z toho zmatku pomohli. Nebyla jeho zatracená zodpovědnost,

stejně, jako jí nebylo zbavení celého zatraceného světa Temnoty.

Právě když sáhl po klice jeho třídy, začala jeho pravá dlaň hořet. Erik jí zatřásl. Pak se zastavil a podíval. Spirálovitá značka labyrintu se vyvýšila, jako čerstvý cejch.

Pak ho zasáhlo nutkání. Tvrdě.

Erik zalapal po dechu, otočil se a rozběhl směrem ke studentskému parkovišti a jeho červenému Mustangu. Když se nutkání zvýšilo na úroveň horečky, nemohl zůstat zticha a myšlenky z něj vybuchly v neotesaných kouscích vět.

“Broken Arrow. Dvacet-osm-nula-jedna South Juniper Avenue. Procházka. Za třicet pět minut. Musím se tam dostat. Musím tam být. Shaylin Ruede. Shaylin Ruede. Shaylin Ruede. Běž běž běž běž běž…”

Erik věděl, co se s ním děje. Byl připravený. Poslední stopař Školy noci, který se jmenoval Charon, mu přesně řekl, co očekávat. Když byl čas, k označení mláděte, jeho dlaň pálila; znal místo, čas a jméno; měl nekontrolovatelné nutkání tam jít.

Erik si myslel, že byl připravený, ale neuvědomil si hloubku touhy, která k němu přijde-pozoruhodnou sílu zaměření, která jím projížděla současně s horkým a naléhavým pulsováním v dlani.

Shaylin Ruede bude první mládě, které kdy označí.

Trvalo mu třicet minut dostat se z centra Tulsy do malého bytového komplexu, zastrčeného v klidném předměstí Broken Arrow. Erik zajel na místo návštěvníka na parkovišti. Ruce se mu třásly, když vystoupil z Mustangu. Nutkání ho vytáhlo na chodník, který probíhal v přední části areálu,

paralelně na ulici. Bytový komplex měl měkká bílá světla, která vypadala jako obří neprůhledná akvárka, spočívající na kovaných železných tyčích, takže házela na chodník bazény krémového světla. Dospělé cedry a duby lemovaly ulici po stranách chodníku. Erik se podíval na hodinky. Bylo 3: 45 ráno. Podivný čas a místo, aby označil dítě. Ale Charon mu řekl, že stopařovo nutkání nikdy nebude špatné-že všechno, co měl udělat, bylo ho následovat, nechat svůj instinkt vést ho, a bude v pořádku. V okolí stále nikdo nebyl a Erik začal propadat panice, když zaslechl malé tap-tap-tap-tap. Před ním zahnula za roh dívka z vnitřku komplexu a vstoupila do zorného pole. Pomalu šla po chodníku, blížíc se k němu.

Pokaždé, když vešla do bubliny světla, Erik si ji prohlížel. Byla malá-drobná dívka s množstvím tmavě hnědých vlasů. Ve skutečnosti s tolika vlasy, že byl na chvíli rozptýlený jejich silou a leskem a nevšiml si na ní ničeho jiného-dokud se klepavý zvuk neproboural do jeho vědomí. Držela dlouhou bílou hůl, kterou neustále klepala před sebou, taptap zvukem, takže vytvářela zvuk a dotyk, které ji vedly. Každých pár metrů se zastavila a vydávala hrozný, vlhký kašel.

Erik poznal dvě věci najednou. Zaprvé, tohle byla Shaylin Ruede, teenager, kterého mínil označit.

Za druhé, byla slepá.

Zastavil by se, kdyby mohl, ale žádná smrtelná síla a, podle Charona, žádná magická síla, cokoli, nemohla Erika od tohohle dítěte dostat, dokud jí neoznačí. Když byla dívka jen pár metrů před ním, zvedl ruku, dlaní ven, a zacílil na ní. Otevřel ústa, aby promluvil, ale ona ho předběhla.

“Ahoj? Kdo je to? Kdo je tam?”

“Erik Night,” vyhrkl. Pak zavrtěl hlavou a odkašlal si. “Ne, to není správně.”

“Nejsi Erik Night?”

“Ano. Myslím ne. Počkej, tohle taky není správně. Tohle není to, co mám říkat.” Jeho ruce se třásly a cítil se, jako by se měl pozvracet.

“Jsi v pořádku? Nezníš moc dobře.” Zakašlala. “Máš taky tu chřipku jako já? Celý den jsem se cítila špatně.”

“Ne, jsem v pořádku. Jen jsem ti měl říct něco jiného a nemělo to být moje jméno nebo tak podobně. Oh, člověče. Tohle jsem opravdu zpackal. “

“Hraješ nějakou hru?”

“Ne. A ani nevíš, jak je to ironická otázka,” řekl, mnouc si zpocenou tvář a cítíc se zmatený.

Naklonila hlavu na stranu a zamračila se. “Nepřišel ses mi posmívat, že ne? Vím, že je pozdě a všechno, a já jsem slepá a nemám tu být sama. Ale je to nejsnazší čas, abych se šla sama projít. Nemám moc času sama.”

“Nepřišel jsem se ti posmívat,” řekl nešťastně. “To bych neudělal.”

“Tak co tady děláš a co jsi zpackal?”

“Tohle nejde tak, jak má!”

“A unést mě ti nebude k ničemu. Žiju tu se svojí pěstounskou mámou. Nemá žádné peníze. Vlastně, od té doby, co jsem pracovala v South BA Library dole v ulici, mám víc peněz než ona. Uh, ne že bych něco z nich zrovna měla u sebe.”

“Unést tě? Ne!” Pak se Erik zlomil v pase, držíc se za břicho. “Do hajzlu! Charon mi neřekl, že by to bolelo, kdybych to neudělal.”

“Charon? Jsi v gangu? Mám být iniciační oběť?”

“Ne!”

“Dobře, protože to by bylo vážně odporný.” Usmála se v jeho směru a pak se začala vracet, odkud přišla. “Dobře, dobře. Pokud to bylo všechno. Těšilo mě, Eriku Nighte. Nebo alespoň si myslím, že to je tvoje jméno.”

S velkým úsilím se Erik narovnal natolik, aby znovu zvedl ruku, dlaní ven. “Tohle je to, co jsem měl udělat.” Hlasem, který byl najednou plný magie a záhad a účelu, Erik Night odříkal stará stopařova slova:

“Shaylin Ruede! Noc si tě vybrala! Tvá smrt bude tvé zrození! Noc tě volá; naslouchej Jejímu sladkému hlasu. Tvůj osud tě čeká ve Škole noci!”

Všechno to teplo, které se zabydlelo v jeho střevech, způsobující mu pocit na zvracení a zmatenost a příliš teplo, vystřelilo z jeho dlaně. Doopravdy to viděl! Trefilo se přímo do Shaylina čela. Vydala malý, překvapený “Oh!” zvuk a elegantně klesla na zem.

Dobře, věděl, že by se měl zachovat jako dospělý upír a rozplynout se ve stínech a vrátit se do Školy noci, nechávajíc mládě najít svou vlastní cestu. Charon mu řekl, že se to tak dělá. Nebo alespoň, že se to tak dělá v moderním světě.

Erik myslel na splynutí se stíny. Dokonce začal couvat a pak zvedla Shaylin hlavu. Spadla ve středu skvrny světla, takže její tvář byla osvětlená. Vypadala absolutně perfektně! Její plné růžové rty se zvlnily do překvapeného úsměvu a zamrkala,

jako by si jasnila vidění. Kdyby nebyla slepá, přísahal by, že se na něj dívala těma obrovskýma černýma očima. Její bledá kůže byla bezchybná a ve středu čela její nová značka vypadala zářící jasnou, krásnou rudou.

Rudou?

Barva jím otřásla a vydal se k ní, řkouc, “Počkat, ne. To není správně.” Současně Shaylin řekla: “Panebože! Já vidím!”

Erik k ní přispěchal a pak bezradně stál, nejistý co dělat, když se vzpamatovala a vstala. Byla trochu vratká, ale mrkala a dívala se na všechno kolem nich, obrovský úsměv naplňující její hezkou tvář. “Já doopravdy vidím! Panebože! To je neuvěřitelné!”

“To není správně. Zpackal jsem to.”

“Je mi jedno, jestli jsi něco zpackal, nebo ne-tolik děkuju! Vidím!” vykřikla a objala ho, smějíc se a brečíc najednou.

Erik ji trochu poplácal po zádech. Voněla sladce, jako jahody nebo možná broskve-nebo nějaký druh ovoce. A byla cítit opravdu měkce.

“Ach, bože! Promiň.” Najednou ho pustila a o krok ustoupila. Její tváře byly růžové a otřela si oči. Pak se ty mokré, tmavé oči rozšířily na něco přes jeho rameno a on se otočil, ruce zdvižené a připravený odrazit kecy kohokoliv. “Ne, ne. Znovu promiň.” Její prsty spočívaly na jeho ruce jen na vteřinu, když pomalu prošla kolem něj. Podíval se dolů na ní, aby viděl, že zírala na velký, starý dub. “Je to tak krásné!” S kroky, které se staly jistějšími při každém novém, došla ke stromu a přitiskla na něj ruku. Dívajíc se nahoru do větví, řekla, “Měla jsem v mysli obrázky. Věci, které si pamatuju z doby, než jsem ztratila zrak, ale tohle je tak, tak

lepší.” Otřela si znovu oči a ty se pak jasné obrátily k němu a ještě víc se rozzářily. “Oh, wow!”

Navzdory podivnosti všeho si Erik nemohl pomoct usmát se na ní svým sto-wattovým úsměvem filmové hvězdy. “Jo, než jsem byl zničený bytím stopařem, byl jsem na cestě do Hollywoodu.”

“Ne, nevzdychám nad tím, jak jsi žhavý, i když jsi. Myslím,” řekla rychle, stále na něj zírající.

“Jsem,” ujistil ji a připomněl si, že pravděpodobně byla v nějakém šoku.

“Jo, no, co myslím, je, že tě můžu doopravdy vidět.”

“Jo, a?” Bohyně, Shaylin Ruede, označená nebo neoznačená, byla zvláštní dívka.

“Ztratila jsem zrak, když jsem ještě byla dítě, těsně před mými pátými narozeninami, ale vážně si nepamatuju, že bych viděla nitro lidí. A myslím, pokud by to bylo normální, že bych o tom slyšela na internetu.”

“Jak můžeš používat internet, když jsi slepá?”

“Opravdu? Ty se opravdu ptáš? Jako že nevíš o věcech pro zdravotně postižené?”

“Jak bych mohl? Nejsem zdravotně postižený,” řekl Erik.

“Znovu, opravdu? Tohle mi tvoje nitro neříká.”

“Shaylin, o čem to sakra mluvíš?” Byla blázen? Mělo jeho zpackání stopařské věci za důsledek, že nebyla jen červené mládě, ale bláznivé červené mládě? Kecy! Byl ve velkým problému!

“Jak znáš moje jméno?”

“Všichni stopaři znají jména mláďat, které jsou vysláni označit.”

Shaylin se dotkla svého čela. “Oh, wow! To je pravda! Budu upír!”

“No, pokud žiješ. Vlastně, nejsem si jistý, co se stane. Máš červenou značku.”

“Červenou? Myslela jsem, že mláďata mají modré značky a, nakonec, modré tetování. Ty máš.” Ukázala na jeho tetování, které rámovalo jeho modré oči Clarka Kenta, jako maska.

“Jo, no, měla bys mít modré tetování, ale nemáš. Je červené. A mohli bychom se vrátit k té věci, kdy jsi mluvila o vidění mého nitra?”

“Oh, tohle. Jo, je to úžasné. Vidím tě, a pak taky vidím všechny druhy barev kolem tebe. Je to jako by tvé nitro zářilo kolem tebe.” Zavrtěla hlavou, jako v údivu, zírajíc na něj ještě tvrději. Potom zamrkala, zamračila se a znovu zamrkala.

“Huh. To je zajímavé.”

“Barvy? To nedává smysl.” Uvědomil si, že sevřela rty, jako by nic víc nechtěla říct, jako by na něj byla z nějakého důvodu opravdu naštvaná, a tak se zeptal: “Jaké barvy jsou kolem mě?”

“Spousta hrachově zelené všechna smíchaná s nějakou vodnatou. Připomíná mi to hrachovou kaši, kterou se ti na některých místech snaží dát, když si objednáš rybu a hranolky, a ne, že by to dávalo nějaký smysl.”

Erik zavrtěl hlavou. “Nic z toho nedává smysl. Proč mám sakra kolem sebe sentimentální hrachovou barvu?”

“Ach, to je snadné. Když se na to soustředím, můžu vidět, co to o tobě znamená.” Pak zavřela ústa a pokrčila rameny. “Navíc máš nějaké malé světlé flíčky, které se jednou za čas

objevují, ale nemůžu říct, jakou barvu mají a jen málo o tom, co znamenají. Zní to šíleně, že?”

“Co o mně říkají hrášková zeleň a vodnaté věci?”

“Co si myslíš, že to říká?”

“Proč odpovídáš na mou otázku otázkou?”

“Hele, tys první odpověděl mojí otázku tvojí,” řekla Shaylin.

“Já se ptal první.”

“Opravdu na tom záleží?” zeptala se Shaylin.

“Ano,” řekl, snažíc se ovládnout svůj temperament, i když ho otravovala životními kecy.

“Co znamená hrachová barva?”

“Dobře. Znamená, že jsi nikdy nepracoval doopravdy tvrdě na něčem, co chceš.”

Zamračil se na ní.

Pokrčila rameny. “Ty ses ptal.”

“Nevíš o mě ani hovno.”

Shaylin najednou vypadala naštvaně. “Ale prosím tě! Nevím proč, ale vím, že vím, co jsem viděla.”

“Hele, není to, jako že bych byl otravný člověk v kašovitém hrášku, pro tebe, uvědom si, že tenhle úsměv mi otevírá místa,” řekl Erik sarkasticky.

“Jo, jasně, vysvětli mi, proč také vím o šedé, mlhavě vypadající věci, která znamená, že tě něco rozesmutňuje.” Dala si ruce v bok, mžourajíc očima, zírajíc na něj. Tvrdě. Pak přikývla, jakoby souhlasila sama se sebou. Tváříc se samolibě, dodala: “Myslím, že ti právě zemřel někdo blízký.”

Erik měl pocit, jako by ho praštila do obličeje. Nemohl nic říct. Jen se díval pryč od ní a snažil se myslet skrz vlnu smutku.

“Hej, omlouvám se.”

Podíval se dolů, vidíc, že k němu přispěchala a položila svou ruku zpátky na jeho paži. Už nevypadala samolibě.

“To ode mě bylo opravdu špatné,” řekla.

“Ne,” řekl. “Nebylo to špatné. Jeden můj přítel právě zemřel.”

Zavrtěla hlavou. “Takhle jsem to nemyslela. Bylo ode mě špatné, že jsem to řekla takhle-jako strašně malicherná holka. Tohle nejsem. Taková nejsem. Takže, omlouvám se.”

Erik si povzdechl. “Taky se omlouvám. Nic z toho se nestalo, jak by mělo.”

Shaylin se opatrně dotkla čela. “Nikdy jsi nikoho neoznačil červeně?”

“Nikdy jsem neoznačil nikoho před tebou,” přiznal.

“Oh, wow. Jsem tvá první?”

“Jo, a já to zpackal.”

Usmála se. “Pokud to, že vidím, je zkažené, jsem pro všema deseti.”

“No, jsem rád, že vidíš, ale pořád musím přijít na to, jak se to stalo.” Ukázal na její červenou značku.

“A tohle.” Erik mávl rukou kolem sebe. “Ta hrášková věc.”

“Ta hrášková věc vychází z tebe, ale jsou tam taky další barvy. Jako když jsi řekl, že se omlouváš, viděla jsem-”

“Ne!” zvedl ruku, přerušujíc jí. “Nemyslím si, že chci vědět, cos viděla dalšího.”

“Promiň,” řekla tiše, dívajíc se dolů a rozhrnovala špičkou jedné boty zimou zhnědlou trávu. “Myslím, že to je opravdu divné. Takže, co bude dál?”

Erik si znovu povzdechl. “Neomlouvej se, a není na tom nic špatného nebo divného. Jsem si jistý, že Nyx má důvod, proč ti dala tento dar, a tuhle rudou značku.”

“Nyx?”

“Nyx je naše bohyně. Bohyně noci. Je úžasná a občas dává svým mláďatům senza dárky.” Zatímco mluvil, cítil se Erik jako úplný vůl. Musel být nejmizernější stopař v historii Školy noci. Změnil slepé dítě v červené mládě, které vidí nitra, a právě jí říkal o jejich bohyni. “Pojďme.” Nestaral se o to, jestli to Charon bude schvalovat nebo ne-už nebude následovat žádné zatracené povely. Mohl stejně měnit a všechno zpackat. “Ukaž mi, kde bydlíš. Zabal si tašku nebo tak. Půjdeš se mnou.”

“Ach, jo. Do Školy noci v Tulse, že jo?”

“Vlastně ne. Nejdřív tě vezmu za velekněžkou červených mláďat. Možná zjistí, co jsem pokazil.”

“Hej, nebude se mě snažit “zpravit” tím, že mě zase oslepí, že ne?”

“Shaylin, stejně jako to nerad přiznávám, nemyslím si, že jsi to ty, kdo potřebuje opravit. Jsem to já.”

7. Kapitola

Zoey

“Zoey, slyšelas mě?”

Uvědomila jsem si, že zatímco jsem šíleně hřebelcovala Persefonu, do boxu přišla Lenobia a mluvila na mě. No, myslím, že jsem si uvědomovala, že říkala slova. Nahlas. Ale doopravdy jsem je neslyšela. Povzdechla jsem si a otočila se

k Paní koní, opírajíc se o klisnin teplý, pevný bok a snažíc se načerpat klid a energii z její známé přítomnosti. “Promiň, ne. Nedávala jsem pozor. Jsem super rozptýlená. Cos říkala?”

“Ptala jsem se, co víš o tom chlapci Auroxovi.”

“Nic, kromě toho, že mohu přísahat, že to není chlapec,” řekla jsem.

“Ano, po celém areálu se povídá, že je to měnič.”

Cítila jsem, že valím oči. “Vážně? Takové věci? Jako Sam a jeho bláznivá bílý nesmysl máma a bratr?”

“Sam?”

“True Blood,” vysvětlila jsem. “Jsou to měniči. Mohou se změnit v cokoliv, co viděli. Myslím. I když si nemyslím, že se mohou změnit v neživé věci. Ježkovy oči, musím si přečíst ty knížky, abych poznala skutečnost. Mimochodem, zase, takové věci?”

“Ah, nedívám se na televizi. Nikdy si na ni nezvyknu. Taky si přečtu ty knížky True Blood.”

“Vlastně, jsou to knížky o Sookie Stackhousové od príma lidské autorky jmenující se Charlaine Harris.” Zaregistrovala jsem Lenobiin pohled a rychle dodala, “Promiň, promiň, o tohle doopravdy nejde. Co je tvůj B?”

“Můj B se vrací k tvé původní otázce, že je venku hodně věcí-v tomhle světě stejně jako v Jiném světě.”

Ztěžka jsem polkla. “Já vím. Především co se týče té Jiný svět části.”

“To znamená, že mnohé kultury mají důkaz o měničích ve svých legendách a mytologii. Tohle jenom dokazuje, že některé z těch příběhů jsou založené na pravdě.”

“Nemůžu přijít na to, jestli je to dobře nebo špatně,” řekla jsem.

“Myslím, že to nejlepší, v co můžeme doufat, je, že je to jako u nás ostatních-dobrý nebo špatný záleží na jednotlivci. Což mě přivádí k další otázce. Spolu se školními drby o Auroxovi a jeho schopnosti, nebo alespoň zdánlivé schopnosti, měnit formu, se povídá, žes na něj dost silně reagovala. Je to pravda?”

Cítila jsem, jak se mi rozpalují tváře. “Smutné, ale ano. Udělala jsem ze sebe blázna před většinou školy. Znovu.”

“Proč? Když víš líp než kdokoliv, jak nebezpečně manipulativní může Neferet být, proč ses jí postavila takhle veřejně?”

“Protože jsem blbec,” řekla jsem smutně.

“Ne,” usmála se vlídně. “Ty určitě nejsi blbec, což je důvod, proč jsem s tebou o tom chtěla mluvit-sama. Myslím, že bys tvou reakci na Auroxe měla bagatelizovat, možná i před nejbližšími přáteli. Udržuj to, co cítíš, v sobě. Nasaď si pokerovou tvář.”

“Pokerovou tvář? Promiň, já vím jenom, jak se hraje Candyland.”

“To znamená, abys držela veškeré tvé reakce na to, co vidíš a jak se cítíš, utajené před každým, kdo tě pozoruje.”

“Proč?” Teď opravdu měla mou pozornost. Lenobia (ani žádný rozumný upír) by nechtěl po mláděti, aby udržovalo tajemství.

Její oči se setkaly s mými a já byla znovu zasažena jejich neobvyklou šedivou barvou. Bylo to skoro, jako by využívala bouřkové mraky v nich.

“Už jako mladá jsem se naučila, že se zlo občas rádo chvástá, i když by bylo lepší, kdyby si drželo skromnou siluetu. Moje zkušenost byla, že skutečný boj Temnoty není proti Světlu a síle lásky a pravdy a věrnosti. Myslím, že největší hrozba zla pochází z jeho vlastní pýchy a arogance a chamtivosti. Ještě jsem neviděla tyrana, který by neměl škodolibou radost, nebo zloděje, který se nechlubil. To je důvod, proč se chytí. Temnota by mohla dosáhnout mnohem většího díla zkázy, kdyby byla víc, řekněme, obezřetná.”

“Ale je v přirozenosti Temnoty být chvástavá a zlomyslná, tak Temnota rozumí, když někdo upozorňuje na své činy a tak,” řekla jsem, dokončujíc její myšlenku. “Což znamená, že když někdo, kdo se snaží bojovat za dobro tím, že je klidný a pozorný a čeká na pravý čas pro jednání, zlo vyhodí křivý míč.”

“A chytí ho nevědomí síly, která přichází z poctivosti a vyrovnanosti a klidného odhodlání,” řekla Lenobia.

Zhluboka jsem se nadechla, rozhlédla se kolem, abych se ujistila, že nikdo nečíhá vně Persefonina stání a pak tiše promluvila k Lenobii. “Od okamžiku, kdy jsem viděla Auroxe, můj vidoucí kámen byl horký. Stalo se mi to jenom dvakrát, když byla stará magie v současnosti.” Zaváhala jsem, pak připouštějíc, “Včera v noci jsem se podívala skrz vidoucí kámen a uviděla něco zvláštního kolem Starka. Docela mě to vyděsilo.”

“Co na to Stark řekl?”

“Já, ehm, jsem mu to neřekla.”

“Neřekla? Proč ne?”

“No, zaprvé, protože mě rozptýlil.” Pospíchala jsem, vědíc, že se pravděpodobně červenám. “A od té doby nevím, proč jsem mu to neřekla.” Přemýšlela jsem o tom skoro boji, který jsme svedli na cestě do školy. “Ne, počkej, vím proč. Od té doby s Jiným světem myslím, že věci mezi mnou a Starkem nejsou stejné. Něco z toho je dobré-většinu času jsme si opravdu blízcí. Ale něco z toho je taky zvláštní.”

Lenobia přikývla. “To je pochopitelné. Zkušenost velikosti toho, čím jste vy dva prošli, by mělo změnit dynamiku vztahu. A zahlédnutí nějaké staré magie spojené se Starkem může být jen pozůstatkem jeho času v Jiném světě.” Usmála se. “Dovedu si představit, že kdyby ses podívala přes vidoucí kámen na sebe, mohla bys vidět-”

“Ah, sakra ne! Nechci vidět cokoliv visícího kolem mě!”

Lenobiin úsměv zmizel. “To zní vyděšeně.”

“Jsem vyděšená, to je jisté. Myslím, že jsem měla dost staré magie a Jiného světa a všeho, co s tím přichází, na dlouhou dobrou dobu.”

“Aha, chápu. Pokud Aurox nese stopy staré magie, to je důvod, proč tě jeho přítomnost tolik ovlivňuje.”

“Cítila jsem se kvůli němu zvláštně, ještě než jsem ho viděla měnit se na býka.”

“Zvláštně? Jako žes byla potom taky vyděšená?”

“Jo, ale taky jsem měla zvláštní překvapující pocit, jako by moje intuice viděla něco, co moje mysl nemůže zvládnout. A pak jsem byla extra nervózní. Na tom chlápkovi je něco špatného, Lenobie, a to něco je opravdu, opravdu staré.”

“Ale vidíš, že pro zbytek světa vypadá prostě jako hezký náctiletý?”

“Jo, myslím.” Pak jsem si odfrkla. “Ráda bych ho vzala na Skye a zjistila, co by ta část ´ostatních na světě´ viděla, kdyby se na něj podívala.”

“Tvůj vidoucí kámen pochází ze Skye?”

“Jo, královna mi ho dala. Řekla, že jestli je kolem stará magie, když se skrz něj podívám, uvidím ji.” Přemýšlela jsem o Starkovi a stínech a děsu.

“Jednání s tím, co vidím na vlastní oči, je pro mě už tak víc než dost. Nechci se znovu dívat skrz vidoucí kámen.” Zavrtěla jsem hlavou, stydíc se za svou slabost. “Je mi líto. Jsem jako velké dítě. Neměla bych mít takový strach. Měla jsem se přes ten hloupý kámen na Auroxe podívat.”

“A co by se stalo, kdybys viděla něco hrozného? Může každý, kdo se dívá skrz kámen, vidět starou magii?”

“Ne,” otřela jsem si slzy z tváří. “Je to dar, který mají jenom některé velekněžky.”

“Takže kdybys přes ten kámen viděla něco z Temnoty, všem to řekla, a spoléhala na kámen, že jim ukáže, cos viděla, neměla bys žádný skutečný důkaz?”

“Jo, asi tak. Byla jsem a jsem v háji.”

“Ne, byla jsi a jsi moudrá, že posloucháš tvé instinkty. Něco je s tímhle Neferetiným pěšákem velmi špatně. Vědělas to od prvního okamžiku, kdys ho viděla, a protože jsi to věděla, nemohlas prostě stát a držet pusu a předstírat, že jsi mdlé dítě.”

Udělala jsem si poznámku, abych se na to slovo podívala nebo se zeptala Damiena na rychlou definici.

Lenobia neskončila. Vážně pokračovala, “Chci, abys strávila nějaký čas přemýšlením o Auroxovi. Všimni si, jak se cítíš a

přesně, co vypozoruješ až ho příště uvidíš-ale uvědomuj si to tiše. Udržuj svojí pokerovou tvář. Nedovol nikomu vědět, co se děje pod tou hezkou fasádou malé náctileté.”

“Nemyslíš, že bych se měla podívat přes vidoucí kámen?”

“Ne, dokud se budeš tolik bát toho, co bys mohla vidět. Až ti tvé instinkty řeknou, že je správný čas, tehdy a jenom tehdy, je doba, kdy by ses měla podívat.”

“A co Stark?” Zadržela jsem dech.

“Stark je vázaný tobě a naší bohyni. Myslím, že je dobře, že na něm lpí stará magie. Přestaň si dělat starosti o svého bojovníka-může si to uvědomit a to mu nepomůže.”

“Jo, dobře, to dává smysl. Takže, to, že se mi super ulevilo, že nepodívání se skrz vidoucí kámen ze mě nedělá velké mimino nebo zbabělce?”

Usmála se. “Ne, a ani blbce. Jsi mladá mláděcí velekněžka, první v historii a ty si prostě snažíš najít cestu ve velmi matoucím světě.”

“Ty jsi opravdu chytrá,” řekla jsem.

Lenobia se zasmála. “Ne, jsem opravdu stará.”

Pak jsem se taky zasmála, protože i když jsem si byla jistá, že jí bylo sto nebo tak, Lenobia vypadala tak na třicet. “No vypadáš tak na dvacet něco,” lhala jsem, “což tě dělá jen trochu starou, ne hodně.”

“Dvacet něco! Se schopností se přetvařovat takhle, si v pohodě udržíš své myšlenky o Auroxovi pro sebe,” řekla Lenobia. Pak přísahám, že se zachichotala, zatímco vlastně vypadala velmi mladá. “Dvacet něco! Nebyla jsem taková více než dvě stě let!”

“Jaké je tvé tajemství? Botox a injekce do rtů?” Zeptala jsem se, chichotajíc se s ní.

“B negativní a opalovací krém,” odvětila.

“Hej, vy dvě, promiňte, že ruším.” Stevie Raeina kudrnatá blond hlava se objevila ve výhledu, když nakoukla do stání.

“Nerušíš, Stevie Rae,” řekla Lenobia, stále se usmívajíc. “Pojď, přidej se k nám. Povídaly jsme si o elegantním stárnutí.”

“Máma vždycky říkala, že osm hodin spánku, pití velkého množství vody a nemít děti byl lepší recept proti stárnutí, než cokoliv lékařského nebo co by kdy L´Oréal mohl uvařit.” Usmála se na Lenobii a pak věnovala Persefoně úzkostný pohled. “A díky za optání, jestli půjdu dovnitř, ale zůstanu tady. Koně se mi moc nelíbí. Bez urážky; jsou opravdu velcí.”

“Bez urážky,” řekla Lenobia. “Potřebují bojovníci něco?”

“Uh-uh. Aréna je pro vyučování ideální. Mají spoustu chlapské zábavy, což znamená, že se navzájem bijí dřevěnými meči a střílejí šípy na věci, zatímco hodně křičí.” Všechny tři jsme protočily oči. “Ale tvůj kovboj je tady, tak jsem pro tebe přišla.”

“Můj kovboj?” Lenobia vypadala naprosto zmateně. “Nemám kovboje.”

“No, musí být tvůj, protože se prostě objevil u vstupu do ohrady s obřím koňským přívěsem, řekl, že je přidělený k práci a ptal se, kde si může vyložit svoje věci,” řekla Stevie Rae.

Lenobia dlouze povzdechla. Očividně rozmrzele řekla, “Neferet. To je její práce. Je první z místních lidí, které najala.”

“Nechápu, o co se Neferet snaží,” řekla Stevie Rae. “Vím zatraceně dobře, že lidi nenávidí a nestará se ani za mák, jestli místní lidi jako my jsou tady nebo ne.”

“Neferet jde o problémy,” řekla jsem.

“A začala se mnou, protože ví, že jsem na vaší straně,” řekla Lenobia.

“Chaos.” Když jsem to slovo řekla, vycítila jsem jeho pravdu. “Neferet chce v našem životě vyvolat další chaos.”

“Pak dejme tomu kovbojovi vřelé přivítání, aby se cítil jako doma, a ukažme mu jak nechaotická a naprosto nudná může práce v mojí stáji být. Když to uděláme, možná, jen možná, se rozhodne přestěhovat na více vzrušující pastviny a Neferet obrátí svou pozornost jinam.”

Stejně jako by byla na misi, vypochodovala Lenobia z Persefonina stání. Stevie Rae a já jsme se na sebe podívaly.

“To si v žádném případě nenechám ujít.” Dala jsem Persefonině boku loučící popleskání a hodila kartáč na hřebelcování do zavěšeného koše.

Stevie Rae se do mě zavěsila, když jsme následovaly Lenobii. “Co jsem Lenobii neřekla je, jak zatraceně roztomilý je její kovboj,” zašeptala mi.

“Vážně?”

“Jen počkej a uvidíš.”

Teď jsem byla super zvědavá a zrychlila jsem, spěchajíc do písku arény a sotva mávajíc na Starka, který se klaněl Rephaimovi. Stevie Rae se pokusila mu poslat polibek, ale

šla jsem dál, takže vše co v podstatě mohla udělat, bylo zasmát se a mávnout. Snažila jsem se ignorovat Starkovo zamračení a pokusila se neodhalit žádný ze zvědavých, nadšených a naprosto zmatených pocitů, které jsem měla.

Nevěděla jsem proč přesně, ale absolutně jsem nechtěla, aby se mě Stark ptal na Auroxe.

“Tam, to je on. Vysoký, neupír v kovbojském klobouku u dveří.” Stevie Rae ukázala na široké boční dveře do arény. Byly otevřené. Venku byl velký koňský přívěs a jeden z těch masivních náklaďáků, ve kterých oklahomští kluci tak rádi kupují a řídí a prakticky v nich tolik žijí. Stojíc v přední části přívěsu, byl super vysoký muž.

A Stevie Rae měla určitě pravdu. Byl vážně roztomilý, i když byl starší.

“Vypadá jako někdo, kdo by měl být na Western Channel,” řekla jsem. “Hrát jednoho z těch kovbojských hrdinů starých dnů.”

“Sam Elliott, tak vypadá.”

“Co?” Věnovala jsem jí tázavý pohled.

Povzdechla si. “Byl v pár kovbojských filmech. Víš, jako Náhrobek.”

“Díváš se na kovbojské filmy?”

“Dívala, s mámou a tátou, zvlášť v sobotu večer před spaním. Takže?”

“Takže nic.”

“Neříkej to Afroditě,” řekla.

“Neříkej Afroditě co?” zeptala se Afrodita.

Stevie Rae a já jsme nadskočily, když se, jak se zdálo, zjevila ze vzduchu za námi.

“Nebuď strašidelná a číhavá,” řekla jsem.

“Nejsem. Jsem jen přirozeně elegantní. Je to proto, že mám jemné kosti,” řekla. Pak otočila ledově modrý pohled na Stevie Rae. “Znovu-neříkej Afroditě co?”

“Že Lenobiin kovboj je super žhavý,” řekla Stevie Rae.

Afrodita věnovala Stevie Rae pohled, který říkal, že je mizerný lhář, což byla, ale její pohled byl už zachycený mužovou ramenatou siluetou.

“Ooooh! To je Lenobiin…”

“Zaměstnanec.” Poskytla jsem to slovo, i když mi Afrodita nevěnovala pozornost. “Má pracovat pro Lenobii.”

“Je žhavý,” řekla Afrodita. “Ne žhavý jako Darius, ale stejně. Ž.H.A.V.Ý.”

“Řekla jsem ti všechno. A je tak vysoký, že Lenobia vypadá i menší než je.”

Když jsme Stevie Rae, Afrodita a já šly na doslech a snažily se (neúspěšně) nebýt příliš očividné v naší zírající skupině, kovboj smekl k Lenobii klobouk a s perfektním oklahomským přízvukem řekl, “Zdravíčko, madam. Jsem nový správce stájí. Ocenil bych, kdybyste mě vzala za mužem, zodpovědným za stáje.”

Neviděla jsem Lenobiinu tvář ale viděla jsem, jak se její záda napřímila.

“Uh-oh,” zašeptala Stevie Rae.

“Tolik k vřelému uvítání,” řekla jsem tak tiše, že mě mohly slyšet jen Afrodita a Stevie Rae.

“John Wayne to prostě totálně podělal,” řekla Afrodita.

“Jsem Lenobia.” Její hlas se k nám snadno nesl. Nemyslela jsem si, že zněla naštvaně. “Jsem žena zodpovědná za tyto

stáje a váš nový šéf.” Byla tam chvilka nepříjemného ticha, když mu Lenobia nenabídla ruku k potřesení.

“Brrr,” zašeptala Afrodita. “Právě mi připomněla mojí mámu a pro Johna Wayna to není dobrá věc.”

“Sam Elliott,” zašeptala Stevie Rae.

Afrodita svraštila na mojí BFF obočí. Potlačila jsem povzdech beznaděje.

“Nevypadá vůbec jako John Wayne.” Pokračovala svým hlasitým šepotem. “Ale vypadá úplně jako Sam Elliott.”

“Příliš jsi sledovala běžnou televizi, když jsi byla dítě, pravděpodobně poté, co jsi měla večeři o rodinné sobotní noci. Ubohé.” Afrodita věnovala Stevie Rae odmítavé zavrtění hlavou. Přemýšlela jsem o tom, jak bylo podivné, že Afrodita věděla o Stevie Raeiných rodinných věcech, když jsme všechny tři obrátily pozornost zpátky ke Kovbojské show.

Muž smekl k Lenobii znovu klobouk, tentokrát se usmál a dokonce i stojíc tak daleko, jak jsme byly, jsem viděla, že jeho oči zářily. “No, madam, vypadá to, že jsem byl dezinformovaný. Jsem rád, že se to tak rychle vyjasnilo. Jmenuji se Travis Foster a jsem rád, že vás poznávám, šéfová.”

“A vám nevadí, že váš šéf je žena?”

“Ne, madam. Moje máma byla dáma a já nikdy nepracoval tvrději a šťastněji, než když jsem pracoval pro ni.”

“Pane Fostere, připomínám vám vaši matku?”

Myslela jsem, že Lenobiin hlas by zmrazil vodu, ale zdálo se, že na Travise to nezapůsobilo. Vlastně vypadal, jako by se bavil. Zvedl si klobouk zpátky na hlavu a podíval se dolů na

Lenobii, jako by ta otázka byla vážná a ne sarkastická. “Ne, madam, zatím ne.” Lenobia neřekla nic dalšího a já se právě začala cítit nepokojně, rozpačitě, jak se může vyvinout nepříjemný rozhovor mezi dospělými, když Travis trochu pokrčil rameny, zaháknul prst do poutka svých wranglerek a řekl,

“Tak, Lenobie, mohla byste mi ukázat, kde budeme já a moje klisna ubytovaní?”

“Klisna? Ubytovaní?” řekla Lenobia.

“To je skvělej matroš. Chtěla bych popkorn,” řekla Afrodita.

“Spálí ho svým laserovým viděním,” řekla jsem.

“Lenobia má laserové vidění?” zeptala se Stevie rae.

Afrodita a já jsme se podívaly na Stevie Rae, jako kdyby se právě zeptala, jestli jsme si myslely, že Lindsay Lohan byla opravdu na odvykačce.

“Dívám se a nemluvím,” řekla Stevie rae.

“Děkuju,” řekly jsme Afrodita a já společně, za což jsem si vysloužila její pohled, než jsme se všechny obrátily k zírání a odposlechu.

“No, madam,” protahoval Trevis. “Řekl jsem vaší velekněžce, když mě najímala, že moje klisna a já přicházíme spolu a já bych jí tu potřeboval ustájit. Od té doby, co jsem zabalil sezónní řízení stájí v Durant Springs, bych potřeboval i místo k bydlení.” Odmlčel se, a když Lenobia nepromluvila, dodal, “Durant Springs v Coloradu, madam.”

“Vím, kde to je,” odsekla Lenobia. “Co vás přivádí k myšlence, že můžete zůstat na školní půdě? Neubytováváme lidi.”

“Ano, madam, to velekněžka říkala. Protože jsem měl nastoupit ihned, řekl jsem jí, že sám klidně zůstanu ubytovaný s Bonnie, dokud nenajdu místo v okolí.”

“Bonnie?”

Travis si poupravil klobouk, první znamení, že by mu mohlo být nepříjemně. “Ano, madam. Moje klisna se jmenuje Bonnie.” Jako na zavolanou, se ozvalo obrovské buch! z vnitřku koňského přívěsu. Pohl se k zadním dveřím, zatímco pokračoval ve vysvětlování Lenobii.

“Ocenil bych, kdybyste mi dovolila, abych ji vyložil. Z Colorada je to pro velkou holku dlouhá cesta.”

“Myslíš, že je jeho kůň tlustý?” zeptala se Stevie Rae tiše.

“Balíku, myslela jsem, že nebudeš mluvit,” řekla Afrodita.

“Myslím, že právě dal nohu do dveří,” řekla jsem. Lenobia by v žádném případě nikoho nenechala táhnout unaveného koně, bohyně ví kam.

“Vyložte svojí klisnu. Vy a já prodiskutujeme vaše ubytování po zajištění jejího pohodlí,” řekla Lenobia.

Všimla jsem si, že Travis už uvolnil řady pák a řetězů, které držely dveře koňského přívěsu zavřené, takže jsme musely počkat jen pár vteřin, než se rampa otevřela.

“Pojď, velká holko. Zpááátky,” řekl Travis hlasem, který přešel ze slušného a někdy mírně pobaveného, do teplého a něžného a sladkého.

Pak jeho kůň vycouval z přívěsu a vzdechy šoku a hrůzy vycházely všude kolem nás. Odlepila jsem svoje oči z koně na dost dlouho, abych viděla, že Stevie Rae a já jsme nebyly jediní čumilové. Darius, Stark, Rephaim a většina mláďat se nějak vinula jejich cestou k nám.

“To nemůže být kůň,” řekla Stevie Rae, a dokonce i když jsme byly několik metrů od zvířete, ucouvla.

“Do prdele. Je to dinosaurus,” řekla Afrodita.

“Jsem si jistá, že je to kůň,” řekla jsem a studovala ji. “Ale opravdu, opravdu velký.”

“Ach, Percheron! Je nádherná!” řekla Lenobia.

Každý zíral, když drobná Lenobia šla k velké klisně bez zaváhání. Naprosto překonána mohutným koňem, zvedla Paní koní ruku, jen mírně. Klisna ji okamžik sledovala a pak sklonila nos, foukajíc na Lenobiinu dlaň. Lenobia, usmívající se jako holka, pohladila klisninu obrovskou tlamu a pobrukovala k ní, “Oh, ty jsi opravdu hezká, hezká holka.”

Podívala se z koně na kovboje. Led v jejím hlase úplně roztál a já si pomyslela, že prakticky překypuje nadšením. “Neviděla jsem Percherony od mého odplutí z Francie, když jsem byla dívka, a to je víc let zpátky, než jsem ochotná přiznat. Na lodi byl zavřený pár těch velkých krasavců a od té doby jsem byla fascinována tažnými koni. Je krásně skvrnitě šedá. Dovedu si představit, že bude takhle lehkáá, i když zestárne. Můžu vám říct, že se právě přehoupla přes pět měsíc…”

Lenobia se zastavila, zvedla hlavu a zadívala se do očí koně, než pokračovala. “Ne, přehoupla se přes pět dva měsíce předtím. Patřila vám celý svůj život, nebo ne?”

Viděla jsem, jak Travis zamrkal překvapením. Jeho ústa se otevřela, pak zavřela, pak znovu otevřela. Odkašlal si. “No, ano madam.” Odmlčel se a vztáhl ruku, aby poplácal Boniin abnormálně velký krk, jako kdyby se potřeboval ukotvit něčím, co dostane jeho smysly zpátky. Věděla jsem, proč byl

najednou tak zmatený. Každý, kdo někdy sledoval Lenobii okolo koní, věděl proč. Když mluvila s koňmi, změnila se Lenobia z velmi pěkné na naprosto, naprosto nádhernou, a vážně mluvila s velkou klisnou, takže obrátila plný výkon svého koňského zbožňování na kovboje. Nebylo to, že by byl příjemcem její super přitažlivosti, prostě schytal důsledky. Ale byly to nějaké vážné dopady.

Travis si znovu odkašlal, otáčejíc kloboukem a pak řekl, “Její máma umřela hned potom, co se Bonnie narodila-šílený úder blesku do středu pastviny. Vytáhl jsem ji zespod.”

Lenobia obrátila šedivé oči na kovboje. Vypadala překvapeně, jako by zapomněla, že tam je. Její obdiv koní zmizel, jako by přehodila výhybku. “Udělal jste dobrou práci. Je velká, snadno přes osmnáct rukou. Dobře osvalená. Ve výborném stavu.”

I když to, co řekla, bylo pochvalné, její tón zněl víc naštvaně než příjemně. Bylo to jen když vzhlédla a usmála se na klisnu, že se její hlas a výraz posunuly zpět k zbožňování a skutečnému potěšení. “Jsi chytrá holka, viď?” řekla Lenobia Bonnie, která stála bez ošívání, máchajíc ušima, zírajíc na nás všechny asi tolik, jako jsme my zírali na ni. “A jsi sebejistá, aby ses chovala dobře, i když jsi zvědavá, nové prostředí.” Lenobia pohlédla z klisny na kovboje a její výraz zamrzl na chladné srdečnosti. Věnovala mu jedno krátké, rozhodné kývnutí.

“No pak, je to. Vy a Bonnie můžete jít za mnou. Ukážu vám, kde budete ustájení-oba dva.”

Lenobia se otočila a vykročila zpět přes arénu. Když se dostala do půli cesty, zastavila se a všechny nás oslovila.

“Mláďata a upíři, tohle je Travis Foster. Bude pro mě pracovat. Jeho klisna se jmenuje Bonnie. Prokazujte jí respekt, který jí náleží, jako nádherné ukázce majestátního plemene Percheron. Bojovníci, prosím vezměte na vědomí její velikost a způsob, jakým se nese. Její předkové byli váleční koně starých.”

Dívala jsem se na kovboje a viděla jeho úsměv a přikývnutí na Lenobiinu připomínku a poplácání velké klisny s láskou, než věnoval stejně laskavý pohled směrem Paní koní. Lenobia se na něj vůbec nepodívala. Místo toho přimhouřila oči a obsáhla celou skupinu pohledem. “A teď můžete všichni odtrhnout oči a vrátit se do práce.” Pak Lenobia odpochodovala z arény a do stájí bez tolika jako pohledu zpět na Bonnie a Travise, kteří jí následovali, jako by oni byly můry a ona super lesklé světlo.

“Tohle dává zajímavé možnosti,” řekla Afrodita.

“Bez legrace, ta klisna vypadá totálně cool. Myslím, velká, ale stejně úplně senza,” řekla jsem.

Afrodita protočila oči. “Nemluvím o koni, Z.”

Zamračila jsem se na Afroditu, když k nám přispěchal Damien. “Zoey, dobře, jsi tady. Musíš se vrátit do hlavní budovy.”

“Myslíš po šesté hodině? Skoro končí,” řekla jsem.

“Ne, zlato. Myslím teď. Je tu tvoje babička a jsem si jistý, že plakala.”

8.Kapitola

Zoey

Žaludek se mi sevřel a bylo mi, jako bych měla zvracet.

“Dobře, už jdu,” řekla jsem Damienovi. “Ale ocenila bych, kdybys šel se mnou.” Když zasmušile přikývl, podívala jsem se na Stevie Rae a Afroditu. “Vy taky lidi. Dobře?”

“Samozřejmě, že půjdeme s tebou,” řekla Stevie Rae.

Pro jednou Afrodita neremcala nad Stevie Raeinou odpovědí. Jen kývla a řekla: “Jdu do toho.”

Obrátila jsem se, abych našla Starka, ale ten najednou stál vedle mě. Jeho ruka putovala dolů po mé paži, až se naše prsty setkaly a propletly. “Je to o tvé mámě?”

Nevěřila jsem svému hlasu, tak jsem přikývla.

“Tvoje máma? Myslela jsem, že Damien řekl, že je tady tvoje babička,” řekla Stevie Rae.

“Řekl.” Afrodita promluvila dřív, než mohl Damien. Studovala mě s výrazem, který ji dělal starší a hezčí, než byla. “Týká se to tvojí mámy?” zeptala se.

Stark se na mě podíval a já věnovala další malé pokývnutí. Pak řekl: “Zoeyna matka je mrtvá.”

“Ach, ne!” řekl Damien a okamžitě mu do očí vhrkly slzy.

“To ne, jo?” řekla jsem rychle. “Ne tady. Nechci, aby na mě všichni koukali.”

Damien stiskl rty, tvrdě zamrkal a přikývl.

“Pojďme, Z. Pojďme všichni za tvojí babičkou.”

Stevie Rae přešla k mému druhému boku a položila svojí ruku přes moji. Afrodita popadla Damienovu ruku a pak nás následovali z arény.

Celou cestu tam jsem se snažila připravit na to, co mi babička řekne. Myslím, že jsem se snažila připravit na poslouchání toho, co mi babička může říct, už od té doby, kdy jsem se probudila z mé snové návštěvy v Jiném světě,

kde jsem byla svědkem Nyktina přivítání ducha mé mámy. Pravda, kterou jsem si uvědomila, když jsem vstoupila do hlavní budovy školy a přiblížila se přední místnosti, byla, že nikdy nebudu připravená slyšet tuhle zprávu.

Těsně před tím, než jsme úplně prošli dveřmi, mi Stark stiskl ruku. “Jsem tady a miluju tě.”

“Taky tě miluji, Z,” řekla Stevie Rae.

“Já taky,” řekl Damien a pak trochu vzlykl.

“Můžeš si půjčit moje dvoukarátové cvočkové náušnice,” řekla Afrodita.

Zastavila jsem se a podívala se zpátky na ni. “Co?”

Pokrčila rameny. “Tohle je nejbližší k prohlášení lásky, co ode mě dostaneš.”

Slyšela jsem Stevie Raein hluboký povzdech a Damienovi se zvlnilo čelo, když se na ni nevěřícně podíval.

Ale já jednoduše řekla. “Díky. Beru na vědomí,” načež se Afrodita zamračila a zamumlala: “Bohyně, nesnáším být hezká.”

Vymotala jsem se od Stevie Rae a Starka a otevřela dvoukřídlé dveře. Babička byla v místnosti sama a seděla v širokém koženém křesle. Damien měl pravdu; babička plakala. Vypadala staře a velmi, velmi smutně. Jakmile mě spatřila, vstala. Setkaly jsme se ve středu místnosti a přitiskly k sobě. Když mě konečně přestala objímat, ustoupila babička jen tak daleko, aby se mi podívala do tváře. Položila mi ruce na ramena. Byly cítit teple a pevně a známě a nějak ten dotek dělal uzel v mém břiše snesitelným.

“Máma je mrtvá.” Řekla jsem to dřív než ona.

Babička nevypadala překvapeně, že jsem to věděla. Jen pokývala hlavou a řekla: “Ano, u-we-tsi-a-ge-ya. Tvá matka je mrtvá. Přišel k tobě její duch?”

“Svým způsobem. Včera večer, zatímco jsem spala, mi Nyx ukázala mámin vstup do Jiného světa.”

Cítila jsem chvění, které prošlo babiččiným tělem v jejích rukou. Zavřela oči a zakymácela se. Na vteřinu jsem se bála, že omdlí a přikryla jsem její ruce svými. “Duchu, pojď ke mně! Pomoz babičce!”

Prvek, se kterým jsem měla nejsilnější spojení, zareagoval okamžitě. Cítila jsem ho vířit skrze mě a do babičky, která zalapala po dechu a přestala se kymácet, ale oči neotevřela.

“Vzduchu, pojď ke mně. Prosím obklop babičku Redbirdovou a dej jí sílu dýchat.” Damien ke mně přistoupil a dotkl se měkce babiččiny paže, když sladký, nemožný vánek zavířil kolem nás.

“Ohni, přijď ke mně. Prosím, zahřej Zoeynu babičku, takže i když je smutná, nebude jí zima.”

Překvapeně jsem zamrkala, když se Shaunee připojila k Damienovi. Také se na okamžik dotkla babičky, pak se usmála skrz mokro očí a řekla mi: “Kramisha nám řekla, že nás potřebuješ.”

“Vodo, přijď ke mně. Projdi skrz Zoeynu babičku a prosím, vezmi nějaký její smutek s sebou.” Erin zaujala místo vedle Shaunee, dotýkajíc se babiččiných zad. Pak, stejně jako její dvojče, se na mě přes slzy usmála. “Jo, ani jsme nemusely číst její báseň. Prostě nám řekla, abychom šly sem.”

Babiččiny oči byly stále zavřené, ale viděla jsem, jak se její rty zvlnily, i když lehce.

“I když má báseň byla dobrá.” Kramishin hlas přišel odněkud za mnou.

Skrz Afroditino odfrknutí Stevie Rae řekla: “Země, prosím pojď ke mně.” Přešla k mému druhému boku a sklouzla rukou kolem babičky. “Půjč Zoeyně babičce svou sílu, aby byla opravdu brzy zase v pořádku.”

Babička se třikrát zhluboka nadechla. Když naposled vydechla, otevřela oči a, i když v nich stále byl smutek, její tvář ztratila děsivý, vyzáblý vzhled starého člověka, který měla, když jsem ji spatřila poprvé. “Řekni jim, co udělám, u-we-tsi-a-ge-ya.”

Nebyla jsem si jistá, co babička myslí, ale přikývla jsem. Věděla jsem, že porozumím a měla jsem pravdu. Šla ke každému z mých čtyř přátel. Začínajíc s Damienem, dotkla se jeho tváře a řekla: “Wa-do, Inole. Posilnils mě.” Když přešla k Shaunee, vysvětlila jsem svým přátelům, “Babička vám děkuje tím, že vás označí slovem Cherokee pro každý z vašich prvků.”

“Wa-do, Egela. Posilnils mě.”

Babička se dotkla tváře Shaunee a přešla k Erin.

“Wa-do, Ama. Posilnilas mě.” Naposled se dotkla tváře Stevie Rae, stále vlhké od slz. “Wa-do, Elohine. Posilnilas mě.”

“Děkuju, babičko Redbirdová,” zamumlal každý z těch čtyř.

“Gv-li-e-li-ga,” řekla babička, opakujíc v angličtině. “Děkuji vám.” Podívala se na mě. “Teď mohu snést, říct ti to.” Stoupla si přede mě a vzala obě mé ruce do svých. “Tvoje matka byla zabita na mojí levandulové farmě.”

“Co?” Cítila jsem, jak mnou projel šok. “Tomu nerozumím. Jak? Proč?”

“Šerif říká, že to byla loupež a že se připletla do cesty. Říká, z toho, co vzali, můj počítač a televizi a moje fotoaparáty a z náhodného násilí zločinu, že pravděpodobně byli závislí a kradli, aby měli peníze na drogy.”

Babička mi stiskla ruce. “Opustila ho ptáčku a šla ke mně. Byla jsem u powwow. Nebyla jsem tam pro ni.” Babiččin hlas zůstal stálý, ale slzy se jí vlily do očí a pak z nich vytryskly.

“Ne, babi, neobviňuj se. Nebyla to tvá chyba, a kdybys tam byla, ztratila bych vás obě a to bych neustála!”

“Já vím, u-we-tsi-a-ge-ya, ale smrt dítěte, i když se ztratilo svému rodiči, je těžké břímě.”

“Bylo to, měla, trpěla máma?” Můj hlas byl téměř šepot.

“Ne. Zemřela rychle.” Babička mluvila bez zaváhání, ale pomyslela jsem si, že jsem viděla něco projít přes její oči.

“Tys ji našla?”

Babička přikývla, slzy jí tekly rychleji a rychleji po tvářích. “Našla. Byla jenom kousek od domu. Ležela tam a vypadala tak klidně, že jsem si nejdřív myslela, že spí.” Babiččin hlas zachytil vzlyk. “Nespala.”

Pevně jsem držela babiččiny ruce a řekla slova, o kterých jsem věděla, že potřebuje slyšet. “Je šťastná, babičko. Viděla jsem ji. Nyx z ní odebrala smutek. Čeká na nás v Jiném světě a má bohynino požehnání.”

“Wa-do, u-we-tsi-a-ge-ya. Dáváš mi sílu,” zašeptala babička, když mě znovu objala.

“Babi,” řekla jsem k její tváři. “Prosím zůstaň se mnou, alespoň na chvilku.”

“Nemůžu, u-we-tsi-a-ge-ya.” Odstoupila, ale držela mě za ruku. “Víš, že následuji tradice našeho lidu a truchlení sedm plných dní a tohle není pro mé truchlení pravé místo.”

“Nezůstaneme tady, babičko,” řekla Stevie Rae, otírajíc si tvář rukávem. “Zoey a naše celá skupina se přesunula do tunelů pod Tulským skladištěm. Já jsem jejich oficiální velekněžka, a byla bych opravdu ráda, kdybyste u nás zůstala, na sedm dní nebo sedm měsíců, na tak dlouho, jak budete chtít.”

Babička se na Stevie Rae usmála. “To je velkorysá nabídka, Elohine, ale tvé skladiště také není správné místo pro mé truchlení.” Babička se setkala s mýma očima a já věděla, co řekne, ještě předtím, než promluvila. “Musím být na své zemi, na farmě. Musím následující týden strávit málo jezením a spaním. Musím se zaměřit na očištění svého domova a mé země od tohoto hrozného činu.”

“Úplně samotná, babičko?” Stark byl vedle mě, hřejivá, silná přítomnost. “Je to bezpečné potom, co se stalo?”

“Tsi-ta-ga-a-sh-ya, nedovol mému zdání tě oklamat.” Nazvala Starka kohoutem, její přezdívkou pro něj. “Jsem mnoho věcí, a ani jedna z nich není bezmocná stará žena.”

“Nikdy bych si nepomyslel, že jste bezmocná,” opravil ji Stark. “Ale možná pro vás není dobrý nápad, být samotná.”

“Jo, babi. Stark má pravdu,” řekla jsem.

“U-we-tsi-a-ge-ya, musím vyčistit svůj domov, svou zemi a sebe, když truchlím. Nemohu to udělat, dokud nebudu v míru se zemí a nestanu uvnitř domu důkladně vyčištěného a sedm dní neuplyne. Budu tábořit v mojí zahradě, na louce u potoka,” usmála se babička na Starka, Stevie Rae a zbytek

mých přátel. “Nemyslím, že by vám bylo dobře tak vystaveným po tu dobu slunci.”

“No, babi, já-” začala jsem, ale ona mě zastavila.

“Tohle musím udělat sama, u-we-tsi-a-ge-ya. Ale musím se tě na něco zeptat.”

“Cokoliv,” řekla jsem.

“Za sedm dní, přijedeš na farmu s přáteli? Vytvoříš kruh a provedeš svůj vlastní očistný rituál?”

“Ano.” Přikývla jsem a můj pohled obsáhl přátele, kteří mě obklopovali.

“Ano,” řekla Stevie Rae. Její slova zněla ozvěnou dětmi, které stály vedle a kolem mě.

“Tak to je jak to bude,” řekla babička pevně. “Tradice Cherokee smutnění a očištění se spojí s upířím rituálem. Je dobře, že je to tak, když se má rodina rozšířila o tolik upírů a mláďat.” Její oči se přemístily po skupině. “Ptám se na ještě jednu věc. Jestli si každý z vás bude o mě a Zoeyně matce myslet jasné myšlenky. Nezáleží na tom, že Linda v životě zaváhala. Důležité je, že si pamatovala lásku a laskavé myšlenky.”

“Budeme,” a “Tak jo, babičko,” zaznělo kolem mě.

“Já teď půjdu, u-we-tsi-a-ge-ya. Východ slunce není daleko a já bych chtěla pozdravit svítání na mé zemi.”

Držíc mou ruku v její, babička a já jsme šly ke dveřím. Když procházela kolem mých přátel, každý z nich se jí dotkl a řekl, “Sbohem, babičko,” načež se ona skrz slzy usmívala.

Ve dveřích jsme měly malou bublinu soukromí a já ji znovu objala a řekla: “Chápu, proč to děláš, ale opravdu si přeji, abys neodcházela.”

“Já vím, ale za sedm dní-”

Dveře se otevřely a najednou tam byla Neferet, vypadající vážně a zdánlivě krásně. “Sylvie, slyšela jsem o tvé ztrátě. Prosím, přijmi můj upřímný smutek, že to byla tvá dcera, kdo byl zabit.”

Babička se při zvuku Neferetina hlasu napjala a vyšla z mého objetí. Zhluboka se nadechla a setkala se s pohledem upírky.

“Přijímám tvůj smutek, Neferet. Cítím v něm upřímnost.”

“Je něco, co pro tebe může Škola noci udělat? Je něco, co potřebuješ?”

“Elementy už mě posílily a bohyně uvítala mou dceru v Jiném světě.”

Neferet přikývla. “Zoey a její přátelé jsou laskaví a bohyně je velkorysá.”

“Nevěřím, že to byla laskavost a štědrost, která předcházela činy Zoey a jejích přátel nebo bohyně. Věřím, že to byla láska. Ty si to nemyslíš, velekněžko?”

Neferet se odmlčela, jako by vážila babiččinu otázku, pak řekla: “Co si myslím je, že bys mohla mít pravdu.”

“Ano, mohla bych. A je jedna věc, kterou od Školy noci potřebuji.”

“Bude nám ctí pomoci moudré ženě v čase potřeby,” řekla Neferet.

“Děkuji ti. Přála bych si, aby Zoey a její kruh mohli přijít na mou zemi za sedm dní vykonat očistný rituál. To by ukončilo můj smutek a očistilo můj domov od jakéhokoli přetrvávajícího zla.”

Viděla jsem něco projít Neferetiným pohledem, něco co, jenom na chvíli, mohl být strach. Ale když promluvila, její

výraz a její hlas zrcadlily pouze zdvořilé obavy. “Samozřejmě. Dám jim uvolnění pro tento rituál.”

“Děkuji ti, Neferet,” řekla babička a pak mě ještě jednou objala a jemně mě políbila. “Za sedm dní, u-we-tsi-a-ge-ya. Pak se opět uvidíme.”

Rychle jsem zamrkala, potlačujíc slzy. Nechtěla jsem, aby byl babiččin poslední pohled na mě o nudlích a řevu. “Sedm dní. Mám tě ráda babi. Nikdy na to nezapomeň.”

“Nemohla bych na to zapomenout o nic víc, jako zapomenout na dýchání. Taky tě mám ráda, dcero.”

Pak se babička otočila a odcházela. Stála jsem ve dveřích a dívala se na její rovná, silná záda, dokud ji noc nepohltila.

“Pojď, Z.” Stark mě objal kolem ramen. “Myslím, že jsme školy měli všichni pro jeden den dost. Pojďme domů.”

“Jo, Z. Pojďme domů,” řekla Stevie Rae.

Přikývla jsem a chystala jsem se říct dobře, když jsem náhle ucítila teplo, zabydlující se mi na hrudi. Zpočátku mě to zmátlo. Zvedlo jsem ruku k protření místa a dotkla se pevného kruhu, který začal sálat teplo. A pak Aurox vstoupil do mého zorného pole. Byl s Drakem Lankfordem.

“Zoey, slyšel jsem zprávu o tvé matce. Je mi to líto,” řekl Drak.

“Ď-děkuji ti,” zamumlala jsem. Nepodívala jsem se na Auroxe. Pamatovala jsem si Lenobiina slova, že kolem něj si potřebuji udržet pokerovou tvář, ale cítila jsem se příliš syrově, příliš zraněně, abych udělala něco jiného, než vyhrkla na Starka, “Chci jít domů. Ale nejdřív potřebuji minutu o samotě.” Než mohl říct i dobře, pohnula jsem se z jeho objímajících paží a protlačila se kolem Draka a Auroxe.

“Zoey?” zavolal Stark za mnou. “Kde-”

“Budu jenom u kašny, která je na dvoře vedle parkoviště,” řekla jsem mu přes rameno. Viděla jsem, že se na mě ustaraně mračí, ale nemohla jsem si pomoct. Potřebovala jsem se dostat pryč. “Přijď pro mě, až bude autobus plný a připravený odjet. Dobře?”

Nepočkala jsem na jeho odpověď. Sklonila jsem hlavu a spěchala po chodníku, který běžel vedle hlavní školní budovy. Téměř běžící jsem se otočila doprava a šla přímo k železné lavici, která byla pod jedním z kruhu stromů, které lemovaly fontánu a malou zahradu, kterou mláďata nazývala nádvořím profesorů, protože byla vedle části školy, kde byli ubytovaní. Věděla jsem, že kdyby se někdo podíval z velkých zdobených oken, viděl by mě, ale také jsem věděla, že všichni profesoři dokončí šestou hodinu v jejich třídách, což znamenalo, že to bylo jediné místo v areálu, v této době, kde do značné míry mohu spoléhat, že budu sama.

Tak jsem si tam sedla, ve stínu velkého jilmu a snažila se ovládnout své myšlenky. Auroxova přítomnost nadělala v mé mysli zmatek a já nevěděla proč. Právě teď, přímo v této chvíli, se ani nestarám. Máma je mrtvá. Cokoliv pro mě Neferet a Zlo plánovaly, můžou teď akorát jít do pekel. Každý může prostě jít do pekel.

Mé myšlenky byly cítit zle a tvrdě, ale slza, která mi stekla po tváři, říkala jiný příběh.

Máma už není na světě. Není doma, čekající na tupčíma a poskakující kolem kuchyně. Nemůžu jí zavolat a naštvat ji a pak se nechat poučovat, že jsem mizerná dcera.

Byl to divný pocit, být bez mámy. Myslím, ona a já jsme si nebyly blízko už více než tři roky, ale stále to bylo vzadu v mé mysli, že jednoho dne by mohla přijít k rozumu, opustit toho idiota, se kterým to zvorala a vzala si ho, a vrátit se k tomu být mojí mámou.

“Opustila ho,” řekla jsem. “Musím na to pamatovat.”

Můj hlas selhal, ale odkašlala jsem si a opět nahlas promluvila do noci. “Mami, je mi líto, že jsme se nemohly rozloučit. Mám tě ráda. Vždycky jsem měla. Vždycky budu.” Pak jsem položila obličej do dlaní, vzdávajíc se hrozné bouři smutku, které se uvnitř mě zabydlela a rozvzlykala jsem se.

Aurox

Mládě nazývané Zoey, ta s těmi zvláštními tetováními, které se vztahovaly nejen na její tvář, ale i ramena a ruce, a jak mu Neferet řekla, také na některých částech zbytku těla, ho zvláštně ovlivňovala.

Neferet řekla, že Zoey je její nepřítel. To dělalo Zoey i jeho nepřítelem. Ona, kdo byl nepřítelem jeho paní, byla nebezpečná, to nebezpečí musí být důvod, proč se cítím tak zvláštně, když je blízko. Aurox zaznamenal směr, kterým Zoey šla, když spěchala pryč. Všímal si všeho kolem ní. Zoey byla nebezpečná.

“Neferet, musím s tebou mluvit ohledně nových tříd, které se učí v Lenobiině aréně,” řekl Drak Lankford.

Neferetiny studené zelené oči se obrátily k Drakovi. “To bylo rozhodnutí vyšší rady, že tato mláďata zůstanou, alespoň prozatím.”

“Chápu to, ale-”

“Ale chtěl bys mít krakouna ve své třídě?” odsekla Neferet.

“Rephaim už není krakoun.” Rudá velekněžka rychle promluvila na obranu svého druha.

“A přesto říká těm tvorům, krakounům, bratři,” řekl Aurox.

“Skutečně, Auroxi, to je důležité zpozorování,” řekla Neferet, aniž by se na něj podívala. “Vhledem k tomu, že jsi můj dar od Nyx, myslím, že je důležité, abychom poslouchali tvé úvahy.”

“O co tady u všech všudy jde? Jsou jeho bratři. On se to nesnaží skrývat.” Vrtíc hlavou, Rudá velekněžka se setkala s jeho očima. Aurox v nich viděl smutek a hněv, i když ty emoce nebyly dostatečně silné, aby je cítil, aby z nich čerpal sílu. “Neměl jsi zabít toho krakouna. Na nikoho neútočil.”

“Myslíš, že bychom měli čekat, až ti tvorové porazí další z nás, než vyjdeme proti nim?” řekl Drak Lankford.

Hněv mistra meče byl více hmotný a Aurox absorboval něco z jeho síly. Cítil jeho var skrz svou krev, pulsující, krmící, měnící.

“Auroxi, tady nejsi potřebný. Můžeš pokračovat ve svých povinnostech. Začni tady v hlavní školní budově a běž po obvodu areálu. Hlídej ho. Ujisti se, že se žádný z krakounů nevrátil.” Jeho paní se podívala na Rudou velekněžku a dodala: “Můj příkaz je útočit pouze na ty, kteří ohrožují tebe nebo školu.”

“Ano, kněžko.” Uklonil se jí a pak vycouval ze dveří a vyšel do noci, když uslyšel Rudou velekněžku stále bránit svého druha. Ona je také nepřítel, i když má paní říká, že jiného druhu-druhu, který může být použit.

Aurox přemýšlel o komplikovanosti těch, kteří oponovali Neferet. Vysvětlila mu, že někdy brzy se všechna ta mláďata

a upíři buď podřídí její vůli, nebo budou zničeni. Jeho paní se na ten den těšila. Aurox se na ten den těšil taky.

Sestoupil z chodníku, pohybujíc se na pravé straně hlavní školní budovy. Aurox se držel od blikajících plynových svítilen. Instinktivně preferoval hlubší stíny a tmavší rohy.

Jeho smysly byly ve střehu, stále hledající. Takže bylo zvláštní, že ho překvapil papírový kapesník. Jednalo se o jednoduchý obdélník bílé. Vznášel se ve větru, vlající před ním skoro jako pták. Zastavil se a natáhl ruku, vytrhávajíc ho z noci.

Tak zvláštní, pomyslel si, vlající papírový kapesník.

Bez vědomého přemýšlení ho zastrčil do kapsy džínů. Shodil z ramen divný, něco-tušící pocit a šel dál.

Její emoce ho zasáhly, když udělal dva kroky.

Smutek-hluboký, drtící žal. A vina. V jejích pocitech byla také vina.

Aurox věděl, že to byla mladá mláděcí velekněžka, Zoey Redbirdová. Říkal si, že k ní přistoupil jen proto, že je moudré pozorovat svého nepřítele. Ale když se dostal blíž, když ho její pocity zaplavily, stalo se s ním něco neočekávaného. Místo toho, aby její emoce absorboval a krmil se z nich, Aurox je absorboval a cítil.

Nezměnil se. Nezačal se měnit v tvora velké moci.

Místo toho, Aurox cítil.

Zoeyn smutek ho přitáhl dopředu, a když stál ve stínech, které ji obklopovaly a pozoroval její vzlyky, její emoce putovaly do něj, shromažďovaly se a sdružovaly do malých, klidných míst hluboko v jeho duchu. Jak Aurox vstřebával

Zoeyn smutek a pocit viny, osamělosti a zoufalství, něco se v něm v reakci na to všechno pohnulo.

Bylo to naprosto nečekané a zcela nepřijatelné, ale Aurox chtěl Zoey Redbirdovou utěšit. Impuls byl tak silný, že ho zaskočil v instinktivním pohybu, jako by jeho podvědomí řídilo jeho tělo.

Vyšel ze tmy ve stejném okamžiku, kdy se pohnula a přitiskla dlaň na místo ve středu hrudi. Zamrkala, zřejmě snažíc se vidět přes slzy, a její oči ho našly. Její tělo se napřímilo a vypadala na pokraji útěku.

“Ne, nemusíš odejít,” slyšel říkat sám sebe.

“Co chceš?” řekla a pak škytla dalším malým vzlykem.

“Nic, Procházel jsem. Plakala jsi. Zaslechl jsem to.”

“Chci být sama,” řekla, otírajíc si obličej hřbetem ruky a posmrkávajíc.

Aurox si neuvědomil, co udělal dalšího dokud, sám s dívkou, se oba nedívali na jeho ruku a kapesník, který vytáhl z kapsy, aby jí ho nabídl.

“Pak odejdu, ale ty potřebuješ tohle,” řekl, zníc svým vlastním uším tuhý a cizí. “Tvoje tvář je velmi vlhká.”

Delší chvíli se na kapesník dívala, než si ho vzala, pak k němu vzhlédla. “Tečou mi nudle, když pláču.”

Cítil, že jeho hlava přikývla. “Ano, tečou.”

Vysmrkala se a otřela si obličej. “Díky. Nikdy nemám Kleenex, když ho potřebuju.”

“Já vím,” řekl. Pak cítil, že se jeho tvář zaplavuje horkem a jeho tělo tuhne, protože nebyl absolutně žádný důvod, aby řekl takovou věc. Vůbec neměl důvod mluvit s tímto mláděcím nepřítelem.

Znovu na něj zírala s podivným výrazem na tváři. “Co jsi říkal?”

“Že musím jít.” Aurox se otočil a rychle šel pryč do noci. Čekal, že emoce, které cítil, zeslábnou, vyproudí z něj, stejně jako emoce ostatních, které absorboval, používal, odkládal stranou. Ale něco ze Zoeyna smutku s ním zůstalo, stejně jako její vina a, především, její osamělost zůstala s ním shromážděná v hluboké, skryté propasti v jeho duši.

9. kapitola

Zoey

Dlouhou dobu jsem se dívala za Auroxem.

Co to sakra?

Znovu jsem se vysmrkala, zavrtěla hlavou a podívala se na mokrou, zvlněnou změť Kleenexu v mojí ruce.

Co za hru Neferetino stvoření hrálo?

Poslala ho záměrně ven za mnou, aby mi nabídl papírový kapesník a pomíchal moji už tak úplně zamotanou hlavu?

Ne, to nemůže být pravda. Neferet nevěděla, že Aurox dávající mi Kleenex mi připomene Heatha. Nikdo to nevěděl, kromě Heatha. No, a Starka.

Takže to musela být jen podivná shoda náhod. Jistě, Aurox byl nějaký druh Neferetina tvora, ale to neznamenalo, že byl imunní vůči účinkům dívčího pláče.

Byl to chlap, alespoň jsem si byla poměrně jistá, že byl chlap. A každopádně, nemusel být na sto procent jeden z Neferetiných bezduchých přisluhovačů. Mohl být dobrý chlap nebo alespoň mohl být docela dobrý, když se neměnil

ve stroj na zabíjení, který vypadal jako býk. Sakra, Stevie Rae našla dobrého krakouna. Kdo ví co—

A pak jsem si uvědomila, co dělám. Kalonizovala jsem ho. Viděla jsem dobrotu tam, kde žádná nebyla.

“Ah, sakra ne! To neudělááám,” kárala jsem se nahlas.

“Neudělám co, Z?” Stark vešel na nádvoří, krabici Kleenexů v ruce. “Hej, to vypadá, jako bys pro změnu byla na nudle připravená,” řekl, ukazujíc na moji zmuchlanou změť kapesníku.

“Uh, vezmu si další. Díky,” řekla jsem a vyškubla pár kapesníku z krabice a znovu si utírala obličej.

“Tak, co neuděláš?” Sedl si vedle mě na lavičku. Jeho rameno ťuklo do mého a já se o něj opřela. “Jen si připomínám, abych nenechala šílené věci kolem mě udělat mě bláznivou nebo alespoň bláznivější.”

“Nejsi bláznivá, Z. Procházíš těžkými věcmi, ale budeš v pořádku,” řekl.

“Doufám, že máš pravdu,” zamumlala jsem a pak další, ještě více depresivní mě napadlo. “Um, řekl jsi zbytku lidí, aby se mnou nejednali všichni divně kvůli mojí mámě?”

“Nemusel jsem jim to říct. Jsou to tví přátelé, Z. Budou se k tobě chovat, jako že jim na tobě záleží, ne divně,” řekl Stark.

“Já vím, já vím, já jen…” Můj hlas se pomalu vytratil. Nevěděla jsem, jak popsat a vyjádřit slovy bolest a vinu a hrozný pocit samoty nemít mámu, která mě opustila.

“Hej,” Stark mě zastavil a podíval se na mě dolů. “Nejsi sama.”

“Posloucháš moje myšlenky? Víš, že nemám ráda, když-”

Vzal má ramena do svých rukou a trochu mnou zatřásl. “Nesložil jsem Slib Vázání Bojovníka jenom proto, abych znal tvoje pocity. Neznám moc jiných dětí, jejichž máma je mrtvá, ty jo?”

“Ne. Jenom já.” Kousla jsem se do rtu, abych se nerozbrečela. Zase.

“Vidíš, není pro tebe tak těžké to překonat.” Pak mě políbil. Ne horkým, otevřenými ústy, chci-do-tvých-kalhotek polibkem. Starkův polibek byl jemný a sladký a uklidňující. Když jeho rty opustily moje, usmál se do mých očí. “Ale, jak jsem řekl předtím, přejdeš to v pohodě a ne jako blázen, protože jsi chytrá a silná a krásná a v podstatě krytá velkolepou drzostí.”

Nečekaně jsem se zasmála. “Velkolepou drzostí? Opravdu jsi to právě řekl?”

“Sakra ano, zrovna jsem to řekl! Jsi velkolepá, Z.”

“Ale velkolepě drzá?” Zase jsem se zasmála a cítila, jak se můj žaludek začíná uvolňovat. “To je ta nejvíc ňoumovská věc, kterou jsem tě kdy slyšela říct.”

Chytil se za hrudník, jako bych ho právě bodla. “Z, to bolí. Snažil jsem se být romantický.”

“No, alespoň jsi to zkoušel,” řekla jsem. “Prosím řekni mi, že jsi nevymyslel to slovo sám od sebe.”

“Ne.” Věnoval mi svůj roztomilý, arogantní úsměv. “Slyšel jsem bandu tří sextánských holek říkat, že jsem tím krytý, když mě sledovaly střílet mé šípy v aréně poslední hodinu.”

“Opravdu?” Zvedla jsem na něj obočí a věnovala jsem mu kyselý pohled. “Tři sextánské holky?”

Domýšlivá část jeho úsměvu zmizela. “Chtěl jsem říct neatraktivní tři sextánské holky.”

“Jsem si jistá, že přesně tohle jsi chtěl říct.”

Jeho oči se zaleskly. “Žárlivá?”

Odfrkla jsem si a zalhala. “Ne!”

“Nemusíš být žárlivá. Vůbec. Protože ty nejsi jen krytá velkolepou drzostí. Ty jsi udělaná z velkolepé drzosti.”

“Jsi si jistý?”

“Jo.”

“Přísaháš?”

“Jo.”

Opřela jsem se o něj. “Dobře, věřím ti, ňoumo.” Položila jsem hlavu na jeho rameno a on mě objal. “Můžeme teď jít domů?”

“Absolutně. Tvá krátká žlutá limuzína je naložená a čeká jen na tebe.” Vstal a vytáhl mě na nohy. Ruku v ruce jsme šli směrem k parkovišti. Ze strany jsem se na něj plíživě podívala. Vypadal potěšený sám sebou (a naprosto žhavě). Samozřejmě jeho ňoumovská slovní hra byla součást jeho komplotu vytáhnout mě z propasti deprese, do které jsem cítila, že padám.

Stark to také cítil, a ne proto, že “poslouchal” nevhodně mé myšlenky, protože byl můj strážce a můj bojovník a mnohem, mnohem víc.

Stiskla jsem mu ruku. “Díky.”

Podíval se na mě, usmál se, pak zvedl mou ruku ke svým rtům. “Žádný problém. Počkej, až uslyšíš slovo, které jsem vymyslel k popisu tvých prsou. Tentokrát bude úplně

vyrobené. Nepotřebuju k tomu pomoc žádných neatraktivních tří sextánek.”

“Ne. Prostě ne.”

“Ale mohla bys potřebovat víc rozveselit.”

“Ne. Jsem v pořádku. Není třeba mluvit o prsou.”

“No, pamatuj, že jsem tady, pokud mě potřebuješ,” řekl, znovu se usmívajíc. “Připravený, ochotný a schopný.”

“To je útěcha. Díky.”

“Všechny části mé Strážcovské práce popsány,” řekl.

Tentokrát jsem zvedla obě obočí. “Opravdu jsi získal popsání?”

“Trochu. Seoras řekl: ´Starej se o svou královnu nebo dokončím to malé škrábání, se kterým jsem s tebou začal,´” řekl, zníc podivně jako starý skotský strážce.

“Malé?” Zachvěla jsem se při vzpomínce na zakrvácené nožové rány, které se prořezávaly přes celou hruď.

Jak jsem vůbec mohla zapomenout? I když nebyly stále čerstvými růžovými jizvami, navzdory léčivé síle mých živlů a mé krve. “Malé rozhodně není výraz, kterým bych je popsala.”

“Ach, dobře, děvče. Bylo to mnohem víc než kundí škrábance.”

Cítila jsem, jak se mé oči rozšiřují, a pak jsem ho praštila do paže. “Kundí!”

Mnul si paži, a svým obvyklým hlasem řekl: “Z, ve Skotsku to znamená kočka. Opravdu.”

“Ty.” Zamračila jsem se na něj. “Jsi chlap.”

Z nějakého praštěného důvodu ho to rozesmálo, a objal mě, obklopujíc mě obřím objetím.

“Jo, jsem chlap. Tvůj chlap. A chci, aby sis to pamatovala nade všechny ty věci,” odmlčel se, táhnouc zpátky dost daleko, aby mohl ukázat na Školu noci a minibus, který čekal trochu dál od místa, kde jsme právě stáli, “a mé bojovnické věci, a i mé strážcovské věci, miluju tě, Zoey Redbirdová. A vždycky tu pro tebe budu, když mě budeš potřebovat.”

Vešla jsem zpátky do jeho paží a vydechla dlouhý povzdech úlevy. “Děkuju ti.”

“Tamhle je!” Slyšela jsem Kramishin hlas křičet a povzdechla jsem si, jistá, že jsem byla ta “ona”, o které mluvila. Vzhlédla jsem a, opravdu, Kramisha stála před naloženým minibusem se Stevie Rae, Afroditou, Damienem, dvojčaty, Erikem a rudým mládětem, které jsem neznala. Vzala jsem Starkovu ruku do své a došla jsem zbytek cesty k autobusu.

“Je mi líto tvojí mámy. To je špatné,” řekla Kramisha na pozdrav.

“Hm, ď-díky,” zakoktala jsem, a začala přemýšlet, že budu muset přijít s více vhodným způsobem, jak reagovat na lidi, kteří mi řeknou, že jim je líto, že moje máma zemřela, když Kramisha pokračovala s: “Z, vím, že to není nejvhodnější načasování, ale máme problém.”

Potlačila jsem další vzdech. “My, jako já, nebo my jako ty?”

“Myslíme si, že tenhle problém by mohl platit pro všechny z nás,” řekla Stevie Rae.

“Výborně,” řekla jsem.

“Zoey, tohle je Shaylin.” Erik mi představil neznámou dívku, která mě studovala, jako kdyby mě chtěla mít pod

mikroskopem. Ježkovy oči, byla bolest setkávat se s jinými dětmi.

“Ahoj, Shaylin,” řekla jsem, snažíc se znít normálně zatímco jsem ignorovala její zírání.

“Fialová,” řekla.

“Myslela jsem, že Erik řekl, že tvé jméno bylo Shaylin,” řekla jsem, i když jsem chtěla zaječet Ano! To jsem já! Ta s těmi divnými tetováními!

“Moje jméno je Shaylin.” Věnovala mi opravdu vřelý, opravdu hezký úsměv. “Jsi fialová.”

“Není Fialová, je Zoey,” řekl Stark, zníc tak zmateně, jak jsem se já cítila.

“Také máš skvrnky stříbra.” Shaylin skončila se zíráním na mě a pak stočila svůj pohled na něj. “Ty jsi rudý a zlatý a trochu černý. Huh. To je divné.”

“Dobře, nejsem-”

“Oh, do prdele,” přerušila ho Afrodita, ukazujíc na Shaylin. “Tohle nové dítě se jmenuje Shaylin a nepojmenovává vás barvami, ona vidí vaše barvy.”

“Moje bravy? Nemám ponětí, co to znamená,” řekla jsem, mračíc se na Afroditu a pak věnujíc Shaylin velký tázavý pohled.

“Já taky doopravdy nevím, co to znamená,” řekla Shaylin. “Prostě se mi to stalo, právě potom, co jsem byla označena.”

“Myslím, že Shaylin byla obdarována něčím, co se jmenuje Pravý Zrak,” řekl Damien. “Je to vzácné. Myslím, že o tom něco je v Příručce pro pokročilá mláďata, ale já jsem do jedné z nich jen nakoukl.” Vypadal rozpačitě a omluvně. “Doopravdy jsem ji nestudoval.”

“Damiene, jsi tercián. Nebylo to součástí tvé výuky,” řekla Stevie Rae.

“Hej, mluvíme o někom, kdo je posedlý domácími úkoly,” zamumlala Erin.

“Vážně,” dodala Shaunee.

“Podívejte.” Zvedla jsem hlas, takže všichni zírali na mě, místo aby se pustili do hlasitého hašteření, o kterém jsem si byla jistá, že se k němu chystali. “Nevím, co je Pravý Zrak, ale pokud je to dar, a já předpokládám, že myslíš od Nyx, tak proč je to problém?” řekla jsem.

“Je rudé mládě,” řekl Afrodita.

“No a? Tamhle je jich plný celý minibus,” řekla jsem, ukazujíc za ně.

“Jo, a každý z nás musel zemřít a oživnout předtím, než jsme dostali tohle.” Kramisha ukázala na červený obrys půlměsíce na jejím čele.

Zírala jsem na ni, pak na nové dítě, a pak se má mysl propojila s očima. Podívala jsem se na Erika. “Tys ji právě označil červeně?”

“Ne. Ano.” Erik zakroutil hlavou a tvářil se ustaraně jako peklo. “Nechtěl jsem. Označil jsem ji. Dobře, ano, nešlo to přesně podle plánu, ale to bylo proto, že byla slepá a mě to překvapilo.” Všichni jsme na něj zírali a on projel rukou skrz jeho silné, tmavé vlasy. Jeho ramena poklesla. Pak dodal: “Zpackal jsem to, a to je důvod, proč je červené mládě a vidí barvy.”

“Nezpackals to, Eriku.” Vypadalo to, jako by Shaylin začala natahovat ruku, aby poplácala Erikovu paži, ale napůl cesty zamýšlený pohyb její mysl změnila. Její pohled se přesunul

ke mně a pokračovala, “Předtím, než mě označil, jsem byla slepá. Byla jsem slepá od doby, kdy jsem byla dítě. V okamžiku, kdy mě označil, jsem znovu viděla, a to není zpackané. Je to úžasné.”

“Ah! Věděla jsem, že jsem cítila nové mládě!” Při zvuku Neferetina hlasu všichni nadskočili, jako kdyby na nás použila taser. Spěchala k nám, její dlouhé zelené sametové šaty zametající zem a dělajíc ji to vypadající, jako by klouzala místo chůze (což bylo super hrůzostrašné). “Veselé setkání, já jsem Neferet, tvoje velekněžka.” Krátce obrátila pozornost k Erikovi a já viděla záblesk nelibosti v jejích očích.

“Profesore Nighte, neměl jste brát to dítě sem.” Neferet došla k Shaylin a udělala k ní půvabně, omluvné gesto. “Mladé mládě, Hledač tě měl instruovat, abys přišla na dívčí kolej, kde se připojíš k ostatním-”

Zarazila se, když konečně viděla Shaylinu značku.

“Jo,” řekla jsem, neschopná už držet ústa. “Je červená. Což znamená, že je na správném místě.”

“A já jsem její velekněžka. Ne ty,” dokončila Stevie Rae za mě.

“Ach! Ty jsi… ach, necítím se dobře!” Shaylin se dívala na Neferet, když náhle zkolabovala. Erik ji zachytil, než se uhodila do hlavy o zem a podařilo se mu vypadat vystrašeně a jako hrdina současně. (Vážně, je vynikající herec.)

“Bylo toho na ni moc,” řekla Afrodita, stoupajíc si před Neferet. “Musí jít domů. Do skladiště. S námi. Hned.”

Zadržela jsem dech, když Neferet přimhouřila oči a švihla pohledem kolem sebe na každé dítě v naší skupince. Všichni upíři jsou intuitivní, ale Neferet je víc než to. Dokáže číst

myšlenky. No, myšlenky většiny mláďat nebo alespoň povrch jejich myšlenek. Poslala jsem rychlou, tichou modlitbu k bohyni: Prosím, ať každý přemýšlí o všem a ničem kromě skutečnosti, že tohle nové dítě může mít Pravý Zrak ať už je to cokoliv.

Najednou se Neferetin podezřívavý výraz změnil. Zasmála se. Opravdu se zasmála. Neměla jsem představu, jak to bylo možné, ale její smích zněl hrozný a protivný a sarkastický. Jak mohl být smích tak hrozný?

“Byla slepá. To je důvod, proč byla označena červeně. Je rozbitá. Prostě nemusela zemřít, aby se tím stala. No, alespoň zatím nezemřela.”

Kramisha stála vedle mě, takže jsem viděla malé škubnutí strachu. A taky Neferet. Předstíraná velekněžka se usmála na naši dvorní básnířku. “Co je to? Opravdu sis myslela, že rudý obrys zaručuje, že se proměníš?” Naklonila hlavu na stranu, připomínajíc mi plaza. “Ano, cítím tvůj šok a strach. Nepřemýšlelas o tom. Tvoje tělo stále může odmítnout proměnu.”

“To nevíš jistě.” Stevie Rae si stoupla blíže Kramishe.

“Ne?” Znovu, Neferetin smích byl zlý a hrozný. Trhla bradou k Shaylin, která stále visela Erikovi v náručí. “Tuhle cítím divně.”

Pohledem sklouzla k Afroditě. Viděla jsem, jak si Afrodita založila ruce kolem pasu, jako by se připravovala na fyzický úder. “Trochu jako cítím tebe, a ty už nejsi mládě.”

“Ne, nejsem. Ale jsem ráda, co jsem. Co ty, Neferet?”

Místo odpovědi Neferet řekla: “Vezměte nové mládě s vámi. Máš pravdu v jedné věci, Afrodito. Její domov je s tebou a

zbytkem ztracených existencí, tady ne. S čím, ve jménu všech bohů, přijde Nyx s dalším?”

A pak, smějící se, se k nám pohrdavě obrátila zády a klouzala pryč.

Když byla z doslechu, dlouze jsem vydechla. “Dobrá práce všichni, v nepřemýšlení o Pravý Zrak věci.”

“Děsí mě,” řekla Kramisha hlasem, který zněl velmi, velmi mladě.

Stevie Rae položila paži kolem Kramishy. “Je v pořádku se jí bát. Díky tomu proti ní bojujeme sveřepěji.”

“Nebo běžíme rychleji,” řekl Erik ponuře.

“Někteří z nás neutíkají,” řekla Stevie Rae.

“Jsi si jistá?” řekla Shaylin.

“Hele, jsi zase s námi?” zeptal se Erik.

“Vlastně, nikdy jsem nikam neodešla. Um. Můžeš mě teď dát dolů. Prosím.”

“Oh, dobře. Jo.” Erik ji jemně položil dolů. Držel jí ruku na paži, jakoby pro jistotu, že se nebude kymácet a nespadne, ale stála tam a vypadala zatraceně dobře stabilně.

“Takže, falšovala jsi slabost. Proč?” zeptala se Afrodita, než jsem mohla já.

“No, nebylo to těžké.” Shaylin se podívala na Kramishu. “Souhlasím s tebou. Děsí mě.” Pak pokračovala. “Hrála jsem, že jsem omdlela, protože to bylo buď to, nebo od ní s křikem pryč utíkat.” Věnovala pohled Erikovi. “Jo, souhlasím taky s tebou.” Pak pokrčila ramenem. “Ale řekla, že je velekněžka. Nevím toho o upírech moc, ale každý ví, že za vše zodpovídají velekněžky. Běžet křičící pryč už můj první den jako mláděte nevypadalo jako dobrá volba.

“Takže jsi sehrála vačici,” řekla Stevie Rae.

“Sehrála co?”

“To je balíkovský způsob, jak říct, že jsi předstírala, že jsi mimo, takže tě Neferet nechala na pokoji,” řekla Afrodita.

“Jo, to je přesně to, co jsem udělala,” řekla Shaylin.

“Ne špatný nápad,” řekl Stark. “Setkání s Neferet a být označená, vše v jednom dni, tě muselo vysát.”

“Co jsi viděla?” Moje otázka, zdálo se, všechny kromě Shaylin překvapila. Setkala se s mým pohledem a pevně ho držela, když mi odpovídala. “Právě předtím, než jsem oslepla, jsem byla v Nam Hi, to je velký vietnamský obchod s potravinami na Dvacáté první a Garnettově, s mojí mámou. Měli ryby na prodej v obřích zásobnících ledu. Tolik mě vyděsili, že si pamatuju, že všechno, co jsem mohla dělat, bylo tam stát a zírat na jejich mléčné, mrtvé oči a jejich hrozné rozřízlé břicho.”

“Neferet má barvu břicha mrtvé ryby?” zeptala se Stevie Rae.

“Ne. Neferetina barva je ta samá, jako barva očí mrtvých ryb. Je to její jediná barva.”

“To nemůže být dobré,” řekla Kramisha.

“Co nemůže být dobré?” zeptal se Darius, když se připojil k naší skupině a vzal Afroditu za ruku. Opřela se o něj a řekla: “Darie, bojovníku, setkáváš se s Shaylin, nově označeným červeným mládětem, které nezemřelo, aby se stalo rudým, a které má Pravý Zrak. Právě “viděla””- Afrodita udělala vzdušné uvozovky- “Neferet a její skutečná barva je zřejmě barva jako mrtvé rybí oči.”

Daria to nerozhodilo. Prostě věnoval novému dítěti malou poklonu a řekl: “Veselé setkání, Shaylin,” což všem ukázalo,

že bojovník měl působivou sebekontrolu, nebo to byl jen další důkaz, jak rychle vyčerpávající šíleným se náš život stal.

“Musíme se dozvědět víc o Pravém Zraku,” řekl Damien. “Je to pro sextány a mimo úroveň informací. Víš o tom něco?” zeptal se Daria.

“Ne moc. Zaměřil jsem se hlavně na nože, ne upíří sociologii,” řekl Darius.

“No, já mám hloupou příručku pro pokročilé,” řekla Afrodita. Když jsme jí všichni věnovali skupinový pohled, zamračila se. “Co? Byla jsem sextánka předtím, než se tohle stalo.” Ukázala na své neoznačené čelo.

“Bohužel, dnes jsem se musela vrátit ke svému starému rozvrhu.” Když jsme na ni všichni stále beze slova hleděli, protočila oči. “Oh, do prdele. Mám domácí úkol, to je všechno. Kniha je v mé extrémně atraktivní Anahata Joy Katkin tašce v retardovaném autobuse.”

“Afrodito, přestaň říkat retard!” zakřičela na ní Stevie Rae. “Přísahám, že se musíš podívat na www.rslovo.com. Možná by ses dozvěděla, že city některých lidí jsou tím r-slovem zraněné.”

Afrodita několikrát zamrkala a pak nakrabatila čelo. “Webové stránky? Vážně.”

“Ano, Afrodito. Jak jsem se ti snažila říct už bilionkrát, používat r-slovo je ponižující a prostomyslné.”

Afrodita se zhluboka nadechla a vydechla řeč: “A co mít síť pro c-slovo- jako kunda, které ponižuje polovinu světa? Nebo počkat, ne. Zůstaňme na r-slovu, jenom z toho r-slova udělejme znásilnění, což bolí víc, než jen city mám z horní poloviny. Nebo-”

“Vážně.” Vstoupila jsem mezi ně. “Nastupujeme. Můžeme se vrátit zpátky k Shaylin a problému Pravého Zraku?”

“Jo, cokoliv,” řekla Afrodita, odhazujíc si vlasy.

“Afrodita je malicherná, Z, ale trefila se,” řekla Erin.

Zírala jsem na Shaunee, která jenom nadšeně přikývla, ale nepřizvukovala. Moje hlava, zdálo se mi, jako by měla vybuchnout. “Ach, sakra,” řekla jsem, vyhodíc ruce ve frustraci. “Nemůžu si vzpomenout před částí retard.”

“Informace o Pravém Zraku jsou v autobusu,” řekl Rephaim, který překvapil každého z nás. Stydlivě se usmál. “Opravdu jsem nepochopil hodně ze zbytku konverzace. Také si myslím, že je Afrodita malicherná, ale to už jsem věděl.”

Vedle mě se Stark dostával od kuckání a smíchu ke kašli.

Povzdechla jsem si.

“Dobře, jdeme do autobusu a zpátky do skladiště. Afrodito a Damiene, sejdeme se v kuchyni s příručkou pro pokročilé.” Zastavila jsem a podívala se na Stevie Rae, která stále držela Rephaimovu ruku.

“Chceš se k nám připojit po, ehm, východu slunce a tak?”

“Z, nemusíš kolem toho chodit po špičkách. Ano, Rephaim se změní v ptáka, když slunce vyjde a já s ním budu pak.” Vzhlédla k Rephaimovi, který se usmíval dolů na ni, jako by měl narozeniny a ona byla nějaký super úžasný dárek, který právě otevřel.

“Vážně?” Slyšela jsem Shaylin ptát se Erika.

“Jo. Je to dlouhý příběh,” řekl Erik.

“Není divu, že jeho barvy jsou tak zvláštní,” řekla.

Byla jsem zvědavá na Rephaimovy barvy, ale věděla jsem, že teď není čas, ptát se jí na hromadu otázek, tak jsem místo

toho jenom řekla: “Kramisho, mohla bys prosím zjistit, kde Shaylin bude bydlet?”

“Nepodělím se o svůj pokoj,” řekla Kramisha. Pak věnovala Shaylin omluvný pohled. “Je mi líto. Bez urážky…”

“To je v pořádku. Musela jsem okolo sebe mít lidi od té doby, kdy jsem oslepla. Raději taky budu mít svůj vlastní pokoj.”

Kramisha se usmála. “To je pravda. Mám ráda nezávislé ženy, a pomůžu ti najít tvůj vlastní pokoj.”

“Dohodnuto,” řekla Shaylin.

“Er.” Erik si odkašlal, aby upoutal naši pozornost. Pomyslela jsem si, že vypadal nervózně a nezvykle nejistý sám sebou. “Co kdybych jel za autobusem svým autem a Shaylin jela se mnou? Doplním jí některé věci, jako o Rephaimovi a celé věci s červenými mláďaty co se obecně týče.”

“Hledači mají jenom vysledovat a označit,” řekla Afrodita.

“Jo, a mláďata mají být označena modrým srpkem měsíce a potom se proměnit nebo umřít,” namítl.

“Myslím, že je v pořádku, že Erik pojede za námi,” řekla Stevie Rae, což mě překvapilo, protože jsem věděla, že nebyla přesně Erikův fanoušek. “Co myslíš, Z?”

Pokrčila jsem rameny. “Se mnou v pořádku.”

Erik krátce přikývl a pak on a Shaylin zamířili k jeho autu na parkovišti.

“Jsme připravení jet?” zeptal se Darius.

“Myslím, nebo alespoň budeme tak brzy, až náš zvráceně-přátelský řidič dorazí,” řekla jsem.

Darius se usmál. “To budu já. Řekl jsem Christopheovi, že od teď zvládnu jezdit tam a zpět sám.”

Nemohla jsem odolat pohledu na Afroditu. Její obličej byl zmrazený a její oči vypadaly obrovské.

“Hele, Afrodita chodí s řidičem autobusu!” řekla Shaunee.

Vypadalo to, jako by Erin měla nějaký chytrácký komentář, který chtěla přidat, ale Afrodita uzavřela prostor mezi sebou a dvojčaty. “Darius není řidič autobusu. Je to Syn Erebových bojovníků. Může vás zabít, ale je čestný a dobrý, takže to neudělá. Já, na druhou stranu, nejsem čestná nebo bojovník. Zabiju vás, nebo vás přinejmenším tak zřídím, že nebudete moci dělat další Miss Jacksonovy prodejné truhly.”

Dvojčata nasála vzduch a já rychle řekla: “Pak dobře, pojďme zpátky do skladiště. Vypadá to, jako bychom měli něco k učení.” Popadla jsem Afroditino zápěstí a prakticky ji odtáhla k autobusu. Vyškubla se mi, ale stále mě následovala, když jsem začala stoupat po schodech. Pak se mi oranžová koule srsti vrhla do náruče. “Nalo!” vyjekla jsem a skoro ji překvapením pustila. “Oh, holčičko! Tolik jsi mi chyběla.” Hladila jsem ji a líbala a zasmála se, když na mě kýchla a pak začala zase nadávat babičkovským hlasem, “mee-uf-owing” zatímco vrněla jako blázen.

Zatímco jsem se mazlila s Nalou, z útrob autobusu se ozval hrozný, skřípavý zvuk a najednou se Afrodita tlačila kolem mě křičící, “Maleficent! Maminka je tady!” Vypadalo to jako déšť bílé srsti. Děti v autobuse zvedly ruce a nohy z cesty, když ta nejošklivější, obrovská nenávistná kočka s nejplošší tváří ve vesmíru šlapala uličkou syčící a ječící. Afrodita se sehnula, zvedla ji nahoru a začala jí říkat, jak krásná a úžasná a inteligentní byla.

“Ta kočka není v pořádku,” řekla Kramisha, nakukující přes moje rameno. “Ale Afrodita taky není v pořádku, takže myslím, že to vyšlo dobře.” Její pohled přešel od Maleficent k Nale, která na mě stále reptala.

“Vlastně, celá banda těchhle koček není normální.”

“Celá banda?” Podívala jsem se na přes Nalinu oranžovou chlupatou hlavu a, jak jsem předpokládala, žlutá mini-limuzína byla plná červených mláďat a koček. “Kdy se to stalo?”

“Byly tu, když jsme přišli,” řekla Kramisha. “Jak jsem řekla, nejsou normální.”

“Huh, dobře, Myslím, že to znamená, že skladiště je opravdu náš nový domov,” řekla jsem, cítíc poprvé, že by to mohla být pravda.

“Z, domov je tam, kde jsi ty,” řekl Stark, sahajíc přese mě a škrábající Nalu po hlavě.

Usmála jsem se na něj a cítila uvnitř teplo, skoro takové, jaké by mě přimělo zapomenout na jako měsíční kámen zbarvené oči a fakt, že lidé kolem mě stále umírali…

10.KAPITOLA

KALONA

“Co jsi to řekl?” zařval Kalona na krakouna, který se přikrčil a stáhl se od něj.

“Rephaim jeee lidssský chlapec,” opakoval Nisroc. Jeho méně vyvinutý bratr, ten, který unikl hněvu měnícího se monstra, se za ním neklidně schovával.

Kalona přecházel po mýtině okolo loveckého posedu. Ještě nezačalo svítat, ale ostatní krakouni, ti, kteří se vrátili z hledání svých bratrů na venkovně v Oklahomě, už byli schoulení v boudě na stromě, skrytí, shrbení a ukrývající se před jeho slídivýma očima. Tyčil se tam a díval se na každého z těch, kdo se vrátil a hledal něco, co sám sobě nebyl ochotný přiznat. Hledal lidskost, hledal syna, se kterým by mluvil, sdílel i plánoval. Ale všichni, se kterými se tady už setkal, byli ukňouraná, hrbící se zvířata. Rephaim z nich byl nejvíc lidský, o tom Kalona přemýšlel snad už tisíckrát od chvíle, kdy Nisroc přistál na mýtině bez jednoho z jeho synů a místo toho přinesl tu neuvěřitelnou zprávu.

Kalona se otočil na Nisroca: “Rephaim nemůže mít lidskou podobu. To je nemožné! Je krakoun, stejně jako ty, stejně jako tví bratři.”

“Bohyněěě,” zasyčel Nisroc. “Onnnnaaa ho změnila.”

Zvláštní, hořkosladký pocit přeběhl Kalonou tam i zpět. Nyx změnila jeho syna ze zvířete na člověka, obdařila ho a udělala z něj chlapce.

Odpustila Rephaimovi? Jak je to možné? Rozpaky téměř nevěděl, co říct, a tak nesmrtelný vyhrkl: “Ty jsi mluvil s Rephaimem?”

Nisroc pokýval obrovskou havraní hlavou a sklonil ji. “Annoo.”

“Opravdu řekl, že je v Nyktiných službách?”

“Annnoo.” Nisroc se mu uklonil, ale jeho oči byly bystré a lstivé. “Odmítl pro tebe šššpehovattt.”

Kalona se na něj ostře podíval a pak pohlédl na potlučeného krakouna, který stál neškodně za ním a najednou si uvědomil, že tam stojí jen jeden bratr, i když měli být dva.

“Kde je —” Kalona se musel pozastavit, aby si vzpomenul, který z jeho synů chybí: “Maion? Proč se nevrátil s vámi?”

“Mrtvý,” Nisroc vyslovil ta slova rozhodně, bez emocí.

“Rephaim ho zabil?” Kalonův hlas byl chladný jako jeho srdce.

“Ne. Ten tvor. Zabilho, jo.”

“Jaký tvor? Mluv jasně!”

“TsiSgilina stvůra.”

“Upír?”

“Ne. Nejdřív člověk, pak býk.”

Kalonovo tělo sebou trhlo překvapením: “Jsi si opravdu jistý? To stvoření na sebe vzalo podobu býka? “

“Annoo.”

“Spojil se s tím Rephaim, aby na Vás zaútočili?”

“Ne”

“Bojoval proti tomu vedle tebe?”

“Ne. Neudělal nic,” řekl Nisroc.

Kalona zaťal čelist a pak ji uvolnil. “Tak co to zvíře zastavilo?”

“Rudá.”

“Tak ona a Neferet spolu bojovaly?” Kalona vyštěkl otázku a tiše se proklínal za to, že poslal nižší bytosti, aby se staly svědky toho, co by měl vidět sám.

“Ne. Žádná bitva nebyla. Odletěli jsme.”

“Ale říkáš, že býk byl Neferetin tvor.”

“Annoo.”

“Tak je to pravda. Neferet se oddala Bílému býkovi. ” Kalona znovu přecházel. “Nemá představu o síle, kterou probouzí. Bílý býk je Temnota v její nejčistší, nejsilnější podobě.” Někde hluboko uvnitř Kalony se něco pohnulo, něco, co se nevynořilo na povrch od té doby, co padl. Na krátký okamžik, jen na délku úderu srdce, starověký válečník bohyně noci, okřídlený nesmrtelný, který bránil svou bohyni proti útokům Temnoty nespočetná staletí, měl automatickou touhu jít za Nyx, aby ji varoval, aby ji chránil.

Kalona setřásl ten směšný impuls téměř tak rychle, jak ho pocítil. Znovu začal chodit. Přemýšleje nahlas uvažoval: “Tak Neferet má spojence, který ji váže k Bílému býkovi, ale musí ho ve Škole noci skrývat jako něco jiného, nebo si mohl vidět přinejmenším začátky hlavní bitvy.”

“Annnoo, její kreatura.”

Kalona ignoroval Nisrocovy opakované připomínky a stále uvažoval nahlas: “Rephaim vstoupil do služeb Nyx. Ona ho obdařila lidskou podobou.” Jeho čelist se zaťala a uvolnila. Pocítil dvojnásobnou zradu, od jeho syna a od bohyně. Žádal, prakticky žadonil, aby mu Nyx odpustila. A jaká byla její odpověď? “Pokud někdy budeš hoden odpuštění, můžeš mě o něj požádat. Do té doby ne.”

Vzpomínka na jeho pobyt na Onom světě a jeho setkání s bohyní mu způsobily v srdci hroznou bolest. Místo tohoto cítění, přemýšlení o něm, řízení se podle něj, Kalona otevřel brány vzteku, který vždy vřel těsně pod povrchem v jeho duši. Jak ho hněv zaplavil, smyl pryč ostatní, jemnější, čestnější pocity.

“Můj syn potřebuje dostat lekci o loajalitě,” řekl Kalona.

“Loajální jsem!” vykřikl Nisroc.

Kalona stočil opovržlivě rty: “Nemluvím o tobě.Mluvím o Rephaimovi.”

“Šššpehovat Rephaim nebude,” opakoval Nisroc.

Kalona mu dal facku a krakoun za sebou narazil do svého bratra. “Rephaim toho pro mě v minulosti dělal víc, než že jen špehoval.On byl druhý pár pěstí, druhý pár očí, téměř mé druhé já. To je zvyk, který mám, hledat ho na obloze. A zažitý zvyk je velmi těžké rozbít. Snad ho Rephaim shledává také tak těžkým.” Okřídlený nesmrtelný se obrátil zády ke svému synovi a hleděl k východu po zalesněných hřebenech ke spící Tulse. “Měl bych navštívit Refaima. Po tom všem máme společného nepřítele.”

“Tsi Sgili?” zeptal se Nisroc, servilně a poslušně.

“To je pravda. TsiSgili. Rephaim by to nenazýval špehováním, pokud by to sloužilo společným cílům, abychom sesadili Neferet.”

“Vládnul namísto ní ty bys?”

Kalona obrátil jantarové oči na svého syna. “Ano. Rád bych znovu vládl. Teď si odpočineme. Při západu slunce odjedu do Tulsy”.

“Sss námi?” zeptal se krakoun.

“Ne. Ty zůstaneš tady. Pokračuj ve shromažďování mých synů. Zůstaňte skrytí a čekejte.”

“Čekat?”

“Na mou výzvu. Až zavelím těm, kdo mi zůstali věrní a budou po mém boku. A ti, kteří nebudou, budou zničeni, bez ohledu na to, kdo jsou. Pochopil si, Nisrocu?”

“Annnoo.”

Refaim

“Tvoje kůže je tak měkká.” Rephaim přejížděl prsty dolů po křivkách nahých zad StevieRae, užaslý radostí, že se mu dostalo schopnosti držet ji v náručí a tisknout jeho tělo, jeho úplně lidské tělo, proti jejímu.

“Líbí se mi, že si myslíš, že jsem tak mimořádná”, usmála se na něj StevieRae trochu plaše.

“Ty jsi mimořádná,” řekl. Pak si povzdechl a začal se od ní opatrně vyprošťovat. “Brzy bude svítat. Musím jít nad zem.”

StevieRae se posadila a sevřela v náručí silnou přikrývku, která zakrývala postel v jejím překvapivě hezkém malém tunelovém pokoji, aby si zakryla svá nahá prsa. Zamrkala na něj velkýma modrýma očima. Její vlasy byly rozcuchané a kudrnaté a rámovaly jí obličej tak, že vypadala jako mladá nevinná dívka. Rephaim si natáhl džíny a pomyslel si, že ona je ta nejkrásnější věc, jakou kdy viděl. A její další slova mu probodla srdce.

“Nechci, abys šel, Rephaime.”

“Víš, že ani já nechci, ale musím.”

“N-nemůžeš prostě zůstat tady ? Se mnou,” zeptala se váhavě.

Povzdechl a sedl si nakraj postele, kterou ještě před chvílí sdíleli. Vzal ji za ruku a propletl své prsty s jejími. “Zavřela bys mě do klece?”

Cítil, jak sebou její tělo trhlo, jako v šoku, nebo to byl odpor?

“Ne! Nemyslela jsem to tak. Myslela jsem, no, že bys možná mohl zkusit být přes den tady. Mám na mysli, co když se budeme pořád držet za ruce, jako teď, dokud se nepřeměníš ?”

Smutně se na ni usmál. “Stevie Rae, havran nemá ruce. Tohle,” přitiskl dlaně proti ní: “budou velmi brzy pařáty. Za velmi krátko budu zvíře. Nebudu tě znát.”

“Dobře, tak co kdybych držela ruce kolem tebe? Možná by ses té doby nebál. Možná, že by ses stočil vedle mě do klubíčka a zůstal tady a taky spal. Myslím, že taky musíš někdy spát, ne?”

Rephaim o tom přemýšlel, než jí odpověděl, a pak se začal pomalu snažit vysvětlit jí nevysvětlitelné. “Musím spát, StevieRae, ale nepamatuju si nic z doby, kdy jsem havran.” Nic jiného než utrpení fyzické změny a téměř nesnesitelnou radost z větru na mých křídlech, ale nemohl říct StevieRae žádnou z těchto věcí. Ublížil by jí tím. Mohlo by ji to vystrašit. Takže místo syrové pravdy, řekl jí takovou verzi, která vypadala civilizovanější, pochopitelnější. “Havran není domácí mazlíček. Je to divoký pták. Co kdybych zpanikařil a ve snaze uniknout bych tě nějak zranil?”

“Nebo sebe,” řekla StevieRae vážně. “Chápu to. Opravdu ano. Jen se mi to prostě hodně nelíbí.”

“Ani mě ne, ale myslím, že to je smysl toho, co ze mě Nyx udělala. Platím tak za důsledky mých minulých činů.” Vzal její sladkou, jemnou tvář do dlaní a přitiskl rty na její, šeptajíc: “To je cena, kterou jsem ochoten zaplatit, protože na druhou stranu, ta dobrá část mi dává hodiny, které si ukradneme spolu, když jsem člověk.”

“Nekrademe je!” řekla StevieRae vážně. “Nyx tě jimi obdařila za dobrou volbu, kterou jsi provedl. Následky jdou oběma směry, Rephaime. Mohou být dobré a špatné.”

Nějak se stalo, že se jeho srdce cítilo lehčí a on se usmál a znovu ji políbil. “Budu si to pamatovat.”

“Chci, aby sis zapamatoval ještě něco jiného. Udělal jsi dnes dobrou věc, když ses neobrátil ke svým bratrům zády.” Její prsty tahaly za blonďaté lokny a on věděl, že bez ohledu na to, co říkala, to pro ni bylo těžké, takže i když se potřeboval dostat mimo tunely, dostat se nahoru k čekající obloze, zůstal sedět vedle ní s její rukou ve své, zatímco ona pokračovala. “Je mi líto, že byl tvůj bratr zabit.”

“Děkuji,” řekl tiše, sotva věříc svému hlasu.

“Přišli ke Škole noci, abys s nimi odešel, že?” zeptala se.

“Ne tak docela. Otec je poslal najít mě, ale ne aby mě vzali pryč.” Rephaim se odmlčel, nebyl si jistý, jak vysvětlit StevieRae zbytek. Nemluvili spolu o jeho bratrech, když byli konečně sami, příliš se toužili dotýkat, být blízko, milovat se.

StevieRae mu stiskla ruku. “Můžeš mi to říct. Věřím ti, Rephaime. Prosím,věř mi taky.”

“Věřím!” zvolal, nenáviděl bolest, kterou viděl v jejích očích. “Ale musíš pochopit, že i když se mě Otec zřekl, nic to tady nemění.” Dotkl se své hrudi nad srdcem. “Navždy budu jeho syn. Půjdu cestou bohyně. Budu bojovat za Světlo a za to, co je správné. Budu tě milovat. Vždycky. Ale musíš pochopit, že někde uvnitř mě ho budu také vždycky milovat. Že jsem se stal člověkem, mě to naučilo.”

“Rephaime, musím ti říct něco, co možná nezní dobře, ale myslím, že to potřebuješ slyšet.”

Přikývl. “Jen do toho. Řekni mi to.”

“Předtím, než mě označili, jsem chodila do školy s dívkou jménem Sallie. Její máma utekla a opustila ji i jejího tatínka, když jí bylo asi deset, protože byla v podstatě jen naprosto obyčejná děvka a nechtěla mít zodpovědnost za výchovu dítěte. Sallie skutečně zle ranilo, když její máma odešla, i když se její táta snažil udělat pro ni to nejlepší. Ale nejhorší část celé věci byla, že její máma nezůstala pryč dlouho. Vrátila se, a jak moje máma byla zvyklá říkat, všechno se podělalo.”

Vrhl na ni tázavý pohled a StevieRae řekla: “Promiň, to znamená, že se její máma vrátila asi jen proto, aby s ní otřásla, aby udržela celý Sallin život naplněný hloupými dramaty a tak, protože byla sobecká a hloupá a pěkně podělaná.”

“Co se stalo s tou dívkou Sallie?” zeptal se Rephaim.

“Když mě označili a odešla jsem ze školy, byla na cestě podělat to, jako to podělala její máma, protože neměla sílu říct své mámě, aby zůstala stranou. Sallie pořád chtěla, aby její máma byla dobrý člověk, milovala ji a starala se o ni, a to i přesto, že to prostě bylo nemožné.” Stevie Rae se zhluboka nadechla a vydala dlouhý povzdech. “Co se snažím říct, a pravděpodobně ti to nedělá dobře, je to, že se budeš muset rozhodnout, jestli to chceš zpackat jako tvůj táta, nebo jestli opravdu chceš začít nový život.”

“Už jsem zvolil nový život,” řekl.

Stevie Rae se setkala s jeho očima a smutně zavrtěla hlavou. “Ne ve všem.”

“Nemůžu ho zradit, Stevie Rae.”

“Nežádám tě o to. Všechno, o co tě žádám je, abys ho nenechal ti to podělat.”

“Chtěl, abych pro něj špehoval. To je to, co poslal moje bratry, aby mi řekli. Řekl jsem Nisrocovi ne.” Rephaim řekl ta slova rychle, jako by je tím mohl zbavit jejich hořké příchuti.

Stevie Rae přikývla. “Jo, vidíš, snaží se to podělat.”

“Já to vidím, i když není jednoduchá věc se na to dívat. Nemůžeme o něm chvíli nemluvit ? Tohle všechno je pro mě nové. Musím přijít na to, jak najít v tomhle světě své místo.” Rephalim se upřeně díval do laskavých očí Stevie Rae, snažil se, aby pochopila. “Byl jsem s otcem po stovky let. Bude to nějakou dobu trvat, než si zvyknu nebýt po jeho boku, na jeho straně.”

“To dává smysl. A co tohle: Řeknu Zoey a zbytku party, že tu tví bratři byli, abys věděl, že by tě Kalona vzal zpět, pokud bys řekl, že jsi udělal chybu. Řekl jsi ne, takže právě odcházeli, když je Drak a ten kluk Aurox uviděli. To je pravda, že jo?”

“Ano. A co ten zbytek, část o tom, že mě otec žádal, abych pro něj špehoval?”

“No, můžu ti říct, že se vsadím, že by se skoro všechny údaje Kalona pokusil použít proti nám, pokud ho necháš. Pokud mu to nedovolíš, tak si nemyslím, že pro ně bude velký problém, když to vynechám.”

“Děkuju ti, StevieRae.” Usmála se. “Žádný problém. Jak jsem řekla,věřím ti.”

Znovu ji políbil, ale pak už začal pociťovat až příliš známé píchání na kůži, jako by se jeho peří formovalo, rostlo a

tlačilo, aby bylo volné. “Musím už jít.” A tentokrát rychle odcházel z místnosti. Mohl za sebou slyšet, jak začíná vstávat z postele, a když se ohlédl, oblékala si tričko a rozhlížela se po svých džínech. “Ne,” řekl rozhodněji, než měl v úmyslu, ale bolest už začala procházet jeho tělem a věděl, že nemá moc času. “Nechoď se mnou. Musíš se setkat se Zoey.”

“Ale to můžu pot-”

“Nechci, abys viděla, jak se ze mě stává zvíře!”

“Je mito jedno,” řekla a podívala se, jako by měla slzy na krajíčku.

“Ale mě ne. Prosím. Nenásleduj mě.” Bez dalšího slova se sehnul pod deku, která sloužila jako dveře zakrývající pokoj StevieRae. V době, kdy dosáhl kovových schodů, které vedly z tunelů a do suterénu, už Rephaim běžel. Pot mu lil z těla a musel zatnout zuby, aby nekřičel kvůli spalujícímu utrpení ze změny, která ho svírala. Sprintoval přes suterén a otevřel mříže dokořán, právě když slunce vyšlo na horizontu, a s výkřikem, který se proměnil na křik havrana, jehotělo změnilo tvar a tmavý havran, který neměl žádné vzpomínky na chlapce, se vrhl do svůdné, čekající náruče ranní oblohy.

Stevie Rae

StevieRae za ním nešla, ale dooblékla se. Také si otřela oči, než opustila místnost a vydala se opačným směrem než Rephaim a zamířila do centra tunelů depa, do malé slepé uličky, kterou změnili na kuchyni a počítačové centrum. Mountin Dew (limonáda),pomyslela si a potlačila zívnutí. Potřebuju některý kofein a cukr.

Zahnula za roh a ospale se usmála na Damiena, Zoey, Afroditu a Daria. Ti čtyři seděli kolem stolu naloženého knihami uprostřed kuchyně.

“V lednici je spousta limonády,” řeklaZoey mávajíc k jedné ze dvou velkých chladniček za ní.

“I jiné než jen hnědé?”

“Je tam hnědá, zelená a čirá. Jo, a nějaké vymačkané pomeranče, protože Kramisha řekla, že si myslí, že je to zdravé,” řekla Z.

“Což je blbost,” řekla Afrodita a obrátila láhev s vodou z Fuji. “Vyber si vodu. Po všem ostatním ztloustneš. No, až na krev.” Odmlčela se a její krásná tvář se protáhla odporem. “Nevím kolik kalorií obsahuje a od chvíle, kdy jsem přestala být mládětem, už na to ani nechci myslet.”

StevieRae otevřela lednici a zírala na naložený vnitřek. “Odkud se tu všechny ty věci vzaly?”

Zoey si povzdechla. “Kramisha. Řekla, že místo třetí hodiny šla “obhlédnout terén,” odcitovala Z “na Utica Square a jen náhodou narazila na nějaké lidi z noční směny, doplňující regály v Pettyho potravinách.”

StevieRae vykoukla přes dvířka lednice na Z. “Uh-oh. Ona, červený upír, je ovlivnila?”

“Rozhodně je ovlivnila,” řekl Damien. “Jak jinak by sem dolů všechno to jídlo dodali. Dokonce je přemluvila, aby přinesli tenhle stůl z jednoho z jejich koutků s vystavenými vzorky potravin.”

“Nekrmila se na nich, že ne?” zeptala se StevieRae a zkřížila prsty za zády.

“Ne, ale ani jim nezaplatila,” řekla Afrodita. “Prostě splnili její požadavky a potom odešli a zapomněli nato. Myslím, že ji vezmu s sebou do New Yorku, až bude mít příště YoanaBaraschi přehlídku kabelek.”

“Ne,”řeklaZoey. “Rozhodně ne.” Pak se podívala na StevieRae. “Jsi opravdu vzhůru ? Starka všechna červená mláďata, včetně slečny Kramishi splníte-moje-požadavky tvrdě spí.”

StevieRae popadla Mountain Dew (limonádu) a připojila se k nim u stolu, dosedla těžce a zívala.

“Jo, stěží. Tady je jednodušší zůstat přes den vzhůru, ale musím říct, no, jsem docela svinsky unavená. Stark už spí?”

“Jo.” StevieRaesi pomyslela, že Z vypadá ustaraně. “Má problémy se spánkem, no, vždyť víte, od té doby, co se vrátil z Onoho světa. Takže když odpadl, nechala jsem ho na pokoji.”

“Bude to chvíli trvat, ale brzy se vrátí do normálu,” řekla StevieRae.

“Doufám, že ano,” zamumlala Zoey a kousla se do rtu.

“Když už mluvíme o klucích, je z toho tvého pták?” zeptala se jí Afrodita.

“Ano.” StevieRae přimhouřila oči. “A nechci o tom mluvit.”

“Ale my potřebujeme přesně vědět, proč byli krakouni dneska ve škole,” řekl Darius ne zrovna vlídně: “a protože Refaim není schopen odpovědět na naše otázky, doufáme, že ty ano.”

“Myslela jsem, že toto setkání je o záležitosti Pravého zraku,” řekla StevieRae s pocitem, že musí Rephaima bránit.

“To je, ale je to také setkání na dohnání restů,” Damien řekl. “Myslím, že jedno potřebujeme, ne?”

Nebyl prostě žádný způsob, jak se s Damienem dohadovat, zvláště když na tvář nasadil ten sladký, starostlivý výraz. StevieRae se mu podívala do očí. “Jo, myslím, že ano.Tak pro začátek, jak se držíš?”

Damien několikrát zamrkal, jako by byl tou otázkou překvapen, takže se StevieRae cítila jako blbec. Jak mohla do hajzlu zapomenout, že Damien jen před pár dny ztratil přítele?

“Dnes ve škole to bylo lepší. Připadalo mi to jako krok směrem k normálu.” Damien mluvil pomalu a opatrně, jako by musel přemýšlet o každém slovu. “Jack mi strašně chybí. Ve skutečnosti, a vím, že to může znít bláznivě, ale stále jsem čekal, že ho uvidím za každým rohem chodby.”

“To není bláznivé,” řekla Zoey. “Taky jsem pořád čekala, že Heatha uvidím. Je to těžké a prostě špatně, když někdo zemře příliš brzy. ” Všichni sledovali, jak Z přebíhají přes tvář různé výrazy, a pak dodala: “Taky moje máma. Vím, že jsem od loňského roku byla ve Škole noci, a i předtím jsme si nebyly zrovna blízké, ale je těžké opravdu pochopit, že je mrtvá. Takže chápu, jak to s Jackem myslíš.”

“Tohle to taky zlepšuje,” řekl Damien. “skutečnost, že vy ostatní chápete, jaké to je ztratit někoho blízkého.” usmál se na StevieRae. “Tak, moje odpověď na tvou otázku je, že se držím, jak lze čekat.”

“Dobře. Další otázka, vlastně zpátky k původní otázce,” řekla Afrodita. “Co dělali ptačí hoši ve Škole noci?”

“Poslal je Kalona. Měli vyřídit Rephaimovi, že ho tatínek vezme zpátky, jakmile připustí, že udělal chybu, když si vybral mě a bohyni.” Stevie Rae zavrtěla hlavou. “Někdy si myslím, že je Kalona naprosto hloupý.”

“Co tím myslíš?” zeptala se Z.

“Kruci, Rephaim není můj oficiální přítel ani měsíc. Člověk by si myslel, že jeho táta by nám nejméně měl dát příležitost poprvé se pohádat, než spustí, óóó, udělal jsi chybu.”

“Co přesně Rephaim opověděl?” zeptal se Darius.

“No,co myslíte, že to bylo? Propána, pořád je tady.” Stevie Rae cítila, jak v ní roste vztek. “Řekl jim, aby Kalonovi vyřídili, že neudělal chybu a nevrátí se zpět. Tečka. Konec.”

“Jo, ale je to tak?” odvětila Afrodita.

“Je to jak?” zeptala se.

“Je to konec? Nebude Kalona kroužit okolo a pokoušet se dostat Rephaima od Světla nebo něco podobného?”

“A co když ano? Rephaim už není v jeho týmu. Už tam není dlouhou dobu.”

“Když to říkáš.”

“Tak to říká on!” StevieRae měla pocit, že exploduje. “Tak to říká jeho táta. Tak to říkají jeho bratři. Dokonce i Nyx to říká! Do háje, bohyně se ukázala a odpustila mu. Co sakra musí Rephaim udělat, aby vám dokázal, že se změnil?”

“Hele, nikdo neříká, že musí Rephaim něco dokazovat,” řekla Zoey a vyslala k Afroditě pohled, který říkal, moc mi nepomáháš. “Ale potřebujeme vědět, jestli se něco děje s Kalonou a krakouny.”

“Z, nic se s nimi neděje. No, kromě toho, že Rephaimovi opravdu ublížilo, že ten zatracený Býčí kluk zabil jednoho z

nich. Vážně, lidi, jeho bratři nechtěli udělat nic víc, než s ním mluvit. Drak se objevil, samozřejmě naštvaný, ale to jsme kvůli Anastasii všichni. Přesto se krkouni pouze bránili. Aurox je ten, koho bychom se na to měli ptát.”

“Jo, jenže tu nemáme Auroxovy odpovědi a měli bychom mít odpovědi od Rephaima,” řekla Afrodita.

“Dala jsem vám jeho odpovědi.” Protože už svítalo a cítila se tak slabá a unavená, StevieRae automaticky začala vytahovat sílu od Země. Ne aby opravdu Afroditu zranila, ale ta dívka rozhodně potřebovala pěkně plácnout.

“Hej, ty zeleně záříš,” řekla Z.

“No, jsem naštvaná!” StevieRae viděla, jak se Darius pohnul blíže k Afroditě, která ji opravdu naštvala. “Víš co, Darie, potřebuješ sebe kontrolu. Všichni tady jsme na stejné straně, ale to neznamená, že bychom na sebe jednou za čas nemohli být naštvaní.”

“Myslím, že tohle můžeme všichni pochopit. Je to tak, Darie?” řekl Damien jeho nejrozvážnějším, co nejvíce uklidňujícím hlasem.

“Ano, samozřejmě,”řeklDarius.

Afrodita si odfrkla.

“Takže, v podstatě, Rephaim řekl Kalonovi ne, a krakouni byli jen poslové,” řekla Z. “Je to tak?”

“Zcela správně,” řekla Stevie Rae.

“Dobře, pojďme se přesunout k tématu Pravý Zrak.” Zoey se podívala na Damiena. “Chceš shrnout, co si zjistil?”

“Jo, ale moc toho není. Je tu k tomu jen pár odkazů v učebnici pro pokročilé. V podstatě, je to vzácné a už se to dlouho nestalo. Jako že více než pár stovek let. Je to

frustrující, protože tu o tom není dost dokumentace, ale z toho, co jsem mohl najít, to vypadá, že mládě nebo upír nadaný Pravým Zrakem, a mimochodem, jsou to obvykle upíři, má schopnost vidět pravdu o lidech.”

“To je šikovný malý dárek,” řekla Afrodita.

“Člověk by si to myslel, ale problém je, že “vidění” je jen tak přesné jako obdařená osoba,” řekl Damien.

“Co?” řekla Zoey.

“Dobře, je totakhle: Shaylin musí svůj dar dobře používat. Ona musí pochopit, co vidí a přesně to interpretovat,” řekl Damien.

“A když to nezvládne, je to jen chomáč barev?” zeptala se Zoey.

“Hůř,” odpověděl Damien. “Protože s Pravým Zrakem to nikdy není jen chomáč barev. Všichni víme, že vidí dovnitř, do něčí duše.” Zavrtěl hlavou. “V té učebnici byly útržky příběhů o tom, jak byl Pravý Zrak nepochopený a zneužitý. Může to být špatné, opravdu špatné.”

“Co pokyny nebo pravidla, nebo kdoví co ještě?” zeptala se Z.

“Žádné. Pro každého, kdo má Zrak, je to jiné,” řekl Damien.

“Takže pouze střílíme na slepo,” řekla StevieRae a cítila se naprosto ohromená. “Znovu.”

“Myslím, že to zcela závisí na tom, jaký člověk Shaylin je,” řekl Damien.

“Je spárovaná s Erikem, což není žádné skvělé znamení.” zkonstatovala Afrodita.

“Hele, někteří z nás, kteří byli kdysi spárováni s Erikem, dopadli dobře,” řekla Zoey. “A navíc, dívka, která může vidět jeho pravou tvář, by pro něj mohla být opravdu dobrá.”

Afrodita odfrkla. “Jestli ho může opravdu přeložit správně nebo cos tím chtěla říct.”

“Chci věřit, že může,” řekl Damien.

“Jo, já taky,” řekla Stevie Rae, ale o čem doopravdy přemýšlela, byl Rephaim a Kalona. Prosím, Nyx, ať je Rephaim schopen vidět pravdu. Když poslala vroucí, ale tichou modlitbu, zvedla oči a setkala se s pohledem její BFF.

“Taky chci věřit,” řekla Zoey tiše, jako by Stevie Rae mohla číst v mysli.

“No, já chci věřit, že když vyjdu z tohohle pokoje a na konec chodby, budu okamžitě převezena do apartmá v hotelu Ritz-Carlton na Kajmanských ostrovech. Chápu, že vy ostatní jste hendikepováni sluncem, ale já bych si dala trochu koktejlu a zapečený koláč.” Afrodita se zarazila a poslala Dariovi sexy úsměv. “Postarám se o koláč, pokud zvládneš koktejl.”

Stevie Rae vstala a zívla. “Dobře, ještě než budete všichni úplně nechutní, jdu se projít ven. Uvidíme se všichni za soumraku.”

“Fuj, škola a ne Ritz. Dvojité fuj, realita,” řekla Afrodita. “Bohyně, jsem ráda, že je zítra pátek.” Zvedla své blond obočí na Zoey. “Mohu ti slíbit, že tenhle víkend seriózně nakoupím a vymaluju. Boj se zlem, Temnota i ostatní budou muset počkat.”

“Hele, když už mluvíme o pokojích, ví někdo, kam dal Erik Shaylin?” zeptala se Stevie Rae přes další velké zívnutí.

“Do pokoje Elizabeth bez příjmení,” řekl Damien.

“Trochu strašidelný,” řekla Stevie Rae.

“Nevypadá jako když to tam používala,” řekla Afrodita.

“Jdu si lehnout,” uvedla Z. “Dobrou lidi.”

Každý jí popřál “dobrou”, ale Stevie Rae ji sledovala, jak jde pomalu směrem dolů k Dallasovu starému pokoji, ze kterého si ona a Stark udělali jejich vlastní. Její kroky byly pomalé a její ramena shrbená, jako by se snažila na nich unést příliš velkou váhu.

Stevie Rae si povzdechla. Přesně věděla, jak se Z cítila.

11. kapitola

Lenobia

Lenobia zavětřila. Smíchané s pilinami, kůží, sladkým krmivem a koněm bylo něco jiného, něco kouřového a povědomého.

Věnovala Mujaji, své oblíbené klisně, spolehlivému černému Quarter koni poslední tah kartáče a následujíc svůj jemný nos, odešla ze stání. Zabočila do dlouhé široké chodby, která byla po obou stranách lemována prostornými stáními.

Její nos ji vedl přesně tam, kam čekala, k velkému porodnímu boxu, který byl blízko sedlárně.

Pohybujíc se v tichosti, říkala si Lenobia, že se za ním ve skutečnosti neplížila. Prostě si byla jistá, že nemluvila na jeho klisnu.

Travis k ní byl zády. Kovboj stál uprostřed boxu. V jedné ruce držel silný, kouřící svazek bylin. Jeho druhá ruka procházela skrz světlý kouř, linoucí se kolem něj a nad ním.

Bonnie, jeho velká Percheronská klisna, stála před ním, dřímajíc s jednou nohou nataženou. Jenom škubla lehce uchem, když se pohnul k ní a objel kouřící bylinou celý obrys jejího velkého těla.

Přešel od Bonnie k lůžku, které si pro sebe vytvořil ve vzdáleném rohu boxu, věnujíc mu to samé kouřové opracování, které věnoval klisně a sobě.

Bylo to jen tak tak, když se začal obracet od lůžka a Lenobia ustoupila z jeho zorného pole. Přemýšlejíc, co viděla, vyšla Lenobia z postranních dveří stáje a přešla několik metrů k lavičce, kde si sedla, dýchala v klidu chladné noci a snažila se protříbit si svoje myšlenky.

Kovboj pálil šalvěj. Vlastně, Lenobia si byla jistá z vůně, že to byla šalvěj bílá.

Vynikající pro vyčištění prostoru.

Ale proč by to oklahomský kovboj dělal?

Lidské chování? Co ona o tom ví? Měla s nimi ten nejvíce povrchní kontakt po…

Kroutila tenký zlatý řetízek, který držel smaragd ve tvaru srdce kolem prsteníčku její levé ruky. Věděla přesně, jak dlouho to bylo, kdy byla blízko člověku, konkrétně lidskému muži, dvě stě a dvacet tři let.

Lenobia pohlédla na svůj prsteník. Nebylo tam moc světla. Úsvit právě začínal měnit nebe z černého na modro šedé a ona mohla vidět jenom čistou zeleň smaragdu. V tomto světle byla jeho krása iluzivní, temná, jako vzpomínky na tváře z její minulosti.

Lenobia nechtěla na ty tváře myslet. Už dávno se naučila žít tady a teď. Dnes bylo boje dost. Podívala se na východ a

přimhouřila oči před rostoucím světlem. “Dnes bylo štěstí dost. Koně a štěstí. Koně a štěstí.” Lenobia opakovala slova, která byla její mantrou už více než dvě stě let. “Koně a štěstí…”

“Obojí ke mně přišlo vždy společně.”

Dokonce, i když Lenobiin mozek zpracovával, že to byl lidský kovboj, kdo promluvil a ne nějaká strašná hrozba, její tělo vířilo kolem a defenzivně se krčilo a ze stáje přišel pronikavý výkřik klisnina bojového pokřiku.

“Hej, v klidu,” řekl Travis, když držel své ruce zdvižené, ukazujíc, že byly prázdné a udělal krok od ní. “Nechtěl jsem-”

Lenobia ho ignorovala, sklonila hlavu, nadechla se a řekla: “Není nebezpečí. Jsem v pořádku. Spi, má krásko.” Pak zvedla hlavu a její šedé oči probodly muže. “Pamatujte si tohle: neplížit se za mnou. Nikdy.”

“Ano, madam. Poučil jsem se, i když jsem se za vás nechtěl připlížit. Nemyslel jsem si, že v tuto denní dobu tady budou nějací upíři.”

“Nespálíme se na slunci. To je mýtus.”

Lenobia přemýšlela o všem, co potřeboval vědět, že rudí upíři a mláďata dělali, ale jeho odpověď způsobila, že ztratila tok myšlenek.

“Ano, madam. Vím to. Také vím, že je vám sluneční světlo nepříjemné, což je důvod, proč jsem si myslel, že budu sám, když jsem sem přišel a, no, kouřit tohle,” Travis se pozastavil a vzal tenký doutník z přední kapsy z jeho kožešinou lemovaného kabátu, “a sledovat východ slunce. Neviděl jsem, že tu sedíte, dokud jste nepromluvila.”

Jeho úsměv byl okouzlující a rozehřál jeho oči, dávajíc jim jiskru, která změnila jejich obyčejnou hnědou na světlejší oříškovou barvu, něco, čeho si Lenobia nevšimla, že by se předtím stalo. Když to teď viděla, stáhlo jí to žaludek. Rychle se podívala z jeho očí stranou a duševně sebou zatřásla, aby se soustředila na jeho další slova. “Vaše říkání koně a štěstí způsobilo, že jsem promluvil bez přemýšlení. Příště si odkašlu nebo tak něco, dřív.”

Cítíc se jím podivně znepokojená, zeptala se Lenobia na první otázku, která jí přišla na mysl. “Proč víte věci o upírech? Byl jste druh upíra?”

Jeho úsměv se rozrostl. “Ne, nic takového. Vím o vás trošku, protože vás moje matka měla ráda.”

“Mě? Vaše matka mě zná?”

Zavrtěl hlavou. “Ne, madam. Nemyslel jsem Vás. Měl jsem na mysli upíry obecně. Podívejte, moje máma měla kamarádku, která byla označena, když byly děti. Zůstaly v kontaktu, psaly dopisy, spousty dopisů. Psaly si do dne, kdy máma zemřela.”

“Je mi líto Vaší matky,” řekla Lenobia, cítíc se trapně. Lidé žili tak krátké životy. Mohli být tak snadno zabiti. Divné, že na ně málem zapomněla. Téměř.

“Děkuji vám. Byla to rakovina. Vzala si ji rychle. Už je pryč pět let.” Travis se podíval k vycházejícímu slunci. “Její oblíbená část dne bylo svítání. Rád si ji tím připomínám.”

“Je to i můj oblíbený denní čas,” překvapila Lenobia sama sebe, když promluvila.

“To je pěkná náhoda,” řekl Travis, stáčejíc svůj pohled k ní a usmívajíc se. “Madam, můžu se Vás na něco zeptat?”

“Ano, myslím, že ano,” řekla Lenobia a ostražitost vystřídala úsměvem.

“Vaše klisna Vás volala, když jsem Vás vyděsil.”

“Nevyděsil jste mě. Polekal. Mezi těmi dvěma slovy je velký rozdíl.”

“Můžete mít pravdu. Ale jak jsem říkal, vaše klisna vás volala. Pak jste promluvila a ona se uklidnila, i když neexistuje žádný způsob, jak by vás odtud slyšela.”

“To není otázka,” řekla Lenobia suše.

Zvedl obočí. “Jste inteligentní dáma. Víte, co mám na mysli.”

“Chcete vědět, jestli Mujaji slyší mé myšlenky?”

“Chci,” řekl Travis, studujíc ji a pokyvujíc pomalu hlavou.

“Nejsem zvyklá mluvit s lidmi o darech naší bohyně.”

“Nyx,” řekl Travis. Když se na něj jen dívala, pokrčil rameny a pokračoval, “Je to jméno vaší bohyně, není?”

“Je.”

“Stará se Nyx, jestli o ní mluvíte s lidmi?”

Lenobia ho studovala blíž. Nezdálo se, že by byl něco jiného, než opravdu zvědavý. “Co byla odpověď vaší matky na tuhle otázku?”

“Řekla, že jí Willow hodně o Nyx psala a nezdálo se, že to bohyni vadí. Protože si Willow a já nepíšeme a já o ní neslyšel od té doby, kdy přišla na maminčin pohřeb, ale pak vypadala docela zdravě a rozhodně nebyla potrestaná bohyní.”

“Willow (vrba)?”

“Byly to děti 1960. Křestní jméno mojí mámy bylo Rain (déšť). Odpovíte mi nebo ne?”

“Opovím vám, pokud mi odpovíte na oplátku.”

“Ujednáno,” řekl.

“Můj dar od Nyx je spřízněnost s koňmi. Nemůžu doslova číst jejich myšlenky, stejně jako oni nemůžou úplně číst moje, ale dostávám od nich obrázky a emoce, zvláště od koní, kteří jsou se mnou úzce spojení, jako má klisna Mujaji.”

“A dostáváte věci, obrázky a podobně, od Bonnie o mně?”

Lenobia se musela přinutit nesmát jeho dychtivosti. “Ano. Strašně vás miluje. Dobře jste se o ni staral. Má zajímavou mysl, vaše Percheronská klisna.”

“To má, ačkoli občas tvrdohlavou.”

Lenobia se usmála. “Ale to znamená duchaplná, i když zapomíná, že váží dva tisíce liber a téměř přesahuje přes hlavu obyčejných lidí.”

“No, madam, věřím, že Bonnie přesáhne také hlavy obyčejných upírů, pokud dostane jen poloviční šanci.”

“Budu si to pamatovat,” řekla. “A teď moje otázka. Proč jste vykuřoval?”

“Oh, viděla jste to? No, madam, můj otec je zčásti Muscogee, to je pro vás asi Creek indián. Mám několik jeho zvyků, vykuřovat nové místo je jeden z nich.” Odmlčel se a věnoval malý poloviční smích. “A já myslel, že se mě zeptáte, proč jsem vzal tuhle práci.”

“Bonnie už mi dala odpovědi.”

Byla ráda, když viděla, jak se jeho oči rozšířily překvapením. “Říkala jste, že nedostáváte od koní myšlenky.”

“Co jsem dostala od Bonnie je, že jste už nějakou dobu nepokojně cestoval. To mi říká, že jsme jen další zastávkou na vaší cestě životem.”

“Je s tím v pořádku? Myslím, nezraňuje ji to, že ne?”

Trochu tepla pro kovboje jí prosáklo do žil a pulsovalo skrz její tělo. “Vaše klisna je v pořádku. Je šťastná, pokud je s vámi.”

Naklonil klobouk dozadu a poškrábal se na čele. “No, to je úleva. Bylo pro mě těžké se usadit, když moje máma zemřela. Ranč prostě nebyl to samé bez-”

Nedaleko od nich klidné ráno rozbil motor a křik.

“No, co do pekel?”

“Nemám tušení, ale zjistím to.” Lenobia se postavila a vykročila směrem ke zvukům chaosu. Všimla si, že Travis zůstal hned vedle ní. Podívala se na něj. “Když s vámi Neferet mluvila, zmínila nějaké docela drsné věci, které se v této Škole noci poslední dobou děly?”

“Ne, madam,” řekl.

“No, možná budete chtít přehodnotit přijetí této práce. Jestli hledáte klid, tohle je pro vás určitě špatné místo.”

“Ne, madam,” zopakoval. “Nikdy jsem z boje neutíkal. Sice jsem ho taky nevyhledával, ale když si mě našel, neutíkal jsem.”

“Škoda, že vy kovbojové už nenosíte pistole,” zamumlala.

Travis poklepal na bok kabátu a ponuře se usmál. “Někteří z nás ještě ano, madam. Oklahoma má dobrý smysl pro bytí tajit/ nosit státem.”

Její oči se mírně rozšířily. “Ráda to slyším. Jenom rychlý tip: pokud to má křídla jako pták, ale rudé oči, které vypadají lidské, připravte se to zastřelit.”

“Neděláte si srandu, že ne?”

“Ne.”

Společně následovali hluk okolo světlajícího areálu a přiblížili se k centru areálu školy. Když přišli na krásný trávník, oba zpomalili a pak zastavili.

Lenobia zavrtěla hlavou. “Já tomu nevěřím.”

“Nechcete, abych je zastřelil, že ne?”

Zamračila se. “Zatím ne.” Pak napochodovala doprostřed karavany nákladních aut a ploch a trávník zařízený muži-rozhodně lidskými muži-a připojila se k ubrečené, rozcuchané, ale opravdu naštvané upírce, která jim všem čelila.

“Jste hluchý nebo hloupý? Řekla jsem, abyste nevstupovali na mou půdu, a zvláště nevstupovali na mou půdu v této absurdní denní době, kdy se profesoři a studenti snaží spát.”

“Gaeo, co se tady děje?” Lenobia položila ruku na upírčinu paži, aby ji uklidnila, protože vypadala jako by se chystala vrhnout na chudého, zmateného, podložku se sponou-držícího muže, který nerozumně vystoupil jako vůdce skupiny. Zíral na Gaeu se směsí hrůzy a úcty, kterou Lenobia chápala.

Gaea byla vysoká, štíhlá a neobvykle atraktivní i na upírku. Mohla by být pohádkově úspěšnou modelkou, kdyby místo toho naprosto neinklinovala k zemi.

“Tito muži,” Gaea to slovo vyslovila, jako by špatně chutnalo, “se prostě objevili a začali útočit na moji zemi!”

“Podívejte se, paní, jak jsem řekl dříve, včera jsme byli najatí, abychom poskytovali nové trávníkové služby Škole noci.”

Lenobia potlačila výkřik naprostého zklamání. Místo toho se zeptala muže: “A kdo vás najal?”

Podíval se na svoji podložku se sponou. “Jméno šéfa, které jsem dostal, bylo Neferet. Jste to vy?”

Lenobia zavrtěla hlavou. “Ne, ale je to jméno naší velekněžky.” Obrátila se na správkyni půdy.

“Gaeo, neobdržela jsi informace, že Neferet bude najímat lidi, aby pracovali ve Škole noci?”

“Dostala jsem tu informaci. Jen jsem nedostala informaci, že si lidé budou uzurpovat moje místo!”

Samozřejmě, že ne, pomyslela si Lenobia chmurně, Neferet nechtěla, aby ani jeden z nás byl připraven na cokoliv, co dělala a ty ochraňuješ tvou trávu a keře a květiny, jako já své koně, čehož si je naše manipulativní velekněžka velmi dobře vědoma.

Lenobia zavrtěla hlavou, rozzlobená na Neferetin mat. “Ne, Gaeo,” vysvětlila svým nejrozumnějším hlasem. “Nejsou tady k uzurpování. Jsou tady, aby pomohli.”

Lenobia viděla v Gaeiných očích zápas.

Zřejmě, jako sama Lenobia, nechtěla vůbec pomoc lidí, ale jít proti vyhlášce vytvořené jejich velekněžkou a schválenou upíří nejvyšší radou, by ve škole vytvořilo rozkol.

A stará upíří pravda byla neukazovat žádné rozbroje před lidmi. “Ano, dobře, vidím to.” Lenobia nechala nějaké napětí ze svého těla vytratit, když se Gaea rozhodla řídit starou upíří radou nad hrdostí a sílou. “Jen jsem byla zachycena nevědomá. Děkuji ti, Lenobie, za pomoc ve vyjasnění mi této situace.”

Pak se obrátila k muži a pracovníkům, kteří se za ním nervózně hemžili. Gaea se usmála a Lenobia sledovala, jak tváře mužů malátní a rozšiřují se jim oči, když je plná síla její

krásy zasáhla. “Omlouvám se za počáteční zmatek. Zdá se, že došlo k chybě v komunikaci. Projednáme, co přesně bude znamenat vaše práce a jak by bylo nejlepší…”

Lenobia nenápadně ustoupila, když Gaea zahájila dlouhé vysvětlování o časovém rozvržení a sekání trávy a fázích Měsíce.

Travis s ní opět srovnal krok.

Odkašlal si.

Aniž by se na něj podívala, řekla Lenobia: “Jen do toho. Řekněte, co chcete říct.”

“No, madam, mě se zdá, že na této škole se děje strašně zmatků s prací.”

“Mě se to zdá stejně,” řekla Lenobia.

“Vaše šéfka se nezdá být-”

“Neferet není moje šéfka,” přerušila ho Lenobia.

“Dobře, přeformuluji to. Zdá se, že moje šéfová hodně najímá lidi, aniž by lidem, které ty nájmy nejvíc ovlivňují, něco řekla. Takže jsem přemýšlel, jestli to má něco společného s drsnými časy, které jste předtím zmiňovala?”

“Mohlo by,” řekla Lenobia. Do té doby došli zpět k hlavním dveřím, které vedly do stáje. Zastavila se a otočila k Travisovi. “Měl byste si zvyknout nebýt překvapený zmatkem a chaosem. Okolo může být hodně obojího.”

“Ale nedáte mi upřesnění. Mám pravdu?”

“Máte,” řekla Lenobia.

Travis si naklonil klobouk dozadu. “Jak o upřesnění těch ptáků s rudýma očima?”

“Krakouni,” řekla Lenobia. “Tak se nazývají. Koně nemají rádi je, oni nemají rádi koně. V poslední době už tady způsobili problémy.”

“Co jsou zač?” řekl Travis.

Lenobia si povzdechla. “Nejsou lidé. Nejsou ptáci. Nejsou upíři.”

“No, madam, to zní, jako by celkově nebyli dobří. Budu střílet, pokud se budou procházet kolem koní?”

“Střílejte, pokud zaútočí na koně.” Lenobia se pevně setkala s jeho pohledem. “Moje obecné pravidlo zní: nejprve chránit koně, ptát se až pak.”

“Dobré pravidlo,” řekl Travis.

“Myslím, že ano.” Lenobia pokývla hlavou směrem ke stáji. “Máte tam všechno, co potřebujete?”

“Ano, madam. Bonnie a já toho moc nepotřebujeme.” Odmlčel se a pak dodal, “Budete chtít změnit moji spací dobu, aby odpovídala vaší?”

“No, budu chtít změnit váš spánkový vzor, ale budete odpovídat celé škole, nejenom mě,” řekla Lenobia rychle, přemýšlejíc, co řekl, že jí zrozpačitěl. “A budete překvapen, jak rychle se Bonnie adaptuje na změnu noci a dne.”

“Bonnie a já máme svůj spravedlivý příděl nočních jízd.”

“Dobře, pak jste na změny trochu připraven.” Nastala trapná chvíle, kdy tam oba prostě stáli a pak Lenobia řekla, “Ach, můj byt je tamhle.” Ukázala na vysoké druhé patro nad stájemi. “Zbytek profesorů je tam.” Lenobia trhla bradou směrem k hlavnímu areálu budovy. “Raději jsem blíž ke koním.”

“Vypadá to, že se shodneme alespoň v jedné věci.”

Zvedla obočí v němé otázce.

Travis se usmál. “Preferování koní.” Otevřel jí dveře.

Lenobia vešla do stáje a kousek spolu šli, dokud se nedostali ke schodišti, které vedlo do vyššího patra. “Myslím, že se uvidíme za soumraku,” řekla.

Travis k ní smekl klobouk. “Ano, madam, uvidíme. Dobrou noc.”

“Dobrou noc,” řekla Lenobia a pak odspěchala po schodišti, cítíc jeho oči na zádech dlouho poté, co odešla z jeho pohledu.

12. kapitola

Aurox

Auroxnásledoval jehokněžkuz profesorské budovyven do ubývajícíhovečerního slunce. I kdyžbyla zimaa slunce nehřálo apo pravdě řečenosvětla bylo už jen málo,přikrčila se, jako by jí působilo bolest. Sledoval ji, jak si natáhla kapuci svého zeleného pláště vícpřes hlavutak, aby plnězahalovala její tvář.

“Sluneční světlo!” Neferet to slovo vyslovila, jako by mělo hořkou chuť. “Měli by mi zaplatit za to, že musím na tentovýlet při slunečním svitu.” Podívala se na něj předtím, než si nasadila tmavé, zrcadlové brýle. “Vlastně mi za to zaplatí.”

“Ano, kněžko,”řeklautomaticky.

Povýšeně došla k velkému černému vozu, který se na její příkaz naučil řídit, stoupla si před dveře a čekala, až jí je otevře, což rychle udělal. Aurox si všiml, že i v denních

hodinách Neferet vrhá stíny, které jsou neobyčejně tmavé. Tmavždy cestuje s ní, pomyslel si.

Poté, co nastoupil do vozu, stiskla tlačítko na zpětném zrcátkuahlas se zeptal: “Ano, Neferet, kam Vás můžeOnStar (navigace)dnes vzít?”

“Střední škola Willa Rogerse,Tulsa, Oklahoma,” uvedlav reakci nahlas, a pak mu přikázala: “Přesně následuj jejich pokyny.”

“Ano, kněžko,“bylojediné, co bylo zapotřebí, aby řekl.

*

Ve chvíli, kdy zaparkoval, Aurox se ocitl před budovu ze světlých cihel a opracovaného kamene, která lahodila jeho oku. Následoval Neferet dovnitř, první vstoupil do její zářící, široké chodby a byl překvapen tím, jaký měl na tom místě pocit. Bylo to, jako by ta budova vnímala. Měla příjemné akustické vlastnosti, které Aurox shledal překvapivě uklidňujícími. Ale jak je to možné? Jak by ho budova mohla přimět, aby něco cítil?

Byl tu jen jeden starší hlídač. Jak se blížil k Auroxovi a Neferet, šel pomalu a kulhal, více zvědavý a zdvořilý než opatrný.

“Můžu vám s něčím pomoct?”

“Ano, má škola podzemní prostory? Velké sklepy nebo tunelový systém?” zeptala se Neferet, stáhla si kapuci a sundala tmavé brýle.

Hlídačovy oči se rozšířily nejprve nad její krásou, a pak se zaměřily na její safírově zbarvené tetování.

“Máme v podzemí nějaké staré tunely, které ve skutečnosti nebyly používány od dob protibombových krytů. To je něco jako dnešní podzemní úkryty před tornádem. Proč se, “

“Jak se dostaneme do tunelů?” přerušila ho Neferet.

“Je mi líto, potřeboval bych získat správní povolení na -”

“To nebude nutné.” Tentokrát ke svým slovům přidala svůdný úsměv. “Jen sestavuji historické informace o školní budově. Tunely jsou stále dostupné, že?”

Ten člověk vypadal stejně zmateně její otázkou, jako byl oslněn jejím úsměvem. “Ach, ano. Je snadné se tam dostat. Stačí sledovat tuhle hlavní chodbu, dokud neminete knihovnu.” Ukázal od nich doprava. “Schodiště je v rohu protínajících se chodeb. Vezměte to po schodech dolů. Přístup je přes starou hudební učebnu a pak asi v polovině další chodby vpravo. Dostal jsem tady univerzální klíč. Nepředpokládám, že by to někomu vadilo, kdybych vás tam vzal to omrknout. Není to, jako kdyby právě probíhaly hodiny nebo, “

“Zneškodni ho, ale nezabíjej,” přikázala Neferet. “Jo, a dej mi ten klíč.”

Auroxho udeřiltak silně, až upadl do bezvědomí. Nevěřil, že je starýmuž mrtvý, ale jistý sinebyl. Nebylčas nakontrolu. PodalNeferetcinkající klíčea ta začala spěchatve směru, který jimmužnerozumně ukázal. Zastavila se, když došla k velké místnostipo levé straně a letmo pohlédla okénky zavřených dveří. Auroxse podívals ní.Byla toelegantní místnost.Velké,dekorativní lustry visely nadstoly a knihovnami.

Zvláštní, žeAurox zevnitř vnímal očekávanoukvalitu.

“Knihovna,” řekla. “Všechna tahle architektura ve stylu Art Decoje pro lidskéteenagery naprostým mrháním.” Neferet zavrhla krásu a majestátnost budovy. Kývla ke křížícím se chodbám před nimi.

“Tohle je správnácesta.”

Téměřneochotně jiAurox následoval.

“Tatoškola,stejně jako Škola noci je škola?” Aurox musel vyslovit některou z otázek, které mu kroužilymyslí.

Neferet na něj ani nepohlédla. “Tohle je lidská škola, veřejná škola. Nejako Škola noci.” Drobně se otřásla.“V podstatě vidím hormonya testosteron. Proč se ptáš?”

“Jsemjenzvědavý,” řekl.

Krátce se na něj podívala: “Nejsi.”

“Ano, kněžko,”řekl tiše.

Proplétali se dál klidnou budovou a chodeb se méně a méně dotýkala sluneční záře. Stíny kolem Neferet se rozvířily, jak se zastavila předdveřmi s namalovanými notami. “To je ono,” řekla, když odemykala dveře avstoupila došpinavého prostoru, který byl cítit prachema zanedbaností. Nalevo byla místnostplná kovových stojanůa židlí. Před nimibyla zaneřáděná oblast, kterávedlado většítmy. Neferetzaváhala a vydalahluboký frustrovaný zvuk. ” To hledání mě unavuje.”

Neferetzvedlapravou ruku, přitisklaostrýnehet levého prostředníčkuna svou dlaň, drobným říznutím otevřela zranění, ze kterého ukápla rudá.

“Na rudou vám přikazuji mě vést,

vaší platbou bude má krev.”

S pocitemokouzlenísledovalAurox Temnotu, jak vypustila stíny, které zahalily Neferetstejně jakorohy

místnosti.Pátravéúponkyse plazilyk ní. Obtočily se kolem jejího těla, plazily se jí po kůži ke krvi, která se shromáždilav její dlani. Tam se Temnota krmila a Neferet se roztřáslaa sténala jakoby v bolestech, ale přesto kněžkanezavřela svoji ruku. Neodtáhla se. To přiměloAuroxe cítit. Částz nějpocítilavzrušení, jak očekával příchod bitvy a vítalvztek asílu, kteréby bitvavyvolala. Ale jeho další část cítilaodpor. Temnotapulsovala kolem Neferet, zlomyslná, lepkaváa nebezpečná. Auroxpřemýšlel nad těmi různýmipocity, kdyžNeferet setřásla úponkya olízla siránu, která se ihnedzavřela.

“Už máš krev.

Teď mě veď.”

Monotónní rýmNeferetina kouzla přejel přes Auroxe svou silou a on se zachvěl, jak se Temnota svíjelaa nechala poletovattenképásky, které byly černějšínežnoc, když je měsíc v novu, jako ukazatel cesty.

“Pojď,” řeklaNeferet.

Auroxudělal, co mubylo přikázáno.

Následovali pásky Temnoty do zdánlivě opuštěné chodby, která se začala svažovat dolů a dolů, jako do tunelů. Nakonec dorazili do místa, které se rozšířilo a skončilo. Tam se Neferet zastavila.

Aurox je ucítil dřív, než je spatřil. Jejich zápach byl hnusný, zkažený, špinavý. Smrt, pomyslel si. Jsou cítit jako smrt.

“Nepřijatelné,” řekla po nádechu rozzlobeně Neferet. “Naprosto nepřijatelné.” Vešla do podzemní místnosti, došla ke zdi a otočila vypínačem. Jediná holá žárovka vrhala nezdravě žluté světlo.

Aurox si pomyslel, že to vypadá jako hnízdo.

Matrace se hromadily jedna za druhou. Těla byla stočená jedno vedle druhého pod přikrývkami. Někteří byli nazí. Někteří z nich byli oblečeni. Bylo těžké poznat, kde jeden končil a další začínal. Jedna hlava se zvedla. Upírovo tetování bylo červené a nápadně se podobalo chapadlům Temnoty, která vedla k němu. Jeho pohled byl tvrdý. Jeho hlas rozzlobený.

“Kurtisi, postarej se o každého, kdo nás otravuje.”

Velký kopec se pohyboval pomalu a silné široké čelo se objevilo na druhém konci hnízda. Tenhle měl na čele červený obrys půlměsíce, mládě.

“Vždyť je ještě den. Jen začaruj s elektřinou nebo tak něco a -”

“A co?” hlas Neferet byl jako led. “Kurtisi, tys byl před smrtí hloupý a nemotorný. Teď jsi hloupý a nemotorný a smrdíš.” Neferet pohlédla na Auroxe. “Hoď ho ke zdi.”

Aurox se rozhýbal, aby splnil její přání, ale pomalu a dával tak mláděti čas pocítit strach. Aurox se krmil z toho strachu, a jak se jeho tělo měnilo, rostlo v něco jiného, něco silnějšího, počáteční strach mláděte se měnil, rostl, až přerostl do skutečné hrůzy. S řevem Aurox zvedl chlapce z jeho hnízda a hodil ho ke zdi. Ozval se nechutný praskavý zvuk a chlapec zůstal nehybně ležet.

“Páni! Ouha! Počkej chvíli. Neferet! Nevěděl jsem, že jsi to ty.” červený upír vstal, bez košile, ruce zvednuté, tváří ke kněžce. Aurox cítil jeho strach. Ten cítil dobře.

Udělal krok směrem k upírovi. Jeho kopyta zazvonila o studenou betonovou podlahu.

“Zůstaň stát, Auroxi,” přikázala Neferet. Obrátila se k němu zády a soustředila se na upíra a jeho hnízdo. “Opravdu věříš, že se přede mnou můžete ukrýt, Dallasi?”

“Neskrýval jsem se před tebou! Nevěděl jsem, co mám dělat, kde tě najít.”

“Nelži mi.” Neferetin hlas byl jemný a v té jemnosti Aurox slyšel černé, nekonečné nebezpečí.

“Nikdy mi nelži.”

“Dobře, dobře. Omlouvám se,” řekl spěšně upír. “Asi jsem nepřemýšlel.”

Hnízdo mláďat bylo vzrušené, probuzené tím, jak spolu jejich upír a Neferet mluvili a Aurox teď mohl vidět tváře s očima navrch hlavy, jak se strachem zírají z Neferet na něj.

Toužil zničit ty tváře zírající na jeho kopyta.

Z hnízda se ozval chrčivý kašel.

Neferet se ušklíbla. “Kolik vás tady je?”

“Potom co jsme bojovali se Zoey a těmi jejími kretény, z depa nás kromě mě odešlo deset.” Letmo pohlédl na Kurtise. “A on.”

“Není mrtvý. Zatím,” řekla Neferet. “Takže je tady jedenáct mláďat a jeden upír. Kolik z tvých mláďat začalo kašlat?”

Dallas pokrčil rameny. “Dva, možná tři.”

“Je jich tady příliš mnoho. Musí kolem sebe mít upíry nebo zemřou. Znovu,” dodala s krutým úsměvem.

Auroxe zaplavilo z hnízda mláďat mnohem více strachu. Zaskřípal zuby, jak bojoval s nutkáním se z něj nakrmit.

“Budeš za námi chodit? Stejně jako dřív?”

“Ne. Změnila jsem plány. Je na čase, abyste se ke mně připojili. Každý z vás se připojí.”

“Chceš říct, že ve Škole noci? To je nemožné. Nejsme to, co jsme bývali, a nechceme, “

“Co chcete, pro mě nemá žádný význam, pokud mě posloucháte. A pokud mě nechcete poslouchat, zemřete.”

Zdálo se, že se upír postavil rovněji. Jeho hněv hořel jasněji, stejně jako jediná žárovka.

“Nechci umřít. Už jsem se proměnil. Někteří z nich by mohli,” ukázal na mláďata, která se mu všechna krčila u nohou, “ale říkám, že je tu právo silnějšího.”

“Nejsi tak chytrý, jak jsem si pamatovala, Dallasi. Nech mě mluvit jasně a jednoduše, takže mi i ty můžeš rozumět: Pokud mě ty a tvá mláďata nebudou poslouchat, budeš první, kdo zemře. Můj netvor tě zabije. Teď. Nebo kdykoliv mu to přikážu. Vyber si.”

Světlo žárovky se ztlumilo. “Rozhodl jsem se tě poslouchat,” řekl Dallas.

“Moudrá volba. Chci, abyste se umyli a vrátili se do Školy noci včas na dnešní vyučování.”

“Ale jak?”

“Použijte školní sprchy, smyjte ze sebe ten zápach. Ukradněte oblečení. Čisté oblečení. Nebo ho kupte. V půl osmé, těsně před zahájením vyučování, na vás bude čekat autobus Školy noci na ulici u východního vchodu do Tulské univerzity. Nastoupíte do něj. Budete pokračovat ve výuce. Budete spát ve Škole noci.” Neferet se odmlčela a mávla rukou. “Nechám zakrýt okna nebo otevřít suterén nebo něco. Ale budete žít ve Škole noci.”

“Jak budeme uspokojovat náš hlad?”

“Opatrně. A to, co nemůžete uspokojit opatrně, budete kontrolovat, alespoň dokud se svět neobrátí a nezmění, aby přijal vaše potřeby.”

“Já to nechápu! Proč nás tam ještě chcete?”

“Rephaim, krakoun, kterého si ani jednou nedokázal zabít, byl obdařen lidskou podobou během noci a pářil se se Stevie Rae. Má povoleno navštěvovat Školu noci, spolu s Afroditou a dalšími červenými mláďaty, s mláďaty Stevie Rae.”

“Předpokládám, že bych měl chodit do školy s ním? A s ní? Společně?”

Žárovka znovu jasně zazářila.

“Nenávidíš je, že?”

“Ano.”

“Dobře. To je důvod, proč tě tam chci, vás všechny chci.”

“Protože je nenávidíme?”

“Ne, kvůli tomu, co tvá nenávist, mnou řízená, způsobí,” řekla.

“A to je co?” Zeptal se.

Neferet usmála. “Chaos”.

13. kapitola

Stark

Starkův sen začal dobře. Byl na úžasné pláži s bílým pískem kolem něj a jasnou modrou vodou před ním. Slunce ho vůbec nepálilo. Vlastně, bylo to přesně jako předtím, když byl označen a slunce bylo cítit na jeho tváři a ramenech skvěle. Střílel šípy na velký, kulatý střed cíle, který je magicky vstřebával a pak je znovu-objevil na písku vedle něj, takže mohl nadále střílet a střílet a střílet.

Zrovna přemýšlel, jak skvělý by to byl sen, pokud by se Zoey objevila na pláži v bikinách.

Nebo možná by mohli být na evropské pláži a Zoey by se objevila v plavkách nahoře bez. To by bylo ještě lepší.

A pak, jak se to děje v mnoha snech, se scéna posunula a najednou tam Zoey byla, jenom nebyli na pláži.

Byla tam, stočená v jeho rukou, teplá a měkká a opravdu dobře voněla.

“Ahoj,” řekla a usmála se na něj. “Jsi vzhůru a slunce ještě nezapadlo.”

“Jo.” Usmál se na ni. “Ukážu ti, jak vzhůru jsem.” Políbil ji, chutnala sladce. Její tělo dokonale ladilo s jeho. Vydávala to malé vzdychání, které dělala, jen když se doopravdy cítila dobře.

Ale když byl doopravdy ponořený do snu, Zoey se od něj odtáhla. Podíval se na ni tázavě, přemýšlejíc, jestli to bude lepší-než-lepší sen a Zoey pro něj udělá malý striptýz. Pak uviděl, jak vypadají její oči. Ve vytřeštěných očích byla hrůza.

“Zastav je!” křičela. “Starku! Strážce! Pomoz mi!”

Natáhla se pro něj, když ji tmavé, jako-had úponky táhly pryč.

Stark vyskočil a meč strážců se objevil v jeho ruce.

Běžel k ní, přeskočil přes její spadlé tělo a přistál přímo mezi úponky Temnoty. Rozmachoval se strážcovským mečem, sekal přes ně znovu a znovu, ale když jeden uřízl, dva narostly na jeho místě a oba se znovu připojili jako suchý zip k Zoeyně tělu.

“Starku! Ach, bohyně! Pomoz mi!”

“Snažím se! Zoey, dělám to nejlepší!” Ale proti Temnotě neudělal žádný pokrok. Tou dobou, Zoey byla kompletně zabalená, skrytá jako nějaké občerstvení obřího pavouka a byla při vědomí a křičela na něj, aby ji zachránil.

Stark bojoval a bojoval, ale nemohl nic udělat, a když ji od něj Temnota odtahovala, uviděl Neferet, loutkáře velícího černým, lepkavým řetězcům. Stála z dosahu jeho meče a smála se, když utahovala vlákna kolem Zoey, dokud jeho láska, jeho královna, nebyla uškrcena, zabita a pak absorbovaná nepřítelem.

Ve snu tam Stark stál, vzlykající a ztracený bez Zoey. Ve své mysli uslyšel silný a jasný hlas:

To se stane, ledaže se Zoey Redbirdová veřejně postaví Neferet. Musí odolat Tsi Sgili a zastavit to předstírané příměří mezi nimi.

Stark, stále šokovaný a zlomený snem o ztrátě jeho královny, slyšel jen slova a ne hlas. Nepřemýšlel, odkud zpráva přišla, jenom o varování samotném.

Zhluboka se nadechl a probudil se vedle Zoey v bezpečí, teplou a ochotnou v jeho náručí a usmála se na něj, říkajíc, “Hej, jsi vzhůru a slunce ještě nezapadlo.”

Strašný, zlověstný chlad otřásl jeho tělem. Bylo to víc než sen, věděl to.

Což znamenalo, že varování bylo víc než slova, bylo to proroctví. Stark vyplnil své ruce Zoey, tisknouc ji tvrdě na své tělo.

“Řekni mi, že jsi v pořádku. Řekni mi, že se cítíš dobře.”

“Řeknu, jestli mě přestaneš dusit,” vydrala ze sebe.

Uvolnil sevření jedné ze svých paží a s další jí běhal nahoru a dolů po zádech, když se podíval přes její rameno, ujišťujíc se, že tam nejsou žádná vlákna, žádné lepkavé vzpomínky ze snu.

“Starku, hej stop.” Popadla ho za ruku a zadívala se mu do očí. “Co se sakra děje?”

“Masivně zlý sen. Jako že apokalyptických rozměrů. A pak jsem se probudil a tys řekla přesně stejná slova, která jsi řekla ve snu těsně předtím, než tě Temnota dostala.”

“Nejdřív, ehm, že mně Temnota dostala je nechutné. Jak se to stalo?”

“Nechceš to vědět,” řekl.

“Ano, zcela jistě chci. Mohl to být prorocký sen, a pokud ano, potřebuju vědět, čeho se vyvarovat.”

“Jo, to si myslím taky. Vlastně, snažil jsem se na to nemyslet, ale máš pravdu.” Sklonil se zpátky a prohrábl si vlasy, snažíc se setřást spánek a předtuchu. “Mohlo by to být prorocké a ty to potřebuješ vědět; Temnota tě dostala jako Shelob dostal Froda, jenom hůř,” řekl.

Stark sledoval, jak Zoeyna tvář ztrácí barvu. “Jako holka, která se smrtelně bojí pavouků, nevím, jak by ten sen mohl být horší.”

“Udělej pavoukem Neferet a její pavučinou Temnotu.”

“Dobře, no, máš pravdu. To je horší.” Věnovala mu něco, o čem věděl, že je statečný úsměv. “Ale zachránils mě, že?”

Nic neřekl. Nemohl.

“Hej, velký silný strážce! Zachránils. Mě. Že?”

“Ne,” přiznal. “Snažil jsem se, ale Temnota, kterou Neferet ovládala, byla na mě moc.”

“No, sakra,” řekla Zoey. “Nesnáším, když se to stane.”

Pak zavrtěla hlavou a pevně dodala: “Hele, ve skutečnosti se to nestalo. Alespoň prozatím je to sen.”

“Zatraceně hodně věcí, které vypadaly, že by se mohly stát jen ve snu, se stává skutečnými,” řekl ponuře. “A bylo tam ještě něco jiného. Někdo mi říkal, že to, co se mi zdálo, se skutečně stane, ledaže by ses postavila proti Neferet.”

Zoey se zamračila. “Hele, já stojím proti Neferet! Celý zatracený čas. A co myslíš, že ´někdo´ ti to řekl? Byla to Nyx? Mluvila s tebou bohyně?”

Stark vzpomínal, snažíc se vzpomenout na hlas ze snu, ale i když hrůza ze snu byla čerstvá, specifika už bledla zpět do jeho podvědomí. “Nemůžu si doopravdy vzpomenout, ale nemyslím, že to byl Nyktin hlas, nebo alespoň ne její hlas, který jsem poznal.”

“Myslím, že bys věděl jistě, kdyby to byla bohyně. Navíc, jak jsem řekla, stojím proti Neferet, takže nevím, o čem hlas z tvého snu mluví.”

“Vlastně, teď jsi s ní trochu v příměří,” řekl Stark pomalu.

“Předpokládala jsem, že to záleží na tvé definici příměří. Pokud to znamená nemůžu-vykopnout-Neferet-ze-Školy-noci-protože-nejvyšší-rada-jí-odpustila, pak jo, jsme v příměří.”

“Hej.” Dotkl se její tváře. “Nechtěl jsem tě rozzlobit. Ten sen mě vyděsil, to je všechno.”

Přitiskla se k jeho tělu a on cítil, že se napětí v jejím těle začalo uvolňovat. “Doopravdy jsi mě nenaštval. Prostě jsi mě překvapil. Myslím tím, myslela jsem, že ty a já jsme ohledně Neferet na tom stejně.”

“Jsme.” Držel ji pevně. “Víme, že je Neferet zlá a šílená, a my všichni na Nyktině straně víme, že si máme dávat pozor na to, co udělá příště.”

Zoey se otřásla a zabořila tvář do jeho ramene. “Působí na mě, že bych ráda utíkala zpátky na Skye.” Zaváhal a téměř neřekl nic jiného, ale něco v koutku mysli mu nedovolilo nechat to plavat. “Ten sen, Z. Temnota tě dostala a já tě nemohl zachránit. Myslím, že to bylo varování; opravdu. A největší smysl, který z toho mohu vyvodit je, že se máš postavit Neferet.”

“Postavím,” řekla, zaklánějíc hlavu, aby se na něj podívala. “Vypadáš unaveně a jsi vzhůru brzy.”

Věnoval jí jeho arogantní úsměv. “Jsem vzhůru brzy, takže ty a já můžeme strávit nějaký čas spolu předtím, než budeme muset chytit minibus, a můžu vypadat unaveně, ale nejsem zas tak unavený.” Vsunul ruku pod velké, volné triko, které měla na sobě, a polechtal její žebra lehkým pohlazením. Zoey se zasmála. Zachytil sladký, šťastný smích svými rty a obrátil ho do dlouhého, žhavého polibku. A pak jeho ruka přestala lechtat a téměř všechny starosti o jeho snu zmizely, když se s ní miloval… téměř…

Zoey

“Ah, sakra,” zamumlala jsem, když Darius zavezl autobus na dlouhou příjezdovou cestu, která se vinula zadem Školy noci a vedla k parkovišti. Právě jsme odbočili na školní půdu a já uviděla Neferet, Draka a pět Synů Erebových bojovníků tam stát, jako by byli podivný upíří vítací vůz. “Zpomal,” řekla jsem Dariovi. “Musíme se na to připravit.”

“Jo, to nevypadá dobře,” řekla Kramisha.

“Wow, nevěřili byste všem těm barvám.” Shaylin zírala s otevřenou pusou z okna na skupinu profesorů. “Eh, tam je Dáma mrtvých rybích očí, tak odporná!”

“Dáma mrtvých rybích očí, to se mi líbí,” řekla Afrodita.

“Vyhovím jí.”

“Dáma mrtvých rybích očí je super intuitivní,” připomněla jsem všem, i když jsem mluvila zvláště k Shaylin.

“A my všichni jsme rozhodli, že je nejlepší, pokud neví o Shaylině daru,” řekla Stevie Rae, přicházejíc z jejího sedadla s Rephaimem v zadní části autobusu.

“Z, nechceš zavolat ducha a požádat ho o pomoc chránit Shayliny myšlenky, alespoň teď, dokud se nedostaneme přes Neferet?”

“Jo,” řekla jsem. “To zní jako dobrý nápad.” Zhluboka jsem se nadechla a zašeptala: “Duchu, přijď ke mně.” Cítila jsem, jak vzduch na mé kůži zavířil silou prvku.

“Chraň Shaylin. Udržuj její myšlenky soukromé.”

“Oooh!” Shaylin se zasmála, když prvek prošel skrz ni. “To je tak cool a ty jsi super fialová, když to děláš.”

“Díky, myslím,” řekla jsem. To nové dítě bylo definitivně divné, ale zdálo se, že docela milé. Podívala jsem se na zbytek autobusu, vybírajíc dvojčata a Damiena.

“Vy, lidi, taky mějte vaše prvky blízko.”

“Myslím, že vždy, když je kolem Neferet, je to vynikající příležitost pro všechny soustředit naše myšlenky na akademiku,” řekl Damien.

Zírali jsme na něj.

“Akademiku,” zeptala se Shaunee.

“Jako domácí úkol a kdo ví co ještě?” dodala Erin.

“Nebo jsi mluvil o módní přehlídce, která nás opravdu poučila?” řekla Shaunee.

“Jsme zmatené,” uzavřela Erin.

Damien si dramaticky povzdechl. “Studium, jako ve škole. Například, pokud Neferet je poblíž, můžete praktikovat zapamatovávání definic pro vaši slovní zásobu.” Podíval se zpoza svého dlouhého nosu na dvojčata. “Měly byste začít se slovem ničemové.”

“Nemám tušení, co to znamená, dvojče. Co ty?” zeptala se Erin.

“Nemám ponětí, dvojče,” řekla Shanee.

“Buďte zticha, sdílnice-mozku. Královno Damien má pravdu. Nebudeme kolem Neferet jako tady jenom na chvíli. Každý se potřebuje soustředit na udržení svých myšlenek zaneprázdněných a ne zaneprázdněných našimi plány. Zaneprázdněných hloupou školou.” Afrodita pohlédla na Rephaima.

“Může Neferet číst tvoje myšlenky?”

Rephaim vypadal otázkou překvapený, ale stěží zaváhal, než řekl: “Nemůže.”

“Víš to jistě?” zeptala jsem se.

“Ano,” řekl.

“Jak?” řekla Afrodita.

“Nemusí ti to vysvětlovat,” řekla Stevie Rae.

“Ano, musí.” Stark promluvil dřív, než jsem stihla cokoliv říct. “Stevie Rae, musíš přestat být tolik defenzivní ohledně Rephaima. Býval na Neferetině straně. Mohl by mít informace, které bychom mohli použít.”

“Nikdy jsem nebyl na Neferetině straně,” Rephaimův pohled byl tvrdý, když se srovnal na Starka. “Byl jsem na Kalonově straně. Jako jsi byl ty.”

To Starka úplně umlčelo a já využila příležitosti vstoupit mezi ně a řekla: “Jakákoliv specifika, co máme na mysli je, že jsi byl na opačné straně a to by nám teď mohlo pomoci.” Podíval se na mě a jeho pohled změkl, ale jeho výraz byl stále střežen.

“Vím, že Neferet nemůže číst v mojí mysli, protože nevěděla o Stevie Rae a mě.” Vzal Stevie Raeinu ruku. “Snažil jsem se na to nemyslet, když byla blízko, ale nemohl jsem si pomoct. Vzpomínal jsem na tebe. Často.”

Stevie Rae se usmála a stoupla si na špičky, aby ho políbila.

“Fuj,” řekla Afrodita. “Tak, běžte rychle, než začnu zvracet, pro jistotu, že Neferet nemůže číst mojí mysl, Zoeynu mysl a mysl ptačího kluka. Zbytek vás musí dávat pozor sami na sebe.”

“Je tu další autobus, který právě odbočil do pruhu za námi,” řekl Darius, dívajíc se zpět do zrcátka. “Taky má na boku Škola noci.”

Z jednoho ze zadních sedadel Johnny B zavolal: “A není mini. Proč nemůžeme dostat normálně veliký autobus?”

“Ty nejsi normální,” řekla Kramisha.

“Tvoje máma není-”

“Dobře, pojďme do školy.” Přerušila jsem ho.

“Což znamená, připravte se k boji,” řekl Stark.

“Zaparkuj,” řekla jsem Dariovi.

Zaparkoval a pak on a Stark a Rephaim vyšli z autobusu jako první, následovaní zbytkem skupiny. Myslela jsem, že můžu

čelit čemukoliv, co se děje, takže po boku se Stevie Rae a Starkem jsem pochodovala k Neferet, uklonila se napůl-respektujíce ji a víc s respektem Drakovi a bojovníkům. Pak jsem formálně řekla, “Veselé setkání.”

“Ach, Zoey, Stevie Rae, jsem ráda, že jste vy a vaši studenti přijeli jiným autobusem. Ušetří to čas na vysvětlování,” řekla záhadně Neferet.

Než jsem mohla brilantně říct “he?” nebo podobně, další autobus zaparkoval vedle nás a s podivným Star Trek zvukem, který měly všechny, se jeho dveře otevřely.

A můj vidoucí kámen začal hřát.

Aurox vystoupil jako první.

Za ním vystoupil z autobusu Dallas. Slyšela jsem, jak se Stevie Rae šokovaně nadechla. Pak se moje ústa otevřela, protože po Dallasovi celá skupina červených mláďat, zlých červených mláďat, včetně naprosto příšerné Nicole a velmi vysokého, ale stále tučného Kurtise, vystoupila z autobusu.

Červená mláďata a Aurox se postavili proti nám. Měla jsem bizarní taneční flashback West Side Story. Všechno bylo podivně klidné, dokud Stevie Rae, nepřirozeně vysokým hlasem, neřekla: “Dallasi, co tu u všech všudy děláš?”

Dallas ohrnul ret. “Tobě neodpovídám.” Podíval se na Neferet a pomalu, zřetelně, přikládajíc svou pravou ruku na srdce, se hluboce uklonil a řekl: “Veselé setkání, má velekněžko.” Všechna červená mláďata za ním napodobovala jeho pozdrav.

Neferet se laskavě usmála. Její hlas byl vřelý a zdánlivě laskavý. “Jak milý pozdrav. Děkuji ti, Dallasi.” Když se její smaragdové oči obrátily z nových dětí na Stevie Rae, její hlas

a oči ztvrdly. “Já odpovím tvou otázku, Stevie Rae. Co zde dělají, je stejná věc, jakou tu děláš ty, navštěvují vyučování. Oh, počkej. Mezi nimi a tvou malou skupinkou je nepatrný rozdíl. Dallas a jeho červená mláďata budou žít zde ve škole, a já budu jejich velekněžka.”

“To je on?” Dallas se díval na Rephaima, který stál vedle Stevie Rae. Mohla jsem prakticky vidět hněv vyzařující z něj.

“Dovol mi vás představit. Dallasi, tohle je Rephaim. Ah, ale, vy dva jste se už setkali, ne?” Neferet zněla, jako by uváděla ples. Přísahám, že to bylo tak zatraceně divné, že jsem musela potlačit nutkání, říct Starkovi, aby mě štípl, takže bych věděla, že nesním.

Pak můj pohled přešel k Dallasovi a strach, který mě přiměl cítit, mi řekl, že v žádném případě nespím. Jeho oči zářily slabě červeně. Vypadal divoce a velmi, velmi nebezpečně. Vzpomněla jsem si, když jsem si myslela, že byl roztomilý a milý. No, to roztomilé, milé dítě muselo zemřít, když se tento nový rudý upír s jeho biče-vyhlížejícím tetováním proměnil.

Po mém boku, Stark se ke mně neklidně přiblížil. Po Dallasově boku, Aurox, na kterého jsem se snažila nepodívat, se neklidně přiblížil ke mně.

“Jo, jak jste řekla. Setkali jsme se,” řekl Dallas.

“Setkali.” Rephaimův hlas byl tvrdý a chladný jako Dallasův, a to mi připomnělo, že bych ho neměla podcenit jen proto, že se tak sladce usmívá na Stevie Rae.

“Když vás mám všechny pohromadě, nechtě mě si něco vyjasnit,” řekla Neferet, a naše oči se obrátily k ní. Vypadala tak zatraceně normálně! Nádherně a královsky a zněla tak

zatraceně rozumně, že jsem na moment pocítila velký smutek nad ztrátou toho, kým mohla být. “Mezi námi nedávno došlo k nepříjemnosti. To je nyní pryč. Nechci tu mít žádné spory, mezi mláďaty nebo upíry, rudými nebo modrými.”

“Nepříjemnosti?” Hlas Stevie Rae byl nedůvěřivý. “Snažili se mě a Zoey zabít!”

“Zoey zabila některé z nás!” zakřičel Dallas a já si byla jistá, že jsem slyšela hluk elektřiny v drátech nad našimi hlavami, které napájely školu.

“Počkej, já nechtěla. Nichole a Kurtis a ostatní lidi mě napadli a-”

“Dost!” Nefertin hlas držel děsivou sílu, která pulsovala kolem nás, vypadajíc, že pročistila i stříbrné světlo vyšlého měsíce. “Řekla jsem, že minulost je pryč. Stevie Rae a Zoey, pokud se nedokážete ovládat, pak budete vyloučeny z této školy. Dallasi, totéž platí pro tebe. Aurox a Synové Erebových bojovníků budou hlídat haly a třídy. Pokud vypukne násilí, ukončí ho. Ihned. Vyjádřila jsem se jasně?” Nikdo neřekl slovo. Neferetin úsměv byl chladný. “Dobře. Nyní běžte do tříd.”

Otočila se a s podivnou, klouzavou chůzí, zamířila zpátky do hlavní budovy kampusu a třídě tam čekající.

“Všude kolem ní je Temnota,” řekl Stark hlasem, který byl tichý, ale ne dost.

“Je jí naprosto pohlcená,” řekl Rephaim.

“Rozhodně,” řekla Stevie Rae. Pak se podívala na Draka a další bojovníky. “Copak to vy všichni nevidíte? Je to jako

lepkavé pavučiny.” Trhla palcem k Dallasovi a ostatním červeným mláďatům. “Vsadím se, že oni to vidí.”

“Nevím, o čem to sakra mluvíte,” řekl Dallas.

“Máš ještě pořád imaginární čajové dýchánky s tvými panenkami?” zeptala se sarkasticky Nichole.

Dallas a jeho červená mláďata se zasmály.

“Dallasi, Neferet chce, aby ses ohlásil v centru médií. Měli problémy s počítačem a ona potřebuje tvou pomoc k napravení věcí,” řekl Drak, vykročil do pozice mezi našimi dvěma skupinami.

Synové Erebových bojovníků se k němu připojili, stejně jako Aurox. “Shaylin, to je tvůj rozvrh hodin. Stevie Rae tě dnes provede kolem.”

Podal novému mláděti kus papíru. “Starku, Dariusi,” pokračoval Drak. “Běžte do stájí a začněte s přípravami pro vaše vyučování. Zbytek vás udělá, jak velekněžka nařídila. První hodina začíná za chvíli.”

“Cokoliv velekněžka chce, zní dobře,” řekl Dallas, a prošel kolem Rephaima s výsměchem.

Dívala jsem se, jak se Rephaim drží. Nevypadal naštvaně a celkově jako Šílený Kluk, jako by chtěl rozmlátit skříňku nebo něco podobného, ale vypadal pevně a silně, a zůstal ochranně stát v blízkosti Stevie Rae.

“Pojďme do tříd a snažme se ignorovat ty idioty,” řekla jsem a vzala Starkovu ruku.

“Nechtějí být ignorováni,” řekl Rephaim, když jsme pomalu šli do hlavního kampusu. “Jsou tady kvůli problémům.”

“Podělat to,” řekla Stevie Rae, a z nějakého důvodu to jí a Rephaima rozesmálo.

Rephaim vypadal tolik jako lidský-náctiletý-kluk-smějící-se-na-svou-přítelkyni, že jsem si musela připomínat, že nebyl přesně to, čím se zdál být. Potřebovala jsem si připomenout, že jsem viděla krakouny bojovat a věděla jsem, že byli zlí a nebezpeční, tak jsem přemýšlela o něm, zda by skutečně boj s Dallasem, kdyby na to přišlo, mohlo oživit Temnotu v něm, když jsem uviděla, jak přes jeho tvář prošla změna. Jednu vteřinu se usmíval na Stevie Rae a v další byla jeho tvář nehybná, jako by slyšel zvuk, který nemůže slyšet nikdo jiný. Pak jsem mrkla a vypadal zase normální.

“Hej, doopravdy mám šestou hodinu jízdu na koni?” zeptala se Shaylin, která četla svůj rozvrh, zatímco se s námi snažila držet krok.

“Jestli to říká Jezdecké studium, tak máš,” řekla Stevie Rae. “Uvidíme se u oběda.” Usmála se ještě jednou na Rephaima, zamávala nám ostatním a pak obešla Shylin. “Podívejme.” Četla mláděcí rozvrh. “No, dobře, první hodinu máš kouzla a rituály. Tu třídu budeš mít ráda. Slyšela jsem, že ta nová profesorka je v pohodě.”

“Hej, co je s tebou?” zeptal se mě Stark.

“Nevím,” řekla jsem tiše. “Vlastně, pravděpodobně nic víc než skutečnost, že jdu na vyučování sociologie, která je vyučována Neferet. Povídej o stresu.”

“Budeš v pořádku. Zrovna předstírá, že je profesorka a velekněžka,” řekl.

“Jo, to znamená, že mě bude jen trochu ponižovat oproti rozřezávání mé hlavy svými drápy,” zamumlala jsem.

“Pokud se bude snažit, ujisti se, že budeš hodně běhat okolo a budeš vystrašená, takže tě přijdu včas zachránit.” Usmál se

na mě svým arogantním úsměvem, a já věděla, že se snažil (neúspěšně), abych se cítila lépe.

“Budu na to myslet. Uvidíme se u oběda.”

Políbil mě, a pak po dalším starostlivém pohledu, zamířil do stájí s Dariem.

Všichni se rozletěli, nechávajíc Damiena, Rephaima a mě jít do třídy.

“Jsi v pořádku?” zeptala jsem se Rephaima.

“Ano. V pořádku,” řekl.

Doopravdy jsem mu nevěřila, a myslím, že moje tajné pokukování bylo super zřejmé, protože se nakonec zastavil, povzdechl si, a pak mě opravdu překvapil slovy: “Hej, Damiene, musím mluvit se Zoey. Můžu se s tebou setkat ve třídě?”

Damien vypadal víc než trochu zvědavě, ale byl příliš zdvořilý, aby protestoval. “Jistě, žádný problém. Ale neopozdi se. Profesoři tady se opravdu naštvou na nedochvilnost.”

“Postarám se, aby si pospíšil,” ujistila jsem Damiena, a pak jsem zpomalila, takže jsme Rephaim a já zůstali mimo budovu, když ostatní vešli dovnitř.

“Co se děje?”

“Můj otec je tady. Cítím jeho přítomnost.”

“Kalona? Kde?” Věděla jsem, že mé oči byly veliké a vyvalené, když jsem se dívala kolem nás, jako bych očekávala, že nesmrtelný vyskočí ze stínů.

“Nevím kde, ale chci, abys věděla, že jsem ho nekontaktoval, neviděl ho, nemluvil s ním od té doby, co mě osvobodil.”

Rephaim potřásl hlavou. “J-já nechci, abyste si ty a zbytek tvých přátel mysleli, že od vás vyzvídám.”

“Dobře. No, alespoň tohle je dobrá věc. Máš ponětí, co chce?”

“Ne!”

“Dobře, dobře, z ničeho tě neobviňuju. Přišel jsi s tím za mnou, pamatuješ?”

“Ano, ale já-” Jeho tvář znovu znehybněla. Pak se jeho oči setkaly s mými a smutek v nich byl tak intenzivní, že mě rozbolel žaludek. “Volá mě.”

14. kapitola

Zoey

“Volá tě? Co to sakra znamená? Nic neslyším.” Zírala jsem kolem a čekala, že na mě ptačí muž skočí.

“Ne,” zavrtěl hlavou. ” To bys neslyšela. Ani já to skutečně neslyším. Otec mě může volat skrz nesmrtelnou krev, kterou sdílíme. Nemyslel jsem si, že toho bude schopen, potom co mě Nyx změnila.” Díval se do dálky a vypadal naprosto nešťastně. “Ale já nejsem opravdový člověk. Stále jsem směs zvířete a člověka a nesmrtelného. Pořád sdílím jeho krev.”

“Hele, to je v pořádku. Děláš to nejlepší. Vidím, jak se díváš na Stevie Rae. Vím, že ji miluješ. A sama Nyx ti odpustila.”

Přikývl a přejel si rukou přes obličej a já si všimla, že se začal potit. Hodně.

Bylo zřejmé, že si mé pozornosti všiml a řekl: “Je to těžké, nereagovat na jeho volání. Nikdy předtím jsem se mu nebránil.”

“Podívej, zůstaneš tady. Jdu pro Starka a Daria a Stevie Rae. Pak můžeš následovat Kalonovo volání. Všichni půjdeme s tebou a ukážeme mu, že jsi opravdu jedním z nás, že tě nemusí opustit samotného.”

“Ne! Nechci, aby všichni věděli, že je tady. Zvláště ne Stevie Rae. Myslí si, že se k němu musím úplně otočit zády, ale je to tak těžké!” Sepjal ruce, jako by prosil, abych mu porozuměla. “Pořád je to můj otec.”

I když jsem si přála, aby to tak nebylo, začínala jsem chápat, co říkal. “Moje máma to zpackala. Vybrala si místo mě chlapa, ale hluboko uvnitř jsem ji stále milovala a chtěla, aby i ona milovala mě. Opravdu mě milovala. Myslím, že nejtěžší část toho, že je mrtvá, je, že už není žádná šance to vrátit, aby znovu byla moje máma.”

“Pak rozumíš,” řekl.

“Jo, na jednu stranu myslím, že ano, ale také souhlasím se Stevie Rae. Podívej, Rephaime, možná se cítíš jako každý další kluk, který měl trable s rodiči, ale problém s tvou situací je, že tvůj táta není jen tak nějaký Hej nebo počkej z Horní Dolní. Je to nebezpečný nesmrtelný, který je ve velmi skutečném boji dobra se zlem na té špatné straně.”

Rephaim zavřel oči, jako by mu to, co jsem řekla, fyzicky ubližovalo, ale přikývl, a když otevřel oči a setkal se s mým pohledem, mohla jsem vidět sílu jeho rozhodnutí. “Máš pravdu. Musím se mu postavit a přimět ho, aby pochopil, že jsme se opravdu vydali každý svou cestou. Pojď se mnou, ať to udělám. Prosím, Zoey.”

“No, dobře. Nech mě dojít pro Starka a pak-”

“Jen ty. Vím, že je to hloupost, ale nechci otce ponížit, a kdybych to udělal před Starkem, byla by to velká urážka.”

“Rephaime, nemůžu tam s tebou jít sama. Nezapomněl jsi, že se mě tvůj otec pokusil zabít?”

“Neferet uvěznila jeho tělo a přinutila ho, aby tě následoval na Onen svět. Nechtěl to. Nikdy ti nechtěl ublížit. Zoey, můj otec mi řekl, že nezabije tebe, ani žádnou Velekněžku Bohyně.”

“Vážně, nemáš tušení.” Zavrtěla jsem nevěřícně hlavou. “Kalona by neváhal zabít kohokoliv, pokud by mu stáli v cestě za tím, co by chtěl.”

“Byla jsi mu blízko, potom co utekl ze země. Můžeš mi pravdivě říct, že jsi v něm nikdy neviděla záblesk Nyktina bojovníka?”

Váhala jsem, nechtěla jsem vzpomínat, jaké chyby jsem udělala předtím, než byl Heath zabit. Zvedla jsem bradu. “Kalona zabil Heatha proto, že jsem byla tak hloupá, abych si nenechala svého ochránce u sebe.”

“Heath nebyl Velekněžka ve službách Nyx. A tys mi neodpověděla. Mluv pravdu. Ty jsi zahlédla to, co býval, že?”

Už po milionté jsem si přála, abych byla lepší lhář. Povzdechla jsem si. “No, ano, dobře. Myslela jsem si, že jsem viděla to, co mohl být. Myslela jsem, že jsem viděla bojovníka Nyx,” řekla jsem upřímně a pak dodala: “Ale mýlila jsem se.”

“Nemyslím, alespoň ne úplně. Myslím, že ten bojovník je stále ještě v něm. Koneckonců mi dal svobodu, abych si mohl vybrat svou vlastní cestu.”

“Ale od sebe tě volného nenechal. Je tady, volá tě.”

“Co když mě volá, protože se mu po mě stýská!” zakřičel Rephaim a poté si přejel rukou přes svou napjatou, zpocenou tvář. Kontrolovanějším hlasem zaprosil: “Prosím, Zoey. Přísahám ti, že nedovolím, aby ti můj otec ublížit, stejně jako nedovolím, aby ublížil Stevie Rae. Prosím, pojď se mnou a přines svědectví, že jsem zlomil pouto s ním a že nikdo ve Škole noci nemůže pochybovat o mé loajalitě.” A pak řekl to, co ze mě udělalo královnu Hlupákova. “Neviděl mě od té doby, co jsem se stal chlapcem. Možná, že když uvidí důkaz Nyktina odpuštění, bojovník v něm se probudí. Nechtěla by Nyx dát svému bojovníkovi ještě jednu šanci?”

Podívala jsem se na něj a viděla, co Stevie Rae musela vidět, že mu propadla, v podstatě byl opravdu roztomilý chlapec, který chtěl, aby ho jeho táta miloval. “Ech, sakra,” řekla jsem. “Dobře. Půjdu s tebou, pokud neopustíme areál. A měl bys vědět, že jestli se vyděsím nebo rozruším nebo se budu bát, či co já vím, Stark to ucítí a přiběhne se svým lukem, se kterým nemůže minout nic, na co vystřelí. A slibuju ti, že se vystřelí. S tím nemůžu nic udělat.”

Rephaim mě vzal za ruku a prakticky mě táhl k východní zdi. “Nedostanu tě do nebezpečí. Neucítíš žádnou z těch věcí.”

Chtěla jsem říct něco o létajících prasatech, ale místo toho jsem šetřila dechem a běžela, abych s ním udržela krok.

Samozřejmě jsem věděla, kam míříme. Dávalo to smysl. “Hloupý strom u hloupé zdi,” oddechovala jsem. “Vůbec se mi to nelíbí.”

“Je snadné se tam dostat a nikdo tam nechodí,” řekl Rephaim. “To je důvod, proč je tam.”

“To neznamená, že je to lepší,” řekla jsem.

Sprintovali jsme přes louku. Ohlédla jsem se přes rameno. Mohla jsem vidět plynové lampy stáje, která se rozkládala v téhle části školního areálu, a pomyslela jsem si, že bych asi měla odstoupit z mého postu královny Hlupákova a vyslat velké, vystrašené, psychické SOS Starkovi, když Rephaim náhle zpomalil a pak zastavil.

Obrátila jsem svou pozornost a můj pohled zpět na to, co se děje přede mnou, a uviděla Kalonu stát vedle rozbitého stromu. Stál k nám zády. Později jsem měla čas přemýšlet o tom, že měl přinejmenším stát ve směru, ze kterého věděl, že by se měl Rephaim přiblížit, ale pak jeho přítomnost vše zastínila, jak on stejně věděl. Byl vysoký a silný, a jako obvykle, od pasu nahoru nahý. Jeho neuvěřitelně černá křídla byla složená a v klidu, a vypadal jako Bůh stvořený z kousků noční oblohy.

Už jsem zapomněla, jak krásný a silný a majestátní byl. Sevřela jsem čelist a mentálně se otřásla. Nezapomněla jsem, jak nebezpečný byl.

“Otče, jsem tady,” řekl Rephaim hlasem, který zněl tak tiše a dětsky, že jsem mu položila druhou ruku na jeho, ve které stále svíral mou paži.

Kalona se otočil. Jeho jantarové oči se rozšířily. Na chvíli jeho obličej ztratil výraz a pak vypadal naprosto ohromeně.

“Refaime Jsi to opravdu ty, můj synu?”

Cítila jsem třes, který prošel Rephaimovým tělem a pevněji přitiskla svou ruku na jeho.

“Ano, otče.” Jeho hlas zesílil, když mluvil. “Jsem to já, Rephaim, tvůj syn.”

Vím, že nesmrtelný předstíral spoustu věcí. Vím, že kšeftoval s Temnotou a byl vrah, lhář a zrádce. Ale myslím, že za celý svůj život nezapomenu na výraz na Kalonově tváři, když se tehdy podíval na Rephaima. Na okamžik se Kalona usmál a jakoby čistá radost zalila celou jeho bytost, až jsem Rephaima uvolnila ze sevření. Stála jsem tam, spadla mi čelist a s úžasem jsem zírala na zázrak Kalonova štěstí a uvědomila si, že jsem v jeho výrazu viděla stejnou lásku, jakou jsem viděla, když hleděl na Nyx na Onom světě.

“Nyx mi odpustila,” řekl Refaim.

Tato tři slova zhasla Kalonovu radost. “A obdařila tě podobou lidského chlapce?” zeptal se nesmrtelný bez emocí v hlase.

Cítila jsem, jak Rephaim váhá a věděla, že se chystá udělat to, co jsem sama dělala příliš často, říct celou pravdu, i když by měl držet jazyk za zuby, a tak jsem za něj vyhrkla zkrácenou verzi pravdivé odpovědi.

“Jo, je teď kluk a je s námi.”

Kalonův jantarový zrak se přesunul na mě. “Zoey, vypadáš dobře. Myslel jsem, že můj syn je přítelem Rudé. Ona se o něj s tebou dělí?”

“Eh, ne. Není to tenhle druh vztahu. Jsem jeho kamarádka, to je všechno,” řekla jsem a zcela odsunula stranou vzpomínku na to, jak mimo byl Kalona, když poprvé spatřil Rephaima. Tohle je skutečný Kalona, připomněla jsem si. “A nemusíš být takový mizera. Ty jsi volal Rephaima a ne naopak.”

“Ano, volal jsem svého syna. Ne začínající velekněžku.”

“Požádal jsem ji, aby šla se mnou si s tebou promluvit,” řekl Rephaim.

“Požádal jsi Zoey a ne Rudou. To proto, že už ji unavuješ?”

“Ne, a její jméno je Stevie Rae, ne Rudá. Jsem její přítel a tím i zůstanu.” Líbilo se mi, že všechny ty blbosti s uctíváním-táty-hrdiny byly z Rephaimova hlasu pryč. “To je důvod, proč jsem odpověděl na tvé volání, protože jsem ti potřeboval říct, stejně jako jsem řekl Nisrocovi, že jdu cestou bohyně se Stevie Rae. To je to, co chci. To je to, co vždycky budu chtít.”

“Věčnost je velmi dlouhá doba,” řekl Kalona.

“Ano, já vím. Strávil jsem její velkou část plněním tvých příkazů.”

“Strávil jsi ji tím, žes byl můj syn!”

“Ne, otče. Ne tak docela. Začínám chápat, že existuje pouze jeden jediný skutečný rozdíl mezi Temnotou a Světlem, a to je schopnost milovat. Když jsem poslouchal tvé příkazy, byly mezi námi povinnost a strach a zastrašování, ale jen velmi málo lásky.”

Očekávala jsem, že Kalona vybuchne, ale místo toho svěsil ramena a odvrátil se, jako by už nadále nemohl vydržet Rephaimův upřený pohled. “Možná mě osud špatně vybavil, abych byl otcem,” řekl pomalu. “Byli jste plody vzteku, zoufalství a touhy. Myslím, že jsem je nechal, aby formovali naše vztahy.”

Mohla jsem cítit Rephaimovu naději. Bylo to, jako by telegrafoval skrz svou kůži a hlas. “Nemusí to i nadále ovlivňovat naše vztahy,” řekl právě tak pomalu. Se začínajícím překvapením jsem si uvědomila, že oba dva zněli

neuvěřitelně podobně. Potají jsem koukla na Rephaima a poznala tvar očí, úst, brady, a když jsem viděla rodinnou podobu, nechápala jsem, jak mi to sakra mohlo kdy uniknout. Není divu, že byl Rephaim tak úžasný, vypadal jako jeho otec!

“Přeješ si nový začátek mezi námi, stejně jako ve svém novém životě,” řekl Kalona.

Neformuloval to jako otázku, ale Rephaim mu stejně odpověděl. “Ano, otče.”

Kalona se podíval na mě. “A co tví noví přátelé? Nevěřím, že by někdy přijali skutečnost, že ty a já nejsme nepřátelé.”

“No, nemůžu mluvit za všechny jeho nové přátele, ale osobně je mi jedno, jaký vztah má s tebou, dokud nás ostatní necháš na pokoji,” řekla jsem. “Neferet je ta, koho je třeba se obávat. Jestliže už s ní opravdu nejsi, pak ti můžu slíbit, že ona nikdy neakceptuje fakt, že ty a Rephaim nejste nepřátelé.”

“Neferet mě neovládá!” Kalonův mocný hlas se otřel o mou kůži a já se zachvěla pod jeho známým ledovým dotykem.

“No, jak myslíš.” Mluvila jsem s nucenou nonšalancí. “Nemluvím o kontrole. Mluvím o tom, že ty a ona jste na stejné straně, a ona se vydala na cestu do Temnoty. Ona nenechá někoho s tvou silou stát bokem.”

“Neferet přišla o mou loajalitu a věrnost, když uvěznila mé tělo a použila mého ducha. Měla bys vědět, Zoey Redbirdová, že Neferet má nového chotě.”

Zvedla jsem oči. “Aurox není její choť. Je to jen jeden z jejích oblíbenců.”

“Já jsem nemluvil o jejím novém stvoření. Mluvil jsem o Bílém býkovi.”

Zírala jsem na Kalonu. “Myslíš to vážně.”

“Ano,” řekl Rephaim.

“A proč bys mi to říkal? Nejsme přátelé. Nejsme spojenci,” řekla jsem pevně.

“Mohli bychom být. Máme společného nepřítele,” odpověděl Kalona.

“Nemyslím si, že můžeme. Jsi naštvaný na Neferet, nebo alespoň v tenhle moment jsi. Já bojuju proti Temnotě obecně. A to je strana, na které obvykle jsi.”

“Žádal o nový začátek,” řekl Rephaim.

Podívala jsem se na opravdu roztomilého, opravdu nadějného, ale opravdu naivního chlapce, který stál vedle mne. “Rephaime, Kalona se náhle neobrátil k dobru.” Všechno, na co jsem dokázala myslet, bylo:

Stevie Rae mě zabije, jestli ho přivedu zpátky k ní s postojem k otci “Všechno je úžasné a krásné, a skvělé”. “Nemůžeme dělat z ostatních lidí to, co chceme, aby byli jen proto, že to hodně chceme.”

“Nemám v úmyslu být dobrý,” řekl Kalona. “Stejně jako nemám výslovný zájem být zlý. Jednoduše si přeji, aby Tsi Sgili padla. Zranila mě, a já bych se rád domohl pomsty.”

“Dobře, tak přesně, co to znamená?” zeptala jsem se.

“To znamená, že máme společného nepřítele. Pomůžu vám zbavit Školu noci Tsi Sgili, která se vydává za Velekněžku Nyx, a jejího stvoření, Auroxe.”

“Otče, přihlásíš se a budeš mluvit s Nejvyšší radou, abys jim řekl, co víš o Neferet?”

“K čemu by to bylo?” Zeptal se ostře Kalona. “Nemám žádný důkaz na podporu mých slov. Obvinil bych ji, že přijala Bílého býka za svého chotě. Ona by to popřela. Předpokládám, že jim představila to své zvíře jako Boží dar, ne?”

“Jo, představila,” řekla jsem. “Aurox má být dárek od Nyx.”

“Nechte mě hádat, bohyně se nedostavila a neodsoudila zvíře nebo Neferet.”

“Víš, že se to nestalo,” řekla jsem.

“Samozřejmě že ne.” Kalona zavrtěl hlavou ve zřejmém odporu. “A protože bohyně mlčí, není tu od Nykty žádný důkaz. Bylo by to moje slovo proti Neferet, a Rada již věří, že mě od sebe vyhnala. Mysleli by si, že lžu, abych se pomstil.”

“Není to tak?” Zeptala jsem se. “Chci říct, není to to, co jsi říkal, že chceš, pomstu?”

“Nechci, aby ji Nejvyšší Rada pokárala, plácla ji přes prsty a poslala do samoty, kde by předstírala, že slouží bohyni. Chci ji zničit.”

Chladná nenávist v jeho hlase mě znovu roztřásla, ale nemohla jsem se hádat s jeho logikou. Nechtěla jsem Neferet zabít. Sakra, já nechtěla zabít nikoho. Ale v hloubi duše jsem věděla, že pokud by nebyla zničena, že by nakonec způsobila nepředstavitelnou bolest a utrpení nám všem.

“Dobře, podívej. Musíš mi to upřesnit. Mluvíš o zabití Neferet? “

“Nemůžu ji zabít, stala se nesmrtelnou.” Jeho pohled mě držel. “Jen Neferet může způsobit své vlastní zničení.”

Můj mozek se cítil, jako by měl vybuchnout. “Nemám ponětí, jak ji přimět, aby to udělala.”

“Já ano,” řekl Kalona. “Paktuje se s Bílým býkem. Neferet věří, že může ovládat jeho sílu. Velice se mýlí.”

“On je klíč k jejímu zničení,” řekl Rephaim.

“Snad. Měli bychom se dívat a nějaký čas počkat. Podívejte se, co chystá, jaký bude její další krok,” řekl Kalona. “To pro vás, kteří s ní žijete zde ve Škole noci, bude snadné. Sledujte ji dobře, můj synu.”

“Už tady nežijeme,” řekl dřív, než jsem ho mohla zastavit. “Jsem se Stevie Rae a Zoey a ostatními ve skladu u nádraží.”

“Opravdu? Jak zajímavé. Jsou všechna červená mláďata ve skladu s vámi?”

“Ne, Neferet přivedla ostatní červená mláďata, ta, která nejsou součástí skupiny Stevie Rae, do Školy noci. Teď zůstávají tady,” řekl Rephaim.

Zamračila jsem se na Rephaima a podívala se na něj s výrazem mohl bys být prosím zticha.

“To by mohlo být důležité. Oni vychylují rovnováhu Světla a Temnoty na téhle škole.”

“Ano,” řekl Rephaim. “Také tu je mládě, které můž-”

“Které může držet jazyk za zuby, a ne mluvit o všem, co podniká,” dokončila jsem za něj a probodla Rephaima pohledem.

Kalona se usmál. “Nevěříš mi, má A-yo? “

Cítila jsem, jak mi přes srdce přeběhl mráz. “Ne. Nevěřím ti. A neříkej mi znovu tím jménem. Nejsem A-ya.”

“Je v tobě,” řekl. “Cítím ji.”

“Je jen kouskem z toho, co ze mě dělá, kdo jsem dnes, tak to vzdej. Tvůj čas s ní je u konce.”

“Možná přijde den, kdy zjistíš, že minulé životy se vrací obloukem do současnosti,” řekl.

“Proč nezadržíš dech, dokud se to nestane?” zeptala jsem se s předstíranou sladkostí.

Kalona se zasmál. “Pořád mě bavíš.”

“A ty mě pořád odpuzuješ,” řekla jsem.

“Nemůže mezi námi být nějaká forma míru?” zeptal se Rephaim.

“Můžeme mít příměří,” řekla jsem, dívala se na Rephaima a nutila ho, aby se mi díval očí. “Ale to není mír. Také to znamená nevěřit mu a neříkat mu všechno o tom, co děláme. Srovnej si to v hlavě, Rephaime, nebo s ním musíš hned teď odejít.”

“Zůstávám se Stevie Rae,” řekl.

“Pak nezapomínej, na čí straně jsi,” řekla jsem.

“Můžeš si být jistá, že ho na to nenechám zapomenout,” řekl Kalona.

“Jo, a měl bys vědět, že má Rephaim celou partu lidí, kterým na něm záleží, a my mu nedovolíme být jako ty.”

Kalona mě ignoroval a místo toho mluvil na svého syna.

“Kdybys mě potřeboval, podívej se na západ a následuj naši krev.” začal rozvírat svá křídla. “Pamatuj si, že jsi můj syn, protože tě mohu ujistit, že ti okolo tebe na to nikdy nezapomenou.” Vyskočil k nebi a několika mocnými údery svých křídel Kalona zmizel do noci.

15. kapitola

Zoey

Tak jsem dokončila zařezávání první hodiny. Myslím, vážně. V žádném případě bych tam neseděla a nenechala Neferet dělat na mě pasivně-agresivní rány po celé Kalona-Rephaim věci. Místo toho jsem poslala Rephaima do třídy a řekla mu, aby se omluvil profesorce, že byl v koupelně, a pak jsem si našla stinné místo nedaleko stájí. Potřebovala jsem čas sedět a přemýšlet. O samotě.

Kalona řekl, že chce s námi příměří, o kterém mě napadlo, že bylo docela dost Býko-špatnost. Pravda pravděpodobně byla, že chtěl Rephaima použít k proniknutí do našich řad a našemu zmatení, a znělo to, jako bych si myslela, že jsme se stádo pakoňů a já změnili ve vidláky Okie polovojenské skupiny. Povzdechla jsem si. Proč nemůže být ta skupina víc atraktivní? Což mě nutilo přemýšlet o vrozených panteřích lidech True Blood a jak byl Jason hloupý. Ježkovy oči, potřebovala jsem se znovu podívat na třetí řadu. Byla jsem totálně pozadu ve čtvrté řadě…

“Hej, Zoey. Soustřeď se,” řekla jsem si.

Takže Kalona předstírá jako by chtěl příměří.

Rephaim mu věří, protože to dítě bylo špatným případem chci-aby-mě-můj-táta-miloval. Stevie Rae bude naštvaná, až zjistí, že mluvil s Rephaimem, což jsem úplně chápala. Chtěla chránit Rephaimovy city a Kalona plus nový lepší Rephaim = vykolejení.

A pak tady byla zlá červená mláďata vracející se do školy a předstírající že nebyli nepříčetní šílenci a vrazi. Fuj, prostě

fuj. Přemýšlení o bojích v halách mi způsobovalo bolesti hlavy.

Hozená do směsi faktů, že Stark stále dobře nespal, Neferetin nový choť byl Býk (eh, nemůže to znamenat, jak to zní, že to znamená, nebo mohlo?) a Aurox dítě/cokoliv, který mě vyváděl z míry, když jsem byla v jeho blízkosti, cítila jsem se podivně vystrašená a úzkostná a prostě naprosto zpanikařená a celá škola vypadala jako bomba čekající na výbuch.

Vzhlédla jsem k Měsíci. “Plus,” řekla jsem tiše, mluvící jako by přímo k zářícímu srpku měsíce, “za šest dní musím jít provést očistný rituál babiččiny země, protože tam moje máma byla zabita.”

Tvrdě jsem zamrkala. Nebudu brečet. Znovu. Šla jsem si jenom sednout ven v měsíčním světle, dokud pro mě nebude čas jít na druhou hodinu dramatické třídy.

Jako bych ve svém životě neměla drama už dost.

“No,” řekla jsem Měsíci. “Alespoň už moje duše není rozbitá a nejsem beze spánku na Onom světě téměř-duch.” Hned vzápětí po té veselé myšlence, kterou jsem vyslovila nahlas, přišla mi na mysl další věc: “Tolik se mi stýská po Heathovi.”

Ta slova byla stále ve vzduchu kolem mě, když se malé místo uprostřed mé hrudi začalo zahřívat.

S hrozným pocitem byl můj pohled stržen z klidného Měsíce ke zdi, která lemovala Školu noci. Aurox hlídkoval podél školní zdi. I z této vzdálenosti jsem viděla, že je ostražitý a hledá případné problémy, jeho pohled skenující okolí a nebe. Dokonce vypadal, jako by nasával vzduch. Přicházel ke mně, i když ne tak přímo. Moje lavička byla několik metrů

blíž škole od zdi a skrytá ve stínu pod velkými stromy a on mě neviděl. Ale nedržel se stínů. Šel ve volném prostoru a, i když Měsíc nebyl plný, noc byla jasná a tučný půlměsíc vydával dost stříbřitě modrého světla, a když se přiblížil, mohla jsem vidět jeho tvář.

Aurox je přesně to, co by každá holka nazývala žhavým. No, každá holka, která by nevěděla, že byl nějakým druhem vraždícího stvoření oblečeného v obleku chlapecké kůže. Pak jsem si vzpomněla, jak se nad ním uzavřela banda mláďat poté, co zabil krakouna. Pomyslela jsem si, že se vůbec nestarali, jestli jeho kůže byla oblek nebo skutečnost. Bylo to cítit jako něco, co mi lezlo po zádech, a já se otřásla. Já se starala. Mě hodně záleželo na tom, co bylo pod jeho kůží.

Jeho oči byly super divné. Všimla jsem si jich už předtím. Hodně ironicky, v tomto světle mi připomínaly Měsíc nebo alespoň ty skály zvané měsíční kameny, jenom jeho oči se leskly, skoro zářily. Moje ruka se pomalu sunula k mému vidoucímu kameni. Cítila jsem, jak můj tep zrychlil. Co to s Auroxem bylo, že mě tak strašil? Nevěděla jsem, ale byla jsem přesvědčena, že potřebuji tento strach porazit. Potřebovala jsem se podívat přes vidoucí kámen a vidět cokoliv mi skála svěří, Temnotu nebo Světlo, zlo nebo dobro. Začala jsem zvedat kámen a pak jsem si toho všimla.

Jeho stín, vrhaný na kamennou stěnu školy, nezrcadlil vysoké, svalnaté tělo lidského chlapce. Auroxův stín byl býčí.

Musela jsem zalapat po dechu, musela jsem udělat nějaký malý hluk, protože jeho zářivé oči mě okamžitě našly.

Změnil směr, kterým šel a zamířil přímo ke mně.

Zasunula jsem vidoucí kámen pod košili a snažila se dýchat normálně a zastavit mé srdce, aby nevyrazilo z mé hrudi.

Když byl jen pár metrů ode mě, nemohla jsem si pomoct. Vstala jsem a šla okolo za tepanou železnou lavici. Vím, že to byla hloupost, ale nějak jsem se cítila líp, když bylo něco, cokoliv, mezi námi.

Zastavil se a pár vteřin se na mě bez mluvení díval. Jeho výraz byl divně zvědavý, jako by nikdy předtím neviděl dívku a snažil se zjistit, co to sakra jsem, i když ta analogie byla směšná.

“Nemusíš téhle noci plakat,” řekl nakonec.

“Ne.”

“Měla bys být ve třídě,” řekl. “Neferet nařídila všem mláďatům vyučování.”

“Proč jsi vrhal stín býka?” vyhrkla jsem otázku jako trouba a pak jsem si chtěla připlácnout ruku na ústa. Co se se mnou sakra stalo?

Jeho obočí se svraštilo a podíval se na místo na zemi vedle něj, kde jeho stín, jeho velmi lidský a velmi normálně vyhlížející stín, zavrtěl hlavou stejně jako on.

“Můj stín není býk,” řekl.

“Byl to býk, předtím, když jsi obcházel u zdi. Viděla jsem to,” řekla jsem, přemýšlejíc, jak jsem mohla znít tak klidně a jistě, když i mým vlastním uším se to zdálo naprosto šílené.

“Býk je moje část,” řekl a pak vypadal svou odpovědí tak překvapeně, jako jsem byla já svou otázkou.

“Bílý býk nebo černý?” zeptala jsem se.

“Jaké barvy byl můj stín?” opáčil.

Zamračila jsem se a podívala se na tmavý lidský stín.

“Černý, samozřejmě.”

“Pak je můj býk černý,” řekl. “Měla by ses vrátit do třídy. Neferet to přikázala.”

“Zoey, je tam všechno v pořádku?”

Starkův hlas mě přiměl nadskočit. Otočila jsem hlavu, abych ho viděla ke mně rychle přicházet, luk s ozubeným šípem držel s rušivou nonšalancí ve své ruce.

“Jo, fajn,” řekla jsem. “Aurox mi říkal, že musím jít do třídy.”

Stark věnoval Auroxovi tvrdý pohled. “Nevěděl jsem, že jsi profesorem na téhle škole.”

“Následuji Neferetin rozkaz,” řekl Aurox.

Zněl stejně, jako než se ukázal Stark, ale jeho řeč těla se úplně změnila. Vypadal větší, agresivnější, víc nebezpečný.

Naštěstí, zvon, který signalizoval konec první hodiny, odbíjel. “Ach, jejda, vypadá to, že se na první hodinu nedostanu. Lepší se ale dostat na druhou hodinu včas.” Obrátila jsem se zády k Auroxovi a šla ke Starkovi, provlékajíc mou ruku skrz jeho a říkajíc: “Doprovodíš mě na dramatické vyučování?”

“Rozhodně,” řekl.

Ani jeden z nás Auroxovi nic neřekl.

“Děsí tě,” řekl Stark, když jsme byli z Auroxova doslechu.

“Jo.”

Stark otevřel dveře hlavní školní budovy a dlouhé chodby, která vedla do většiny našich učeben.

Byla rušná, plná mláďat měnících třídu, ale držel svůj hlas nízko a blízko mě, takže jsem ho mohla slyšet jen já. “Proč? Udělal něco?”

“Vrhal-”

Má slova zarazila vysoká, tmavovlasá upírka, vystupující z Neferetiny třídy a do haly před námi. Stark a já jsme se zastavili. Zpočátku bylo těžké uvěřit, koho vidím, a chtěla jsem si protřít oči, jako bych je mohla pročistit. Pak Stark přitiskl svou ruku přes srdce a hluboce se uklonil, vytrhávajíc mě z mého živého snu a následovala jsem jeho příklad, zatímco řekl: “Veselé setkání, Thanatos.”

“Ach, Starku, Zoey, veselé setkání. Jsem ráda, když vidím, že oba vypadáte tak dobře.”

“Co tady děláš?” zeptala jsem se mnohem víc bez obalu, než jsem měla.

Její tmavá obočí se zvedla, ale vypadala víc pobaveně než uraženě. “Jsem tady, protože Nejvyšší rada rozhodla, že velmi zvláštní mláďata,” zastavila se a pohlédla na Starka, “a upíři zde zasluhují větší pozornost.”

“Co to znamená?” zeptala jsem se. Děti chodící kolem nás v hale na nás zíraly a šeptaly. Viděla jsem Damiena vystrčit hlavu z jeho třídy a jeho ústa zformovat kolo, překvapené “Ooooh!” když uviděl Thanatos.

“To znamená, že pokud v pondělí zanedbáš svou první vyučovací hodinu, budeš pokárána Thanatos.”

Neferet vyšla z otevřených dveří její třídy. Mluvila s ne více strohostí než normální učitel poučující dítě, které se ulilo z vyučování, ale její oči říkaly něco jiného. Cítila jsem napětí Starkova těla a moje myšlenka byla, že Temnota byla všude kolem ní.

“Věřím, že je Zoey dostatečně zralá, takže měla vynikající důvod dnes nepřijít do třídy.” Thanatos se na Neferet usmála a její tón byl zjevně blahosklonný.

Neferetin obličej vypadal zmrazený. Její odpovídající úsměv vypadal křehký. “Také tomu věřím. Bude to, jak má být. V pondělí budeš mít na starost Zoey a ostatní speciální studenty, které zahrneš. K dispozici je volná třída dolů touto halou a na pravé straně. Teď, pokud mě omluvíte, musím se ujistit, že pokoj je připravený pro tvůj pobyt na neurčitou dobu.”

“Samozřejmě, že tě omluvím a znovu se omlouvám za příjezd bez předchozího upozornění a opravdovou nevědomost, jak dlouho tady s vámi v krásné Tulské Škole noci budu. Tohle jsou jednoduše neobvyklé časy. Veselé setkání, veselé rozdělení a znovu veselé setkání, Neferet,” řekla Thanatos.

Neferet si přitiskla ruku přes srdce a sklonila mírně hlavu, mumlajíc slova na rozloučenou, když spěchala pryč.

“Není ráda, že jsem tady,” řekla Thanatos.

“Vědělas, že nebude,” řekla jsem tiše. Během našeho času na Skye, Stark mi řekl, že měl spojence v Thanatos a to natolik, že on a zbytek mých přátel přijali upírku, která měla spříznění se smrtí, v jejich důvěru a řekli jí všechno, co věděli o Neferet.

Thanatos přikývla: “Věděla, i když jsem byla šťastný dobrovolník pro tuto misi. Velká rovnováha dobra a zla na tomto světě je v sázce a já věřím, že odpovědi mohou být nalezeny zde v této Škole noci.”

Zvon začal odbíjet. “Ach, sakra!” řekla jsem a pak rychle dodala, “Omlouvám se. No, přijdu pozdě na vyučování.”

“Splň dnes své vyučování, Zoey. Budu se těšit, že tě uvidím na první hodině v pondělí.” Thanatos se usmála na Starka.

“Mladý bojovníku, mám ve svém autě jen pár tašek. Můžeš mi prosím pomoci?”

“Jo, samozřejmě,” řekl. Usmál se a zamával mi, když jsem si přitiskla ruku na srdce a uklonila se Thanatos, a pak jsem pelášila dolů halou a přikrčila se v dramatické třídě, posílajíc Erikovi Vážně se omlouvám pohled.

Přivřel na mě oči, ale naštěstí nic neříkal. Vlastně, hodně mě ignoroval a nechal mě sedět a zírat do prázdna a přemýšlet, jestli bych si přála, aby si hodiny pospíšily ke konci školy nebo bych se měla děsit, co přijde dál.

Trochu jsem se nakláněla k té děsící straně…

***

Dívala jsem se na jídlo na mém talíři a, i přes hloupý stres, který jsem cítila, jsem se usmála, “Špagety.” Povzdechla jsem si opravdovým štěstím. “A hnědý pražený sýrový chleba s česnekem. Vážně, um.”

“Já vím. Strašně se mi po tom jídle stýskalo.” Stevie Rae se ušklíbla a posadila se tak, že Stark a já jsme sklouzli vedle ní a Rephaima. Všimla jsem si, že Rephaim měl ústa nacpaná a rychle žvýkal. Setkal se s mýma očima, usmál se a, ukazujíc příliš mnoho špaget, zamumlal, “To je dobré.”

“Takže, jí ptáci špagety?” zeptala se Afrodita, když se usadila na lavičce naproti nám čtyřem.

“Není pták,” řekla pevně Stevie Rae.

“Ne, v tento moment není,” řekla Afrodita.

Damien přispěchal a šťouchl do Afrodity, která se na něj zamračila, ale posunula se. “Dobře, panebože. Umíral jsem, abych si s vámi promluvil, lidi. Co tady Thanatos dělá?”

“Hej, zkontroloval sis schránku v poslední době?” řekla Afrodita, mávajíc kolem kusem papíru, který vypadal velmi oficiálně a nově-jako-školní. “Můj odhad je, že dostanete stejný změněný rozvrh jako já. Podílnice-mozku mají jeden.”

Dvojčata se k nám přidala. “Ukončete naše volání,” řekla Shaunee.

“Jo, nesdílíme mozek. Sdílíme duši. To je odlišné,” řekla Erin.

“Prosím, jako sdílení-duše je v pořádku?” Afrodita potřásla hlavou a protočila oči.

“V pondělí začíná Thanatos s vyučováním speciální třídy první hodinu,” zasáhla jsem, než mohla začít světová válka. “Asi všichni budeme mít změny v rozvrhu.”

“Já mám,” řekl Rephaim s pusou stále plnou. “Zkontroloval jsem to předtím, než jsem šel na první hodinu.”

“Ach, tohle tě tak zdrželo,” řekl Damien. “Nechtěl jsem se ptát.”

“Zdrželo?” řekla Stevie Rae. “Víš, že se na tebe profesoři rozzlobí, pokud se zpozdíš.”

Rephaim se na mě podíval.

Já se podívala na něj.

Spolkl plnou pusu špaget. “Byl tady otec.”

“Cože? Kalona? Tady?” Hlas Stevie Rae slova skoro zapištěl. Děti u nejbližšího stolu nám věnovaly zvědavé pohledy.

“To je pravda,” řekla Afrodita, zvyšujíc hlas a vypadající typicky naštvaně. “Barcelona je místo, kde jsou nejlepší obchody s botami, ne tady. Vemte stopu, balíci.” Pak naklonila hlavu a zašeptala, “Není dobrý nápad říkat o tom moc v publiku, což znamená kdekoliv kromě tunelů.”

“Rephaime, jsi v pořádku?” zeptala se Stevie Rae mnohem tišším hlasem.

“Ano. Nebyl jsem sám. Zoey byla se mnou,” odpověděl tiše.

Stevie rae překvapeně zamrkala. “Z?”

“Má pravdu. Byla jsem s ním celou dobu. Je to v pořádku. No, tak v pořádku, jak to může být, když Ten Kdo Nemůže Být Jmenován je zúčastněný,” zašeptala jsem.

“Ach, do prdele. Tohle nejsou Bradavice,” řekla Afrodita.

“Kéž by byly,” řekla Erin.

Pak Shaunee udělala něco, co mě šokovalo hůř, než Kalonova návštěva. Nedělala ozvěnu svému dvojčeti. Místo toho, velmi milým, velmi ne-dvojčetovským hlasem řekla: “Stále o něj máš starost. Nemáš?”

Rephaim přikývl, jen trochu.

“Ségra? Bradavice?” řekla Erin, vypadajíc trochu ztraceně.

“Ségra, tohle je důležitější.” Shauneiny oči našly znovu Rephaimovy. “Tátové jsou důležití.”

“Nevěděla jsem, že jsi byla svému tátovi tak blízko,” řekla Stevie Rae.

“Nejsem,” řekla Shaunee. “To je důvod, proč chápu, jak jsou důležití. Mít někoho, kdo ti zaplatí jakoukoliv pozornost, neznamená, že si nepřeješ, aby to bylo jiné.”

“Hm,” řekla Erin, stále vypadajíc zmatená. “Nevěděla jsem, že tě to trápilo ségra.”

Shaunee pokrčila rameny a tvářila se rozpačitě. “Nelíbí se mi o tom moc mluvit.”

“Co chtěl?” zeptala se Erin Rephaima.

Rephaim se podíval na mě. “Ne, ne moc.”

“Myslím, že Afrodita má pravdu. Musíme si o tom promluvit, když se nebudeme obávat, že nás někdo zaslechne. Teď pojďme doobědvat a pak si každý musí jít do schránek a zkontroluje změněný rozvrh, který obsahuje červená mláďata,” řekla jsem.

“Dallasova skupina má svoje taky,” řekla Afrodita. “Slyšela jsem je o tom mluvit na uměleckém vyučování.”

Podívala jsem se na Stevie Rae. Její tvář přešla do opravdu bílé. “Budeme všichni s tebou,” řekla jsem. “A Thanatos je mocná upírka, členka Nejvyšší rady. Nenechá je něco provést.”

“Shekinah byla vůdkyní Nejvyšší rady a byla zabita její první den tady, pamatuješ?” řekla Stevie Rae.

“To byla Neferet a ne nějakým sprchová-taška klukem, červeným mládětem,” řekla jsem.

“Ty holky mi jdou na nervy taky,” řekla Afrodita. “Ta Nichole, děvce se musí vyrvat vlasy z kořínků, které jsou pravděpodobně jiné barvy, než zbytek toho bordelu, co má na hlavě.”

“Nesnáším, když s tebou souhlasím,” řekla Stevie Rae.

“No, balíku, i ty můžeš mít někdy pravdu.”

“Můžeme teď přestat a sníst zbytek špaget?” řekla jsem. “Jsou tu jenom dvě další hodiny, pak se můžeme vrátit zpátky do skladiště a budeme mít celý víkend, abychom přišli na to, jak z tohohle ven.”

“To je dobrý nápad,” řekl Damien. “Další hodiny zkontroluju knihy a soubory na některé z otázek, které se snažíme zodpovědět. Dostal jsem povolení od profesorky Garmyové

jít do mediálního centra během vyučování španělštiny. Jsem opravdu dobrý v konjugaci sloves a na to se dnes zaměří.”

“Fuj,” řekla jsem. Všichni (kormě Damiena) u stolu souhlasně přikývli na mé fuj ohledně konjugací, i když dvojčata vypadla ze synchronizace a Erin stále dávala Shaunee pohledy, které šly od zlosti ke zmatku a zase zpátky.

A to do značné míry shrnulo zbytek dne: matoucí, rozčilující a prostě fuj.

16. kapitola

Zoey

“Mám ráda jeho koně,” řekla jsem Lenobii.

“Taky ho mám ráda,” řekla Lenobia, i když to znělo, jako by nenáviděla, že to musí přiznat. Stály jsme v ohradě, kousek od skupiny, která se shlukla kolem Travise a jeho obří percheronky Bonnie. Kovboj demonstroval velmi pozornému publiku mláďat (a Dariovi, Refaimovi a Starkovi), jak používat kopí a meč z koňského hřbetu.

“Takže,” řekl Johnny B: “To je všechno, co může dělat? Jenom, jako klusat tam a zpátky v přímé linii?”

Na hřbetě Bonnie kovboj vypadal o mnoho vyšší. Měl v tu chvíli v ruce dlouhé kopí a já na moment přemýšlela, jestli na něj chytráka se svalnatým mozkem, Johnnyho B., nenapíchne. Ale Travis si jen posunul klobouk dozadu, opřel si kopí o kyčel a řekl: “Moje holka může dělat všechno, co menší kůň. Má všechny chody: krok, klus, lehký i rychlý cval.” Podíval se na Lenobii a jeho bezstarostný úsměv se

zkřivil. “No, Bonnie se neumí obrátit tak rychle jako quarter horse. Nemůže běžet tak rychle a tak dlouho jako plnokrevník. Ale může zničit cestu s tím nejlepším z nich. Nezapomeňte, že může nést mě, hromadu brnění a zbraní, a strhnout dům. To všechno ve stejnou dobu. Podceňovat ji by byla chyba.” Vrhl další pohled na Lenobii a dodal: “Ale podceňování žen obecně není dobrý nápad, chlapče.”

Zakryla jsem smích kašlem.

Lenobia se na mě podívala. “Nepodporuj ho. Celý den se držel v centru pozornosti mláďat. Dívky s ním chtějí na rande. Chlapci chtějí být jím. Bolí mě z něj hlava.”

“Tak ho máš trochu ráda?”

Trhla jsem sebou pod Lenobiiným mrazivým pohledem, když Travis pozvedl hlas a zavolal: “No, měli byste se na to zeptat profesorky, ale já bych byl pro malou vyjížďku do terénu.”

Ech? Vyjížďka do terénu? Mé uši ožili. “Pojedeme na vyjížďku?”

“Ne že bychom o té doby, co bojujeme se zlem, žádnou neměli,” zamumlala Lenobia polohlasně. Pak zvedla hlas a začala mluvit směrem k Bonnie a jejímu kovbojovi: “Je mi líto, Travisi, ale neposlouchala jsem. Na co jste se mě ptal?”

“Jedno z dětí chtělo vidět Bonnie v akci na jezdecké stezce. Rád bych vzal některé z nich s několika koňmi s sebou za jasné noci ven. Vyrostl jsem mimo Sapulpu a znám staré naftařské cesty na hřebenech jako své boty.”

Viděla jsem, jak Lenobia nasála vzduch a byla jsem si jistá, že se chystá vystřelit kovboje do stratosféry, když se Ant, nejmenší z červených mláďat, natáhl nahoru, a jak na ni

fascinovaně hleděl, poklepal Bonnie na nose a řekl: “Wow! Jezdecká stezka? Jako to dělávali kovbojové? To by bylo úžasný.” Hleděl na Lenobii se zřejmým obdivem v očích. “Profesorko Lenobie, opravdu bychom mohli?”

Myslím, že mě to zasáhlo přibližně ve stejnou dobu jako Lenobii, Ant jen požadoval dělat nějaké běžné školní věci, jako vyrazit na vyjížďku a být dítětem, oproti tomu být mrtvý a nemrtvý a bojovat s nesmrtelnými a ptačími monstry, co si s sebou přivedli a obávat se o bezpečnost světa.

“Možná. Budu muset zjistit, jestli to můžu zapracovat do svého učebního plánu. Tam už v poslední době nějaké změny proběhly,” řekla Lenobia svým učitelským hlasem.

Johnny B si povzdechl. “Změny. Stali se z nás nemrtví, vrátili jsme se sem a zkazili rozvrh.”

“Vlastně, profesorka tím zřejmě mínila spíš mě než vás,” řekl Rephaim. “Já jsem důvodem, proč Stark a Darius museli začít s novými lekcemi tady ve stájích.”

“Ani jeden a oba máte pravdu,” řekla Lenobia rázně. “Změnili jste některé věci ve Škole noci, ale to nemusí být nutně negativní. Ráda se dívám na změnu jako na pozitivní věc. Zabraňuje stagnaci. A mám radost, že mám třídu bojovníků ve své stáji. Jak Travis dnes tak vhodně demonstroval, bojovníci a koně mají dlouhou a bohatou společnou historii.”

Viděla jsem Rephaimův překvapený pohled a jeho váhavý úsměv. Pak se ozval zvonek a předtím, než se všichni rozeběhli ke dveřím, Travis zavolal: “Hej vy tam, kluci! Nikdo neodejde ze stáje, dokud všecko nebude na svém místě. Pomůžete Starkovi a Dariovi uklidit zbraně a terče.”

Pak ukázal na Rephaima a Anta. “Ty a ty mi pomůžete odstrojit Bonnie a vyvíchujete ji (vytřete pot slámou). Dneska tvrdě pracovala.”

Všichni se hnuli. Lenobia zaváhala, a pak trochu kývla, změnila směr a zmizela do své kanceláře.

Ha. Takže teď se souhlasem tvrdším než tvrdé upíří profesorky, lidský kovboj říkal ex-krakounovi, nemrtvým klukům a bandě mláďat, co mají dělat. Huh.

*

V době, kdy jsme sehnali všechna děcka, dostali se k minibusu a dojeli zpátky do depa, bylo něco před šestou hodinou ráno. Už jsem byla unavená a neuvěřitelně ráda, že je víkend. Přísahám, že jsem nechtěla dělat nic jiného než spát, sledovat brak v televizi a možná trochu vymalovat v tunelech. Zrovna jsem přemýšlela o své tlusté modré dece (kterou jsem si přibrala, když jsem cpala svoje oblečení a další věci z mého pokoje na koleji do kartónové krabice), a jak krásné by bylo se pod ni stočit se Starkem a Nalou, když Stevie Rae vpadla do mých představ.

“Fajn, musíme si pospíšit.” Ukázala na mě, Refaima, Starka, Daria, Afroditu, dvojčata a Damiena. ” Za asi hodinu a půl bude svítat. Refaim a Zoey mají nějaké Kalonovy nesmysly, které nám potřebují říct.”

Povzdechla jsem si. “Dobře. V kuchyni.”

Trvalo nám ještě dost dlouho, než jsme z kuchyně odklidili hladová mláďata a poslali je do jejich pokojů.

“Tohle už dlouho fungovat nebude. Potřebujeme pro nás místo, kde můžeme mít naše vlastní jednání Rady bez všech těch pitomců tady,” řekla Kramisha, když se zamračila na

Johnnyho B, který se snažil zjistit, kolik Cheetos by si mohl nacpat do pusy najednou.

“Vždyf uf du,” zahuhlal Johnny B přes Cheetos.

“Koukej odtud zvednou ten svůj hloupý zadek. Máme toho dost k prodiskutování.” Zavrtěla hlavou a vyhnala jeho a poslední červená mláďata z kuchyně. Pak se Kramisha otočila na nás ostatní. “Ne. Nikam nejdu.”

“No do hajzlu, máš zas další básničku?” vyhrkla Afrodita.

“Četla jsem v časopisu People, že negativita ti přidává vrásky,” řekla Kramisha Afroditě. “Měla bys zvážit svůj přístup, až se podíváš do zrcadla. Protože já vím, že miluješ koukání do zrcadla.” Trochu si odfrkla a pak její pohled přešel ke Stevie Rae, a pak ke mě. “Přišlo to ke mně při latině.”

“Latina? Vážně?” řekla Afrodita. “Tvoje angličtina ještě není tak bezvadná.”

“Non scholae sed vitae discimus,” řekla Kramisha hladce.

Bylo hluboké ticho a pak Stevie Rae řekla: “Zatraceně, latina vždycky zní tak chytře. Dobrá práce, Kramisho.”

“Děkuji ti. Je hezké být oceněna mou Velekněžkou. Každopádně … ” hrabala se ve své strakaté tašce, až našla fialový poznámkový blok, vytáhla ho ven, přešla ke stolu a plácla ho přede mě. “Tohle je pro tebe.”

“Proč?” Řekla jsem, než jsem mohla zastavit pusu.

Kramisha pokrčila rameny. “Nevím, ale měla by sis to přečíst ty.”

“Bylo by opravdu užitečnější, pokud bys mohla získat trochu více informací, když k tobě ty básně přicházejí,” udělala Afrodita ve vzduchu sarkasticky uvozovky.

“Vrásky,” řekla Kramisha, aniž by se na ni podívala.

“Fajn, přečtu to.” Vzala jsem papír a pak se podívala na mou zírající skupinu. “Ano, nahlas.” A četla jsem:

“Rozdílné podoby, vytvořené:

z Drakových slz

Ztracených let

Překonaného strachu

Paradoxu ohně a ledu

Pravým Zrakem viděné

Temnota neznamená vždy zlo,

Světlo nepřináší vždy dobro.”

Když jsem četla poslední dva řádky, stáhl se mi žaludek. Podívala jsem se na Kramishu. “Měla jsi pravdu. Měla jsem si to přečíst já.”

“Jak to víš?” zeptal se Stark.

“Poslední řádky, ta část, která začíná Temnotou, to je to, co mi Nyx řekla těsně předtím, než mě políbila na čelo a vybarvila mé znamení v ten den, co jsem byla Označena.”

“Říká ti něco ten zbytek?” zeptal se Damien.

“No, já nevím. Všichni víme, proč Drak pláče.” Rephaim shrbil ramena a já jsem k němu vyslala rychlý omluvný pohled. “Část o letech a strachu by také mohla souviset s Drakem. Je jasné, že budeme muset zapojit Shaylin kvůli části o Pravém Zraku a nejsem si ani jistá, co je ten paradox,” povzdechla jsem si. “Takže, jinými slovy, ne, nemám ponětí, o čem ten zbytek je.”

“Paradox je výrok nebo situace, která je protichůdná, ale pravdivá,” řekl Damien.

“He?” Řekla jsem.

“Dobře, například: paradox války je to, že musíš zabíjet lidi, aby lidé přestali být zabíjeni.” “Bože, nenávidím metafory,” řekla Afrodita.

“Ale jsi chytrá, má krásko. Když zapojíš svůj rozum, na něco přijdeš,” řekl Darius.

“Paradox může mít něco společného s Kalonou a Rephaimem,” promluvila náhle Shaunee.

“Co tím myslíš?” zeptala se Stevie Rae.

“Ségra?” řekla jí Erin. “Jsi v pořádku?”

“Jsem v pořádku,” řekla jí Shaunee a pak pokračovala. “Chci tím říct, že je to paradoxní situace, nebo ne? K tomu, aby Rephaim dokázal, že změnil strany a je teď dobrý, se musí obrátit zády ke svému tátovi, a to je něco, co je obvykle považováno za špatné.”

“Na tom možná něco je,” řekl Damien.

“Ona je oheň,” řekla Afrodita.

Zamrkala jsem. “A Kalona je led.”

“Ale moje dvojče nemá s Kalonou nic společného,” řekla Erin.

“Ano, má,” řekl Rephaim. “Chápe, jak se kvůli němu cítím, hlavně po dnešku.”

“Rephaime, vím, že chceš, aby tvůj táta byl hodný a miloval tě, ale tohle prostě musíš vzdát,” řekla Stevie Rae. Slyšela jsem zklamání v jejím hlase.

“Prosím, řekni jí o dnešku,” řekl mi Rephaim.

Potlačila jsem povzdech. “Kalona s námi chce uzavřít příměří.” Po rozrušených výkřicích od všech, “V žádném případě” a “Oh, prosím tě”, no, všech kromě Shaunee a Rephaima, jsem pokračovala ve vysvětlování toho, k čemu

přesně došlo mezi Kalonou, Rephaimem a mnou, a shrnula jsem to slovy: “Takže ne, nemyslím si, že mu můžeme věřit, ale mít s ním příměří nemusí být nutně špatná věc.”

“Rephaim si musí nechat to, co děláme, pro sebe,” přidala se Kramisha a vrhla na Rephaima tvrdý pohled.

“Jo, o tom už jsme mluvili. V pořádku, Rephaime?” řekla jsem.

“Nebudu říkat otci naše tajemství,” řekl Rephaim.

“Ale je to víc než to,” přidal se Stark. “Není tajemstvím, že žijeme tady, ale je to něco, co Kalona nepotřeboval vědět.”

“Jestli to není tajné, otec si to mohl zjistit kdekoli,” řekl Rephaim.

“Jo, možná. Ale nepřemýšlel jsi někdy, že možná, pokud opravdu opustil Tulsu a byl někde na západě a myslel si, že jsi ve Škole noci obklopen Erebovými Syny, by zůstal létat na západě a my bychom se ho zbavili?” řekl Stark.

“To se nestalo. Otec mě neopustil.”

“Už ano!” vydechla najednou Stevie Rae. Vstala a objala se rukama, jako by se snažila fyzicky udržet své emoce pod kontrolou. “Odešel, když ses rozhodl pro dobro. Vrátil se jen proto, že tvoji bratři tě nepřiměli, abys pro něj špehoval. Takže teď se snaží sám.”

“Špehoval?” řekl Darius.

Rephaim se díval na Stevie Rae, jako kdyby ho udeřila, ale odpověděl Dariovi. “Ano. To je to, o co mě mí bratři přišli požádat. Odmítl jsem předtím, než mě Drak a ten netvor Aurox našli.”

“Dobře, podívej, jak jsem už řekla, je jasné, že bychom Kalonovi neměli věřit, ale myslím si, že dnes předvedl

rozumný názor. Jestliže je Neferet nesmrtelná a může být zničena jen sama sebou, pak určitě potřebujeme pomoc najít způsob, jak ji tlačit tímhle směrem.” Odmlčela jsem se a pak dodala: “Také si myslím, že můžeme věřit Rephaimovi, i když miluje svého otce.”

“Kalona je tikající časovaná bomba,” řekl Stark.

“Tak jako jsi byl ty. Tak jako jsem byl já,” řekl Rephaim.

Stevie Rae ze sebe sundala ruce, kterýma se objímala a vzala Rephaima za ruku. “Taky jsem byla časovaná bomba, Rephaime, stejně jako ty. Ale všichni tři jsme se rozhodli pro Světlo. Tvůj táta ne. Prosím, pamatuj si to.”

“Opět souhlasím s burankou,” řekla Afrodita.

“Já taky,” řekla Erin.

Nastala zřejmá pauza, kdy se Erin podívala na Shaunee, která jí po způsobu dvojčat nedělala echo a nesetkala se s jejím pohledem.

“No, to je zázrak. Zavolejte někdo do Vatikánu,” řekla Afrodita suše.

Aniž by pustil ruku Stevie Rae, Rephaim natáhl ruku a přitáhl si Kramishinu báseň přes stůl. Podíval se dolů a pak četl: “Temnota neznamená vždy zlo. Světlo nepřináší vždy dobro. Možná věci nejsou přesně tak, jak se jeví.”

“Vím, že jedna věc je jistá, a přesně taková, jak se jeví,” řekla jsem. “Byla jsem tam na Onom světě, když Kalona Nyx žádal, jestli by mu mohla odpustit. Bohyně řekla, že až poté, co získá právo ji o to žádat. Nezískal ho, Rephaime.”

“Přesto,” řekla Shaunee tiše.

“Přesto,” zopakoval Rephaim.

“Přesto?” zeptala se Erin a zavrtěla hlavou.

“Dobře, tady je řešení: dokud Kalona nezíská právo požádat Nyx o odpuštění, nebudeme mu věřit. Můžeme s ním udržovat příměří, ale je to pod hlavičkou nepřítel mého nepřítele je můj přítel.” řekla jsem a doufala, že jsem to citovala správně. “Tečka, konec.”

“Ale nedůvěřovat mu neznamená nedoufat,” řekla Shaunee.

“Ne, to neznamená,” řekla jsem pomalu a nenáviděla rezignovaný, smutný pohled v očích mojí BFF, s jakým se dívala Rephaima.

“Nezklamu tě,” řekl Rephaim nejprve Stevie Rae, pak se jeho pohled přesunul k nám ostatním. “Je to tak, jak Shaunee říkala, mohu doufat, ale nebudu mu nevěřit.”

“Zlomí ti srdce,” řekla Stevie Rae.

“Příliš pozdě se toho obávat,” řekl. “Už to udělal.” A pak se celé Rephaimovo tělo rozechvělo. Přísahám, že jsem viděla, jak sebou jeho kůže cuká. “Svítá.” Vstal a jemně políbil Stevie Rae. “Musím už jít. Miluju tě.”

“Půjdu s …” začala Stevie Rae, ale pak se sama zastavila. “Ne, nechceš mě u toho. To je v pořádku. Vím, že to je něco, co musíš udělat sám.” Stoupla si na špičky a rychle ho políbila. “Rychle, než zůstaneš uvězněný tady dole.”

Rephaim přikývl a pak se rozběhl z místnosti.

“Hm. Takže se promění v ptáka? Jen tak?” řekla Afrodita.

“Kromě toho, že ho to bolí a ponižuje ho to, tak jo, jen tak, “řekla Stevie Rae a s malým vzlykem vyrazila z kuchyně.

“No, do hajzlu, že jsem se ptala. Není třeba, aby na to byla tak citlivá.”

“Jak by ses cítila, kdyby se Darius každý den měnil v ptáka?” Zeptala jsem se jí a snažila se (marně), aby se vcítila do Stevie Rae.

“Naštvaně,” řekla. “Ráda se mazlím.” Zdálo se, jako by Afrodita o něčem uvažovala a pak dodala: “Víte, možná by měla zkusit udržet ho v opravdu, ale opravdu velké kleci těsně před svítáním. Možná, že by ho mohla ochočit.”

Všichni jsme na ni zírali.

“Cože? No to je nápad.”

“Jeden z těch, které tě nejlépe vystihují,” řekl Damien.

“Takže to znamená, že ji mám nebo nemám přidat na dlouhý nákupní seznam, který dělám na tento víkend pro domácí vylepšování?”

“Říkám přidat, pokud mě necháš udělat zbytek toho seznamu,” řekla Kramisha.

“Jdu si promluvit s mojí BFF,” řekla jsem. “Vy dvě nakupte, ale nenakupujte podle slova krutě.”

“Hele, jestli to nevadí, jdu do postele,” řekl Stark. “Cítím, jak mě slunce vysiluje.”

Vynutila jsem si úsměv na tváři a políbil ho. “Jistě, budu tam za chviličku.”

“Dej si na čas. Ujisti se, že je Stevie Rae v pořádku.” Sotva na mě pohlédl, zamával na ostatní děti a těžce vyšel z místnosti.

Už bude spát, až se dostanu do naší postele. Měla jsem divný pocit, jako bych měla najednou vztah se starým mužem, který nedokáže zůstat vzhůru. Ale setřásla jsem ten pocit, rozloučila se se skupinou a spěchala do úhledného malého pokoje Stevie Rae.

Seděla na posteli, brečela a objímala Nalu.

“Hej, děvče,” řekla jsem, posadila se vedle ní a pohladila Nalu. “Staráš se o Stevie Rae?”

Na to se moje BFF usmála přes slzy. “Jo, už tady byla. Předstírala, že je pořádně nevrlá, ale opravdu mi vyskočila na klín a potom, co na mě kýchla, položila si svoje tlapky na můj hrudník a obličej vedle mého a začala příst.”

“Nala je ve své práci dobrá,” řekla jsem.

“Práci?” odfrkla Stevie Rae a popadla kapesníček z krabice u postele.

“Kočičí terapeut. Když je ve svém profesionálním režimu, ráda o ní přemýšlím jako o doktorce Nale.”

“Účtuje si za hodinu?” Zeptala se a hladila Nalu, která určitě vytočila svůj motor na předení na nejvyšší otáčky.

“Jo. Pracuje pro kočičí útulek. Hodně.”

Stevie Rae se usmála a otřela si oči. “Jistě mě dostane do party.”

“Chceš zavolat své mámě? Cítila by ses líp?”

“Ne, má teď práci se snídaní pro mé bratry. Jsem v pohodě.”

Podívala jsem se na ni.

“Dobře, fajn, budu v pořádku. Jen mám starosti o Rephaima. Vím, že vy všichni nemůžete zapomenout, že je krakoun, ale ráda bych, abyste pochopili, že už opravdu není zlý. Od doby, co ho Nyx změnila, je z něj během hodin po západu slunce úplně obyčejný kluk. A neví moc o tom, jak být klukem. Z, bojím se, že Kalona udělá něco, co ho zkazí, a tím mu pak sebere jeho lidství.” Propukla v hlučný pláč.

Přitáhla jsem si ji do vroucího objetí, i se stěžující si Nalou.

“Ne, zlatíčko! To se nestane. Jakmile Bohyně dá někomu dar, už ho nesebere, dokonce i když pak svou svobodnou

vůlí nadělá pěkný binec. Myslím, že Neferet je dokonalým příkladem. Ona to vážně, totálně zpackala a ještě pořád má spoustu sil, kterými ji bohyně obdařila. Rephaim v noci zůstane chlapcem. Co musíš udělat je rozhodnout se, jestli dokážeš žít se slabostí, kterou s sebou jeho bytí člověkem přináší.”

“Ale láska není slabost,” řekla.

“Milovat špatného člověka je,” řekla jsem.

Její oči se zvětšily a zakulatily a vylily se jí z nich další slzy. “Myslíš, že je to špatně, že ho miluju?”

“Ne, zlatíčko. Myslím, že je špatné, že on miluje Kalonu, a to z něj dělá slabého.” Zarazila jsem se a slabým hlasem přiznala: “Vím o tom. Byla jsem tam. Víš, že jsem myslela, že miluju Kalonu, a proto jsem věřila, že se změní.”

“Jo, myslela jsem si to.”

“Bylo zapotřebí, aby zabil Heatha, abych se vzbudila,” řekl jsem.

“Co když je potřeba něco strašného, aby Rephaim úplně přestal věřit, že se změní?”

Povzdechla jsem si. “Možná to není tak, že si Rephaim myslí, že se Kalona změní, ale že v to doufá.”

“Je mezi tím rozdíl?”

“Jo, myslím, že je tu velký rozdíl mezi tím věřit, že se něco stane a jen v to doufat,” řekla jsem. “Dej Rephaimovi šanci se tím zabývat. Je to těžká věc, a jak jsi říkala, všechno je pro něj nové. Prostě ho teď miluj a uvidíš, co se stane. Já věřím, že by ti nikdy záměrně neublížil,” řekla jsem.

“Budu ho milovat a uvidíme, co se stane,” souhlasila. Pak se zhluboka nadechla a objala mě tak silně, že přiměla Nalu reptat a kroutit se.

Stevie Rae a já jsme se jí smály a strávily nějakou dobu usazením kočky, a pak jsem řekla: “Dobře, svalím se přímo tady, jestli se hned nedostanu do své postele.” Políbila jsem Nalu na temeno hlavy a podala jí Stevie Rae. “Drž Dr. Nalu. Je to dobrý mazlíček.”

“Díky, Z. Ty jsi nejlepší.”

Vyklouzla jsem skrze deku, která zakrývala dveře Stevie Rae a pomalu jsem se vydala tunelem, dokud jsem nepřišla k růžové dece My Little Pony, kterou jsem Starkovými připínáčky přidělala jako naše dveře. Přejela jsem rukou dolů po měkké přední straně a usmála se pro sebe, když jsem si vzpomněla, jak jsem si hrávala s My Little Pony a převlékala je, a jak máma ostříhala některým poníkům hřívy nakrátko, abych věděla, kteří jsou chlapci a kteří dívky.

Mami …

Zavřela jsem oči a soustředila se. “Duchu, potřebuji tě,” zavolala jsem tiše. Téměř okamžitě jsem cítila, jak mě živel naplnil. “Mohl bys se mnou tentokrát na chvíli zůstat, jen dokud neusnu?” Duch odpověděl na mou otázku návalem pocitu, že jsem v teple a velmi unavená.

Proklouzla jsem pod růžovou dekou a tiše došla k posteli. Věděla jsem, že bude spát. Lehla jsem si vedle něj, přetáhla svou modrou deku přes nás oba a několik minut Starka sledovala, když jsem nechala ducha uklidnit mě. Ve spánku se mračil. Pod jeho víčky jsem mohla vidět, jak se jeho oči pohybují, jako by se díval na ping-pongové utkání se

zavřenýma očima. Jemně jsem se dotkla jeho čela, jen konečky prstů a snažila se jeho napětí uklidnit. “To je v pořádku,” zašeptala jsem. “Neměj zlé sny.” Zdálo se, že to trochu zabralo, protože se zhluboka nadechl, jeho obličej se uvolnil a přehodil ruku kolem mě, takže jsem se mohla přitulit, když jsem se konečně dostala do hlubokého, bezesného spánku.

Kalona

Zpočátku to bylo jednoduché, i když náhodné, když Kalona následoval vlákno sdíleného nesmrtelného ducha, který ho svazoval se Starkem. Snadno vklouzl do mysli mladého upíra. Ale jak dny ubíhaly a jejich zkušenosti z Onoho světa bledly dále a dále v minulosti, shledával Kalona napadání Starkova podvědomí čím dál obtížnějším.

Chlapcova mysl se bouřila.

Kalonův invazivní duch musel zůstat v klidu a jednoduše sledovat nebo vytvářet pouze drobné návrhy Válečníkovi a Strážci Zoey Redbirdové, jinak se Starkovo podvědomí bránilo a čím dál častěji oddělovalo vlákno, které je dva svazovalo a vyhazovalo Kalonova ducha většinou ne zrovna příjemným způsobem. Samozřejmě, že to bylo snazší v případě, že byl chlapec rozrušený buď milováním se Zoey, nebo když spal a snil.

Zpočátku Kalona upřednostňoval vstup do Starka, když ten vstupoval do Zoey. Bylo to opravdu příjemné. Ale sex byl také rozptýlení, které okřídlený nesmrtelný nepotřeboval. Tak jak dny a noci míjely, vrátil se Kalona k dovednosti, kterou dovedl k dokonalosti už před dávnými věky, vstupoval do Starkových snů. Nesmrtelný nemanipuloval

bojovníkovými sny, ačkoli to nedělal ani se Zoey a mnoha dalšími.

To by bylo příliš nápadné. Stark by mohl poznat, co se děje. Pokud by si začal uvědomovat Kalonovu přítomnost, mohl by si chlapec vypůjčit sílu živlů od Zoey a Kalonu zablokovat. Přinejmenším by byl Stark před ním na pozoru, a pak by pozorování Starkova podvědomí nebylo ničím víc, než jen nudným plýtváním jeho nesmrtelným časem. Zůstat v utajení, působit jemně, to je to, co musí udělat. Ano, bylo to mnohem lepší, aby tiše číhal v zákoutí Starkovi mysli, šeptal černé myšlenky, odposlouchával. Byla to šťastná náhoda, že mysl snícího mladého upíra mluvila sama k sobě. Opravdu zvláštní, jak mělo Starkovo podvědomí tendenci opakovat kolem dokola stále stejný sen, kde stál sám na malém kousku země obklopeném nicotou a mluvil se zrcadlovým obrazem sebe sama, který byl tvrdší a krutější než skutečný Stark a kterého upír nazýval Jiný. Stark necestoval do Jiné přítomnosti každou noc, ale když, tak Kalona často slyšel zajímavé kousky z chlapcova dne.

Tuto noc byl Kalona připraven přerušit jejich spojení, znechucený banálním snem, kde si Stark vzpomínal na šťastné scény ze svého dětství, když se sen posunul a dítě Stark rostl, měnil se a rozdvojil. Kalona se uklidnil a díval se, jak zrcadlové obrazy začaly mluvit.

“Mizerný den, sráči?”

“Jo, a ty jsi debilní třešnička na vršku banánového splitu tohohle sviňskýho dne.”

“Hej, Starku, žádnej problém. Vždycky se na mě můžeš spolehnout, že tě udržím v reálu. Tak proč nemluvíme o

tom, jak by byl dnešek o hodně jednodušší, pokud by ses pochlapil a nebyl tak kurevsky hodnej.”

“Jo, Jiný. To je jediná věc, se kterou od tebe můžu počítat, špatný přístup.”

“Jo, sráči, můj přístup je na prd, ale já nebrečím, že mám špatné dny. Na to se můžeš spolehnout.”

“Taky se můžu spolehnout, že Zoey hrozí nebezpečí od lidí, kteří jsou u ní pro své pohodlí zatraceně blízko.”

“Klidně se na to vyser. Víš, že já budu vždycky hrát ďáblova advokáta.”

“Ta zatracená Rephaimova záležitost mě pěkně sere.”

“Řekni mi, že nejsi takový blbec, abys mu věřil.”

“Jsem hodný, ale ne hloupý.”

“Hej, bábovko, uvažoval jsi o tom, že v případě, že nemůžeš věřit Rephaimovi, pak nemůžeš věřit ani nikomu, kdo je mu blízko?”

“Jako Stevie Rae. Já vím. Čekal jsem, že ji budu muset zblízka sledovat a ujistit se, že nedostane Zoey do nebezpečí, ale vypadá to, že se děje opak. Stevie Rae stále na Rephaima tlačí, aby se od Kalony držel dál, aby byl v bezpečí a chytrý, a nedal si od táty zpackat svůj život.”

“Tak jakej pak je problém?”

“Shaunee.”

Jiný se zasmál. “Chceš říct, že polovina dvojčat? Takže obě ti způsobují stres. Hej, a co tohle, místo toho, abys nad tímhle brečel, dej Zoey kopačky a udělej se uprostřed sendviče z dvojčat. Ty dvě čubky jsou pěkně žhavý.”

“Ty jsi takovej kus sráče. Nedám Z kopačky. Miluju ji. A nejsou to dvojčata, s kým je problém. Je to jen Shaunee. Zdá

se, že ona má taky tak trochu tatínkův komplex a přilévá Rephaimovi olej do jeho ohýnku Kalona-by-se-mohl-změnit.”

“To zní špatně. Radši buď na stráži, sráči, nebo z toho bude průser, když …

Scéna začala slábnout, jak se nad Starkovou hlavou objevilo krásné bílé peří.

“To je v pořádku … Neměj zlé sny.”

S šeptanými slovy postupně peří jemně, něžně hladilo Starkovu tvář, uvolňujíc jeho svraštělé obočí a jako koště písek zametalo pryč rozplývající se obraz Jiného.

V nejtemnějších stínech Starkovy mysli se Kalona usmál a pro teď, přerušil jejich noční spojení.

17. kapitola

Shanuee

“Opravdu, ségra. Běž s Kramishou a Afroditou. Můj žaludek se stále bouří z Lunchables, které jsem měla k snídani. Musím zůstat poblíž koupelny,” řekla Shaunee.

“Ehm, ségra, snažila jsem se ti říct, že Lunachables nejsou zrovna dobré jídlo na snídani,” řekla Erin.

“Podívej, zůstaneš tady a postaráš se o Shaunýnku nebo půjdeš s námi?! Balík a pták jsou nahoře, vytápějí auto a čekají na nás. Máme dvě až pět minut k dostání se k zadním dveřím Miss Jackonové abychom Kramishu a Stevie Rae přesvědčily bezpečnostního chlapa nechat nás vejít před tím, než odejde zpátky a ten zatracený obchod nám těsně zavřou,” řekla Afrodita. “Mám nulovou trpělivost pro dvojčetovskou blbost. Celá cesta je už bolest v mém hezky tvarovaném

zadku, protože vím, že Stevie Rae mě přiměje vypustit číslo svojí kreditní karty.”

“Je správná věc to udělat,” řekla Shaunee.

“To je jedno. Pojďme,” řekla Afrodita.

“Ségra, jsi-” začala Erin, ale Kramisha ji přerušila. “Víš, že nesnáším, když musím souhlasit s Otřesnou, ale moje máma by řekla, ser na to nebo běž od toho.”

“Odporné,” řekla Shaunee. “Hlavně kvůli tomu, jak je mému žaludku.”

“Naprosto,” souhlasila Erin.

“Jdeš nebo ne?” řekla Kramisha.

“Jdi,” trvala na svém Shaunee. “Ulov mi něco z kašmíru a kůže. V červené, protože jsem tak žhavá. A přiměj Afroditu to zaplatit.”

Erin se usmála: “Dojednáno, ségra.”

“Políbíte se na rozloučenou vy dvě nebo co?” řekla Afrodita.

Erin protočila oči: “No tak, Otřesná. Pojďme nakupovat.”

“Čas her…” zamumlala Kramisha, když ty tři spěchaly z kuchyně.

Shaunee se cítila trochu provinile, když jí Erin věnovala poslední ustaraný pohled a zamávala. Mračila se a dívala se dolů na stůl, když přišla Zoey se super zmačkaně vypadajícím Starkem.

“Ahoj, Shaunee,” řekla Z. “Cítíš se líp?”

“Kde je Erin?” zeptal se Stark.

“Ne, a nakupuje,” řekla Shaunee. Nelíbilo se jí, jak se na ni Stark díval, všechen nesouhlas a jako-dospělý. “Co máš za problém?” zeptala se ho.

“Nic.” Pokrčil nonšalantně rameny a strčil hlavu do jedné ledničky. “Jenom potřebuju trochu kofeinu k probuzení.”

Ale i když zněl jakkoliv, stále po ní střílel pohledem a Shaunee se necítila na vyptávání. “Jdu nachytat trochu čerstvého vzduchu, pak si dole lehnu. A jak by řekl Damien, dostala jsem domácí úkol, který musím vypracovat.” Vykročila k východu v rohu, který vedl vzhůru k opuštěnému skladišti a nejrychlejší cestě ven.

“Hele, jsi si jistá, že jsi v pořádku? Nejsi-”

“Ne!” řekla Shaunee rychle. “Vůbec nekašlu. Opravdu. Můj žaludek je jenom pomíchaný. Byly to staré Lunchables. Věděla jsem, že ta šunka byla ošklivá, ale miluju ty mini-Ritz sendviče.”

“Zajdu do tvého pokoje a později tě zkontroluju,” řekla Z.

“Jo, díky,” zavolala Shaunee a utíkala nahoru po schodech a do staré pokladny.

Tam se jí dýchalo lépe. Skladiště nebylo uklizené, ale jí se líbilo od samého začátku, i když bylo omšelé a staré a rozhodně potřebovalo nějaké TLC. Přesto, bylo cítit něčím, co jí připomínalo rodinné výlety, zpět předtím, než se její rodiče rozhodli, že už nebyla dost zajímavá nebo cokoliv jiného a přestali ji brát sebou na dovolenou.

Nebylo to, že by měla mizerný život, než byla označena. Měli peníze. Chodila do cool soukromé školy v Connecticutu. Byla oblíbená a zaměstnaná a… a…

A osamělá.

Pak byla označena na školním výletu na letním výtvarném vyučování nebo cokoliv během mezipřistání na Tulském

Mezinárodním letišti. Její učitelka ji nechala za sebou, když nastupovali do letadla.

Plačící a totálně vyděšená, volala svému otci.

Proto ji k němu jeho PA přepojila. V pěti letech, kdy ta žena pracovala pro jejího otce, nikdy neslyšela dceru pana Colea plakat.

Shaunee požádala otce, aby jí poslal letenku domů, aby je mohla vidět před tím, než půjde do Školy noci na východním pobřeží, nejlépe na tu v Hamptonu.

Její táta jí řekl, aby zůstala v Tulse. Tam byla Škola noci. Hodně štěstí a sbohem.

Od té doby své rodiče neviděla.

Vytvořili pro ni ale účet, a přidávali na něj peníze.

Její rodiče vždycky věřili, že peníze mohou vyřešit jakýkoliv problém.

Vlastně, Shaunee byla dobrá v předstírání, že věřila v to samé.

Šla pomalu kolem skladiště. Byla zima a tma a, téměř nepřítomně, se zastavila u hromady rozbitých tašek, které byly složené uprostřed místnosti.

“Ohni, pojď ke mně,” řekla Shaunee. Nadechla se a vydechla, nasávajíc teplo, které neškodně protékalo jejím tělem, usměrňujíc ho do natažené ruky. Prsty jí zářily blikajícím plamenem. Dotkla se hromady tašek. “Zapal je.” Okamžitě absorbovaly oheň a začaly rudě zářit.

“Tuhle spřízněnost je jistě užitečné mít.”

Shaunee se otočila, ruce zvednuté, připravená k vystřelení plamene.

“Nechci ti ublížit.” Kalona zvedl vlastní ruce, držíc je a jeho paže otevřené. “Přišel jsem, abych si promluvil se svým synem, ale nemohu sestoupit do tunelu, aniž bych si způsobil velkou bolest.”

Shaunee se ujistila, že se nedívala do očí nesmrtelného, pamatovala si, že má silné a svůdné oči. Místo toho zírala přes jeho rameno na skvrnu keramických dlaždic vlevo na ruinách zdi skladiště, přitáhla si svůj prvek blíž k sobě, a, jak doufala jako čert, silným hlasem řekla, “Takže se tady jen skrýváš?”

“Neskrývám. Čekám. Jsem tady od soumraku a doufám, že by Rephaim mohl vyjít.”

“No, nenajdeš ho tady, dokud si nepřijde dát sprchu ve staré šatně. Tohle není normální vchod a východ, který používáme,” řekla Shaunee automaticky, a pak zavřela ústa. To bylo hloupé. Neměla bych mu prozrazovat naše jednání.

“To jsem nemohl vědět. Předpokládal jsem, že přicházíte a procházíte tudy.” Ukázal na široké přední dveře, které vypadaly zaprášené a trochu catawampus a pouze s polovinou pantů.

“Rephaim tady není,” řekla Shaunee. “Nakupuje se Stevie Rae a ostatními lidmi.”

“Ach. No, pak. Já…” Kalona se rozpačitě odmlčel a Shaunee propašovala rychlý pohled na něj. Nedíval se na ni. Jeho ramena byla pokleslá a díval se na podlahu. Vypadal na toto místo tak oslnivě a nepohodlně.

S trochou strachu si uvědomila, že také vypadal jako Rephaim. Jistě, místo aby byl snědý a vypadal jako Cherokee, Kalona byl více zlatý. Byl také větší. A jo, měl ta

obrovská černá křídla. Ale ústa byla stejná. A tvář byla stejná. Kalona k ní vzhlédl.

S výjimkou, aby byly jantarově zbarvené, oči byly také stejné.

Shaunee se rychle podívala pryč.

“Můžeš se setkat s mýma očima bez obav,” řekl. “Mezi námi je příměří. Nechci ti ublížit.”

“Nikdo ti nevěří,” řekla rychle a trochu bez dechu.

“Nikdo? Ani můj syn?”

Zněl úplně poražený.

“Rephaim ti chce věřit.”

“Což znamená, že nevěří,” řekl Kalona.

Pak se Shaunee setkala s pohledem nesmrtelného. Čekala, ale necítila, že by ji ničil, nebo tak něco.

Vlastně, vypadal, jako žhavý straší chlápek s křídly, který vypadal smutně. Opravdu smutně.

“Měl bych jít,” řekl a začal se otáčet.

“Chceš, abych za tebe Rephaimovi něco vzkázala?”

Zaváhal a pak řekl. “Přišel jsem sem kvůli našemu společnému nepříteli, Neferetinu novému stvoření.”

“Auroxovi,” řekla.

“Ano, Auroxovi. Z toho, co mi můj druhý syn řekl, ten tvor má možnost změnit podobu na něco, co se podobá býku.”

“Sama jsem ho neviděla to udělat, ale Zoey ano,” řekla Shaunee. “A Rephaim taky.”

Kalona přikývl. “Pak to musí být pravda. To znamená, že Aurox je naplněný silou nesmrtelného a prokazuje to takovým složitým a kompletním převlekem, že moc použitou k jeho vytvoření musel mít někdo opravdu mocný.”

“Tohle chceš, abych Rephaimovi řekla?”

“Z části. Také mému synovi řekni, že moc takové velikosti si musela vzít velkou oběť. Možná smrt blízkou vaší skupině.”

“Jack?”

“Ne. Ten chlapec byl obětován jako Neferetina platba jejího dluhu Temnotě za mé věznění a vnucení mé duše do Onoho světa.” Kalonův hlas byl hořký, jeho hněv jen stěží pod kontrolou. “To je důvod, proč vím, že Aroxovo pojetí musí být výsledkem smrti, jako bylo mé utrpení. Podívej se po oběti a můžeš objevit důkaz proti Neferet. Způsobit její zničení by bylo víc možné, kdyby byla v rozporu s Nejvyšší radou.”

“Řeknu to Rephaimovi.”

“Děkuji ti, Shaunee.” Kalona řekl slova pomalu, váhavě, jako by na jejich chuť nebyl zvyklý. “A řekni mu, že jsem řekl, že mu přeji všechno nejlepší.”

“Okay, řeknu. Hej, no, myslím, že bys měl mít mobil.”

Obočí okřídleného nesmrtelného se zvedla. “Mobil?”

“Jo, jak ti má Rephaim zavolat, když bude potřebovat mluvit se svým tátou?”

Shaunee si pomyslela, že se Kalona téměř usmál. “Nemám mobil.”

“Myslím, že jít do AT&T obchodu pro tebe není zrovna dobrá volba.”

“Ne.” Jeho rty se zvlnily, když zavrtěl hlavou.

“Nejsem si jistý, co bych dělal s mými křídly.”

“Přesně tak,” řekla. “No, co laptop? Můžeš být na Skypeu.”

“Nemám ani laptop. Mladé mládě, žiju v lesích na hřebeni jihozápadně od Tulsy s hejnem tvorů, kteří by neměli

existovat v moderním světě. Nemám, jak bys řekla, přístup k počítači.”

Shaunee byla ve slepé uličce. “Můžu ti laptop dát. Všechno, co potřebuješ je jeden z těch dálkových satelitních připojení věcí a zdroj energie a budeš mít Internet všude, i v lese jihozápadně od Tulsy. Elektřinu najdeš, ne?”

“Ano.”

“Takže, pokud ti tu počítačovou věc dám, zavoláš svému synovi?”

Shaunee neviděla žádné zaváhání. “Ano,” řekl.

“Dobře, dobře. Ber.” Sáhla do malé, drátěné, Rebecca Minkoff ramenní kabelky, která byla zrovna její oblíbená, vytáhla svůj iPhone a hodila ho Kalonovi. Nesmrtelný ho chytil bez zamrkání. “Zavolám ti, až budu mít laptop a tu věc.”

“To je od tebe velmi šlechetné.”

“Nebuď emocionální,” řekla mírně. “Moji rodiče mají peníze. Použiju prostě část z nich. Není to velká věc.”

“Nemluvil jsem o penězích. Mluvil jsem o štědrosti přátelství, kterou jsi projevila mému synovi.”

Shaunee pokrčila rameny. “Je to přítel přítele, to je všechno. A nechápej mě špatně. Chci svůj telefon zpět.”

“Ano, samozřejmě,” řekl Kalona. Pak se opravdu usmíval a Shaunee si pomyslela, že nikdy neviděla nic tak úžasného a radostného a naprosto nádherného. “Děkuji ti, Shaunee. Tentokrát to myslím celým svým bytím, a to je, opravdu, pro mě vzácné.”

“Nemáš zač. Jen buď hodný k Rephaimovi. Zaslouží si dobrého tátu.”

Kalona se setkal s jejím pohledem a ona ho cítila prohlédnout skrz její oči do srdce a duše. “Jako ty, má mláděcí přítelkyně. Buď s nimi zadobře.” Pak se Kalona otočil a nechal ji tam, opuštěnou skrz rozbité dveře.

Shaunee slyšela tlukot jeho obrovských křídel, když se zvedl do tmy večerního nebe.

Dlouhou dobu tam stála, ohřívaná hromadou rozbitých tašek s jejím plamenem a přemýšlející…

*

“Ségra, opravdu. Žádný krvavý kašel? Absolutně neumíráš?” Erinina už tak porcelánová pleť zbledla do krystalického sněhu.

“Ségra. Vážně. Jsem v pořádku.”

“Ne. Pokud neumíráš, pak co se s tebou sakra stalo? Dala jsi Kalonovi svůj iPhone!”

Bylo tam šokované ticho, až se skupina, kterou Shaunee nakonec shromáždila, Erin, Zoey, Stevie Rae, Rephaim, Damien, Afrodita, Darius a Kramisha, zastavila, aby nechala ozvěnu Erinina téměř-výkřiku odrazit od stěn tunelu kuchyně.

“No, ségra.” Shauneenin hlas zněl tichý a klidný ve srovnání s Erininým záchvatem vzteku. “Jak jsem vám všem vysvětlila, byla jsem na nahoře a Rephaimův táta, tam byl taky, protože se snažil čekat okolo a vyhlížel svoje dítě. Řekl mi, abych řekla Rephaimovi tu věc, co jsem řekla. Dala jsem mu můj telefon, abych mu vlastně mohla zavolat a on pak přišel pro laptop, který jsem pro něj koupila, protože nemůže jít do Apple obchodu s těmi křídly. Pak odletěl, jako obvykle. To je všechno. Jsem úplně v pořádku. Konec.”

“Nemůže schovat křídla v jednom z těch dlouhých černých gothických/kovbojských kabátů?” zeptala se Kramisha.

“Nemyslím si to. Nejspíš by vykukovaly zpod jeho lemu. Plus, vypadal by deformovaný a vůbec hrbatý a pravděpodobně by na sebe svolával všechny druhy nežádoucí pozornosti,” řekl Damien.

“Vážně. Nežádoucí pozornost mohla být in někdy kolem naprosto 1999 a neatraktivní,” řekla nepřítomně Afrodita, když prohrabávala tašku od Miss Jackon´s u svých nohou.

“No, ať už je to v módě nebo ne, logicky řečeno, myslím, že potřebuje Sahunee, aby pro něj sehnala laptop,” uzavřel Damien.

“Říkal, že mi přeje všechno nejlepší?” byla první věc, na kterou se Rephaim zeptal, když Shaunee na ně udělala velké Kalonské oznámení.

“Jo.” Shaunee se usmála na Rephaima.

“Kalona také měl informace o Auroxovi, nebo alespoň nápad, kde bychom měli začít se zjišťováním jeho původu,” řekl Darius. “Zoey, myslím-”

“Že moje máma byla oběť. Já vím.”

Shaunee zamrkala a pak se cítila jako by se měla pozvracet. Ani nezapřemýšlela o Zoeyně máme, když Kalona mluvil o obětování někoho v jejich blízkosti! Jack byl prvním člověkem, který se objevil v její mysli, a pak tam byla spousta jiných věcí k promyšlení. Zavrtěla hlavou a přerušila něco, co Darius říkal o rituálech a podobně.

“Z, je mi to opravdu líto.”

Zoeyna tvář byla jako otazník. “Nemusí ti to být líto. Právě jsi nám řekla, co se stalo. Neudělala jsi nic špatného.”

“Jo, udělala. Ani jsem nepomyslela na zabití tvojí mámy před několika dny. Přemýšlela jsem o svém tátovi a všem. Opravdu je mi to líto,” zopakovala.

Zoeyn úsměv byl přátelský a tolerantní, jako vždycky. “To je v pořádku, Shaunee. Není tvoje chyba, že to, co se děje s Rephaimem a jeho tátou, tě rozrušilo.”

“Jo, Shaunee, všichni se snažíme dělat to nejlepší, co můžeme. Někdy to není lehké,” řekla Stevie Rae, berouc Rephaimovu ruku do své. “Díky, žes stála při Rephaimovi a starala se. Vážím si toho.”

“Já také,” řekl Rephaim.

“Ach. Hej. Ne velká věc. Jo, já jen-” začala Shaunee, ale Erin ji přerušila něčím, co znělo skoro jako sarkastická hra na jejich obvyklý dokončování-vět-té-druhé zvyk.

“Jo, jen půjdu odložit kořist, kterou mám od Miss Jackson´s a pověsit nové korálkové závěsy od Piera 1. Později, všichni.” Erin sebrala z podlahy spoustu tašek a pospíchala z kuchyně. Zcela zmatená, dívala se Shaunee na její odchod, cítíc se, jako by si nebyla jistá, jestli chce plakat nebo křičet.

“Běž.” Zoey k ní přešla a mluvila potichu, zatímco Damien a Darius začali projednávat rozdíly mezi očišťujícími a pohřebními rituály a jestli tam byla cesta, jak je možná vylepšit, aby se změnili v řekni-nám-kdo-ji-zabil rituál.

“Cože?”

“Běž a promluv si s Erin. Pokud bude mít někdo víc otázek o tom, co se stalo, půjdu tě najít. Nechci takhle pokazit vaše přátelství,” řekla Z, dívajíc se na Stevie Rae. “BFF jsou super důležité. Všichni si to potřebujeme pamatovat.”

“Dobře, díky.” Shaunee vyklouzla z místnosti a spěchala dolů do tunelu směrem k velmi cool tunelovému pokoji, který sdílela s jejím dvojčetem. Ale nemusela chvátat. Erin se nacházela dole a jenom pár metrů od kuchyně, kde vyklopila celou obrovskou Pier 1 tašku.

“Hej, ségra,” řekla Shaunee, když se sklonila, aby zvedla lesklý polštář. “Vypadá to, jako by se tady stal třpytkový výbuch.”

Erin se neusmála. Vzala třpytivý polštář ze Shaueeniných rukou a nacpala ho zpět do už vypouklé tašky, říkajíc, “Mám to pod kontrolou.”

Shaunee se dotkla Erinina ramene, které bylo cítit tvrdě a studeně a bez života. “Počkej, ségra, co se děje? Proč jsi tak naštvaná?”

“Ani jsi mi neřekla, že ti tolik záleželo na tvém tátovi. Prostě jsi to držela ode mě,” řekla Erin, vyškubávajíc rameno ze Shaueenina doteku.

“Ne, nedržela.” Shaunee zavrtěla hlavou, cítíc se, jako by ji Erin právě uhodila. “Snažila jsem se ti tu věc říct, ale tys byla vždycky ´hej, to je minulost, ségra, pojďme nakupovat´, tak jsem to vzdala. Copak si nevzpomínáš?”

“Tak jo, jo, cokoliv. Co je ten velký problém? Prostě to nechápu! Byly jsme nejlepší kamarádky od té doby, co jsme obě byly označené, v ten samý den. Všechno bylo fajn, dokud to otcovské svinstvo nepřišlo s Rephaimem a najedou už BFF nejsme.”

“Počkej, já vím, jak se Rephaim cítí a ty ne, to je všechno. Nikdy jsem neřekla, že už nejsme BFF.”

“Jo, no, máš pravdu. Já to nechápu.” Erin si zkřížila ruce. “Co přesně je problém?”

Shaunee se cítila, jako by jí svět tlačil na ramena a její nejlepší přítelkyně se náhle stala cizincem. “Erin, občas se mi stýská po mém tátovi. To je všechno.”

“Tvém tátovi? Vykašlal se na tebe roky před tím, než jsi byla označena. Jak ho můžeš postrádat?”

Shaunee zaváhala. Opravdu a hluboce se dívala na Erin. “Wow. Ty se opravdu nestaráš, viď?”

“O co? O cool blbosti, které mám pro náš pokoj naprosto ne na prodej v Piere 1 a účtované na Afroditinu zlatou kreditku? Sakra, ano. O novou věc, kterou jsem zachytila z Miss Jackson´s po pracovní době? Dvakrát sakra ano, starám! Alice + Olivia je hovno do jara. Dokonce mám i tvůj liškově-lemovaný rudý kašmírový šál, který je Na Umření. Jo, a mám jeden taky pro mě, úplně stejný jenom v modré. Budeme v té věci vypadat úžasně. Perfektně. Jsme perfektní. To je to, o co se starám. A o tebe taky, ségra. Starám se o tebe a ty se staráš o naší věc. Vždycky jsi to dělala.” Erinina tiráda došla, nechávajíc jí vypadající trochu smutně a zmateně. Otřela si oči a její MAC Wonder Woman modrá řasenka se rozmazala.

“Ne,” řekla Shaunee pomalu. “Nic z toho není skutečné. A, ségra, nikdo není dokonalý. Zvláště na ty a já.”

“Co se to sakra děje? Jak mohl Rephaimův táta všechno změnit?” zakřičela Erin.

“Chvíli mě to trápilo, ale neřekla jsem nic.”

“Rephaimův táta nebo tvůj táta?” řekla Erin.

“Ani jedno, Erin. Nemluvím o nikom jiném. Mluvím o věci obecně. Jako o Jackově smrti.”

Shaunee se cítila opravdu unavená.

“Já se starala o Jackovu smrt! Brčely jsme a tak.”

“Ne, brečely jsme, a pak jsi dostala e-mail od Danielle, která měla spojení na Rue La La a nakupovaly jsme,” řekla Shaunee.

“No a? Koupila jsem černé boty. Počkej, ne. My jsme koupily černé boty. Platformy. S růžovými mašlemi a Swarovskiho krystaly na patách. Řekly jsme, že to bylo vhodné smuteční oblečení a že Jack by si toho vážil. Pak jsme brečely ještě víc. Dělaly jsme to. My obě. Jak to, že jsi tolik lepší, než já, když děláš tu samou věc?”

Shaunee napadlo, jak Erin mohla vypadat prosebně a naštvaně současně.

“Nejsem lepší než ty. To jsem neřekla. Vlastně, jsi lepší než já, protože jsi v pořádku a já ne. To je poslední řádek. Já už nejsem v pořádku. Ne se sebou a myslím, že to znamená, ne s námi, ale doopravdy nevím-”

“Řeknu ti co, ségra,” vpadla jí do toho Erin, stírajíc rozzlobeně slzy, které jí rozmazávaly modrou po tvářích. “Až budeš zase v pořádku, přijď za mnou. Do té doby si najdi vlastní pokoj a vlastní věci. Nechci spolubydlící, nebo dvojče, které se mnou není v pořádku.”

Tiše plačíc a ignorujíc věci, které stále vypadávaly z její nákupní tašky, dupala Erin dolů tunelem, nechávajíc Shaunee stát v hromadě třpytivých polštářů a sametových punčoch.

Někdo si odkašlal a Shaunee nadskočila.

Bylo to, když jí Zoey podala její krabičku napůl-použitých Kleenexů, kdy si uvědomila, že plakala.

“Chceš o tom mluvit?”

“Ani ne,” řekla Shaunee.

“Dobře, chceš být sama?” zeptala se Zoey.

“Nejsem si jistá. Ale vím jednu věc a ta vyzní opravdu špatně,” řekla Shaunee s malým neotesaným vzlykem.

“No, pak jí řekni rychle, protože když to řekneš rychle, bude to za tebou a nebude to vypadat tak špatně.”

“Chci zase žít zpátky ve Škole noci.”

Bylo tam těžké ticho a pak se Zoey zeptala: “Chce jít Erin s tebou?”

“Ne,” řekla Shaunee, otírajíc si poslední z jejích slz. “Půjdu sama.”

18. kapitola

Zoye

Neděle stála stejně tak za prd jako sobota. Později jsem se ohlédla a uvědomila si, že když se Erin a Shaunee rozdělily, všechno se začalo rozpadat. Bylo divné, co to udělalo s námi ostatními, že dva z nás spolu nemluví. Bylo to, jako kdyby jejich konflikt rozhodil rovnováhu nás všech.

“Já nevím jak ty, ale z těch spolu-mozků se asi zblázním.”

Afrodita se svalila vedle mě, když jsem seděla na obrubníku, který lemoval starý oválný vjezd vedoucí do depa. Povzdechla jsem si a chvíli přemýšlela, jak to přijmout a

přitom se pokusit být sama sebou. Posunula jsem se, abych jí udělala víc místa.

“Jo, já vím. Je to u nich divné, že vždycky byly spolu a teď Shaunee vypadá, že je připravená se každou chvíli rozbrečet a Erin je pořád zticha a ušklíbá se. Dole je to super šílené.”

“Oheň a led,” zamumlala Afrodita.

Obočí mi vylítlo nahoru. “Poslyš, můžeš mít pravdu.”

“Nevím, kdy už pobereš ty zasraný nápovědy a uvědomíš si, že mám většinou pravdu celou dobu.” Afrodita vytáhla malý ozdobný pilníček na nehty ze své cestovní kabelky a začala si pilovat nehty. “Já nevím, co jiného ještě ta zatraceně hloupá báseň znamená, ale část je určitě o spolu-mozcích.”

“Proč si piluješ nehty?”

Střelila po mě naštvaným pohledem. “Protože tohle stupidní město nemá dostatek celonoční zábavy. No, s výjimkou té úděsné a já chci udělat jen nehty a ne vaginu. Když na to přijde, nechci ani HIV.”

“Afrodito, někdy nedáváš vůbec žádný smysl.”

“Buď vítána na rozšiřování svých obzorů. Každopádně, jak jsem říkala, co budeš dělat s Tweedledee a Tweedledumber? (dvě kulatá dvojčata v pruhovaném triku, anim. postavičky)”

“No, nic. Jsou to přítelkyně. Někdy se na sebe přítelkyně rozzlobí. Budou muset vymyslet způsob, jak se udobřit samy.”

“Vážně? To je všechno?”

“No, Afrodito, co si sakra myslíš, že budu dělat?”

“Ty jsi právě zaklela? Není sakra “-jak jsi zrovna uvedla -” nadávka?”

“A co kdybys radši pokračovala a snažila se to pochopit?” přimhouřila jsem na ni oči. “A po milionté, není nic špatného na tom nemít z pusy nočník!”

“Křič a nadávej. Další věc, kterou vím, je, že přes nás budou, do pekla, lítat pořádné sněhové koule.

“Ty. Jsi. Otřesná,” řekla jsem.

Děkuju ti. Ale vážně. Co budeš dělat s dvojčatama?”

“Dám jim prostor!” Nechtěla jsem křičet, ale ozvěna od kamenné budovy mi řekla něco jiného. Zhluboka jsem se nadechla a pokusila se zastavit pocit, jako bych chtěla Afroditu uškrtit. “Nemůžu být vždycky zodpovědná za to, když jeden z mých přátel má problémy s dalším z mých přátel. To nemá smysl.”

“Je to v hloupé, ale prorocké básni,” řekla a pilovala si nehty.

“Pořád nechápu, jak to -”

Zmlkla jsem, když se velký černý Lincoln Town Car protáhl obloukovým vjezdem a zastavil se před Afroditou a mnou. Zatímco jsme zírali s nehezky otevřenými ústy, syn Erebových bojovníků vystoupil z místa řidiče, úplně nás ignoroval a otevřel zadní dveře auta.

Vysoká, štíhlá a oblečená do tmavě modrého sametu, Thanatos vzala bojovníka za ruku a elegantně vystoupila. Usmála se na nás a přikývla v poděkování, když jsme se jí uklonily, ale její pozornost patřila jednoznačně budově depa.

“Jaký krásný příklad zpracování ve stylu Art Deco třicátých let,” řekla, přičemž její pohled byl upřený na přední část depa. “Truchlím nad odezníváním cestování po železnici. Když konečně vyspělo, byl to naprosto nejpohodlnější způsob, jak se pohybovat po celé této velké zemi. Ve

skutečnosti to tak je ještě i dnes. Smutné, že je tak málo moderních železničních tratí, ze kterých si lze vybrat. Měli byste navštívit depo ve čtyřicátých letech, tragédie, naděje, zoufalství, odvaha, vše koncentrované do jednoho pulsujícího žijícího místa,” Dál se s láskou dívala ke staré budově. “Ne jako ta hrozná letiště dnes. Byli jsme zbaveni veškeré romantiky a duše a života, zejména po tragédii jedenáctého září. Tak smutné … tak smutné …”

“Eh, Thanatos, mohu ti nějak pomoct?” Zeptala jsem se jí nakonec, když začalo být zřejmé, že by tam nejradši stála navždycky a jen se dívala na depo.

Naznačila bojovníkovi, aby se vrátil zpět do auta. “Počkej na mě na parkovišti přes ulici. Za chvíli budu zpátky.” Uklonil se jí a odjel pryč. Otočila se k Afroditě a ke mně. “Dámy, věřím, že je čas na změnu.”

“Změnu čeho?” zeptala jsem se.

“Zjevně na změnu našeho vstupu,” řekla Afrodita suše. “Přišel sem Kalona. Thanatos je tu taky. Musíme tu natáhnout nějaký uvítací koberec, protože celá věc s provizorním a tajným vstupem do suterénu už nám moc neslouží.”

“Překvapivé, že to říkáš, ale myslím, že je to pravda,” řekla Thanatos. “Což je jeden z důvodů, proč jsem, ve jménu Upírské Nejvyšší rady, tuto budovu pro vás koupila.”

Překvapeně jsem zamrkala a snažila se zformulovat správnou reakci, když Afrodita řekla: “Doufám, že to znamená rekonstrukci.”

“Znamená,” řekla Thanatos.

“Počkej,” řekla jsem. “Nejsme Škola Noci. Proč by se vysoká rada měla starat o to, kde žijeme?”

“Protože jsme zvláštní a skvělí a oni nechtějí, abychom živořili ve špinavém brlohu,” řekla Afrodita.

“Nebo proto, že chtějí mít kontrolu nad tím, kde žijeme a co děláme,” řekla jsem.

Thanatos povytáhla obočí. “Mluvíš jako Velekněžka.”

“Tou ve skutečnosti nejsem,” ujistila jsem ji. “Jsem stále mládě. Stevie Rae je tu Velekněžka.”

“A kde je?”

“Je s Refaimem. Brzy bude světlo a ona s ním je ráda předtím, než se změní v ptáka,” řekla jsem bez obalu.

“A co jsi ty?”

Zamračila jsem se. “Víš stejně dobře jako já, co jsem. Víš, že Stark byl obdařen na onom světě Strážcovským mečem, což znamená, že v určitém rozsahu jsem královna, protože on je můj bojovník a Strážce.”

“Nač všechny ty otázky? Myslela jsem, že jsi na naší straně,” řekla Afrodita.

“Jsem na straně pravdy,” řekla Thanatos.

“Víš, že Neferet je prolhaná děvka,” řekla Afrodita. “Řekli jsme ti to na ostrově San Clemente, když byla Z v Pápá zemi.”

“Myslíš na onom světě.” Obrátila jsem oči na Afroditu.

“Jo, jasně, Onen svět. Cokoliv,” řekla. “Ale my jsme ti od té doby toho řekli o Neferet opravdu spoustu a ty ses chovala, jako bys nám věřila. Dokonce jsi nám pomohla vymyslet tu věc se Starkem a ostrovem Skye. Takže, co se s tebou teď děje?”

Nastala super velká pauza, což znamenalo, že jsem měla dost času, abych přemýšlela, jestli jsme Afodita a já nezašly příliš

daleko. Chci říct, že Thanatos byla silná, starověká upírka, členka Nejvyšší rady, jejímž darem od bohyně byl blízký vztah se smrtí. Pravděpodobně byl špatný nápad ji zpochybňovat, natož ji naštvat.

“Věřím, že to, co jste mi řekli, když se Zoeyina duše rozbila, bylo to, co jste si, vy všichni, mysleli, že je pravda,” řekla Thanatos nakonec.

“Jsem zpátky a nejsme v Itálii, ale pravda se nezměnila. Neferet se nezměnila,” řekla jsem.

“A přesto ona trvá na tom, že jí bylo Nyktou odpuštěno a že ji Nyx darovala Auroxe na znamení své přízně,” řekla Thanatos.

“To je hovadina,” řekla jsem. “Neferet se nezměnila a Aurox není dar od Nyx.”

“Věřím, že Neferet skrývá pravdu,” řekla Thanatos.

“To je jeden způsob, jak to vzít,” řekla jsem.

“Ale ne takový, jak jsme to vzali my,” řekla Afrodita.

“Nemáme v úmyslu být nezdvořilé,” dodala jsem. “To jen, že jsme se v tuto chvíli obrátili proti Neferet a viděli jsme věci, které před Nejvyšší radou a vlastně obecně před většinou upírů, drží pečlivě v tajnosti.”

“Ale když se ji snažíme odhalit, nikdo nám nevěří, protože jsme děti,” řekla Afrodita. “A navíc zpackaná skupina zavržených dětí.”

Zvedla jsem na Afroditu obočí a ona se opravila, “No, já ne. Mluvím o zbytku z vás.”

“To je jeden z důvodů, proč jsem tady,” řekla Thanatos. “Abych byla očima a ušima Nejvyšší rady.”

“Takže, co přesně to znamená, že Nejvyšší rada koupila tuhle budovu?” zeptala jsem se.

“Doufejme, že to znamená, že může dát Zlaté kartě mojí mámy volno a někteří z nás, jako ti, kteří nepotřebují zalézt do rakve, když vychází slunce, můžou mít slušné pokoje tady nahoře, až bude jednou tahle budova zrenovovaná,” řekla Afrodita.

“Ano, znamená. A také to znamená, že by se tohle místo mohlo stát samostatnou legitimní Školou noci, bez vazeb na původní Tulskou Školu noci,” vysvětlila Thanatos. “Rada se domnívá, že by mohlo být moudré mít Školu noci pro červená mláďata, která zůstávají z větší části oddělená od původních.”

“OK, ne. To je přesně důvod, proč okres Broken Arrow nepostavil dvě vysoké školy. Na jeden okres by tu bylo příliš mnoho rivality,” řekla jsem. “Nesnášenlivost mezi Union a Jenks je pro nás docela dobrá a BA ji potřebuje k tomu, aby se rozvíjel a dostával dopředu.”

” O čem to sakra mluvíte?” zeptala se Afrodita.

“Broken Arrow-Union-Jenks,” řekla jsem. ” Vysoké školy. Příliš mnoho škol v jednom městě je na houby.”

“Byla jsi předsedou studentské rady nebo jsi zastávala jinou společensky nepřijatelnou pozici? Tulsa má spoustu středních škol a peklo kvůli tomu přesto nezamrzlo,” řekla Afrodita. “Když je příliš mnoho dětí našlapaných v jedné škole, tak je to debilní a dovoluje to tomu bílému smetí sklouznout ke dnu. Fuj. Prostě fuj.”

Naštěstí mezi nás dvě Thanatos vstoupila. “Pravidla upířích mláďat se nikdy neřídila zásadami lidské mládeže. Tulsa je

ve středu státu. To by mohlo rozhodně podpořit druhou Školu noci. Náš počet roste, zejména s přívalem červených mláďat, která byla objevena i v dalších oblastech, stejně jako tady.”

“Jsou i jiná červená mláďata? Myslím, kromě těch našich?” zeptala jsem se.

“Ano.”

“Ale byla už některá označena červeně nebo všechna zemřela a potom vstala z mrtvých už jako červená?” zeptala se Afrodita, než jsem po ní mohla hodit pohledem, aby sklapla.

“Ta vaše dívka je jediné červené mládě, které máme v záznamech jako červeně označené,” řekla Thanatos.

“Takže víš o Shaylin?” Zeptala jsem se, zadržujíc dech.

“Ano. Neferet oznámila, že byla slepá, než byla označena a že teď vidí. Předpokládala, že to ubohé dítě bylo rozbité, a tak nemuselo zemřít, aby dostalo červenou značku.”

Chtěla jsem se postavit za Shaylin a říct, že není rozbitá, že je zvláštní, ale instinkt mi řekl, abych o jejím Pravém zraku i nadále držela jazyk za zuby.

“Zoey, není důvod něco skrývat před někým, kdo hledá pravdu, pokud nedáváš přednost lžím a podvodům,” překvapila mě Thanatos tím, co řekla.

Podívala jsem se jí do očí. “Nepreferuju lži a podvody, ale jednu velkou věc mě Neferet naučila, že je třeba být opatrný v tom, komu věřit.” A pak, protože mi můj instinkt radil pokračovat, jsem řekla i zbytek toho, co jsem měla na mysli. “Slyšela jsem, že má Neferet nového chotě. Už jsi o tom něco slyšela?”

“Ne. Zoey, nepleteš se, že je pro ni Aurox chotěm? Ať už je nebo není darem od Nyx, Neferet nedala žádný náznak, že s ním má nějaký romantický vztah; spíš se zdá, že je její sluha.”

“Nemluvím o Auroxovi,” pokračovala jsem dál, i když jen vyslovením jeho jména se mi v žaludku rozlil divný pocit. “Mluvím o Bílém býkovi.”

Thanatos vypadal naprosto a úplně šokovaná.

“Zoey, uctívání Bílého a Černého býka je pradávná záležitost a jejich popularita zemřela už před staletími. Mám jen základní znalosti o tomto náboženství a jeho minulosti, ale mohu vám říct, že žádná kněžka Nyx by se nikdy nedala Bílému býkovi. To, co říkáš, by byla ohavnost a je to vážné obvinění.” Jak Thanatos mluvila, byla stále bledší a bledší, až nakonec byla tak znepokojená, že vzduch kolem ní jí zvedl vlasy a vanul v nervózních malých poryvech.

Blízký vztah se vzduchem, jakož i blízký vztah ke smrti. To je zajímavé, pomyslela jsem si. “Neobviňuju,” řekla jsem nahlas. “Jen se ptám, jestli jsi i tom něco slyšela.”

“Ne! Nejvyšší rada, stejně jako upírské společenství, věří, že Kalona, tvor, o kterém byla Neferet přesvědčena, že je Erebus na Zemi, byl a stále je jejím chotěm, ačkoli byl od ní na sto let vykázán.” Afrodita odfrkla. “To jsou kecy. Byl s ní tady, protože si myslel, že má kontrolu nad jeho duší. Něco ale v zemi bláznů zpackal a Neferet nad Kalonou ztratila kontrolu.” Myslela jsem si, že vyhrkne i ostatní zprávy o tom, že se Kalona poflakuje kolem a chce s námi uzavřít příměří, abychom zničili Neferet, ale místo toho Afrodita řekla něco chytřejšího. “No, odpověděla bys mi na rychlou otázku?”

Thanatos přikývla a vypadala otřeseně.

“Dobře, řekněme, že Aurox není žádný dar od Nyx a místo toho, já nevím, řekněme, že super zlý Bílý býk a Neferet spolu kuli pikle, aby udělali něco nepatřičného. Jaký druh piklů by vytvořil něco, jako je on? “

“Velká oběť,” řekla Thanatos.

“Chceš říct, že by Neferet musela pro stvoření Auroxe někoho speciálně zabít?” zeptala se Afrodita.

“Ano, i když se třesu při pomyšlení na takové psychopatické chování.”

“Jo, my taky,” řekla Afrodita a podívala se mi do očí se smutným, ale vědoucím pohledem. “Příliš mnoho lidí kolem nás nedávno zemřelo.”

“Jo,” opakovala jsem a cítila se opravdu špatně. “Příliš mnoho.”

Aurox

Dívčina pozornost přišla jako překvapení. Chystal se na další noční obhlídku, podle Neferetina stávajícího příkazu, hlavně proto, aby zajistil, že krakouni neporuší hranice Školy noci, když prošel v blízkosti dívčí koleje. Dívka stála za jedním z velkých stromů, a jak se přiblížil, vstoupila mu přímo do cesty.

“Ahoj.” Její úsměv byl jemný. “Jsem Becca. Ještě jsme se nesetkali, ale něco jsem si o tobě zjišťovala.”

“Dobrý den, Becco.” Zvláštní, dovolil jí, aby ho zastavila. Nebyla krásná nebo neobvyklá, jako byla některá ostatní mláďata, jako Zoey, šeptala jeho mysl, ale on se vyhnul téhle myšlence. Tohle mládě Becca mělo své kouzlo a řeč jejího těla, to jak zvedla bok a pohodila svými dlouhými blond

vlasy dozadu, naznačovala, že ho shledává zajímavým. “Jsem Aurox.”

Zasmála se a olízla si nalíčené růžové rty. “Jo, já vím, kdo jsi. Jak jsem řekla, prověřila jsem si tě.”

“A co jsi o mě zjistila?” zopakoval její slova.

Přistoupila k němu blíž a znovu odhodila vlasy dozadu. “Že se můžeš v boji změnit, a že je to v těchto dnech dobrá věc.”

Poté se ho dotkla, přejela mu prstem s růžově namalovaným nehtem dolů po hrudi a její emoce ho pak zasáhly. Mohl cítit její touhu. Byla smíchaná se zoufalstvím a trochu i s podlostí. Aurox se zhluboka nadechoval a vdechoval opojnou vůni chtíče zabarveného krutostí. Prošel jím třes očekávání, jak v něm začala narůstat síla.

“Oooh, jsi tvrdý.” Becca se tiše zasmála a pohnula se ještě blíž. “Mám na mysli tvoje svaly.” Její touha zesílila tím, jak se její prsa otřela o jeho hruď, zatímco se k němu naklonila, olízla mu krk, a pak ho kousla, ne tak tvrdě, aby mu tekla krev, ale také ne jemně, aby to bylo čistě hravé.

Potěšilo to býka v něm a netvor se zavrtěl.

“Líbí se ti bolest?” zeptal se Aurox, jak jí běžel svýma rukama dolů po zádech. Pak sklonil hlavu tak, aby zuby našel měkkou křivku jejího krku. Kousl ji, záměrně tak, aby vytryskla krev, i když se vůbec nestaral o její chuť. “Líbí se ti bolest?” zopakoval otázku s její krví v ústech, i když mohl cítit odpověď v návalu chtíče, který jí otřásal.

“Líbí se mi to všechno,” zasténala Becca. “Tak pojď. Dovol mi trochu ochutnat. Staň se mým chotěm, mým mužem.”

Aurox nemyslel na to, aby ji zastavil. Nemyslel vůbec na nic. Pouze cítil: chtíč umocněný ubohým, zoufalým duchem.

Aurox ho sebou nechat procházet. Opřel se o ni, zavřel oči a sám pro sebe si opakoval slova, která řekla, a pak vyslovil slova, která přišla z hloubi jeho podvědomí, která byla tak instinktivní a automatická, nad kterými nemusel vůbec přemýšlet. “Ano, Zo. Kousni mě.”

“Ty kreténe! Zoey? Tak já ti teda něco ukážu, něco, po čem bude Zoey Redbirdová vypadat jako krotké jehně!” Becca ho kousla. Tvrdě. Pocítil ostrou bolest a teplo své prýštící krve. Pak se její ústa přitiskla na čerstvou ránu na krku, ale jen na okamžik. Ucítil v ní změnu hned, jak ochutnala jeho krev. Její zlost a chtíč se rozptýlily a byly nahrazeny syrovým strachem.

“Ach, bohyně! Ne, to není správné!” Becca se snažila od něj odtáhnout, ale Aurox ji nadzvedl, udělal dva kroky a opřel ji zády o strom. “Počkej, to ne!” dožadovala se Becca a snažila se udržet klidný hlas, ačkoli její strach ho prostupoval a valil se přes něj, krmil ho, měnil ho. “Přestaň! Nepochopils to správně!”

Stvoření v něm pulzovalo a napínalo se, pátrajíc, jak se uvolnit k drancování a trhání. Odfrkl si a v tom zvuku se odrážel býk.

“Vážně, přestaň! Nechci být s někým, kdo je celý zblblý Zoey!”

Zoey …

To jméno v něm rezonovalo a hasilo býka v něm jako voda oheň.

“Co se to tu děje?”

Při zvuku hlasu Draka Lankforda Aurox ustoupil a uvolnil Beccu. Dívka se sesula po stromě a se strachem se dívala na Auroxe.

“Auroxi? Becco? Máte mezi sebou nějaký problém? ” zeptal se Drak.

“Ne, jen mírné nedorozumění. Věřil jsem, že ta mladá pochopila, že tohle bylo to, po čem toužila,” řekl Aurox, díval se na šermířského mistra a Beccu ignoroval. “Spletl jsem se.”

Rozběhla se pryč od stromu a přesunula se tak, aby dostala Draka mezi sebe a Auroxe, její strach rychle nahradila sebedůvěra a vztek. “Vím, co nechci, a to je další člověk, který je posedlý Zoey Redbirdovou. Je šance, že se zasekneš v té frontě, protože je tu celý seznam lidí, kteří už tam jsou před tebou.”

“Becco, není důvod být hrubá. Víš, že upíři věří ve svobodnou volbu a vzájemnou touhu. Jestli touha není vzájemná, pak si zvol elegantní odchod,” řekl pevně Drak.

“To zní dobře,” řekla Becca Drakovi a pak se ušklíbla Auroxovým směrem. “Zasr… sbohem, blbečku.” A odpochodovala pryč.

“Auroxi,” začal Drak pomalu. “Upíří společnost je otevřená pro mnoho různých cest, které vedou k vášni a naplnění touhy, ale musíš vědět, že některé z těchto cest by neměly být přijaty, pokud neexistuje jasný souhlas všech zúčastněných, a hlavně hlubší úroveň zkušenosti.” Drak si povzdechl a vypadal staře a unaveně. “Chápeš, co jsem se ti tu snažil vysvětlit?”

“Ano” řekl Aurox. “To mládě, Becca, má krutou duši.”

“Vážně? Myslím, že jsem si toho nevšiml.”

“Nevěřím, že Zoey Redbirdová má zlou duši,” řekl.

Drakovi se zvedlo obočí. “Ne, já také nevěřím tomu, že má. Víš, že Neferet a Zoey spolu nevychází, že?”

Aurox se setkal s jeho pohledem. “Jsou to nepřátelé.”

Drakův pohled nezakolísal. “Dalo by se to popsat i tak, ano, i když si přeji, aby byly okolnosti jiné.”

“Nejsi stoupenec Neferet,” řekl Aurox.

Výraz mistra meče ztuhl a jeho unavená, ale otevřená tvář se napjala a uzavřela. “Následuji jen sám sebe a ne někoho jiného.”

“Ani Nyx?”

“Nepostavím se proti bohyni, ale také nebudu stát za nikým jiným kromě sebe. Drak je pro mě jediná zbývající cesta.”

Aurox ho zkoumal. Drakovy emoce byly zahalené. Upír nevydával nic, ani hněv, ani zoufalství, ani strach. Nic. Byl to jen zmatek. Možná to byly rozpaky z toho, že mu řekl o svých soukromých tajemstvích. “Řekl jsem Zoeyino jméno místo jména Beccy.”

Drakovi opět vyletělo obočí a jeho výraz vypadal mírně pobaveně. “No, Auroxi, ženám, se zlou duší nebo ne, se nelíbí, když s jednou jsi a říkáš jméno jiné.”

“Ale já nevím, proč jsem to udělal.”

Dragon pokrčil rameny. “Zoey musí být ve tvé mysli.”

“Neuvědomil jsem si to.”

“Někdy si to neuvědomujeme.”

“Takže je to normální?” zeptal se Aurox.

“Za více než sto let jsem zjistil jednu zásadní věc, že opravdu nic není normální, pokud jde o ženy,” řekl Drak.

“Šermířský mistře, smím tě požádat o laskavost?”

“Smíš,” řekl.

“Neříkejte Neferet nic o tom všem, co se tu dnes večer stalo.”

“Nechávám si své názory pro sebe, chlapče. Neměl bys zapomenout udržet si také ty svoje.” Šermířský mistr ho poplácal po rameni, odešel a nechal Auroxe zmateného, ustaraného, a jako vždy samotného.

19. kapitola

Zoey

“Tohle bude hromada sraček masivních rozměrů,” zašeptala mi Afrodita, když jsme stály zvenku místnosti, určené jako Thanatosina třída, první hodinu v pondělí. Místnost byla jedna z největších ve škole. Vlastně, s výjimkou dramatické třídy, která byla doopravdy jako miniauditorium a hlediště samotné, tohle byla největší “normální” třída ve škole. Skvělé, pomyslela jsem si, o to víc prostoru pro výbuch, který se chystá.

“Není to jako bychom mohli tohle vyučování prospat,” zamumlala jsem zpátky k Afroditě. Pak jsem zbytku své skupiny řekla: “Dobře, pojďme dovnitř. Nebojte se. Jsme spolu, takže to doopravdy nemůže být tak zlé.” Moje stádo pakoňů, stejně jako Stevie Rae, Rephaim a všechna její červená mláďata mě obklopili. Všichni přikývli a vypadali odevzdaně a připraveně k čemukoliv, co se chystalo zasáhnout ventilátor.

Otevřela jsem dveře a vstoupila dovnitř.

Můj vidoucí kámen okamžitě začal vyzařovat teplo.

Dallas a jeho skupina byly už ve třídě, předvídatelně zaplňujíc zadní řady lavic.

Aurox seděl v první lavici trochu stranou, samozřejmě se oddělujíc od Dallasovy skupiny.

Přemýšlela jsem, proč se nepotloukal s padouchy, protože byl v Neferetině týmu jako samozřejmě oni, ale držela jsem svůj pohled opatrně odvrácený.

“Budu se snažit udržet pozitivní přístup,” řekla Stevie Rae, ignorujíc Dallasův úšklebek, který jí poslal a protivný smích, který se nesl jako levný parfém od Nichole. Vzala Rephaimovu ruku a usmála se, líbajíc ho na tvář. “Nenech je se k tobě dostat.”

“Hodně štěstí s tím,” řekla Erin.

Shaunee, stojící několik dětí od Erin, nic neřekla.

“Je červený a nemyslím dobrou červenou jakou má Shaunee,” řekla Shaylin, pokukujíc přes mé rameno na Dallase.

Podívala jsem se na ni. “Co tím myslíš?”

“Jsem červená?” zeptala se Shaunee.

“Jo,” řekla jí Shaylin. “Tvoje barva je jasná a snadná k pochopení. Jsi jako táborák, hřejivá a dobrá.”

“To je opravdu milé,” řekla Stevie Rae.

“Děkuju,” řekla Shaunee. “Je to milé.”

“Ale co s Dallasem?” zeptal se Rephaim.

“Je červený jako bomba. Hněv. Nenávist,” řekla.

“Pak říkám pojďme dolů dopředu a dostaňme se co nejdál od něj, jak to bude možné,” řekla Stevie Rae.

“Od některých věcí je těžší se dostat než od jiných,” řekla Erin, ale nedívala se na Dallase.

Dívala se na táborákově-červenou Shaunee, která se dívala na své nehty.

“Nebuď tolik negativní Nancy,” řekla Stevie Rae Erin, úhledně přerušujíc trapné ticho. Pak se na mě rozzářila svým sladkým, otevřeným úsměvem. “Pojďme se posadit dopředu!”

“Dobře, jsem za tebou,” řekla jsem, i když jsem chtěla s křikem vyběhnout z místnosti.

“Chci běžet s křikem z místnosti.” Afrodita strašidelně zopakovala mé myšlenky, když šla za mnou, následující Stevie Rae a Rephaima.

Sklapla jsem před “taktéž”, které jsem chtěla říct a nedbale jsem si sedla na židli z druhé strany Stevie Rae, která byla vpředu a centru místnosti. Zvon odbil a Thanatos vstoupila do dveří, které vedly z malé kanceláře přímo do přední části místnosti, která byla vyzvednutá, trochu jako jeviště a měla přímo uprostřed malé podium se Smart Boardem za ním.

“Oooh! Parádní barvy!” řekla Shaylin ze svého místa za mnou.

“Veselé setkání,” řekla Thanatos. Všichni jsme zopakovali její pozdrav. Pomyslela jsem si, že vypadala královsky a mocně. Měla na sobě šaty zbarvené do noci, které zdobily pouze stříbrnou nití vyšité obrysy Nyx s rukama zdviženýma k srpku Měsíce.

“Vítejte na první z prvních. V celé naší historii, nikdy nebyla třída zcela jako tato, tvořená různými typy mláďat, měnících se, lidí a upírů. Stojím před vámi reprezentující Nejvyšší radu

upírů, která je tak dlouho, jak existujete naše společenství, vaší vládnoucí radou.”

Thanatos mi věnovala dlouhý pohled, během poslední části její věty. Pevně jsem se setkala s jejíma očima. Sakra, souhlasila jsem s ní.

Jenom jsem si nebyla stoprocentně jistá, že jsme já a moje skupina chtěly existovat v upíří společnosti.

“Vím, že vás zajímá, co přesně bude znamenat tato třída, ale mám na vaše otázky jen částečnou odpověď. Jsem zde, abych vás zdokonalovala a vedla na cestě, která je jedinečná jako každý z vás. Tato třída převezme místo vaší upíří sociologie, proto vám uvedu témata, která se všichni upíři a mláďata nakonec musí pokusit pochopit, jako je Smrt a Temnota, Strážcovství a Otisk, Světlo a Láska. Ale díky jedinečnému složení této třídy jsou také témata, která uvedete vy mně a tak nám všem. Dávám vám své slovo, že s vámi budu hledat jen pravdu a pokud nebudu mít odpověď na vaše tázání, udělám, co bude v mých silách, abych to s vámi zjistila.”

Pomyslela jsem si dál, že tohle vyučování neznělo tak špatně a vlastně to začínalo docela v pohodě a zajímavě, když hovno vlétlo do větráku.

“Tak, pojďme hledat pravdu. Chci, aby každý z vás strávil pár chvil v úvahách. Pak, na kus papíru, napište alespoň jednu otázku, na kterou chcete, abych této třídě odpověděla. Přeložte ji a až ji necháte, přečtu ji. Buďte ve vašem dotazu upřímní, bez obav z cenzury nebo úsudku. Nemusíte otázku opatřit vaším jménem, pokud radši zůstanete anonymní.”

Chvíli bylo ticho, a pak se Stevie Raeina ruka zvedla.

“Ano, Stevie Rae,” vyvolala ji Thanatos.

“Jen chci mít jistotu, že jsme správně pochopili. Můžeme se zeptat na cokoliv? Absolutně cokoliv, aniž bychom se museli bát, že se dostaneme do potíží?”

Thanatos se na Stevie Rae vlídně usmála a začala jí odpovídat slovy: “To je vynikající-” když se zadní části Dallasův přehnaný šepot “Chci se zeptat, co má pták co člověk ne, a proč se jí to tolik líbí!” jasně zazněl.

Stevie Rae popadla Rephaimovu ruku a já věděla, že to bylo, aby ho udržela od konfrontace s Dallasem.

Pak jsem nevěnovala pozornost svojí BFF nebo jejímu klukovi, když Thanatos zareagovala. Změna, která přes ni prošla, byla rychlá a úplně totálně děsivá. Zdála se větší. Vítr svištěl kolem ní, zdvíhajíc jí vlasy. Když promluvila, vzpomněla jsem si na scénu z Pána prstenů, když Galadriel věnovala Frodovi pohled, který byl druhu strašné temné královny, kdyby od něj prsten vzala.

“Spletl sis mě s nízkou bytostí, Dallasi?”

Síla její přítomnosti se proti nám chvěla.

Thanatos byla tak úžasně rozzlobená, že bylo těžké se na ni dívat, tak jsem se ohlédla přes rameno na Dallase. Seděl zmáčknutý v židli tak daleko, jak jen mohl. Jeho tvář byla úplně bílá.

“N-ne, profesorko,” zakoktal.

“Říkej mi kněžko!” zvolala Thanatos, vypadajíc, že by mohla házet blesky a svolávat hromy.

“Ne, kněžko,” opravil se rychle. “J-já to nemyslel neuctivě k vám.”

“Ale myslel jsi to neuctivě alespoň k jednomu z tvých spolužáků a tady, v mé třídě, to je nepřijatelné. Rozuměl jsi mi, mladý červený upíre?”

“Ano, kněžko.”

Vítr kolem ní odumřel a Thanatos se vrátila zpátky ke vzhledu královský místo smrtící. “Výborně,” řekla a pak obrátila svou pozornost zpátky ke Stevie Rae. “Odpověď na tvou otázku je, že tak dlouho, jak se budete chovat uctivě, nemusíte se bát za svou otázku pokárání.”

“Děkuji ti,” řekla Stevie Rae trochu bezdeše.

“Pak tedy dobrá, všichni můžete začít psát vaše otázky.” Thanatos se odmlčela a podívala se z Rephaima na Auroxe, dávajíc jim oběma jednu otázku. “Nepomyslela jsem, abych se zeptala předtím, ale když jste oba dva noví v, no, řekněme, akademickém světě, potřebuje nějaký z vás pomoc třeba se čtením nebo psaním?”

Rephaim zavrtěl hlavou a odpověděl první: “Já pomoc nepotřebuji. Umím číst a psát více lidskými jazyky.”

“Wow, opravdu? To jsem nevěděla,” řekla Stevie Rae.

Ostýchavě se usmál a pokrčil rameny. “Můj otec to shledával užitečným.”

“A ty, Auroxi?” pobídla ho Thanatos.

Viděla jsem ho polknout a vypadal nervózně. “Umím číst a psát. J-já ale nevím, jak jsem k této dovednosti přišel.”

“No, dobře, to je zajímavé,” řekla Thanatos. A pak, jako kdyby lidé, mající magické schopnosti k čtení a psaní byli úplně normální, pokračovala s rozpaky. “Zoey a Stevie Rae, jak sedíte blíž, prosím rozdělte místnost a vyberte mi otázky z obou stran.”

Stevie Rae a já jsme zamumlaly naše okay a pak jsem tam seděla a dívala se na můj prázdný kus papíru poznámkového bloku. Takže, měla bych se zeptat na něco neškodného, jako otázku o spřízněnosti a kdy je to “normální” pro její projevování? Nebo bych měla být vážná a zeptat se na něco, co chci skutečně vědět?

Rozhlédla jsem se kolem sebe. Stevie Rae psala s velmi vážným výrazem ve tváři. Rephaim právě položil svoji tužku a překládal papír na půl. Vrhla jsem na to rychlý pohled, ale vše, co jsem mohla vidět, bylo, že se podepsal svým jménem k otázce.

Budu vážná, rozhodla jsem se a napsala: Jak ses dostala přes smrt svých rodičů? Zaváhala jsem a pak se svým jménem podepsala pod otázku. Snažila jsem se zahlédnout, co psala Stevie Rae, ale už skončila a měla papír v ruce. Odrazila se od svého stolu a zamířila vzhůru a dozadu uličkou na její straně místnosti, zvedajíc papíry jako profík.

Povzdechla jsem si a začala odklízení na mé straně. Samozřejmě tam byl Aurox. Nechtěla jsem se mu podívat do očí, takže jsem se místo toho dívala na papír, který mi podal. Na něm, velkými tiskacími písmeny, byla otázka: CO JSEM?

A podepsal se.

Zcela překvapená, setkala jsem se s jeho pohledem. Díval se pevně zpátky na mě. Pak promluvil tak tiše, že jsem ho jenom já mohla slyšet říct, “Rád bych to věděl.”

Nemohla jsem odtrhnout oči od jeho neobvyklých, měsíční-kámen očí. Z nějakého debilního důvodu, slyšela jsem svůj hlas šeptat zpátky, “Já taky.” Popadla jsem od něj papír a rychle se pohnula pryč, snažíc se nemyslet, snažíc se prostě

dělat to, co mi bylo řečeno. Dallas a jeho skupina byli super podmanění. Sotva se podívali na mě nebo Stevie Rae, ale všimla jsem si, že na papíry, které jsem od nich brala, nenapsali žádné slovo, což bylo vážně pasivně-agresivní špatné znamení.

Strčila jsem ty papíry na dno hromady na své cestě zpátky do přední části třídy. Thanatos vzala papíry, poděkovala nám, a pak řekla: “Prostuduji dnes v noci vaše dotazy a zítra začne o některých z nich diskuze. Po zbytek hodiny se vraťme k tématu, které věřím, většina z vás shledá významné, otisknutí s druhem nebo chotěm.”

Očekávala jsem, že nám Thanatos dá standartní prostou řeč, žádné projevy jsme o otisknutí věci od prvního dne nedostali, ale mýlila jsem se. Mluvila upřímně o radosti a kráse řádného otisku, stejně jako tragédii jednoho špatného.

Byla zajímavá a zábavná (suchým britským způsobem). Zdálo se, že jsem zamrkala a zvon ukončující hodinu zvonil.

Zavěsila jsem se trochu pozadu, čekající na Afroditu, která stále ještě byla v hluboké, ale překvapivě respektuplné diskusi s Thanatos o otisku. Afroditin bod byl, že otisk není založen na sexualitě. Thanatos trvala na tom, hodně k Afroditinu zděšení (protože se otiskla se Stevie Rae, i když to netrvalo dlouho), že sexuální přitažlivost šla ruku v ruce s otiskem.

Thanatos nakonec ukončila diskuzi s: “Afrodito, zda přiznáš věc nebo ne, nedělá jí to o nic více nebo méně pravdivou.”

“Ujistím se, že se Zoey dostane na druhou hodinu,” řekla Afrodita, znějíc nespokojeně.

“Udělej to, mladá věštkyně.” Thanatos měla v hlase úsměv, i když ne na tváři. “A děkuji ti za dnešní tak živou diskuzi. Budu se těšit na další zítra.”

Afrodita přikývla a zamračila se a právě z Thanatosina doslechu řekla: “Živá diskuze můj nádherný zadku. Nediskutuji znovu o hovno lesbickém otisku. Nikdy.”

“Nemyslím, že měla na mysli tohle, Afrodito,” řekla jsem, opatrná udržet také ze své tváře úsměv. “Ale měla pravdu, že to udělala pro dobro třídy mnohem více zajímavé než běžná upíří sociologie se všemi Neferetinými otázkami.”

Afrodita otevřela dveře. “Jsem moc ráda, že jsem mohla bavit lid a-” A vstoupily jsme doprostřed chaosu.

“Tak pojď, ptačí kluku!” křičel Dallas. “Nemůžeš se schovávat za Stevie Rae navždy!” Svalnatý Johnny B sepnul ruce a držel Dallase zpět, ale on bojoval jako blázen.

“Neskrývám se, ty arogantní blázne!” zakřičel Rephaim. Stevie Rae držela jeho paži jako svěrák a snažila se ho odtáhnout po chodníku od Dallase.

“Dojdu pro Daria a Starka,” řekla Afrodita a rozběhla se pryč.

“Dobře, podívejte kluci, nechte toho!” Vstoupila jsem mezi oba kluky a jejich rostoucí skupiny.

“Vypadni odtud sakra, Zoey! To není tvůj boj.” Dallas obrátil svůj jed na mě. “Myslíš, že jsi o tolik lepší než ostatní, ale pro nás neznamenáš ani hovno.” Trhl hlavou směrem ke skupině jeho červených mláďat, která stála poblíž, jenom sledující a usmívající se.

Byla jsem překvapena tím, jak moc to, co řekl, zranilo mé city. “Nemyslím si, že jsem lepší než všichni ostatní!”

“Nenech ho, aby tě dostal, Z. Není nic, než malicherný, smutný chlapec převlečený za upíra,” řekla Stevie Rae.

“A ty nejsi nic jiného než děvka!” zakřičel Dallas na Stevie Rae.

“Říkal jsem ti, abys jí přestal takhle nazývat!” Rephaim se snažil odtáhnout od Stevie Rae.

“Každý ví, že jsi jen naštvaný, protože už není s tebou,” řekla jsem Dallasovi, přemýšlejíc, jaký úplný a kompletní blbec se ukázal být.

“Ne, jsem naštvaný, protože je s hříčkou přírody!” Jeho slova střelila za mě. Všimla jsem si, že dokonce i když zápasil a křičel, jeho pohled stále přecházel zpátky k místu nízko na zdi, které posouval níž a níž. Následovala jsem jeho pohled a uviděla osamocenou elektrickou síť na zdi, jednu z těch průmyslových trojstranných věcí.

Ah, sakra!

“Nejsem hříčka!” Rephaim vypadal, jako by měl explodovat. “Jsem člověk!”

“Opravdu? Co kdybychom počkali, až vyjde slunce a ukáže nám, jak jsi člověk.”

Dallas se ušklíbl a pohnul se blíže ke zdi.

Tak nonšalantně, jak jsem mohla, pokročila jsem o pár kroků k výstupu a zběsile přemýšlela, jaký prvek by bylo nejlepší zavolat, když jsem potřebovala bojovat s elektřinou.

“To mi vyhovuje,” řekl Rephaim. “Ať už to bude z lidského oka nebo ptačího, budu šťastný ze sledování tvého spálení!”

“Ve tvých snech, ty kreténe!” Dallas se vyhoupl vpřed, směrem k výstupu, téměř se dostávajíc od Johnnyho B a dělajíc mě sraženou a padající na záda.

A pak mě zachytila silná ruka a silná paže mě udržela od spadnutí na zadek. Vše v jednom pohybu, Stark mě postavil na nohy a postavil mě za něj a ke zdi. Pak čelil Dallasovi.

“Běž pryč.” Stark nezvýšil hlas. Zněl klidně a chladně a zcela nebezpečně.

“Tohle není tvůj boj,” řekl Dallas, ale už přestal zápasit proti Johnnymu B.

“Pokud je v tom Zoey, je to můj boj. A ty potřebuješ pochopit, že vyhraju. Vždycky. Takže, běž pryč.”

“Teď to skončí!” Zníc jako generál velící uprchlým vojákům, Drak Lanford a několik Synů Erebových bojovníků, včetně Daria, vpadli na scénu dělající velkou přehlídku postavení mezi Dallase a Rephaima. Tvář Mistra meče byla jako bouřkový mrak. “Dallasi, postav se tam.”

Ukázal na místo před ním, pak tvrdě se dívajíc na Rephaima dodal, “A ty tam.” Drak ukázal na prázdné místo vedle Dallase. Oba kluci udělali, co jim bylo řečeno, i když Dallas dál posílal Rephaimovi nenávistný pohled. Rephaimův pohled byl úplně zaměřený na Mistra meče, který k oběma začal vážně mluvit.

“Nebudu tolerovat bojování na této škole. Tohle není lidská střední. Předpokládám, že jste povznesení nad takové dětinské, nízké chování.” Drak se podíval z Dallase na Rephaima. “Rozumíte mi?”

“Ano.” Rephaim promluvil jasně a rychle. “Nechci být příčinou potíží.”

“Pak odejdi, protože tak dlouho, jak tu budeš, budou tu potíže!” řekl Dallas.

“Ne!” Drak mrštil slovo jako bič. “Na této škole nebudou žádné další problémy, nebo se mi budete zodpovídat.”

“On sem nepatří,” řekl Dallas, ale jeho hlas byl utlumený a vypadal víc než nebezpečně.

“Souhlasím s tebou, Dallasi,” řekl Drak. “Ale Nyx ne. Tak dlouho, jak bude Škola noci sloužit Nyx, budeme dodržovat její rozhodnutí, i když si vybere odpuštění, když my nemůžeme.”

“Nemůžeš nebo nechceš?” Pozornost všech se obrátila na Stevie Rae. Vyrazila vedle Rephaima, berouc jeho ruku a čelila Drakovi. Pomyslela jsem si, že vypadala úplně jako mocná velekněžka, která byla rozzlobená dost, aby plivala oheň a byla jsem ráda, že její element byl země a ne plamen. “Rephaim ani nezačal tyhle blbosti s Dallasem. Vše, co udělal, bylo postavení se za mě, když mě Dallas nazýval děvkou a kurvou a dalšími věcmi na mě příliš strašnými, abych je zopakovala. Pokud by tu stál někdo jiný než Rephaim, nebyl bys na Dallasově straně.”

“Dokážu pochopit, proč by Dallas a někteří další studenti mohli mít potíže s Rephaimovým přijetím,” řekl Drak věcně.

“To je něco, co budeš muset projednat s bohyní.” Nefertin hlas hedvábně přicestoval přes dav. Každý se otočil, aby ji viděl stát v čele chodby s Thanatos vedle ní.

“Ze všech zpráv, bohyně promluvila v záležitosti Rephaimova přijetí,” řekla Thanatos. “Dallasi, prostě budeš muset dodržovat bohynina rozhodnutí, jako budeš muset ty, Mistře meče.”

“Byl přijatý v pohodě.” Stevie Rae zněla super naštvaně. “Jak jsem se snažila vysvětlit, je to Dallas, kdo způsobuje problémy, ne Rephaim.”

“A ty problémy teď skončí,” řekl Drak. “Udělal jsem v tom jasno.”

“Už jsi udělal jasno, že tady nechceš Rephaima,” řekla Stevie Rae.

“Náš Mistr meče nemusí mít rád všechny naše studenty,” řekla Neferet s povýšeným potřesením hlavou. “Jeho povinností je nás chránit, ne být naše matka.”

“Jeho povinností je také být spravedlivý a čestný,” řekla Thanatos. “Draku Lankforde, věříš, že můžeš být spravedlivý a čestný v jednání s Rephaimem i přes svoje osobní pocity k němu?”

Drakův výraz byl napjatý, jeho hlas se zdeformoval, ale jeho odpověď přišla bez zaváhání. “Věřím.”

“Pak to přijímám jako tvé pravdivé a právoplatné slovo,” řekla Thanatos. “Jako bychom měli všichni.”

“Všichni bychom se také měli přesunout na druhou hodinu,” řekla Neferetn ostře. “Tohle si vzalo příliš mnoho našeho času.” Její pohled přezíravě spočinul na Rephaimovi a Stevie Rae, než královsky odešla, zahánějíc děti před ní. Drak se k ní přidal, pohybujíc se zírajícími studenty chodbou, jako by hnal dobytek.

“Vidíš Temnotu, která obklopuje ji a ta druhá červená mláďata?” Zamrkala jsem překvapením. Stark směřoval jeho otázku přímo k Thanatos.

Členka Nejvyšší rady zaváhala a pak pomalu zavrtěla hlavou. “Nejednala jsem s Temnotou. Není pro mě viditelná.”

“Já ji vidím,” řekl Rephaim. “Stark má pravdu.”

“Já jí vidím taky,” řekla Stevie Rae tiše. “Plazí se to všude kolem nich jako hmyz, dotýkající se jich a stále visící kolem.” Otřásla se. “Je to nechutné.”

“Co Drak?” zeptala jsem se. “Je to taky kolem něj?”

Byl to Rephaim, kdo mi odpověděl. “Ano a ne. Následuje ho to, ale není to na něm naplavené, jako na těch ostatních.” Ztěžka povzdechl. “Alespoň zatím ne.”

“Není to tvoje chyba,” řekla mu Stevie Rae vážně. “Volba, kterou Drak udělal, není tvá chyba.”

“Tomu uvěřím v den, kdy mi odpustí,” řekl Rephaim. “Pojď, doprovodím tě na druhou hodinu.”

Řekli jsme si naše sbohem a uvidíme-se-na-obědě, ale Stark a já jsme nikam nešli. Prostě jsme tam stáli s Thanatos a dívali se za Rephaimem a Stevie Rae.

“Ten chlapec má svědomí,” řekla Thanatos.

“Jo, má,” řekla jsem.

“Pak je tu pro něj ještě naděje,” řekla.

“Řekneš to Drakovi?” zeptal se Stark.

“Bohužel, to je něco, co musí Drak Lankford objevit sám, pokud smrt jeho družky nezpůsobila, že úplně ztratil sám sebe.”

“Myslíš, že se to stalo? Myslíš, že Drak úplně ztratil sám sebe?” zeptala jsem se.

“Myslím,” řekla Thanatos.

“Což znamená, že Temnota by měla být schopná se na něj dostat,” řekl Stark. “A pokud náš Mistr meče přejde k Temnotě, všichni budeme mít problémy.”

“Skutečně,” řekla Thanatos.

Ah, sakra, pomyslela jsem si.

20. kapitola

Lenobia

Byly školní dny, kdy Lenobia nepotřebovala hodinu, která byla poskytována každému profesorovi jako plánovací a přípravná hodina, což znamenalo, že žádní studenti v ten den nebyli zapsáni na její řádnou hodinu.

Dnešek ale jedním z těch dnů nebyl.

Dnes její pátá hodina, ta přípravná a plánovací, nemohla přijít dost brzy a být dostatečně dlouhá. Jakmile zvonek odzvonil začátek páté hodiny, spěšně opustila arénu. Arénu, která byla ještě z poloviny zaplněná chlapci, mláďaty mávajícími meči jeden proti druhému a házejícími šipky do terčů.

“Dej Bonnie hodinu volna,” řekla Travisovi, když procházela kolem něj. “Ale dávej pozor na ta mláďata. Nechci, aby žádné z nich otravovalo koně.”

“Ano, madam. Někteří z nich si myslí, že koně jsou velcí psi,” řekl kovboj a upíral na skupinu mláďat ocelový pohled. “Což nejsou.”

“Potřebuju pauzu od toho neustálého hlídání. Netušila jsem, kolik nejezdících mláďat je fascinováno koňmi,” zavrtěla unaveně hlavou.

“Dejte si pauzu. Hodím řeč s Dariem a Starkem. Potřebují na ty děti lepší ohradu.”

“Nemohu víc než souhlasit,” zamumlala Lenobia a s překvapivě vděčným pocitem, že Travis míří na rozhovor s oběma bojovníky, vyklouzla do chladného ticha noci.

Její lavička byla prázdná, zatímco rušná školní budova byla plná. Vítr jí zavířil pod nohama a byl na konec zimy neobvykle teplý. Lenobia za to byla vděčná a také za samotu. Seděla, kroužila rameny, zhluboka se nadechovala a pak dlouze vydechovala.

Nebylo jí přímo líto, že uvítala třídu bojovníků ve svém panství, ale příliv mláďat, nekoňáckých mláďat, byl něco, na co si teprve zvyká. Zdálo se, že pokaždé, když otočila hlavu, nějaký nezvedený žák se zatoulal z arény do její stáje. Zrovna dneska našla tři z nich čučet jak mladé tresky na březí klisnu, která byla nebezpečně blízko k porodu hříběte, a proto neklidná a nedůtklivá, a ne zrovna v náladě na obecenstvo. Klisna se opravdu pokoušela ukousnout si kousek z jednoho z chlapců, který řekl, že ji chtěl jen pohladit. “Stejně jako ona je, vážně, velký pes,” zabručela si Lenobia pod fousy. Ale pořád to bylo lepší než ten předchozí pošetilec, který si myslel, že na sázku s kamarádem je dobrý nápad pokusit se zvednout jedno z kopyt Bonnie, takže pak se mohli vsadit na to, jak těžké bylo doopravdy. Bonnie se polekala, když jeden z chlapců vyjekl, že to je opravdu velká noha a klisna, zcela rozhozená a mimo rovnováhu, upadla na kolena.

Naštěstí byla v aréně s pilinami a nezranila se při pádu na beton.

Travis, který dohlížel na malou skupinu jejích pravidelných studentů, kteří se učili o práci ze země, se o ty dva rychle postaral. Lenobia se usmála při vzpomínce, jak každého z nich popadnul za límec a hodil je přímo do hromady Bonniina hnoje, která byla, jak řekl, skoro tak velká a těžká

jako jedno z jejích kopyt. Pak, když klisnu zklidnil několika uklidňujícími doteky a zkontroloval jí kolena, nadělil jí jednu z jablečných oplatek, které, jak se zdálo, měl vždycky v kapse a zcela nevyvedený z míry se vrátil ke skupině mláďat pracujících s koňmi ze země.

Se studenty to umí, pomyslela si. Téměř tak dobře jako s koňmi.

Po pravdě řečeno to vypadalo, jako by byl Travis Foster pro její stáje přínosem. Lenobia se tiše usmála. Neferet z toho bude těžce zklamaná.

Její smích rychle odumřel, když ho nahradilo napětí ve staženém žaludku, které ji pronásledovalo od té doby, co poznala Travise a jeho koně. Je to proto, že je to člověk, přiznala si Lenobia v duchu. Nejsem prostě zvyklá mít okolo sebe lidské muže.

Zapomněla už, jak to s nimi chodí. Jak spontánní byl jejich smích. Jakou měli radost, že cítili něco nového ve věcech, které už pro ni byly staré, jako třeba svítání. Jak krátce a šťastně žili.

Dvacet sedm, madam. Tolik let žije on na této zemi. Znal dvacet sedm let východů slunce a ona jich znala více než dvě stě čtyřicet. Nejspíš zažije už jen třicet nebo čtyřicet let svítání, a pak zemře.

Jejich životy byly tak krátké.

Některé kratší než ostatní. Někteří ani nezažijí dvacet jedna lét, natož dost východů slunce, které by vyplnily jejich život.

Ne! Lenobiina mysl odběhla od těchto vzpomínek. Kovboj v ní nebude probouzet tyhle vzpomínky. Zavřela jim dveře v

ten den, kdy byla označena, v ten strašný, krásný den. Ty dveře by se už znovu neměly otevřít teď ani nikdy jindy.

Neferet znala něco z Lenobiiny minulosti. Tehdy byly přítelkyně, ona a Velekněžka. Povídaly si a Lenobia věřívala, že si mohou navzájem důvěřovat. Bylo to samozřejmě falešné přátelství. Ještě předtím, než se Kalona zjevil ze země a stanul po boku Neferet, Lenobia si začala uvědomovat, že s Velekněžkou není něco v pořádku, něco temného a znepokojujícího.

“Je zlomená,” zašeptala Lenobia do noci. “Ale nenechám ji zlomit i mě.”

Ty dveře zůstanou zavřené. Vždycky.

Slyšela, jak Bonniino těžké kopyto tvrdě hrabe v zimní trávě předtím, než ucítila setkání s myslí velké klisny. Lenobia si pročistila myšlenky a ukázala teplo a přivítání. Bonne zaržála na pozdrav a zvuk byl tak nízký, že zněl téměř jako by měl vycházet z toho, jak jí mnozí ze studentů nazývali -dinosaura, což Lenobii rozesmálo. Ještě pořád se smála, když Travis přivedl Bonnie k její lavičce.

“Ne, nemám pro tebe žádné oplatky.” Usmála se Lenobia a pohladila klisnu po široké, měkké hubě.

“Tady je, šéfová.” Travis hodil Lenobii oplatku, když se usazoval na druhém konci ozdobně tepané lavičky.

Lenobia pamlsek chytila a podala ho Bonnie, která si ho vzala na tak velké zvíře s překvapivou něžností. “Víte, normální kůň by se pod množstvím těch věcí, kterými ji krmíte, zhroutil.”

“Je to velká holka a má svoje sušenky ráda,” protahoval Travis.

Jak řekl slovo sušenka, klisna k němu natočila vztyčené uši. Zasmál se a natáhl se přes Lenobii, aby jí dal další její pamlsek. Lenobia zavrtěla hlavou. “Rozmazlená, rozmazlená, rozmazlená,” ale v jejím hlase byl patrný úsměv.

Travis pokrčil širokými rameny. “Rád moji holku rozmazluju. Vždycky. Vždy budu.”

“Takhle to mám i já s Mujaji.” Lenobia drbala Bonnie na širokém čele. “Některé klisny potřebují zvláštní zacházení.”

“Aha, tak s vaší klisnou je to zvláštní zacházení. S tou mojí rozmazlování?”

Podívala se mu do očí a spatřila tam zářící úsměv. “Ano. Samozřejmě.”

“Samozřejmě,” řekl. “A teď jste mi připomněla mojí mámu.”

Lenobia zvedla obočí. “Musím říct, že to zní velmi divně, pane Fostere.”

Nahlas se rozesmál, plným, radostným smíchem, který Lenobii připomněl svítání.

“Je to kompliment, madam. Moje máma trvala na tom, aby šly věci podle ní nebo ještě víc podle ní. Vždycky. Byla tvrdohlavá, ale je to vyrovnané, protože také téměř vždycky měla pravdu.”

“Téměř vždy?” zeptala se sarkasticky.

Znovu se zasmál. “No, koukněte, kdyby byla tady, řekla by přesně to co vy.”

“Chybí vám, že,” řekla Lenobia a studovala jeho opálenou, lehce vrásčitou tvář. Vypadá starší než třicet dva, ale takovým příjemným způsobem, pomyslela si.

“Ano” řekl tiše.

“To o ní říká poměrně hodně,” řekla Lenobia. “Docela hodně dobrého.”

“Rain (déšť) Fosterová byla opravdu velmi dobrá.”

Lenobia se usmála a zavrtěla hlavou. “Rain Fosterová. To je neobvyklé jméno.”

“Ne, pokud jste květinové dítě šedesátých let,” řekl Travis. “Lenobia, to je neobvyklé jméno.”

Bez přemýšlení jí z pusy vypadla odpověď: “Ne, pokud jste dcera anglického děvčete osmnáctého století s velkými sny.” Jen co byla slova řečena, sevřela Lenobia své rty a zavřela nezvedenou pusu.

“Neunavuje vás někdy tak dlouhý život?”

Lenobia byla zaskočena. Čekala, že ho překvapí a omráčí tím, když uslyší, že už žije více než dvě stě let. Místo toho to znělo prostě zvědavě. A z nějakého důvodu jí jeho upřímná zvědavost uvolnila tak, že mu odpověděla s pravdivostí a bez vytáček. “Kdybych neměla svoje koně, myslím, že bych byla životem velmi unavená.”

Přikývl, jako by mu to, co řekla, dávalo smysl, ale když promluvil, řekl jen: “Osmnácté století, to je fakt něco. Od té doby se toho hodně změnilo.”

“Koně ne,” řekla.

“Štěstí a koně,” řekl.

Jeho oči se na ni usmály a ona byla znovu zasažena jejich barvou, která vypadala, že se mění a rozjasňuje. “Vaše oči, “řekla. “Mění barvu.” Jeho rty se nadzvedly. “Ano. Moje máma říkávala, že by mě skrz jejich barvu mohla číst.”

Lenobia od něj nemohla odtrhnout oči, i když se přes ni převalila vlna úzkosti.

Naštěstí se Bonnie rozhodla o ní podrbat.

Lenobia škrábala klisnu na čele, zatímco se snažila utišit kakofonii pocitů, které v ní přítomnost tohoto člověka rozvířila. Ne, tuhle hloupost nepřipustím.

Se znovu nastoleným chladem se Lenobia podívala z klisny na kovboje. “Pane Fostere, proč jste tady venku a ne v mých stájích, abyste se ujistil, že jsou v bezpečí před zvědavými mláďaty?”

Jeho oči okamžitě potemněly, vracely se do bezpečné, obyčejné hnědé. Jeho tón přešel od teplého do profesionálního. “No, paní, měl jsem rozhovor s Dariem a Starkem. Věřím, že jsou vaši koně pro zbytek hodiny v bezpečí, protože dva velmi naštvaní upíři drilují mláďata v boji muže proti muži, s velkým zaměřením na ukázku, jak každého z nich položit na lopatky.” Posunul si klobouk. “Zdá se, že se těm hochům nelíbí o nic víc než vám, že jejich mláďata obtěžují, takže je od této chvíle budou držet pořádně zaměstnané.”

“Ach. Dobře. To je dobrá zpráva,” řekla.

“Jo, taky to tak vidím. Tak jsem myslel, že dojdu sem a nabídnu vám něco opravdu příjemného.”

Opravdu s ní ten muž flirtuje? Lenobia zarazila nervózní vzrušení, které cítila a místo toho na něj namířila chladný, upřený pohled. “Nemyslím si, že je nějaký způsob, jak byste mi mohl nabídnout potěšení.”

Byla si jistá, že jeho oči začaly světlat, ale jeho pohled zůstal tak klidný jako ten její. “No, madam, předpokládal jsem, že by vám to mělo být jasné. Nabízím vám ježdění.” Odmlčel se a pak dodal. “Na Bonnie.”

“Bonnie?”

“Bonnie. Můj kůň. Ta velká bílá holka, co stojící napravo a drbe se o vás. Ta, která má ráda sušenky.”

“Vím, kdo to je,” odsekla Lenobia.

“Myslel jsem, že by se vám mohlo líbit se na ní projet. To je důvod, proč jsem sem s ní s kompletně osedlanou přišel.” Když Lenobia nemluvila, posunul si klobouk a díval se na ni trošku nesvůj. “Když potřebuju relaxovat, abych se nezapomněl usmívat a dýchat, nasednu na Bonnie a cválám s ní. Hodně. Na to jak je velká se umí hýbat, ale je to trochu jako jedoucí hora a to mě rozesměje. Myslel jsem, že by to pro vás mohlo být stejné.” Zaváhal a dodal: “Ale pokud nechcete, vezmu ji zpátky dovnitř.”

Bonnie ji šťouchla do ramene, jako by sama jízdu nabízela.

A to rozhodlo za Lenobii. Nikdy předtím koně neodmítla a žádný člověk, bez ohledu na to, jak by jí to znepříjemnil, ji od toho nemohl odradit.

“Věřím, že byste mohl mít pravdu, pane Fostere.” Vstala, vzala od něj otěže a přehodila je Bonnie přes široce klenutý krk.

Mohla by říct, že ho překvapila, podle toho, jak se pohyboval. V okamžiku byl na nohou.

“Tady, udělám vám stoličku.”

“Není třeba,” řekla. Lenobia se k němu otočila zády, zamlaskala na klisnu a povzbudila ji, aby popošla k zadní straně lavičky. Pohybujíc se s mrštnou elegancí, která přišla za století praxe, šlápla Lenobia ze země na sedadlo lavičky, a pak na železné opěradlo, snadno dosáhla do třmenu, vyšvihla se nahoru a dostala se do sedla Bonnie. Hned si

všimla, že jí zkrátil třmeny jeho širokého westernového sedla, aby vyhovovaly jejím mnohem kratším nohám, takže i přesto, že jí sedlo bylo příliš velké, bylo to spíše pohodlné než nepříjemné. Podívala se na Travise a musela se usmát, protože se zdál být velmi, velmi hluboko pod ní.

Jeho úsměv jí odpověděl. “Já vím.”

“Odsud shora je to jiné,” řekla.

“Jo, to určitě je. Vezměte mojí holku ven. Připomene Vám jak dýchat a smát se. Jo, a Lenobie, ocenil bych, kdybyste mi přestala říkat pane Fostere.” Smekl před ní klobouk, přidal úsměv a dlouhé, pomalé, “kdybyste byla tak laskavá, madam.”

Lenobia na něj jen zvedla obočí. Dala Bonnie pobídku koleny a udělala stejný mlaskavý zvuk, jaký slyšela dělat Travise. Klisna bez váhání zareagovala. Plynule se vzdalovaly. Vítr se stále zvedal a díky teplu dnešního večera si Lenobia připadala jako na jaře. Usmála se. “Možná je tahle dlouhá, chladná zima pryč, Bonnie. Možná, že se blíží jaro.”

Bonnie stočila uši dozadu, poslouchala a Lenobia ji hladila po celém krku. Nasměrovala klisnu k severu a jela podél kamenné zdi, kolem zlomeného stromu, který byl místem tolika bolesti, kolem stájí a arény. Jely, případně kráčely a klusaly, až do místa, kde se v rohu obdélníku, který obklopoval pozemky kampusu, východ připojil k severu. V době, kdy došly do rohu, Lenobia cítila, že našla Bonniin rytmus a získala její důvěru. Otočila klisnu, tak, že se ocitly zpět ve směru, ze kterého přijeli.

“Dobře, moje Bonnie, velké děvče, uvidíme, co dokážeš.” Lenobia se naklonila dopředu, stiskla kolena, kopla

podpatky a hlasitě mlaskla, zatímco pleskla koncem otěží přes velký zadek klisny.

Bonnie vystartovala, jako by si myslela, že je Quarter horse při ropingu (oddělení a odchyt telete z koně pomocí lasa).

“Ha!” vykřikla Lenobia. “To je ono! Pojďme!”

Bonniina obrovská kopyta bušila do země. Lenobia mohla cítil klisnino silné srdce. Teplý noční vzduch jí strhával vlasy dozadu a Paní koní se naklonila ještě víc dopředu, povzbuzovala Bonne, aby se uvolnila, aby jí dala všechno.

Klisna odpověděla rychlejším pohybem, který snad nebyl pro zvíře, které váží 1000 kilo, ani možný.

Jak vítr svištěl kolem nich, zvedal Lenobiiny dlouhé stříbrné vlasy společně s hřívou Percheronky v magickém tanci, který spojoval koně a jezdce a Lenobia myslela na staré perské přísloví: Dech nebe se nachází mezi koňskýma ušima.

“Je to pravda! Je to skutečně pravda!” ječela Lenobia a držela se, aby mohla klisnu zpomalit.

Radostně, svobodně, nádherně, Lenobia s Bonnie splynuly v jednu. Neuvědomila si, že se směje nahlas, dokud klisnu nepřitáhla a nezačala kroužit a konečně ji zastavila, funící a potící se, vedle Travise a jejich lavičky.

“Je skvělá!” znovu se Lenobia zasmála a naklonila, aby objala Bonnie okolo vlhkého krku.

“Jo, říkal jsem vám, že to pak bude lepší,” zavolal na ni Travis, chytil Bonnie za uzdu a opětoval Lenobiin smích.

“Jak by nebylo? Je to tak zábavné!”

“Jako jízda na hoře?”

“Přesně jako jízda na krásné, chytré, úžasné hoře!” Lenobia Bonnie znovu objala. “Víš co? Opravdu si zasloužíš všechny ty sušenky,” řekla klisně.

Travis se jen smál.

Lenobia přehodila nohu přes sedlo a sklouzla z Bonnie, ale země byla mnohem dál než předpokládala. Zapotácela se a upadla by, kdyby ji Travis pevně nezachytil za loket.

“Opatrně … opatrně děvče,” zamumlal a znělo to, jako by mluvil k vystrašené klisničce. “Země je pěkně daleko. Vezměte to pomalu nebo budete mít ošklivý pád.”

Stále s pocitem sladkého adrenalinu z jízdy s kobylkou se Lenobia zasmála. “O to se nestarám! Ta jízda by za pád stála. Ta jízda by stála za všechno!”

“Jako některé dívky,” řekl Travis.

Lenobia se podívala na vysokého kovboje. Jeho oči zesvětlaly tak, že už dál nebyly oříškové. Byly skvrnité s olivově zelenou, takže byly výrazné, světlé a nezaměnitelně povědomé.

Lenobia nemyslela. Řídil ji instinkt. Vstoupila do jeho náruče. Zdálo se, že Travis taky přestal myslet, protože upustil Bonniiny otěže a přitáhl si Lenobii do náruče. Jejich rty se setkaly s jakýmsi zoufalstvím, které bylo částečně touhou a částečně otázkou.

Mohla by se zarazit, ale neudělala to. Dovolila to. Ne, víc než to. Lenobia se setkala s Travisovou vášní svou vlastní a zodpověděla jeho otázku s touhou a potřebou.

Polibek pokračoval dostatečně dlouho, aby Lenobia rozpoznala chuť a pocit z něj a sama sobě si musela přiznat, že jí chyběl, zoufale jí chyběl.

A pak začala znovu přemýšlet.

Musela se jen trochu odtáhnout a on ji nechal vyklouznout ze svého teplého objetí.

Lenobia cítila, jak se jí třese hlava sem a tam a srdce jí sprintuje.

“Ne,” řekla a snažila se dostat dech pod kontrolu. “To není možné. Nemůžu to udělat.”

Jeho krásné, olivově skvrnité oči se dívaly zmateně.

“Lenobie, holka. Promluvme si o tom. Je tu něco, co nemůžeme ignorovat. Je to, jako bychom -”

“Ne!” řekla Lenobia s ocelovou kontrolou, kterou se ovládala po celá staletí, maskovala jí svou touhu, potřebu a strach v hněvu a chladu. “Nepředpokládej. Lidé jsou přitahováni k našemu druhu. To, co jsi cítil, bylo to, co by cítil každý člověk, kdybych se ho uvolila líbat.” Nutila se do smíchu, ale tentokrát to byl zvuk naprosto bez radosti. “Což je důvod, proč si nezvykám líbat lidské muže. Už se to znovu nestane.”

Bez pohledu na Travise nebo Bonnie odkráčela Lenobia pryč. Byla zády k nim, takže nemohli vidět, že si přitiskla ruku na ústa, aby zadržela vzlyky. Otevřela boční dveře do stájí tak prudce, že narazily do kamenné budovy. Nezastavila se. Šla rovnou do svého pokoje, který byl umístěný nad jejími koňmi, zavřela a zamkla za sebou dveře.

Pak, a pouze pak, si Lenobia dovolila plakat.

21.Kapitola

Neferet

Věci se dařily velmi dobře.

Rudá mláďata způsobovala problémy.

Dallas nenáviděl Rephaima s intenzitou, která byla prostě nádherná.

Gaea byla úplně šílená z lidí, kteří pracovali na trávnících. Natolik, že zapomněla zamknout boční bránu pro zaměstnance a jeden z chodců byl nějak nucen potácet se dolů Utica Street a skrz otevřenou bránu a na kampus.

“A rychle byl téměř rozpůlen ve dví Drakem, který vidí krakouny v každém odstínu a stínu,” prakticky předla Neferet.

Hloubavě si poklepala na bradu. Nenáviděla, že Thanatos vtrhla do její Školy noci. Ale pozitivní stránka rušivých způsobů Nejvyšší rady byla, že nucení všech těch zvláštních studentů do jedné třídy se chovalo jako suché větvičky na uhlí.

“Chaos!” Neferet se zasmála. “Způsobí to zapálení něčeho.”

Temnota, která byla jejím neustálým společníkem, se připlazila blíž, obalujíc se mazlivě kolem jejích nohou.

Během období své hodiny předtím zaslechla dva ze Zoeyných směšných přátel spolu mluvit. Vypadalo to, že dvojčata, Shaunee a Erin, měla výpadek, který postihl celé to stádo.

Neferet si sarkasticky odfrkla. “Samozřejmě, že ano. Žádný z nich není skutečně dost silný, aby stál sám. Choulí se k sobě jako ovce, kterými jsou, snažíc se zůstat v bezpečí před vlkem.” Užije si přihlížení, jak se to malé drama samo vyhraje.

“Možná bych se v její době potřeby měla s Erin spřátelit…” přemítala nahlas.

Neferet se usmála a otevřela těžké sametové závěsy, které obvykle pokrývaly velké sloupkové okno jejího soukromého ubytování před zvědavýma očima školy. Otevřela okno, hluboce vdechujíc svižný, svěží, teplý vánek. Neferet zavřela oči a otevřela své smysly. Cítila vítr provoněný více než známými vůněmi kadidla z chrámu a nově posekané zimní trávě. Neferet otevřela svou mysl, ochutnala aroma emocí, které proudily a zvedaly se ze Školy noci a jejích obyvatel.

Byla intuitivní. Občas mohla, ve skutečnosti, číst skutečné myšlenky. Občas mohla jen ochutnat emoce. Pokud ty emoce byly dost silné, nebo mysl té osoby dost slabá, mohla dokonce zahlédnout duševní představy, obrázky myšlenek, které žily v myslích.

Bylo to lehčí, když té osobě byla blízko, fyzicky a psychicky. Ale nebylo nemožné prosévat noc a sbírat věci, zvláště noc tak plnou emocí, jako byla tahle.

Neferet se koncentrovala.

Ano, ochutnala smutek. Prosévala ho a poznala banální emoci od Shaunee a Damiena a dokonce Draka, i když upíři byli vždy těžší k přečtení než mláďata nebo lidé. Snažila se vdechnout Afroditu, dotknout se i trošky emocí od té dívky a selhala. Afrodita pro ni byla vždy nečitelná, jako Zoey.

“Nevadí.” Tlumila své podráždění. “Dnes večer jsou v mé Škole jiní lidé ve hře.”

Neferet pomyslela na Rephaima, pomyslela na silné linie jeho tváře, která se tak jasně podobala té jeho otce, myslela na zamilovanost, která jej vedla k jeho lidské podobě…

Opět nic.

Nemohla najít Rephaima, i když věděla, že musel být vyplněný čitelnými emocemi. Tak zvláštní.

Lidé byli většinou snadná kořist. Lidé… Neferet se usmála, když zaměřila svou pozornost na zajímavějšího člověka. Kovboj, ten, kterého tak pečlivě vybrala pro ubohou, drahou Lenobii.

Co to bylo, co Paní koní řekla, když se poprvé setkaly a Lenobia si myslela, že jsou přítelkyně? Ach, vzpomněla si Neferet. Mluvily o lidských druzích a jak ani po jednom netoužily. Neferet nepřiznala, že jí sráželi žaludek, že by nikdy nedovolila člověku se jí dotknout, aniž by na něj byla násilná, nikdy znovu.

Místo toho prostě naslouchala, jak Lenobia přiznala: Jednou jsem milovala lidského chlapce. Když jsem ho ztratila, skoro jsem ztratila samu sebe. Nikdy to nemohu nechat stát se znovu, takže se raději držím dál od lidí celkově.

Neferet zavřela oči, zhluboka se nadechla a zaryla své dlouhé, špičaté nehty do dlaně své levé ruky. Jak se krev vzedmula a pak kapala, nabídla ji pátrajícím stínům, myslíc na kovboje, kterého nasadila do půdy Lenobiiny pohnojené arény.

Půjč Temnou moc mně,

Tak, abych viděla jeho emoce!

Bolest v dlani nebyla nic ve srovnání s mocí, které se jí dostalo. Neferet ji řídila a zaměřila ji na stáje. Byla spravedlivě odměněna. Mohla cítit teplo a soucit lidského kovboje, jeho radost a touhu. A pak se nahlas zasmála, protože také mohla cítit jeho zranění a zmatek, spolu s

důsledky toho, co mohlo být pouze Lenobiino zlomené srdce.

“To je tak výborné! Všechno se děje podle mých plánů.”

Nepřítomně Neferet odtáhla více agresivní z vláken Temnoty a olízla si zranění na ruce, zavírajíc je. “To je zatím všechno. Počkej si na později.” Zasmála se jejich neochotě ukončit od ní krmení. Poroučela jim snadno. Vědí, že má pravá oddanost, má pravá oběť, je jen pro něj, bílého býka. Jen myšlenka na něj, jeho velkolepou moc, způsobila, že se Neferet zachvěla touhou. On byl všechno, čím bůh nebo bohyně mohli být; existuje toho tolik, co se od něj můžu naučit.

Pak se Neferet rozhodla. Mohla se omluvit příliš-zvědavé Thanatos a opustit školu před svítáním. Musela být s bílým býkem, potřebovala absorbovat víc jeho moci.

Zavřela oči a nadechla se v noci, nechávajíc myšlenku na jejího chotě, Temnotu samotnou, žádat si ji. A na okamžik Neferet věřila, že byla téměř šťastná.

Pak ona zasáhla. Ona vždycky zasáhla.

“Vážně, Shaunee, nemůžeš tu zůstat.”

Neferetiny rty se nadzvedly v úšklebku, když otevřela oči a podívala se dolů skrz své okno k chodníku níže. Zoey zachytila černou dívku za paži a zjevně se snažila zastavit ji od cesty ven na parkoviště.

“Podívej, zkusila jsem to, ale dnes bylo peklo. Opravdu peklo. Takže si jdu vzít tašku, kterou jsem si zabalila ze skladiště a nechala v minibusu a přestěhuju se do mého starého kolejního pokoje.”

“Prosím ne,” řekla Zoey.

“Musím. Erin moje city zraňuje znovu a znovu.” Neferet si pomyslela, že dívka byla velmi blízko slzám. Její slabost Tsi Sgili znechutila. “A každopádně, proč na tom záleží?”

“Záleží na tom, protože jsi jedna z nás!” Neferet nenáviděla upřímnou hřejivost hlasu Zoey. “Můžeš být naštvaná na Erin. Můžete i přestat být BFF, ale nemůžeš nechat celý svůj život kvůli tomuhle vybuchnout.”

“Nejsem to já, kdo vybuchuje. Je to ona,” řekla Shaunee.

“Pak buď lepší člověk. Buď svůj vlastní člověk a možná dělej něco, abys Erin ukázala, jak být znovu tvá kamarádka.”

“Ale ne mé dvojče.” Shaunee promluvila tak tiše, že ji Neferet skoro neslyšela. “Nechci znovu být něčí dvojče. Prostě chci být sama sebou.”

Zoey se usmála. “To je vše, co je třeba být. Běž na šestou hodinu a slibuju, že si promluvím s Erin. Obě jste stále součásti našeho kruhu a to se musí počítat.”

Shaunee pomalu přikývla. “Dobře. Ale jen, když s ní promluvíš.”

“Promluvím.”

Neferet se opět ušklíbla, když Zoey objala černou dívku, která začala ustupovat svou cestou k hlavní budově školy. Čekala, že Zoey půjde s ní, ale nešla. Místo toho dívce poklesla ramena a promnula si čelo jako by bolelo. Kdyby ta malá děvka zůstala z podnikání své vedoucí, neměla by starosti, pomyslela si Neferet, když sledovala Zoey opouštět chodník a kopnout spíš hlučně do plechovky, kterou za sebou nepochybně nechali lidé na dvorní údržbu. Vědění, co jejich vyhozený odpad udělá s náročnou Gaeou, přimělo Neferet k úsměvu.

Po Zoeyně nakopnutí se plechovka odkulila, až se zastavila o obnažený kořen jednoho z prastarých dubů, které se nacházejí v areálu školy.

Zimou holé větve mávaly v dalším silném poryvu teplého větru, téměř skrývajíc Zoey před jejím viděním, téměř, jako by se vytahovaly kolem, aby ji chránily, když se dítě sklonilo, aby zvedlo plechovku.

Chránit ji…

Neferetiny oči se rozšířily. Co kdyby Zoey potřebovala ochránit? Stromy to jistě nemohly udělat, ne bez otravného dítěte volajícího zemi. A Zoey nebude vědět, že potřebuje zavolat element, pokud by náhlý poryv větru, náhlá nehoda, způsobil, že se větev utrhla a spadla na ni.

Zoey se nedozví, co se děje, dokud nebude příliš pozdě.

Bez mrknutí oka strčila Neferet nehet do růžových ranek, které se ještě nezahojily. Držela ruku zvednutou, sbírajíc krev a říkajíc:

“Pij a slyš

Větev musí než houpat se dělat víc

Nalom ji-zlom ji-měla by se vrhnout k zemi

Rozdrť ji-zraň ji-zabij děvče Zoey.”

Neferet se připravila na bolest, kterou skrz ni pronášelo krmení Temnoty a byla překvapena, když nic necítila. Podívala se ze stromu na svou dlaň.

Lepivé úponky Temnoty se chvěly a svíjely kolem ní, ale nekrmily se.

Co žádáš Osud pokouší

Velká oběť za to být musí.

Zazpívaná slova proudila skrz Neferetinu mysl a ona v nich poznala ozvěnu moci jejího chotě.

“Co ode mě potřebuješ?

Jaká musí to být oběť?”

Odpověď zahřměla Neferetinou myslí.

Její životní síla nároky dělá

Oběť se příkazu tvému rovná.

Podráždění vyplnilo Neferet. Zoey jí vždy způsobovala problémy! S mohutným úsilím zmírnila Neferet svůj tón tak, aby její slova chotě neurazila.

“Požadavek můj se mění

Nezabít jí bude lepší.

Vyděs ji-pohmoždi ji

Ale nech její život neporušený a čistý.”

S bolestivou bezstarostností vlákna Temnoty sestoupily do krve shromážděné v Neferetině ruce.

Ani nemrkla. Nekřičela. Neferet se usmála a ukázala na strom.

“Má krev ze mě k tobě

Příkazem-tak to tak bude!”

Temnota se vychrlila z Neferetina okna.

Napodobujíc vítr, otáčela se kolem větví mohutného dubu. Naprosto uchvácená Neferet to sledovala. Zoey zvedla plechovku a pomalu šla pryč od stromu a směrem k chodníku.

Ale starý dub byl obrovský a dívka byla stále pod jeho baldachýnem.

Jako bič se vlákna Temnoty omotala kolem nejníž visící větve stromu. Bylo tam hrozné, úžasné křup! Větev se

zlomila a řítila se dolů, když Zoey vzhlédla s širokýma očima, ústa otevřená v šoku.

Navzdory tomu, co řekl její choť, na jednu úžasnou chvíli Neferet věřila, že Zoey opravdu bude mrtvá.

A pak, zcela nečekaně, stříbrná šmouha narušila scénu. Zoey byla vyražena z cesty a masivní větev se neškodně zřítila na zem.

Jak Neferet nevěřícně zírala, Aurox a Zoey se začali pomalu uvolňovat ze zamotaného klubka, kterým se stali, když jí zachránil od nehody.

Se zvukem absolutního znechucení se Neferet odvrátila od okna a zavřela těžké závěsy.

“Řekni mému choti, že jsem řekla, že jí mohl dovolit získat trochu víc pohmoždění, než jen tohle.” Řekla svíjejícím se černým vláknům, které byly jejími stálými společníky, vědíc, že donesou pokud ne její vlastní slova, pak jejich záměr Bílému býkovi. “Myslím, že má krev měla větší hodnotu, než pád, i když jsem mohla vidět, že od něj bylo rozumné mít Auroxe, aby ji zachránil. Udělá to to stvoření jevící se ještě více hrdinským pro hloupá mladá mláďata.” Neferetiny smaragdové oči se rozšířily, jak ji osvítilo pochopení. “Jak lahodná komplikace, když jedno z těch hloupých mladých mláďat, které uvidí zbraň jako hrdinu je Zoey Redbirdová sama!” Temnota se jí otírala o nohy, jak opouštěla svůj pokoj, prohnaně se usmívajíc, šla najít Thanatos.

Zoey

Takže, právě jsem dělala dobrou věc, vlastně dvě dobré věci. Vymluvila jsem Shaunee opuštění skladu a sbírala odpadky. Držela jsem šumák, který mě přiměl přemýšlet o tom, jak

moc bych chtěla hezký studený nápoj hnědého šumáku, když vítr, který se choval bláznivě po celou noc, foukl obří závan a křup! Obří větev přímo nade mnou se odtrhla od stromu. Neměla jsem čas dělat cokoliv jiného než tiše zírat, zmrazená hrůzou, a pak mě udeřil z boku, nízko a tvrdě, jako jsem vídala dělat hráče milionkrát na fotbalovém hřišti. Veškerý vzduch byl ze mě vyražený a cítila jsem se, jak bych byla zavalená pod tunou nebo tak chlapem.

“Slez!” Zalapala jsem po dechu, snažíc se odtlačit jeho nohy okolo mě. Dost jsem neuspěla, se zavrčením se odvalil ze mě. Když se jeho váha zvedla, skutečně jsem se mohla nadechnout. Trochu jsem si pomohla loktem, abych se posadila. Moje mysl pracovala pomalu. Na okraji mého vidění jsem spatřila velkou větev, stále se chvějící z jejího dopadu na zem. Mohla mě zabít, uvědomila jsem si a vzhlédla ke komukoliv, kdo to byl, komu jsem potřebovala poslat vážně děkuju-ti.

Oči jako měsíční kámen na mě hleděly. V okamžiku, kdy se naše pohledy setkaly, dal ruce vzhůru a trochu ustoupil, jako by čekal, že na něj zaútočím.

Teplo vyzařovalo z vidoucího kamene, který visel mezi mými prsy. Naplnil mé tělo teplem, intenzivnějším jakoby dotykem Auroxovy kůže. Musela to být má představivost, ale vypadalo to, že teplo kamene prodlévalo všude na mém těle, i když jeho dotyk byl pryč.

“Hlídal jsem.”

“Jo,” řekla jsem a podívala se od něj, dělající samu sebe ach-tak-zaneprázdněnou setřásáním trávy a listů z mé košile,

zatímco jsem se snažila uspořádat své neuspořádané myšlenky.

“Děláš to hodně.”

“Viděl jsem tě pod stromem.”

“Hm.” Pořád jsem otřepávala trávu a kdoví co ještě zatímco moje mysl křičela: Aurox ti zachránil život!

“Nešel jsem blízko k tobě, ale slyšel jsem, jak se větev láme. Nevěřil jsem, že to stihnu.” Jeho hlas zněl nejistě. Vzhlédla jsem k němu. Vypadal super rozpačitě. Když jsem se na něj dívala, stojíc tam, vypadajíc mimo a hloupě, náhle jsem si uvědomila, že nezáleželo, co jiného byl, v tu chvíli byl Aurox prostě kluk, který byl tak nejistý sám sebou, jako každý jiný dospívající kluk.

Něco z úzkosti, hrozného neklidu, který jsem cítila od prvního momentu, kdy jsem ho uviděla, začalo slábnout.

“No, jsem ráda, žes to stihl.” Držela jsem vlastní hlas klidný a své emoce pod kontrolou. Poslední věc, kterou jsem potřebovala, byl Stark přicházející k dobití. “A můžeš dát ruce dolů. Nekousnu tě ani nic podobného.”

Spustil ruce a strčil je do kapes svých džínů. “Nechtěl jsem tě sundat. Nechtěl jsem tě zranit,” řekl.

“Ta větev by to udělal o moc hůř. Plus, bylo to dobré řešení. Heath by to schválil.”

Řekla jsem ta slova a pak sklapla. Proč jsem s ním do pekel mluvila o Heathovi?

Aurox se právě díval zmateně kolem.

Povzdechla jsem. “Co tím myslím je, díky, žes mě zachránil.”

Zamrkal. “Nemáš zač.”

Začala jsem vstávat a on natáhl ruku na pomoc. Dívala jsem se na ni. Byla to naprosto normální ruka. Neměla na sobě nic z kopyta. Vklouzla jsem rukou do jeho. Naše dlaně se k sobě přitiskly a já věděla, že jsem si to nepředstavovala. Jeho dotek vyzařoval stejné teplo jako vidoucí kámen.

Jakmile jsem byla na nohou, vytáhla jsem ruku z jeho.

“Díky,” řekla jsem. “Znovu.”

“Nemáš zač.” Odmlčel se a téměř se usmál. “Znovu.”

“Radši půjdu zpátky na šestou hodinu.” Prolomila jsem mlčení, které se mezi námi začalo usazovat. “Mám klisnu, o kterou se musím postarat.”

“Já musím pokračovat v hlídkování,” řekl.

“Takže, jediné vyučování, na které musíš jít, je první hodina?”

“Ano, jak Neferet přikázala,” řekl.

Pomyslela jsem si, že zněl divně. Ne přímo smutně, ale trochu rezignovaně a stále trochu rozpačitě.

“Dobře, no. Uvidíme se zítra na první hodině.” Nebyla jsem si jistá, co dalšího říct. Přikývl. Otočili jsme se od sebe a vydali se svými cestami, ale něco o první hodině tahalo mou myslí a nenechalo mě to na pokoji. Zastavila jsem se a zavolala na něj.

“Auroxi, počkej.” Vypadajíc zvědavě, přišel zpátky, aby se se mnou setkal vedle zlomené větve. “Hm, ta otázka, kterou jsi dnes napsal, bylo to doopravdy?”

“Doopravdy?”

“Jo, jako doopravdy nevíš, co jsi?” zeptala jsem se.

Váhal, bylo to jako dlouhá doba, než mi odpověděl. Mohla jsem vidět, že přemýšlel a možná vážil, co mi mohl a nemohl říct.

Chystala jsem se říct nějaké klišé (a nepravdivé) jako “neboj se-nikomu to neřeknu”, když nakonec promluvil.

“Vím, co bych měl být. Nevím, jestli je to všechno, co doopravdy jsem.”

Naše oči se setkaly a tentokrát jsem v nich jasně viděla smutek. “Doufám, že ti Thanatos pomůže najít odpovědi.”

“Stejně tak já,” řekl. Pak mě překvapil dodáním, “Nemáš zlého ducha, Zoey.”

“No, nejsem nejmilejší holka na světě, ale snažím se nebýt zlá,” řekla jsem.

Přikývl, jako by mu to, co jsem řekla, dávalo smysl.

“Dobře, no, teď doopravdy půjdu. Hodně štěstí se zbytkem tvé hlídky.”

“Dej si pozor, když půjdeš pod stromy,” řekl, pak odešel pryč.

Vzhlédla jsem na strom. Vítr přešel z divokého a šíleného k jemnému a stěží viditelnému. Starý dub se jevil silný a stabilní a naprosto nerozbitný. Jak jsem šla zpátky na šestou hodinu, přemýšlela jsem, jaké podvodné vnější okolnosti to mohly být.

22. kapitola

Zoey

Měla jsem v úmyslu jít zpátky do třídy. Rovnou na šestou hodinu. Opravdu. Na rozdíl od svých nedávných akcí,

obvykle nejsem záškolák. Myslím, že mi to prostě nikdy nedávalo moc smysl. Jako by domácí úkoly zmizely, když jsem se další den vrátila do třídy? No, kéž by, ale ne a k tomu ještě mile přidaný bonus, že mám problém.

Dovolte mi říct fuj držení po škole a všem ostatním podivným neúčinným středoškolským trestům, které drží hodné děti ve studovně s pravidelnými delikventy a členy gangů. Jako že tohle nezpůsobí jen další problémy?

Mimochodem, byla jsem asi v půli cesty ke stájím, když se zdálo, že se Thanatos zhmotnila ze stínů vedle chodníku, což mě donutilo uskočit a přitisknout si ruku na srdce, abych měla jistotu, že mi nevyskočí z hrudi.

“Nechtěla jsem tě polekat,” řekla.

“Jo, no, tohle byl poměrně strašidelný den,” řekla jsem a když jsem si vzpomněla, jak vítr vířil kolem ní, když se naštvala na Dallase, dodala jsem: “Hele, jsi spřízněná i se vzduchem?” Zvedla na mě obočí a já si taky vzpomněla, jak opravdu hrozivá a mocná je a pokorně dodala: “Asi to není moje věc, nechtěla jsem, aby to znělo neslušně nebo tak něco.”

“Není neslušné se zeptat a moje spřízněnost se vzduchem není žádné tajemství. Není to opravdová spřízněnost. Nemohu živel zavolat, ačkoli se často projevuje, když ho potřebuji. Dlouho jsem si myslela, že vzduch zůstává blízko mě kvůli mé skutečné spřízněnosti.”

“Kvůli smrti?” Teď jsem byla opravdu zvědavá. “Myslím, že duch by zůstal blízko tebe kvůli tvé spřízněnosti.”

“To se zdá logické, ale má spřízněnost má co dělat pouze s pomocí mrtvému pokračovat dál a někdy se zklidněním živých, které tady po sobě zanechal.” Šly jsme pomalu,

sklouzly do lehkého rytmu jedna vedle druhé, jak jsme si povídaly. “Mrtví se pohybují jako vítr nebo alespoň mě se tak zjevují. Jsou éteričtí, průsvitní. Zdá se, že nemají žádné pevné složení, ačkoli sami jsou skutečně velmi reální.”

“Jako vítr,” řekla jsem a pochopila. “Je reálný. Může pohybovat věcmi. Ale nemůžeš ho vidět.”

“Přesně tak. Proč se ptáš na vzduch?”

“No, dnešek byl opravdu docela šílený. Napadlo mě, jestli jsi necítila, že se s ním děje něco divného.”

“Jako jestli s ním není manipulováno?”

“Jo, přesně tak,” řekla jsem.

“Ne, nemohu říct, že bych cítila, že někdo se vzduchem manipuluje.” Podívala se na větve nejbližšího stromu, kde s nimi vítr jemně, líně houpal v rytmu pomalé, tiché melodie. “Zdá se, že je teď vše v klidu.”

“Jo, vypadá to tak.” A já přemýšlela, že to možná není živel vzduchu, kdo je zodpovědný za větev, která mě téměř rozmlátila. Nebuď tak zatraceně paranoidní, připomněla jsem si pevně. Pak mi další slova Thanatos vymazala všechny myšlenky na podivný vítr a paranoiu z mysli.

“Zoey, musím tě požádat o dvě věci: první je otázka a pak tvé odpuštění. “

“Můžeš se mě ptát, na co chceš.” Ale já si budu dávat pozor, jak ti odpovím, dodala jsem si pro sebe tiše. “A nevím, proč bys potřebovala mé odpuštění.”

“Nejdřív otázka, pak ti to vysvětlím. Ráda bych tě požádala, aby ses ke mně zítra připojila při třídní diskusi.” Zvedla ruku, aby mě zastavila, když jsem otvírala ústa, abych jí odpověděla

“jasně, cokoliv”. “Měla bys vědět, že diskuse bude o vzpamatování se ze ztráty rodiče.”

Najednou jsem měla v krku opravdu sucho. Polkla jsem a pak řekla: “Bude pro mě těžké o tom mluvit, protože jsem se přes smrt mojí mámy ještě nedostala.”

Thanatos přikývla a pak, ne nevlídně, řekla: “Ano, uvědomuji si to. Ale existuje několik dalších studentů, kteří se také ještě nevzpamatovali ze ztráty rodiče, i když tvoje ztráta je jediná, kterou má na svědomí smrt.”

“Co?”

“Tři další studenti se zeptali na stejnou otázku jako ty.”

“Opravdu?”

“Ano. Musíte vědět, že je to univerzální zkušenost všech z nás, kteří dokončili proměnu. Nejsme nesmrtelní, ale přežijeme naše lidské rodiče. Mnoho z nás se rozhodlo zpřetrhat vazby se smrtelníky z našeho dětství hned z počátku našich upířích životů. Zdá se jim, že jsou tak případné ztráty méně bolestivé. Někteří z nás udržují vztahy s lidmi z naší minulosti, pro některé z nás je tohle ta méně bolestivá ztráta.”

“Ale to není stejné jako v mém případě. Já nejsem upír a moje maminka byla zavražděna, nezemřela stářím.”

“Byly jste si s tvou matkou hodně blízké?”

Tvrdě jsem zamrkala, nechtělo se mi brečet. “Ne. Poslední tři roky ne.”

“Takže, je tvůj největší problém způsob její smrti?”

Pečlivě jsem o její otázce přemýšlela, než jsem Thanatos odpověděla. “Myslím, že je jeho součástí. Myslím, že kdybych přesně věděla, co se jí stalo, pomohlo by mi to tohle

překonat. Ale je tady i fakt, že teď, když je pryč, není šance, že si spolu zase budeme blízké.”

“Ale tahle šance je pro vás pryč jen v tomto životě. Jestli počká na Onom světě, můžeš se s ní sejít tam,” řekla Thanatos. “Zná tvoje matka Bohyni?”

Usmála jsem se, tentokrát skrze slzy. “Máma nezná Nyx, ale Nyx zná mámu. Té noci, co máma zemřela, mi Bohyně poslala sen. Viděla jsem, že mámu přivítala na Onom světě.”

“No, takže tenhle smutek by měl být zahnán tvým duchem. Vše, co zůstává, jsou nejasnosti obklopující její smrt.”

“Její vraždu,” opravil jsem ji. “Máma byla zavražděna.”

Dlouho bylo ticho a pak se zeptala: “Přesně, a jak byla tvoje matka zabita?”

“Policie řekla, že to byli feťáci, kteří vykrádali babiččin dům. Máma se tam objevila a vyrušila je.” Můj hlas zněl stejně prázdně, jak jsem se cítila.

“Ne, mám na mysli, jak byla zabita? Jaké měla rány?”

Vzpomněla jsem si na babičku, jak říkala, že její vražda byla brutální, ale že máma netrpěla. Také jsem si vzpomněla na stín, který přešel přes babiččin výraz, když mi o tom říkala. Znovu jsem polkla. “Bylo to násilné. To je vše, co mi babička řekla.”

“Tvoje babička viděla její tělo?”

“Babička ji našla.”

“Zoey, existuje nějaká možnost, že by se mnou tvoje babička mluvila o vraždě tvé matky?”

“Jsem si jistá, že by s tebou mluvila. Proč? K čemu by to bylo dobré?”

“Nechci, aby sis dělala přílišné nadějně, ale pokud je smrt velmi násilná, někdy se zachová ve struktuře země její otisk a já mohu k těmto obrazům smrti získat přístup.”

“Mohla bys vidět, jak byla máma zabita?”

“Možná. Jen možná. Ale nejdřív se musím na něco zeptat tvojí babičky, abych věděla, jestli by to bylo možné.”

“Nemohu zaručit, kolik toho babička řekne. Právě teď provádí sedmidenní posmrtný očistný rituál.” V reakci na Thanatosin tázavý pohled jsem vysvětlila. “Babička je cherokéská Moudrá žena (členka rady starších). Dodržuje prastaré náboženství a jeho zvyklosti.”

“Pak je důležité, abych s ní mluvila okamžitě, pokud existuje naděje na vzkříšení obrazů ze smrti tvojí matky. Kolik dní uplynulo od její vraždy?”

“Byla zabita minulý čtvrtek v noci.”

Thanatos přikývla. “Zítra to bude pátá noc od její smrti. Musím mluvit s tvojí babičkou ještě dnes.”

“Jasně, dobře, vzala bych tě na její levandulovou farmu, ale vím, že tam nikoho nechce, dokud nebude očištěná.”

“Zoey, nemá tvoje babička mobil?”

“Ehm, jo. Chceš jí zavolat?”

Thanatos zkroutila rty. “Je jednadvacáté století, dokonce i pro mě.”

Cítila jsem se jako debil, když jsem chrlila babiččino číslo, zatímco si ho Thanatos ťukala do svého iPhonu.

“Zavolám jí, ale raději bych byla sama.”

Thanatosin pohled mi říkal, že opravdu nechce, abych slyšela druh otázek, na které se bude babičky ptát, a tak jsem

rychle přikývla. “Jo, já to chápu. To je v pohodě. Tak jako tak se potřebuju dostat na šestou hodinu.”

“Smím tě nejdřív požádat o odpuštění?”

“Jo, jasně. Ale proč?”

“Dříve jsem ti neřekla pravdu. Ráda bych tě za to požádala o odpuštění, a také bych tě ráda požádala, aby sis to, co ti teď řeknu, nechala jen pro sebe. Nesdílej to dokonce ani se svým bojovníkem nebo tvým nejlepším přítelem.”

“Dobře. Budu to držet v tajnosti.”

“Když se mě Stark zeptal, jestli vidím Temnotu, která obklopuje Neferet a Dallasova červená mláďata, moje odpověď byla lež.”

Zamrkala jsem. “Chceš říct, že Temnotu vidíš?”

“Vidím.”

Zavrtěla jsem hlavou. “Pak musíš o odpuštění požádat i Starka, Rephaima a Stevie Rae. Oni jsou ti, kteří také vidí Temnotu, jim ta lež ublížila nejvíc.”

“Nemůžou to vědět. Mám tvoje slovo, že to tajemství udržíš?”

“Proč? Proč bych to já měla vědět a oni ne?”

Místo jasné odpovědi prostě začala mluvit. “Žiju už téměř pět století. Po většinu toho času jsem se denně zabývala smrtí. Viděla jsem Temnotu. Viděla jsem její krveprolití, její ztráty, její cenu. Poznám její vlákna a stíny až příliš dobře. Možná je to proto, že jsem ji sledovala tak dlouho, že mohu také vidět její druhou stranu, způsoby, jak sílu Temnoty narušit, oslabit.”

“Co to říkáš!” Chtělo se mi křičet.

“Ty, Zoey Redbirdová. Je v tobě něco, kvůli čemu se tě Temnota nemůže dotknout, a proto je tvým osudem stát na straně Světla a vést bitvu proti Zlu.”

“Ne. Nechci vést žádnou bitvu. Můžeš to udělat ty. Nebo požádej Daria. Nebo dokonce Starka. Sakra, vezmi si Sgiach a Ochránce! To všechno jsou vůdci. Ti všichni jsou válečníci, kteří vědí, jak bojovat. Já nevím nic. Dokonce ani nevím, co mám dělat bez svojí mámy.” Skončila jsem, lapala po dechu a tiskla si ruku na hrudník. Když Thanatos nemluvila, když se na mě jen dívala svýma tmavýma očima, konečně se mi podařilo trochu zklidnit poblázněný hlas a řekla jsem: “Nechci to. Chci být jen obyčejné dítě.”

“To může být důvod, proč to padlo na tvá bedra, mladá Velekněžko, protože to nechceš. Možná, že síla, která jde s tímto právem, tě nebude schopná zkazit.”

“Stejně jako Frodo,” zašeptala jsem spíš pro sebe než k Thanatos. “Nikdy ten zatracený prsten nechtěl.”

“J. R. R. Tolkien. Dobré knihy, vynikající filmy.”

Podívala jsem se na ní a řekla: “Jo, já vím. Je jednadvacáté století. Pravděpodobně máš kabelovku.”

“Rozhodně mám kabelovku.”

“To je pro tebe príma, ale vraťme se k záležitosti Nosiče prstenu. No, pokud se nepletu a já se nepletu, protože jsem viděla prodlouženou a rozšířenou verzi snad milionkrát, Frodo je v podstatě zničen prstenem, který nechtěl nést.”

“A tím zachránil svůj svět z Temnoty,” řekla Thanatos.

Cítila jsem, jak mi běhá mráz po zádech. “Já nechci umřít. Ani zachránit svět.”

“Smrt si přijde pro nás všechny,” řekla Thanatos.

Znovu jsem zavrtěla hlavou. “Já nejsem žádný Nosič prstenu. Jsem jen dítě.”

“Dítě, které už svůj život nad Temnotou vyhrálo zpět a ne jednou, ale několikrát.”

“Dobře, pokud to podáš takhle a pokud věříš, že je Neferet na straně Temnoty, protože to vidíš, proč předstíráš, že to tak není?”

“Jsem zde, abych vyřešila záležitost Neferet a její skutečné oddanosti jednou provždy.”

“Tak řekni Nejvyšší radě o Temnotě, která ji obklopuje!”

“A pokárat ji, jen aby se vrátila možná ještě silnější a způsobila více zla? Co když je opravdu choť Temnoty? Pokud je to pravda, pak před ní musí předstoupit celá síla Nejvyšší rady, a aby se tak stalo, musíme mít jednoznačný důkaz, že je pro Bohyni navždy ztracena.”

“To je důvod, proč jsi tady. Abys ten důkaz získala.”

“Ano.”

“Neřeknu nic o tom, že vidíš Temnotu. A říkám ti upřímnou pravdu, celá parta by to pochopila. Připrav se, že najdu ten důkaz, protože vím nade vší pochybnost, že Neferet už na druhou stranu přešla.” Málem jsem dodala, že už dokonce ani není smrtelná. Ale ne. To je něco, co musí Thanatos zjistit sama. “Jo, a odpouštím ti. Jen mi slib, že budeš mít oči otevřené a až přijde čas, ujistíš se, že Nejvyšší rada udělá správnou věc.”

” Na to ti dávám svůj slib.”

“Dobře,” řekla jsem. A pak, zatímco Thanatos volala babičce, jsem se konečně vrátila na šestou hodinu.

Shaunee

Neměla ponětí, jak moc to bude na prd, když už není Erininým dvojčetem. Bylo to, jako by jedna věc, že už nemá Erin za svou BFF, změnila celý plán jejího života.

Bylo to tak zatraceně matoucí.

Kdy se ztratila Shaunee a stala se dvojčetem? Opravdu nevěděla. Obě byly označeny ve stejný den a dorazily do Tulské Školy noci přesně ve stejnou hodinu. A opravdu hned se z nich staly kamarádky. Shaunee si myslela, že to bylo proto, že mají duše sester, protože nezáleží na tom, že ona je černá a Erin bílá. Že je z Connecticutu a Erin z Tulsy. Byly kamarádky a najednou už se Shaunee necítila osamělá. Zvláště proto, že nikdy nemusela být sama. Doslova. Ona a Erin byly spolubydlící, měly stejný školní rozvrh, chodily na stejné akce a na rande chodily jen s kluky, kteří byli kamarádi.

Sama na svém sedadle v autobuse Shaunee potřásla hlavou. Slyšela Erin, jak se směje s Kramishou někde v zadní části autobusu. Na chvíli se jí hlavou mihla myšlenka: hádám, že mě vyměnila za jinou černou BFF. Ale Shaunee ty kecy hned zapudila. Nebylo to o barvě kůže. To nebylo nikdy. Bylo to o neschopnosti být sama. Což bylo parádně ironické, protože došla k závěru, že ji to dostalo do pozice, kdy je sama.

“Hej, můžu si přisednout?”

Shaunee se pohledem přesunula od okna, kterým zírala na světlající nebe před svítáním, na Damiena stojícího v uličce autobusu.

“Jo, jasně.”

“Díky.” Posadil se vedle ní a položil si svůj těžký školní batoh mezi nohy. “Mám táááák moc domácích úkolů. A co ty?”

“Taky,” řekla. “Myslím. Hele, viděl jsi Zoey šestou hodinu?”

“Ne během šesté hodiny. Má hodinu jezdectví a já mám hodinu podnikání, ale viděl jsem ji hned po škole. Proč? Co se děje?”

“Zdála se ti v pořádku?”

“V pořádku? Jako fyzicky v pořádku, nebo nevystresovaná v pořádku?”

“Vždycky je vystresovaná. Mám na mysli fyzicky.”

“Jo, dobře. Co se děje?”

“Nic,” řekla Shaunee. “To jen že já, ehm, viděla jsem ji na začátku šesté hodiny. Já a ona, povídaly jsme si tady u parkoviště. Pak jsme šly zpátky do třídy.” Studovala Damiena a přemýšlela, jestli mu má říct pravdu. “Necítil jsi dneska večer ve vzduchu něco divného?”

Damien naklonil hlavu na stranu. “Nic divného. No, bylo větrno, ale to není v Oklahomě nic zvláštního. Víš, že jsme státem, kde vítr zametá pláně,” zazpíval.

“Vím, pane Broadwayský muzikále. Všechno, co říkám, je, že vítr foukal opravdu silně, když jsem se Z a já rozdělily a měla jsem pocit, že jsem slyšela spadnout nějakou větev a -”

“Větev spadla.” Vmísil se do toho Stark, když se Zoey vklouzli na sedadlo před Damienem a Shaunee.

“Jo, bylo opravdu psycho-větrno,” řekla Stevie Rae, která seděla vedle Rephaima na sedadle přes uličku od Damiena. “Ale říkám ti, že je to stejné, jako když se snažíš říkat, že je rýže bílá.”

“Co to má k sakru znamenat?” Afrodita donutila Z kus uhnout a posadila se na okraj sedadla vedle ní, když je Darius rychlým přehlédnutím přepočítal, usadil se na sedadle řidiče a nastartoval autobus.

“To znamená, Otřesná, že Damien už ví, že dneska bylo větrno, protože je spřízněný s větrem. Stejně jako rýže je bílá. Já ani nevím, co je na analogii tak těžkého,” řekla Stevie Rae.

“Jen. Ne. Mluvit,” řekla Afrodita Stevie Rae.

“Rýže je taky hnědá,” řekla Shaunee.

Afrodita zvedla obočí. “Právě jsi vypustila nedůtklivý komentář bez svého dvojčete?”

“Jo,” řekla Shaunee, která se pevně setkala s jejím pohledem.

Afrodita si odfrkla, odvrátila se první a řekla: “Je to o čase”

“O větru,” řekla Zoey. “Jo, byl to docela bláznivý den a dokonce se zlomila jedna z větví toho starého dubu.” pokrčila rameny. “Jak řekl Damien, v Oklahomě je větrno. Hele, když už o tom mluvíme, Damiene, věděl jsi, že je Thanatos trochu spřízněná s větrem?”

“Páni! Nejsem překvapen! Viděli jste, jak hodně děsivá dneska byla, když Dallas prohlašoval ve třídě ty stupidnosti? Nemohl jsem tomu uvěřit.

Shaunee nechávala okolo sebe všechna ta slova protékat, ale pořád sledovala Zoey a čekala, jestli řekne něco, cokoliv, o tom, co se skutečně stalo, když se zlomila ta větev. Ona to věděla. Celou tu věc viděla.

Jak cestou do skladiště poskakovali a drncali, uvědomila si Shaunee, že Zoey nic neřekne. Jasně, dobře, možná, že právě řekla Starkovi, co se stalo, jak mohla být rozmlácená pod tou větví, kdyby ji Aurox nezachránil. Během další

přestávky v rozhovoru, která nastala, když se zastavili u železničního přejezdu jako Super Obří Zdechlina, Shaunee vyhrkla: “Myslí si tu někdo, že je divný, že Aurox jde na jednu hodinu a pak už na žádnou, ale úplně jako robot pak po celý zbytek času hlídá školu?”

“Je toho hodně, co je na tom klukovi super divný,” řekla Afrodita. “Ale to není překvapení. Je to Neferetin chlapec na hraní.”

“Nemyslím si, že mají sex,” řekla Zoey.

Shaunee studovala Z. “Proč ne?”

“Já nevím,” řekla Z až příliš ledabyle. “Myslím, protože Neferet tak nepůsobí. Chová se spíš, jako by byl její otrok.”

Stark se zasmál. “Neferet působí, jako by svět byl její otrok.”

“Vsadím se, že Dáma barvy mrtvých rybích očí opravdu nesnáší to, že jsme všichni odešli z její třídy,” řekla Afrodita.

“To víš, že jo, ´hlavně’ proto, že Thanatos je opravdu moc dobrý učitel,” řekla Stevie Rae. “A mimochodem, neocenila jsem, že jsi byla dneska ve třídě tak otřesná při naší velmi krátké, velmi asexuální konverzaci o otisku. Taky se mi to stalo a můžu ti říct, že to pro mě nebyl žádný zábavný čas pitbula na kočičí párty.”

“Prosím, řekni mi, že jsi právě nepoužila další nesmyslnou bílou analogii,” řekla Afrodita.

Shaunee se zdržela argumentů po celou dobu, co se znovu rozjeli až do okamžiku, kdy zastavili v přední části depa. Místo toho, aby se zapojila, sledovala Zoey. Také pozorovala Starka. V době, kdy vystupovala z autobusu, věřila dvěma věcem. Jedna z nich byla, že Stark vůbec neměl tušení, že v noci Aurox zachránil Zoey život. Druhá byla, že by nikdy

nevěděla o Auroxovi nebo Zoey nebo Starkovi, kdyby ještě byla Dvojče. Dvojče by bylo příliš zahrabané v tom, aby bylo Druhou částí někoho jiného, než aby skutečně věnovalo pozornost něčemu nebo někomu jinému.

Nevěděla, co se to sakra děje se Zoey a Auroxem, ale věděla, že bude mít oči a mysl otevřené a pokud by na to mohla přijít, udělá to. Všechno na vlastní pěst. Úplně sama. Což najednou není zase tak hrozná věc. A poprvé od chvíle, kdy přestala dokončovat Erininy myšlenky, se Shaunee usmála.

23. Kapitola

Zoey

Takže, neřekla jsem Starkovi o Auroxovi a té spadlá-větev věci. Chci říct, vážně, jaký by to mělo smysl? Jako by Stark ve svém životě potřeboval víc stresu? Stále dokonce ani dobře nespal, protože měl stále noční můry, o kterých mi odmítá říct, ale o kterých vím, protože spím vedle něj a nejsem hloupá. Plus, celá ta strom věc se stala rychle. Nikdo nebyl raněn. Je to pryč. Tečka, konec.

No, kromě jedné malé části. Té části mě, která se rozhodla podívat se skrz vidoucí kámen na Auroxe. Dobře, v této chvíli to neudělám. Chci říct, Aurox tady ani není. Ale rozhodla jsem se. V momentě, kdy se mě dotkl, jsem se rozhodla.

V momentě, kdy se mě dotkl, jsem se ho už nebála.

Stále jsem ale byla vyděšená.

Tiše jsem se dohadovala sama se sebou o tom, zda bych měla Starkovi dát vědět o svém rozhodnutí pohlédnout na Auroxe skrz kámen a jen napůl jsem naslouchala Afroditě a Stevie Rae dohadujícím se o renovačních úpravách tunelu (Afrodita chtěla spoustu dělníků a spoustu třpytu, Stevie Rae nechtěla nikoho, kromě našich lidí, aby vůbec do tunelů sešli. Povzdech.), když autobus zajel ke skladišti a Darius otevřel dveře.

“Zavolám Andolini pro velkou objednávku,” řekla Stevie Rae, když ona a Rephaim odcházeli z autobusu.

“Pro jednou se na něčem shodneme,” řekla Afrodita, pohybujíc se přes sedadlo na Dariův klín, zatímco zbytek nás se začal odštrachávat z autobusu. “Objednej mi jednu z těch Santiano pizz. Ty vážně stojí za kalorie. Plus, jde to perfektně s lahví Chianti, kterou jsem vzala z bufetu, když jsem zařezávala pátou-”

Stalo se to přesně takhle. Afrodita byla uprostřed řečí o něčem tak úplně normálním, jako zařezávání vyučování a celé její tělo se zadrhlo. Ztuhla. Její oči se protočily dozadu do hlavy a začala plakat slzy krve. Bylo to, jako by přešla z nádherné, perfektní dívky k někomu, kdo vypadal stěží lidsky. Stěží naživu.

Darius nezaváhal. Zvedl její ztuhlé, krvavé-oči, nevidoucí tělo a odnesl ji z autobusu. Odložila jsem svou propána vnitřní reakci a vstala, otáčejíc se ke zbytku dětí, které buď civěly s otevřenou pusou, nebo si zakrývaly oči, vypadajíc, jako by chtěly brečet.

“Afrodita má vizi.” Můj hlas zněl jako od někoho jiného. Někoho, kdo byl klidný. Stark vzal mou ruku, dodávajíc mi

sílu. “Bude v pořádku,” pokračovala jsem, tlačíc se ke Starkovi.

“Vlastně bude mimořádně naštvaná a protivná, až přijde k sobě, protože opravdu nesnáší, když se jí to stane na veřejnosti,” řekla Stevie Rae. Vylezla napůl cesty po autobusových schodech. Všimla jsem si, že její oči byly trochu moc široké, ale její hlas zněl také naprosto klidně a v pohodě.

“Jo, Stevie Rae má pravdu,” řekla jsem. “Takže z toho nemusíme dělat velký problém, teď nebo až přijde k sobě.” Odmlčela jsem se a, cítíc se jako debil, dodala: “Dobře, nemyslím, že její vize nejsou velký problém. Chci říct jen, že nebude chtít slyšet “hej, jsi v pohodě” od kohokoliv.”

“Půjdu napřed a objednám pizzy. Myslíš, že Afrodita bude později hladová?” zeptala se Stevie Rae.

Přemýšlela jsem o tom, jak to bylo naposled, kdy měla vizi a jak hrozně se pak cítila. Chtěla jsem říct, že co bude Afordita doopravdy chtít, bude Xanax a láhev vína, ale myslela jsem, že by to pravděpodobně dávalo špatný příklad ostatním. Takže jsem se spokojila s: “Hm, proč jí jednu nevezmeš a nedáš ji do lednice. Můžeme ji později ohřát, pokud bude hladová. Právě teď ji půjdu jenom zkontrolovat. Na chvíli teď bude chtít jen vodu a klid.”

“Okie dokie.” Stevie Rae se usmála a, jednajíc absolutně normálně, řekla zbytku autobusu, “Beru odsud objednávky pizz. Mobilní příjem je v tunelech na houby. Takže než se všichni rozptýlíte dole, dejte mi vědět, co chcete a radši se držte kolem, takže to dostanu správně. Když už o tom mluvím, Kramisho, můžeš mi prosím sepsat, co každý chce?

To pomůže.” Podívala se na Shaunee, která vypadala zvláště ztraceně a dodala: “Hej, myslíš, že protentokrát můžeme použít na objednávku tvou kartu? Z a já se ujistíme, že to budeš mít proplacené.”

Shaunee se zamračila. “Přísaháš? Naposled jsem uvízla s vyúčtováním od Queenies. Ty Ultimate Egg Salad Sandwiches jsou úžasné, ale ne hromady sto dolarovek ceny úžasné.”

“Přísahám.” Stevie Rae zúžila oči, propichujíc zbytek autobusu přimhouřenýma očima. “Všichni jí zaplatíte zpátky.”

“Jo, dobře, fajn,” zaznělo unisono ze zadní části autobusu.

Chtělo se mi svojí BFF políbit. Úplně každého rozptýlila od Afroditiny strašné a neatraktivní vize, a ujistila se, že se tu budou rozhodovat o pizze a zaplacení zpátky a nebudou zírat dole v tunelech a mluvit o Afroditě.

Mezitím jsem vytáhla Starka z autobusu. “Vezmeme velké kombo,” řekl, když jsme procházeli kolem Stevie Rae.

“Pizza? Opravdu?” zašeptala jsem mu, cítíc se, jako by právě řekl: “Nechme jíst ty dorty!” nebo jakoukoliv super nešetrnou věc, kterou žena řekla lidem, když se v předcházejícím dni děla opravdu důležitá věc.

“Myslel jsem, že se chceš chovat normálně,” zašeptal zpátky.

Povzdechla jsem si. No, měl pravdu. Takže jsem řekla Stevie Rae: “S extra sýrem a olivami.” Pak jsem bez dechu dodala: “A díky.”

“Budu v kuchyni, až budeš připravená si promluvit,” řekla stejně tiše, pak se velmi hlasitě a velmi normálně začala ptát: “Takže, kolik peperonek?”

“Pojďme skrz skladiště, takže budeme moct popadnout nějaké láhve vody z kuchyně po cestě do Afroditina pokoje,” řekla jsem Starkovi, když automaticky zamířil do suterénního vchodu do tunelů. Změnil směr, ale stále jsem vysvětlovala (pravděpodobně víc proto, abych slyšela můj klidně-znějící hlas než cokoliv jiného), “Bude mít žízeň. Taky budeme muset sebrat nějaké hadříky na omytí. Namočím je ve vodě a položím jí je přes oči.”

“Vždycky takhle krvácí?”

“Jo, od té doby, co ztratila značku. Naposledy, když měla vizi, mi řekla, že se bolest a krev zhoršují.” Podívala jsem se na Starka. “Vypadalo to zle, ne?”

“Bude v pořádku. Je s ní Darius. Nedovolí, aby se jí něco stalo.” Stiskl mi ruku, než mě nechal slézt dolů před sebou skrz starý vstup u pokladny do tunelů.

“Nemyslím si, že ji její bojovník může ochránit před takovým druhem věcí.”

Usmál se na mě. “Myslel jsem způsob, jakým jsem tě ochraňoval na Onom světě. Myslím, že Darius zvládne nějaké vize a trochu krve.”

Neřekla jsem nic dalšího, když jsme pospíchali přes kuchyň, pobírajíc vodu a hadříky.

Chtěla jsem, aby měl Stark pravdu. Opravdu, opravdu jsem chtěla, aby měl Stark pravdu, ale měla jsem zlý pocit a nenáviděla jsem, když se to dělo. Vždycky to znamenalo, že něco půjde strašně, hrozně, příšerně špatně.

“Hej.” Stark mě vzal za paži a jemně mě zatahal, abych zastavila právě u pompézního zlatého závěsu, který byl

posledními dveřmi do Afroditina pokoje. “Potřebuje, abys byla v pohodě.”

“Já vím, máš pravdu. Jenom že ty vize ji skutečně zraňují a to mi dělá starosti.”

“Ale jsou také darem od Nyx a jsou informacemi, které potřebujeme, správně?”

“Znovu pravda,” řekla jsem.

Jeho úsměv se změnil v domýšlivý. “Mám rád, když říkáš, že mám pravdu.”

“Moc si na to nezvykej. Jsi chlap. Máš omezený počet přidělených”- udělala jsem vzdušné uvozovky- ““Mám pravdu”.”

“Hej, vezmu, co mohu získat,” řekl. Pak přešel zpět k vážné tváři. “Jen pamatuj, teď musíš být její velekněžka a ne její přítelkyně.”

Přikývla jsem, zhluboka se nadechla a přikrčila se pod zlatou oponu.

Dobře, Afroditin pokoj se měnil a vypadal více a více jako Kim Kardashian setkávající se s Barbarem Conanem pokaždé, když jsem vešla. Tentokrát dodala zlaté salónkové lehátko. Ne, neměla jsem tušení, kde ho sehnala, nebo jak ho dostala sem dolů. Na hrubou cementovou tunelovou zeď za lehátkem pověsila část Dariovy sbírky vrhacích nožů, jako dekoraci. Také pověsila zlaté korálkové střapce z každé rukojeti nože. Vážně. Její postel byla velká. Opravdu velká. Dnes v noci byla přikrývka fialový samet se všitými zlatými květinami. Měla miliony načechraných polštářů. A její hrozná perská kočka, Maleficent, měla odpovídající kočičí postel, která stála vedle její. Jenom v tu chvíli nebyla

Maleficent ve své posteli. Ochranářsky se stočila na Afroditině klíně. Afrodita byla opřená v půli jejích miliónů polštářů, vypadající děsivě bledá. Darius jí dal přes oči složený mokrý papírový ručník a ten už byl růžový. Cítila jsem se trochu líp, když jsem viděla, že se mazlila s Maleficent, což znamenalo, že byla při vědomí. Ale můj lepší pocit odezněl, jak jsem se přiblížila k posteli a ta hrozná kočka na mě začala mňoukat.

“Kdo je to?” Afroditin hlas zněl slabě a netypicky vystrašeně.

Darius se dotkl její tváře. “Je to Zoey a Stark, má krásko. Víš, že bych nedovolil vejít nikomu jinému.”

Stark mi stiskl ruku, pak ji pustil. Poslala jsem k Nyx rychlou, tichou modlitbu, prosím pomoz mi být velekněžkou, jakou Afrodita potřebuje, a pak jsem vstoupila do role, kterou jsem stále vnímala jako příliš velkou práci, než abych ji naplnila. “Vzala jsem hadříky a studenou vodu,” řekla jsem svižně, pohybujíc se ke straně postele a zvlhčujíc jeden z hadříků. “Drž oči zavřené. Vyměním ten papírový ručník.”

“Dobře,” řekla.

Její oči zůstaly zavřené. Ale stále plakaly krev. Její pach ke mně přišel a na chvíli jsem myslela, že budu mít o-můj-Bože-mňamka-kterou-chci-sníst reakci. Neměla jsem.

Afrodita nebyla cítit jako člověk. Snažila jsem si vzpomenout, jak byla její krev cítit naposledy, kdy měla vizi a vyšla jsem naprázdno-což znamenalo, že to pravděpodobně ani pak nebylo normální.

Odložila jsem tu znalost stranou a sedla si na postel vedle ní.

“Přinesla jsem taky láhev vody. Chceš ještě něco k pití?”

“Ano. Víno. Rudé. Darius ho má.”

“Moje krásko, prosím napij se nejdřív vody.”

“Darie, víno pomáhá bolesti. A přines mi Xanax z mojí kabelky, když už v tom budeš. To taky pomůže.”

Darius se nepohnul. Jen se na mě podíval.

“Hm, Afrodito, co si vybereš mezi Xanaxem a vínem? Obojí dohromady nevypadá zrovna zdravě,” řekla jsem.

“Moje máma je bere obojí najednou,” odsekla. Pak se její rty stiskly do linky. Afrodita se zhluboka nadechla a řekla. “Zásah. Budu se držet vína. Já. Nejsem. Moje. Matka.”

“Určitě nejsi tvá matka,” souhlasila jsem. Darius vypadal, že se mu ulevilo a začal otevírat víno. “Dobře, tak, zatímco ti tvůj muž přinese tvé vínové dýchání, chci, aby ses napila nějaké vody.”

Její rty se zvlnily v téměř známém výsměchu. “Co ty víš o přinášení vínového dýchání? Ani nepiješ.”

“Sleduju televizi. Ježkovy oči, každý s polovinou mozku ví, že víno se musí dýchat,” řekla jsem, vedouc její ruku k otevřené láhvi vody a pomáhajíc jí ji vypít. “Jak to bylo tentokrát? Tak špatné, jako naposledy?”

Když bylo zjevné, že neodpoví, Darius to udělal za ní. “Horší,” řekl. “Možná by ses mohla vrátit, až si odpočine.”

Zoey, která byla Afroditinou přítelkyní, s ním naprosto souhlasila. Ale Zoey, která byla velekněžkou ve školení věděla líp. “Bude opilá a vyčerpaná po zbytek večera a pravděpodobně až do zítřka. Potřebuju o té vizi slyšet, než bude na mluvení příliš mimo.”

“Z má pravdu,” řekla Afrodita, než mohl Darius protestovat. “A každopádně, tahle byla krátká.” Byla jsem ráda, když jsem

viděla, že vyprázdnila láhev s vodou, ale natáhla slepou ruku a řekla: “Voda je pryč. Kde je moje víno?”

Darius jí přinesl sklenici vína, která vypadala super jednoduše, jen sklo a pěkný tvar, ale mělo malou značku Riedel napsanou na dně, takže jsem věděla, že to byla hezká sklenka od Williams-Sonoma. Věděla jsem to, protože mě Afrodita proškolila, když jsem jednu téměř rozbila před pár dny. (Jako by mě to zajímalo?)

Každopádně Darius pomohl Afroditě vypít velmi dlouhý doušek z křišťálové sklenice. Pak pomalu vydechla. “Radši měj připravenou další lahev. Budu potřebovat víc.” Ani se na mě nepodíval pro potvrzení; jen vypadal poraženě. “A řekni Starkovi, aby přestal prahnout po tvých nožích. On je luk-kluk, ne nůž-kluk.”

“Jsi teď super hrdinka?” zeptala jsem se, snažíc se (pravděpodobně neúspěšně) být zábavná.

Její rty se stočily v uspokojení a na vteřinu vypadala příliš jako její kočka, aby to bylo pohodlné.

“No, jsem super hrdinka v mnoha ohledech. Budeš se muset rozhodnout mezi mým a svým vlastním.”

“Vize,” artikuloval mi Stark přes místnost, kde byl, opravdu si prohlížející ozdobné nože.

“Dobře, tak mi řekni, co to bylo tentokrát,” řekla jsem.

“Byla to znovu jedna z těch zatracených vizí smrti. Jedna, kde jsem byla uvnitř zabíjeného kluka.”

“Kluka?” Cítila jsem, jak se ve mně chvěje malá bublina paniky. Byl to Stark?

“Klid, nebyl to tvůj kluk nebo můj. Byl to Rephaim. Byla jsem uvnitř něj, když byl zabit. A, mimochodem,” zaváhala, berouc si další dlouhý lok vína.

“Ptačí-kluk má v hlavě nějaký divný sračky.”

“Dej mi teď rychlý přehled. Promluvíme si o upovídané části později,” řekla jsem.

“No, jako obvykle, když jsem uvnitř osoby, která je zabita, byla vize matoucí,” řekla, tisknouc si ruku přes hadřík a šklebíc se bolestí.

“Jen mi řekni, co si pamatuješ,” vyzvala jsem. “Jak umřel?”

“Meč ho téměř rozkrojil vejpůl. Úplně hrubě, ačkoliv jeho hlava neodskočila jako tvá v té druhé vizi.”

“No, to je pro něj milé,” řekla jsem, nejistá tím, jestli jsem byla vážná nebo sarkastická. “Kdo řezal vejpůl?”

“To je místo, kde zasahuje zmatek. Nejsem si jistá, kdo ho vlastně zabil. Jsem si jistá, že tam byl Drak.”

“Drak ho zabil? Uff. To je hrozné.”

“No, jak říkám, nejsem si tím jistá. Můžu ti říct, že si pamatuju pohled na Drakově tváři těsně než mě meč rozetnul. Byl úplně vypnutý. Vypadal ještě hůř, než v poslední době. Je to, jako by v jeho životě vůbec nebyla naděje, nebo světlo nebo štěstí, a brečel, opravdu řval jako s nudlemi a vším.”

“Pak byl Rephaim zabit mečem,” řekla jsem.

“Jo,” souhlasila. “Vím. Mělo by to být nasnadě. Vypadá to, jako by to dělal Drak, ale prostě si to nemyslím na sto procent, zvlášť, když si přidáš tu brečící část a všechen další zmatek.”

“Další zmatek?”

“Jo, bizarní kecy stále blikající všude kolem. Bylo tam něco bílého, co vypadalo mrtvé. Byl tam led a hořící kruh. Byla tam krev a prsa všude, a pak jsem já-míněn Rephaim-byla mrtvá. Konec.”

Protřela jsem si spánky, kde jsem cítila vřít bolest hlavy.

“Prsa?” Stark na to slovo ožil.

“Jo, lukový-kluku. Prsa. Jakože kolem byla visící nahá žena. Doslova. Neviděla jsem její tvář, protože Rephaim byl předvídatelně uchvácený jejími prsy, ale vím, že měla něco do činění s krví a tou mrtvou bílou věcí.”

“Hej, počkej,” řekla jsem. “Neříkala Kramishina poslední báseň něco o ohni a ledu?”

“Hmm, zapomněla bych na to. Pro mě jednoduché to udělat, protože, no, zasraná poezie.”

“Nebuď tak negativní,” řekla jsem. “A není to jen poezie. Je to prorocká poezie.”

“Což to dělá horší,” řekla.

“Vzpomínám si. Báseň taky říkala něco o Drakových slzách,” řekl Stark.

“Možná pláče, protože zabil Rephaima, i po té, co měl za úkol být jeho ochráncem, protože je Mistr meče naší Školy noci,” řekl Darius.

“Ale on není,” řekla jsem. “Máme naši vlastní Školu noci tady, takže technicky není naším Mistrem meče. Možná si tím odůvodnil zabití Rephaima.”

“Všechno to zní logicky, ale stále kus chybí. To mi říkají mé vnitřnosti. Jen ten kus nemůžu vidět. Všechno kromě Draka je nejasné do a ven mé vize, většinou protože byl Rephaim

super zaměřený na Stevie Rae, která byla super zaměřená na rituál, který předváděla.”

“Rituál? Byla jsem tam?”

“Jo, celé stádo pakoňů tam bylo. Kruh byl vrhnutý. Vedla jsi věci, ale rituál jako takový byl zaměřený na zemi, takže Stevie Rae hrála hlavní roli.” Nasála dech. “Do prdele, zrovna jsem si uvědomila, kde jsme byli, na levandulové farmě tvé babičky.”

“Ach sakra! Očisťující rituál, který mám za pár dní udělat. Nebo možná ne. Thanatos babičce volala o to, jestli bychom udělali něco brzy-něco, co by mohlo odhalit, co se vlastě stalo mámě.” Odmlčela jsem se, cítíc se zahlcená myšlením na mrtvou bílou věc, krev a prsa, všechno v kontextu vraždy mojí mámy. “Znamená to, že jsem to nezjistila a neměla bych udělat vůbec nic?”

Afrodita pokrčila rameny. “Z, vím, že shledáš těžké tomu uvěřit, protože jsi Přední Paní a Centrum v hromadě mých vizí, ale v téhle se sotva objevíš. Prostě si nemyslím, že tohle je vůbec o tobě.”

“Ale je to na babiččině farmě.”

“Jo, ale tentokrát je prošpikovaný Rephaim a ne ty,” řekla.

“Počkej, nejsou to dobré zprávy?” řekl Stark, přicházejíc ke mně a berouc mě za ruku.

Afrodita si odfrkla. “Jasně, pokud nejsi Rephaim.”

Stark ignoroval její komentář a pokračoval: “Viděla jsi Rephaimovo zabití. Víš kde a víš, kdo tam byl. Tak co kdybychom se ujistili, že se všechny ty elementy nesejdou? To zastaví smrt, ne?”

“Možná,” řekla Afrodita.

“Doufám,” řekla jsem.

“Musíme se ujistit, že Drak zůstane od Rephaima,” řekl Darius. “I pokud by ho vlastně nezabil, víš s jistotou, že byl přítomný, když byl Rephaim zabit.”

“Ano vím,” řekla Afrodita.

“Pak je to ono. Musíme udržet Draka a Rephaima oddělené, i pokud to znamená, že Rephaim nepůjde se zbytkem nás, až půjdeme na babiččinu farmu.”

“Pokud jdu já, jde Rephaim.”

Stark, Darius a já jsme se otočili, abychom uviděli Stevie Rae a Rephaima krčící se pod dekou a přicházejíc do pokoje. Afrodita se zamračila, ale držela si hadřík na očích.

“Její vize byla o Rephaimovi.” Stevie Rae to neřekla jako otázku, ale stejně jsem jí odpověděla.

“Jo. Zemře.”

“Jak? Kdo to udělá?” Stevie Raein hlas byl tvrdý.

Vypadala připravená zbořit svět.

“Nejsem si jistá,” promluvila Afrodita. “Bylo to z úhlu pohledu ptačího-kluka, což znamená, že celá ta zatracená věc byla matoucí.”

“Ale víme, že se to stalo na babiččině farmě a že tam byl Drak,” řekla jsem. “Což je důvod, proč jsme říkali, že by měl Rephaim zůstat tady, když my všichni půjdeme tam, pokud tam stále všichni půjdeme.”

“Půjdeme,” řekl Stark. “Nemůžeš přestat s rituálem, který jsi chtěla udělat pro svou matku.”

“Není to pro ni,” řekla jsem zoufale. “Ona je mrtvá. To se nezmění.”

“Pravda,” řekl. “Je to pro tebe a tvou babičku, což je důležitější, než udělání něčeho pro mrtvou ženu.” Podíval se na Rephaima a Stevie Rae. “Rituál musí proběhnout, ale Rephaim nemusí být tam a v nebezpečí. Bylo by chytřejší, kdyby, jak Z řekla, zůstal tady.”

“Aby se každý, jako Drak, k němu mohl připlížit, když bude sám? Já si to nemyslím,” řekla Stevie Rae.

“Já nerozumím,” řekl Rephaim.

Povzdechla jsem si. “Afrodita dostává vize smrtí. Někdy jsou opravdu jasné a je snadné zabránit, aby se staly. Někdy jsou matoucí.”

“Protože jsem uvnitř osoby, která je zabita. Takhle to bylo s tebou. A, řečeno mimo, létání vypadá strašidelně. Nezáleží, co si tvůj ptačí-mozek myslí.”

“Není strašidelné, když máš křídla,” řekl Rephaim, znějíc věcně.

“Hm,” řekla jsem.

“Ne,” promluvila Stevie Rae. “Drž cokoliv, co se nachází v jeho hlavě, pro sebe. Není to práce kohokoliv.”

“Byla v mojí hlavě?” Rephaim byl očividně řádně zmaten.

“Ve vizi jsem byla. Znovu se to nestane. Doufám. A kromě Draka bylo kolem vize visící něco jiného. Byl to býk, nebo alespoň stín býka.”

“Stín býka?” Udělalo se mi zle od žaludku. “Co ta mrtvá bílá věc, kterou jsi viděla?”

“Ne. To bylo určitě něco jiného.”

“Viděla jsi, jaké barvy to bylo?”

“Zoey, stíny jsou jen jedné barvy,” řekla.

“Aurox,” řekl Stark.

“Viděla jsi Auroxe?” zeptala jsem se rychle.

“Ne. Jen stín býka. A pro pořádek, souhlasím s tebou a Starkem a Dariem-ptačí-kluk by měl zůstat pryč od Draka. Pokud to znamená, že zůstane tady, pak by se to mělo stát. Teď, mohu poprosit o naplnění mého vína a nějaký odpočinek?”

“Nemyslím si, že je pro tebe dobré pít, zatímco takhle krvácíš,” řekla Stevie Rae.

“Neptej se mě. Jsem profesionál,” řekla Afrodita.

“Co to vůbec znamená?” zeptala jsem se.

“To znamená, že má kráska mluvila a potřebuje spát,” řekl Darius.

“Pizza by tu měla být brzy,” řekla Stevie Rae. “Jednu ti vezmu.”

“Pokud budu stále vzhůru, až ji sem přivezou, sním ji,” řekla Afrodita. Pak si sundala hadřík z očí a zamrkáním je pomalu otevřela. Byla jsem připravená.

Viděla jsem to předtím. Rephaim, nicméně, ne.

“U všech bohů! Pláčeš krev,” řekl.

Otočila na něj svůj krví-zabarvený pohled. “Jo. Dokonce vím, jak je to hrozná symbolika. Ptačí-kluku, tohle si musíš zapamatovat. Dostala jsem tu zatracenou vizi, protože v ní byla zpráva pro tebe. Udrž svůj zadek v bezpečí. Zůstaň od špičatých předmětů, a pokud to znamená, že musíš zůstat od Draka Lankforda, pak to udělej.”

“Na jak dlouho?” zeptal se jí. “Jak dlouho se musím před tím upírem skrývat?”

Zavrtěla hlavou. “Dostala jsem varování, ne časovou osu.”

“Radši bych se neskrýval.”

“Já bych tě radši neměla mrtvého,” řekla Stevie Rae.

“Já bych radši spala,” řekla Afrodita.

“Dobře, pojďme,” řekla jsem. Podala jsem Dariovi mou poslední láhev vody. “Snaž se ji přimět pít tohle mezi sklenicemi vína.”

“Jsem tady. Nemusíš o mně mluvit, jako bych tě neslyšela.” Udělala se svou sklenkou krouživé gesto a pak ji vypila.

“Jsi pod vlivem, takže tě ignoruju,” řekla jsem. “Odpočiň si. Promluvím si s tebou později.”

Přesunuli jsme se z Afroditina pokoje, Rephaim a Stevie Rae držíc se za ruce a mluvíc s druhým tichými hlasy, když jsme stoupali naší cestou tunely a ven, kde jsme čekali na velmi zmateného poslíčka, o kterém se ujistím, že dostane vynikající spropitné.

“Co si myslíš o té vizi?” zeptal se Stark, pokládajíc okolo mě svou paži a držíc mě blízko u sebe.

“Myslím, že Stevie Rae bude problém. Bude se snažit ochránit Rephaima tolik, že to skončí jeho zabitím.”

Stark přikývl a vypadal zachmuřeně. “Takhle Temnota pracuje. Obrátí lásku v něco špatného.”

Jeho slova mě překvapila. Zněl tak cynicky, tak staře. “Starku, Temnota nemůže lásku v nic obrátit. Láska je jediná věc, která přetrvá skrz Temnotu a smrt a zkázu. Ty to víš-neboť jsi to uplatnil.”

Pak se zastavil a najednou jsem byla v jeho pažích a mě držel tak těsně, že téměř zastavil můj dech.

“Co to je?” zašeptala jsem mu. “Co se děje?”

“Někdy si myslím, že bych to měl být já, kdo zemřel a Heath by měl být tím, kdo zůstal s tebou. On věřil v lásku o hodně víc, než já.”

“Nemyslím si, že výše víry, kterou máš, je to důležité. Myslím, že je to to, v co věříš, na čem záleží.”

“Pak budeme v pořádku, protože věřím v tebe,” řekl.

Obalila jsem kolem něj své paže a držela ho, snažíc se uklidnit jeho a sebe dotykem, když se slova prostě nezdála být dostatečným vyjádřením.

24 Kapitola

Neferet

Jak pokračuje snaha o chaos, moje bezcitná? Hluboký hlas Bílého býka se rozléhal její myslí. Neferet se otočila téměř kolem dokola, než zahlédla jeho světélkující, magickou srst, jeho masivní rohy a rozdvojená kopyta. Blížil se k ní zpoza hrobu, z něhož shlížela dolů socha andělské dívky, hlavu skloněnou. Časem se rozpadla jedna z jejích kamenných rukou a Neferet si pomyslela, že z jejího výrazu se zdá, jako by anděl dal část sebe jako oběť, snad Bílému býkovi. Při tom pomyšlení v Neferet zahořela žárlivost. Vykročila, aby se setkala se svým býkem, pohybovala se pomalu, lenivě. Neferet věděla, že je krásná, a přesto se cítila nucena vytáhnout energii z okolních stínů a vylepšit se. Její dlouhé, husté vlasy se leskly podobně jako tekuté hedvábí jejích černých šatů. Vybrala si je proto, že jí připomínaly Temnotu, připomínaly jí jejího býka. Neferet se před ním zastavila a klesla elegantně na kolena. “Snaha o chaos jde dobře, můj

pane.” Takže, já jsem tvůj pán? Jak zajímavé. Neferet zaklonila hlavu a svůdně se usmála nahoru na masivního boha. “Chtěl bys raději, abych ti říkala můj Choti?” Ach, pojmenovávání věcí. Je v něm síla. “Samozřejmě že je.” Neferet zvedla ruku a dotkla se jednoho z jeho silných rohů. Ten se leskl jako opály. Souhlasím s tvým jménem pro nádobu. Aurox, po velkém a mocném prabýkovi z dávných časů. V tom jméně je něco příhodného a pravdivého. “Jsem ráda za tvou chválu, můj pane,” řekla a myslela na to, že ještě neřekl, zda mu může nebo nemůže říkat Choti. A jak ti slouží, tato bytost vytvořená z nedokonalé oběti? “Slouží mi dobře. Nevidím nedokonalost, když se na něj dívám, jen laskavý dar od tebe.” Vzpomeneš si, že jsem tě varoval, když bude, že? Nádoba může být popraskaná. “Nádoba sama není důležitá,” řekla Neferet přezíravě. “Je pouze prostředkem k dosažení cíle.” Vstala a přistoupila blíž k němu. “Nemusíme promrhat vzácné chvíle mluvením o Auroxovi. Ten mi bude sloužit a bude sloužit dobře, nebo přestane existovat.” Odložíš moje dary stranou tak snadno? “Ale ne, můj pane!” ujistila ho. “Prostě jsem tě poslouchala a slyšela tvoje varování. Nemůžeme hovořit o něčem příjemnějším než o prázdné nádobě?” Zmínila jsi Chotě. To mi přineslo na mysl něco, co bych ti chtěl ukázat, něco, co možná, snad, shledáš zajímavé. “Jak si přeješ, můj pane.” Neferet se uklonila. Jako obrovské ztělesnění Temnoty poklekl a nabídl jí svůj hřbet. Pojď, moje bezcitná. Neferet vylezla obkročmo na něj. Jeho srst byla jako led, kluzká, studená a neproniknutelná. Odnesl ji do noci, klouzal nelidsky rychle skrze stíny, jel proudem noci, pomocí

skrytých, hrozných věcí, které vždycky, vždycky vyslyšely jeho výzvu, dokud nakonec nezastavil v nejtemnějším stínu pod starověkými, opadanými stromy na vyvýšenině jihozápadně od Tulsy. “Kde to jsme?” Neferet se zachvěla, jak se ho držela. Tiše moje bezcitná. Zůstaň zticha. Dívej se. Poslouchej. Neferet se dívala, poslouchala a velmi brzy, dřív než by věřila, se vysoký, svalnatý muž vynořil z jedné ze tří dřevěných chatrčí na sloupcích, které seděly na vrcholu hřebenu před ní. Přešel k okraji hřebene a sedl si na obrovský, plochý pískovcový balvan. Jedině proto, že si sedl, uviděla jeho křídla. Kalona! Jeho jméno si jen pomyslela, neřekla ho nahlas, ale býk jí odpověděl. Ano, je to tvůj starý choť, Kalona. Pojďme blíž. Pojďme sledovat. Noc kolem nich se vlnila a měnila, tajuplně zahalovala býka a Neferet, takže se zdálo, že jsou pouze součástí struktury stínů a líné mlhy, která se náhle začala vinout přes hřeben. Neferet zatajila dech, když se býk pohyboval tiše a skrytě blíže ke Kalonovi, tak blízko, že mohla vidět přes jeho široké rameno a uvědomila si, že drží mobilní telefon. Začal se dotýkat displeje a Neferet mohla vidět, že se rozsvítil. Okřídlený nesmrtelný zaváhal, jeho prst se nejistě vznášel. Víš, co vidíš? Neferet zírala na Kalonu. Jeho ramena se shrbila. Mnul si čelo. Sklonil hlavu, jako by v porážce a nakonec, neochotně, odložil telefon jemně na skálu vedle sebe. Ne, pomyslela si Neferet. Nevím, co vidím. Kalona, padlý bojovník Nyx, touží po někom, kdo tu s ním není. Po někom, u koho nemá odvahu ke kontaktu. Po mě? Nemohla zastavit myšlenku. Býkův neveselý smích proudil skrze její mysl. Ne, moje bezcitná. Tvůj starý choť touží po společnosti svého syna.

Rephaim! V Neferet se začal vzmáhat hněv. On touží po tom klukovi? Ano, i když ještě těm pocitům nepřiřadil tahle slova. Víš, co to znamená? Neferet přemýšlela, než promluvila. Zlikvidovala žárlivost a závist a všechny příkrasy smrtelné lásky. Potom, a teprve pak skutečně porozuměla. Ano. To znamená, že Kalona má velkou slabost. Ano, vskutku. Začali mizet ze hřebene, sklouzávali ze stínu do stínu, jeli nocí. Neferet pohladila býčí šíji, přemýšlela o nových možnostech a usmívala se.

Rephaim

“Musíme si promluvit o Afroditině vizi,” řekla Stevie Rae.

Rephaim vzal jednu z jejích kadeří a natočil si ji kolem prstu. Když ji zcela zachytil, hravě ji za ni zatahal. “Mluv. Já se budu dotýkat tvých vlasů.”

Usmála se, ale jemně jeho ruku odstrčila. “Rephaime, počkej. Buď vážný. Afroditina vize je děsivá.”

“Neříkalas mi, že Afrodita předpověděla Zoeynu smrt? Dvakrát. Stejně jako její babičky? Pokaždé pro ně předpověď těch úmrtí znamenala, že byla možnost ji odvrátit.” Rephaim pohladil její tvář a něžně ji políbil, než řekl: “Stejně tak tuhle vizi použijeme my k odvrácení mé smrti.”

“Jasně. To zní dobře.” Přitiskla si jeho ruce ke své tváři. “Ale v něčem musíme mít jasno. Drak je něco jako klíč, takže opravdu se mu musíš vyhýbat a zůstat daleko od něj.”

“Ano. Já vím.” Pohladil ji ze strany hlavy, miloval jemnost jejích vlasů a nechal prsty putovat pomalu dolů po krku až na ramena.

“Rephaime, prosím, poslouchej mě.” Stevie Rae vzala jeho tvář do dlaní a přiměla ho přestat hladit ji po vlasech a kůži.

“Poslouchám tě.” Neochotně zaměřil pozornost na její slova.

“Přemýšlela jsem, že se možná mýlím. Možná musíš zůstat tady a nechodit do školy, a pro jistotu nechodit ani na farmu Zoeyny babičky k rituálu, nebo alespoň se musíš držet zpátky, dokud nezjistíme víc detailů o Afroditině vizi.”

Rephim si sundal její ruce z obličeje a držel je ve svých vlastních. “Stevie Rae, když se začnu skrývat, kdy to skončí?”

“Já nevím, ale vím, že budeš naživu.”

“Jsou horší věci než smrt. Být uvězněný svým strachem je jedna z těch věcí,” usmál se. “Vlastně shledávám celou tu věc zvláštně pozitivní. Ta vize znamená, že jsem opravdu člověk.”

“Co tím sakra myslíš? Samozřejmě, že jsi člověk.”

“Vypadám jako člověk, tedy alespoň dokud nevyjde slunce. To, že jsem smrtelný, mě dělá opravdovějším, než jak si připadám.”

“Ale nejsi z toho, že je tvá nesmrtelná krev pryč, smutný?”

“Ne, dělá mě to trochu víc normálním.”

Stevie Raeiny jasné modré oči se rozšířily. “Víš, co to ještě znamená? Už v sobě nemáš část Kalonovy krve, už ne.”

Rephaim se snažil pochopit Stevie Raeino popírání jeho otce. Opravdu se snažil, ale nemohl si pomoci, procházel jím obranný, téměř zlostný pocit, když se ho pokoušela odstrčit od okřídleného nesmrtelného.

“Věříš, že je toho víc než krev, co tvoří otce?” Mluvil pomalu a snažil se přenést přes své pocity a najít pod nimi pravdu.

“Jo, absolutně,” řekla.

“Pak dá taky rozum, že nedostatek krve automaticky neznamená, že už otcem není.” Než mohla vyvrátit, co říká, pokračoval: “Kalona je nesmrtelný, ale byl jsem po jeho boku dost dlouho na to, abych v té nesmrtelnosti zahlédl lidskost.”

“Rephaime, nechci se hádat o tvém tátovi. Vím, že si myslíš, že ho nenávidím, ale to není ono. Nenávidím, že ti ubližuje.”

“Chápu to.” Vtáhl si ji do náruče a políbil na temeno hlavy, nadechl se sladké, známé vůně dívky a šamponu a mýdla. “Ale musíš mi dovolit, abych si v tomhle našel svou vlastní cestu. Je to můj otec. Nic se na tom nezmění.”

“Dobře, zkusím dát na chvíli pokoj s řečmi, aby ses držel dál od Kalony, ale chci, abys mi slíbil, že budeš přemýšlet o tom, že se budeš držet dál od Draka, alespoň na chvíli.”

“Tenhle slib je snadné dát. Už jsem se snažil vyhýbat šermířskému mistrovi, protože vím, že pohled na mě mu způsobuje bolest, ale nebudu se skrývat. Nemůžu se skrývat před Drakem o nic víc, než se mohu schovávat před mým otcem.”

Odtáhla se a pohlédla na něj. “Jsme v tom společně, ne?”

Setkal se s jejím pohledem. “Jsme. Vždycky.”

“Dobře. Tak zůstaneme spolu, i když je to nebezpečné. Budu tě chránit,” řekla.

“A já budu chránit tebe,” souhlasil. Rephaim ji pak políbil, dlouze a pomalu. Chvíli si ji u sebe přidržel o něco blíž a nechal její vůni a její sladkost, aby ho zahalila.

“Musíš jít?” Mluvila s tváří zavrtanou v jeho hrudi.

“Ty víš, že ano.”

“Už se tě přestanu ptát, zda s tebou mám jít nahoru, protože vím, že nechceš, abych šla, ale chci, abys věděl, že pokud bys někdy změnit názor, budu s tebou až do samého konce. Protože i když jsi pták, jsi můj pták.”

Rozchechtal se. “Nikdy jsem o tom takhle nepřemýšlel, ale já jsem tvůj pták a tvůj pták potřebuje jít ven k ranní obloze a roztáhnout svá křídla.”

“Jasná páka.” Líbilo se mu, že ho pustila první a zářil nadšením, i když se na něj usmála ne zcela uvěřitelně. “Budu tady, až přiletíš domů.”

“To je dobře, protože vždycky lítám domů za tebou.” Rychle ji políbil, stáhl si košili a odešel z jejich pokoje. Byl rád, že odešel předtím, než mu v kůži začalo to hrozné píchání. Nenáviděl pocit paniky, který ho přepadal, když běžel tunely, se silnější a silnější touhou po nadzemním světě a vábením nebe.

Jen kousek od poslední tunelové křižovatky před výstupem ze suterénu uviděl, jak se něco pohybuje ve stínech a automaticky zaujal obranný postoj.

“Hej, uklidni se. To jsem jen já.”

Uklidnil se, když poznal Shaunin hlas, těsně následovaný samotnou dívkou, která se vynořila z pravé větve tunelu. Vypadala rozcuchaně a nesla velký plastový koš.

“Ahoj, Shaunee,” řekl. “Jsi v pořádku?”

“Jo, myslím. Mám ještě jednu várku svých věcí na odtažení z pokoje Erin do mého nového tam dole.” Ukázala palcem za sebe do tmy.

“A ano, vím, že tam budu muset rozvěsit světla.”

“Ty potřebuješ světlo?”

Usmála se, zvedla ruku, natáhla dlaň, foukla do ní a objevil se vesele tančící plamínek. “No, vlastně ne, ale každý, kdo by mě chtěl přijít navštívit asi ano.”

“Pokud bys chtěla, tak ti s tím zítra pomůžu,” slyšel sám sebe říkat a najednou si přál, aby to neřekl. Co když je stejná jako většina ostatních mláďat a opravdu s ním nechce nic mít?

Nemusel mít starosti. Shaunee ho neodmítla. Ve skutečnosti se čím dál víc usmívala. “To by bylo úžasné. Chtěla jsem zkusit nějaká pověsit, až odnesu poslední náklad věcí, ale stěhování mě úplně vysálo a všechno, co opravdu chci udělat, je stočit se do klubíčka na svou pohodlnou novou postel a znovu se podívat na poslední epizodu Hry o trůny na svém iPadu. Moc se mi líbí Daenerys (princezna, Matka draků).”

“Stevie Rae a já jsme se taky dívali. Víš, že jsou v tom havrani.”

“Jo, a draci a mrtvé věci a boží trpaslík, kteří by všichni měli být pěkně ujetí a blázniví, ale v dobrém slova smyslu.” Kousala se do rtu a vypadala, jako by se snažila rozhodnout, zda říct víc, takže tam Rephaim jen stál a čekal, i když se jeho kůže začala ozývat. Konečně Shaunee řekla velmi tichým hlasem: “Erin se to nikdy nelíbilo. Říkala, že je Dungeons and Dragons (PC hra na hrdiny, Pán podzemí a draci) pěkný brak, a já jsem s ní nahlas souhlasila, ale pak jsem se vyplížila ven a sledovala to, zatímco ona spala.”

Raphaim si nebyl jistý, jak by na to měl reagovat. Opravdu nechápal, proč si obě dívky zvykly jednat tak, jako by se jednalo o jednoho člověka, stejně jako obtížně chápal, proč obě, když si jdou vlastní cestou, vypadají tak rozrušeně a

ztraceně. “Možná až bude nová řada, mohla by ses dívat se mnou a Stevie Rae.” nabídl.

“Udělala by Stevie Rae máslový popcorn? Dělávala úžasný máslový popcorn.”

“Stále ještě dělá, takže ano, říkám, že udělá popcorn. S máslem.”

“Ach, uum. Jdu do toho a díky, Rephaime.”

“Není zač. Musím už jít …” Odmlčel se, jak se od ní začal vzdalovat směrem k východu ze suterénu.

“Hele, slyšela jsem o Afroditině vizi. Jen jsem chtěla říct, že doufám, že nezemřeš.”

“Taky doufám, že neumřu.” Odmlčel se a pak dodal: “Pokud by se mi něco stalo, zavolala bys otci na ten telefon, cos mu dala a řekla mu to?”

“Jo, samozřejmě. Ale nic se ti nestane. Doufám. A navíc, nemusíš umřít, můžeš mu na ten telefon zavolat, kdykoliv budeš chtít, víš, jen tak si s ním promluvit.”

Rephaim si uvědomil, že ho nikdy ani nenapadlo něco tak jednoduchého, tak všedního, tak normálního, jen tak zavolat svému otci. “Zavolám. Brzy,” řekl a myslel to vážně. “Uvidíme se po západu slunce.”

“Uvidíme,” zavolala.

Pak si Rephaim musel pospíšit poslední částí tunelu a pádil po železném žebříku a přes suterén, ale to nevadilo. Jeho poslední myšlenka před tím, než havran a nebe převzali vládu nad jeho lidskou myslí, byla, že byl rád, že Shaunee a Erin přestaly být jednou osobou, protože Shaunee, sama sebou, byla milá dívka. A spolu s Damienem a možná i Zoey by mohli být první opravdoví přátelé, jaké kdy měl…

Kalona

Tu noc se dělo něco, co mu nedovolilo odpočívat. Jeho synové spali, v teple a bezpečí hnízdili v trojici loveckých skrýší. Taky by měl spát. Místo toho se ocitl venku na hřebenu, seděl na obrovském plochém balvanu a přemýšlel.

V ruce měl iPhone. Uvažoval, jak se moderní svět a jeho podivná magie rozvinula. Nemohl se rozhodnout, jestli se mu to líbí víc než starobylý svět. Jistě, je to pohodlnější. A určitě je to složitější. Ale lepší? Kalona spíš věřil, že ne.

Podíval se na telefon. To mládě mu ho dalo, aby mohl kontaktovat Rephaima, ale chlapec nebyl uveden v kontaktech. Hloupost, k ničemu, pomyslel si. A pak, při hlubším zamyšlení, si uvědomil, že Stevie Rae v seznamu kontaktů je. Kdyby kontaktoval Červenou, mohla by zavolat jeho syna. Nechtěl mluvit s Červenou. Ona byla příčinou jeho problémů. Kdyby nepřekážela, Rephaim by byl tady, po jeho boku, tak by byl správný řád věcí.

Nebo by po té strašné noci byl Rephaim mrtvý, vykrvácel by zlomený a sám. A nebyl by pro mého syna lepší, vhodnější, konec, než být spoután s mladou upírkou a její nemilosrdnou bohyní?

Myšlenky mu v hlavě sotva vznikly a už jich Kalona litoval.

Ne, nebylo by lepší, kdyby Rephaim zemřel.

A Nyx nebyla nemilosrdná. Odpustila jeho synovi. To jen jemu odmítla odpustit.

Kalona promluvil k nebesům: “Je ironií, jak je pro mě kruté, že jsi udělala laskavost mému synovi. Vzala jsi mi poslední bytost na tomto světě, která mě skutečně milovala.” Jeho hlas

se rychle ztrácel v noci a on byl úplně sám. Bohyně, byl tak unavený z toho, že je sám!

Stýskalo se mu po Rephaimově společnosti.

Kalonovi poklesla ramena. Najednou ucítil přítomnost Temnoty. Byla sotva patrná a dobře zahalená, ale Kalona znal Temnotu příliš dlouho, jak bojoval proti ní i s ní, než aby ho to zmátlo.

Kalona odložil telefon a nasadil natrénovanou netečnou, neutrální masku. Neměl ponětí, proč Bílý býk číhá v noci, ale věděl, že jeho přítomnost předpovídá velké potíže a soužení pro tento svět a snad i pro něj.

Pochopil, co si Neferet příliš opojená mocí neuvědomovala: ztělesněná Temnota nemůže nikdy být opravdovým spojencem. Bílý býk měl jen jediný cíl: zničit a pohltit Černého býka. Použil by cokoliv nebo kohokoliv k získání svého cíle, stejně jako zničí všechno a každého, koho má v cestě.

Pokud Neferet věřila, že je jeho choť, byla naprosto, úplně mimo. Bílý býk Temnoty nemá Choť, má jen oběť.

Přítomnost Temnoty vyprchala a Kalona vydechl úlevou. Pak se napřímil a zvažoval. Neferet? Cítit jsem i její přítomnost?

Podíval se na iPhone. Jak dlouho ho sledovali? Co slyšeli? Co vědí?

Byl Rephaim v nebezpečí?

Kalona prudce vyskočil na nohy a vrhl se na nebe. Jeho mohutná křídla prorážela noc, jak se nesl na vzdušných proudech rychle a tiše, směrem na východ, do šera začínajícího úsvitu.

Chvíli před východem slunce dosáhl depa, přistál na štěrkové ploše v blízkosti železničních tratí, v dostatečné vzdálenosti od vysokého předního vchodu, který, jak už mu Shaunee vysvětlila, byl nepoužívaný. Kalona přecházel s pohledem upřeným na starou kovovou mříž a tiše nadával nad faktem, že nechal ten zatracený telefon na kameni, když se rezavějící mříž odsunula stranou a jeho syn vyběhl z budovy.

Kalona se začal pohybovat směrem k němu, pocítil úlevu, že chlapec je celý a v pořádku, když v tom jeho syn otevřel ústa a vykřikl, na poslech hrozný zvuk. Pak sledoval, jak se Rephaimovo tělo třese, svíjí, mění a havran vyrazil z kůže chlapce!

Kalona se pohyboval jen podle svého instinktu, vyrazil na nebe a následoval havrana. Nesmrtelný zůstal ve vzduchu, vysoko nad zvědavýma očima města, ačkoli ve skutečnosti havran strávil ve městě jen velmi málo času. Místo toho letěl na západ a trochu na jih a nečekaně se držel stejné cesty, kterou přiletěl Kalona. Nedlouho potom se havran ocitl na hřebeni a usadil se ve starém dubu, jehož větve se rozprostíraly jako ochranný gigant kolem loveckých skrýší. Tam Rephaim, havran zůstal, jen občas se krmil, někdy vystoupal do oblak, ale vždycky, vždycky zakroužil zpět na hřeben.

Jak se blížil západ slunce, pták vzlétl. Tentokrát nekroužil, ale vydal se na východ a stočil křídla k Tulse. Kalona ho následoval a jak slunce klesalo pod obzor, havran přistál těsně vedle suterénního vchodu do skladu. Pták vyrazil výkřik, který se změnil do výkřiku agónie, a pak tam byl Rephaim, nahý, ztěžka dýchající a na kolenou.

Kalona ustoupil do stínu a sledoval, jak se jeho syn oblékl a pak zvuk pohybující se kovové mříže oba upozornil, že někdo přichází.

“Jsi zpátky! Jo!” Červená se vrhla do náručí jeho syna. Chytil ji a přitiskl si ji k sobě, smál se a políbil ji. Ruku v ruce oba zmizeli v suterénu budovy.

Kalona, najednou slabý a s pocitem, že je nepředstavitelně starý, seděl na zrezivělé trati a nahlas mluvil do noci a k bohyni, která byla jejím zosobněním.

“Tys mu odpustila, a přesto ho necháváš trpět jako zvíře. Proč? Protože platí za mé prohřešky? K čertu s tebou, Nyx. K čertu s tebou.”

25. Kapitola

Zoey

Takže, byla jsem nervózní, co se týče první hodiny a toho, co řekne Thanatos o ztrátě rodiče, konkrétně mojí mámy, ale den začal opravdu dobře. Poprvé po opravdu dlouhé době. Stark byl vzhůru přede mnou a tak jsem byla probuzena líbáním a tím, jak mi říkal Růženko. Zhltnul tu nejobřejší misku plnou Cap´n Crunch, jakou jsem kdy viděla a na parkovišti před skladištěm se pletl kolem Daria, dělajíc trochu falešné boxerské utkání, zatímco děti plnily minibus. Byla jsem už v autobuse sledující ho z okna s něčím, co jsem si byla jistá, že byl praštěný šťastný úsměv na tváři, když se ze skladiště vynořila Afrodita. Byla jsem překvapená, že jsem ji viděla, protože jsem usoudila, že bude mít takovou kocovinu a bude tak vyčerpaná, že dnes do školy rozhodně nepůjde.

Přimhouřila oči a pak si nasadila sluneční brýle, i když bylo 7:30 večer a vůbec tam nebylo slunce.

“Nevypadá dobře,” řekla Kramisha z jejího sedadla za mnou.

“Jak to můžeš říct z téhle vzdálenosti?”

“Je všední a její vlasy jsou v ohonu. Tahle holka nikdy nenosí všednost a její vlasy obvykle vypadají jako ty od Barbie,” řekla Kramisha. “Myslím normální Barbie a ona není žádnou z těch podivných panenek jako Tenis Barbie nebo Běž do tělocvičny Barbie.”

“Všichni vědí, že Barbie nemusí pracovat, aby si udržela své nakopat-zadek tělo,” řekla Shaunee.

“Býčí pravda,” řekla Stevie Rae.

“Hm?” řekla jsem, naprosto zmatená.

“Jen nám věř. Afrodita nevypadá dobře,” zopakovala Kramisha.

“Nemá ani žádný lesk na rty. Špatné znamení,” řekla Erin.

“Jestli nemá ani žádné stíny na oči, Peklo definitivně zamrzlo,” řekla Shaunee, což bylo zajímavé, protože se tím tak dostala blízko komentářů dvojčete za několik dní.

Podívala jsem se na Shaunee, která seděla na předním sedadle autobusu, tak daleko od Erinina místa vzadu, jak mohla zvládnout. Shaunee byla ponořená ve své kabelce, jako by ztratila tubu jedné z MAC sezónní rtěnky, kterou koupíte a zamilujete se do ní.

Každopádně jsem si byla jistá, že Shaunniny tváře nabyly růžové barvy. Takže, byla v rozpacích z toho trochu náhodného komentáře dvojčete, který udělala, nebo nadšená?

Neměla jsem moc času zvážit, co by to mohlo být, protože Afrodita vyšplhala do autobusu a těžce se posadila na první sedadlo za řidičovým křeslem, což bylo přesně přede mnou.

“Kafe,” zaskřehotala. “Řekla jsem Dariovi, že na cestě musíme minibusem zaskočit ke Starkbucks na Utice. Umřu, jestli nedostanu přeslazený karamelový dvojitý espressový kafový nápoj a obří krajíc jejich borůvkového kafového koláče.”

“Mají hodně kalorií,” řekla jí Kramisha.

“Pokud se mě snažíš zastavit, zabiju tě, nadosmrti,” řekla Afrodita.

“Myslím, že tvoje vlasy vypadají takhle dobře,” řekla jí Shaunee.

“Do prdele, nepotřebuju lítost polovičního sdíleče mozku. Necítím se tak zatraceně špatně.”

Shaunee ji probodla pohledem. “Nejsem polovinou ničeho a neprojevuju ti lítost. Jen jsem řekla, že se mi líbí tvé vlasy, protože je obvykle takhle nenosíš, ale jestli jsi moc kráva, abys přijala kompliment, pak můžeš jít do prdele.”

Celý autobus zatajil dech. Ticho bylo naprosté a děsivé. Nebyla jsem si jistá, jestli bych měla zavolat prvky nebo utíkat. Pak si Afrodita stáhla sluneční brýle na nos a pohlédla přes jejich obroučky na Shaunee. Její oči byly růžově zabarvené a pohmožděné a prostě vše kolem děsně neatraktivní, ale zářily humorem. “Myslím, že se mi líbí, když používáš vlastní mozek.”

“Jo, no, nerozhodla jsem se, jestli tě vůbec mám ráda, ale tvoje vlasy pořád vypadají dobře.”

“Hm,” řekla Afrodita.

“Hm,” řekla Shaunee.

Všichni jsme dlouze vydechli úlevou.

A tohle bylo super, jak pokračoval celý den.

Stark byl zpátky u svého starého, atraktivního, sexy, úplně báječného já. Když jsem se zeptala, co to sakra do sebe dostal, řekl, “Z, spal jsem jako špalek a dneska se cítím jako Superman!” Vážně. Superman. A, zřejmě, si to myslel, protože duněl všude kolem, smějící se a úplný kluk.

Byl tou nejroztomilejší věcí, kterou jsem viděla od toho Trojkolo kočičího videa na YouTube.

Takže, před školou byl v pohodě. I jízda do školy byla v pohodě. No, Afrodita byla nevrlá, ale to bylo skoro normální. Plus, vlastně mluvila se Shaunee, což bylo fajn, protože bylo zřejmé, že Shaunee si nebyla jistá, kým byla teď, když nebyla jednou částí týmu dvojčat.

A po cestě jsme se zastavili ve Starkbucks. Věděla jsem, že mláďata už musela cítit kofeinovou výšinu, ale rozhodně se zdálo, že jsme všichni bzučeli v době, kdy jsme vjeli do Školy noci.

Samozřejmě jakmile jsme se dostali do školy, všechno ostatní bylo, jak by Stevie Rae řekla, tak pod kontrolou jako hejno koček.

Všechno to začalo na první hodině. Dobře, vlastně jsem nezapomněla, že mě Thantos použije jako příklad na její jak-jednáme-se-ztrátou-rodičů třídní projekt nebo cokoliv. Jenom jsem vzpomínku na to trochu ztratila, což pravděpodobně mělo co dělat s tím, jak byl Stark zatraceně roztomilý a že já jsem byla tak zatraceně šťastná, že se znovu choval jako on.

A možná jsem si to nechtěla pamatovat. Možná jsem jen na chvíli chtěla nebýt bez mámy a se zlomeným srdcem.

Každopádně, moje selektivní amnézie netrvala více než kolem dvě-a-půl vteřiny poté, co jsem vstoupila na první hodinu a následovala Stevie Rae a Rephaima dopředu. Aurox tam byl, právě tam, kde byl včera. Na okamžik se setkal s mým pohledem, než se podíval pryč. Pak jsem si vzpomněla, co se dělo, že vyučování nebude prostě takové, abych se bavila nebo snila ve dne. Vyučování bude, no, mnou. To mi naprosto sevřelo žaludek a najednou jsem byla nervózní a úzkostlivá a přála si, abych dostala povolení jít na záchod nebo za zdravotní sestrou nebo kamkoliv kromě třídy.

Teprve později jsem si uvědomila, že se můj vidoucí kámen, poprvé, nerozehřál při pohledu na něj, protože, samozřejmě, Thantos začala mluvit, což mě zcela rozptýlilo vložením třešničky na vrch mého poháru úzkosti.

“Četla jsem vaše otázky a našla v mnoha z nich společné téma,” řekla. “Docela mnoho z vás vyjádřilo přání diskutovat o tom, jak se vypořádat se ztrátou vašich rodičů. Pravdou je, že pokud dokončíte přeměnu a stanete se upíry, nevyhnutelně ztratíte nejen své rodiče, ale všechny z vašich smrtelných současníků, protože, jak už víte, ačkoliv upíři nejsou nesmrtelní, rozhodně žijeme déle než lidé. Takže, aby nám pomohla proniknout do tohoto předmětu, vyžádala jsem si pomoc jenom jednoho z vašich vrstevníků, který ztratil rodiče, stejně jako partnera, smrtí, Zoey Redbirdové.”

Chtěla jsem umřít.

Každý byl zticha a pozorný, dokonce i odtrhnutá červená mláďata v zadní řadě, která obklopovala Dallase.

“Za prvé, dovolte mi začít slovem povzbuzení,” řekla Thantos. “Jak víte, moje spřízněnost je smrt. Často vedu duše v jejich přechodu z tohoto světa do Onoho světa, takže každému z vás mohu s jistotou říct, že na nás Onen svět čeká. Necestovala jsem tam, ale Zoey ano.” Povzbudivě se na mě usmála. “Věřím, že jsi viděla jak tvého druha, tak tvou matku radostně vítané do Nyktina království.”

“Ano.” Uvědomila jsem si, že můj hlas byl příliš tichý, takže jsem si odkašlala a zkusila to znovu, hlasitěji. “Ano, viděla jsem svojí mámu uvítanou Nyx a vlastně jsem tam skutečně strávila čas s Heathem.”

“A je to nádherné místo?”

Cítila jsem, že trocha nevolnosti opustila můj žaludek, jak jsem vzpomínala na tu dobrou část. “Jo, je to úžasné. I když moje duše byla rozbitá a já byla super rozházená, mohla jsem cítit klid a štěstí v bohynině Háji.” Jen jsem na něj nemohla dosáhnout sama, přidala jsem v duchu.

Stevie Raeina ruka se zvedla. “Ano, Sevie Rae.” Thanatos na ni zavolala.

“Je v pořádku, pokud pokládáme otázky?”

“Zoey?” Thanatosin moudrý pohled se stočil na mě.

“Jo, jasně, myslím.”

“Tak se do toho pusť a ptej se, Rudá velekněžko.” Thanatosin pohled obsáhl celou třídu. “Ale mějte na paměti pravidla zdvořilosti, která v mé třídě vždy platí.”

Byla tam pauza a pak se mě Stevie Rae zeptala, “Ehm, takže, Onen svět je velký háj?”

Byla jsem překvapena její otázkou a zřejmou zvědavostí, pak jsem si uvědomila, že se mě nikdy moc neptala na to okolo Onoho světa. Opravdu, mimo Sgiach a zmínění se, když jsem vedla Jackův rituál, jsem o tom opravdu skoro vůbec nemluvila.

“No, jo, ale vím, že na Onom světe je spousta odlišných částí. Jako když jsem poprvé našla Heatha, rybařil na doku, který byl na opravdu pěkném jezeře.” I když mě jeho ztráta rozesmutnila, vzpomínka mě přiměla usmát se. “Heath miloval ryby. Myslím, vážně je miloval. Takže, takhle jsem ho poprvé našla, ale když jsme potřebovali být v bezpečí, šli jsme do bohynina Háje. To bylo v jiné části Onoho světa.”

Damienova ruka se zvedla a Thanatos ho vyvolala.

“Vím, žes tam neviděla Jacka, ale říkáš, že věříš, že na Onom světě jsou místa, která jsou specifická pro každého z nás?”

Chvíli jsem o tom přemýšlela a pak jsem přikývla.

“Jo, myslím, že to je dobrý způsob, jak to popsat. Jack je pravděpodobně v oblasti umění a řemesel.”

Damien se skrz slzy usmál. “Chtěl být módním návrhářem. Je v sekci Projekt Runway.”

“Oooh! Pěkná sekce,” slyšela jsem odněkud za mnou a pár dětí se tiše zasmálo.

Váhavě se zvedla Auroxova ruka. Poté, co Thanatos zvolala jeho jméno, se otočil, takže se mohl setkat s mým pohledem. “Řekla jsi, že na Onom světě jsou různé části. Myslíš si, že je tam část, která je místem trestu?”

Jeho podivné, měsíčně zbarvené oči byly naplněné nevyřčenou úzkostí a já věděla, že jeho otázka přišla z místa, které bylo hlouběji, než zvědavost a že moje odpověď bude

znamenat víc, než jen poskytnutí náhodné školní informace. Prosím, Nyx dej mi slova; ať je má odpověď pravdivá.

Zhluboka jsem se nadechla a našla v sobě ducha. Držela jsem se prvku, který byl nejbližší mému srdci, a věřila, že skrz něj moje bohyně bude řídit má slova. Jak jsem začala mluvit, všimla jsem si, jak místnost ztichla a mohla jsem prakticky cítit zadní řadu dětí zadržovat dech.

“Viděla jsem na Onom světě věci, které byly děsivé a ne hezké, ale byly vnucené z vnějšku a ne od bohyně. Viděla jsem místo trestu? Ne, ale co jsem viděla, byl Heath přecházející na jinou říši Onoho světa. Věřil, že bude znovuzrozen z této části říše. Zatímco odcházel, řekl mi, že, i když odcházel, naše láska s ním zůstane.” Odmlčela jsem se a musela tvrdě zamrkat a setřít slzu, která nějak unikla. “Co mi mé vnitřnosti říkají je, že Nyx není bohyní trestu, ale nepřekvapilo by mě, kdyby se opravdu vzteklí lidé znovuzrodili cestou, která vynese hrůzu jejich minulých životů, nebo je naučí něčemu, co se nenaučili předtím.”

“Myslíš jako někdo, kdo byl manželka šlehače, se znovuzrodí jako žena?” řekla Shanuee.

“A co jako žena v potlačení v Afganistánu?” dodala Afrodita se sarkasticky zvednutým obočím.

“Jo, to je trochu to, co myslím,” řekla jsem. “Ale myslím, že co a kde a kdo, bude na bohyni.”

“Myslíš, že to kdy je na té osobě?” zeptal se mě Aurox.

“Doufám v to,” řekla jsem vážně, přemýšlejíc o Heathovi a mé mámě.

“Takže, vědíc mimo jakoukoliv pochybnost, že je Onen svět a že naši milovaní tam mohou najít svou cestu, i když nejsou

upíři, nebo i mláďata, je pro nás nějaká útěcha, když přežíváme smrtelníky ve vašich životech. To neznamená, že ztráta rodiče je snadná. Zoey, vím, že to je bolestivé, ale mohla bys s námi sdílet, co to je, co je pro tebe nejtěžší na smrti tvé matky?”

Přikývla jsem a otevřela pusu, abych něco řekla o faktu, že teď už nemůže nikdy vynahradit způsob, kterým mi nebyla mámou přes poslední tři roky, ale slova nepřišla.

“Vezmi si čas,” řekla Thanatos.

Stevie Rae se natáhla a vzala mě za ruku.

Tisknouc jí zašeptala: “Je to v pohodě, jen předstírej, jako by tu nebyl nikdo kromě nás. Můžeš to říct mě.”

Podívala jsem se na svou BFF a vyhrkla: “Je tak hrozné, že nevím, co se jí skutečně stalo.”

“Proč si myslíš, že tohle je to, co tě rozesmutňuje nejvíc?”

Thanatos položila otázku z jeviště, ale já se dívala na Stevie Rae. Usmála se a řekla: “Jak to bude lepší, pokud budeš vědět, co se tvojí mámě stalo?”

“Protože někdo musí zaplatit za to, co jí bylo uděláno,” řekla jsem svojí BFF.

“Pomsta?” zeptala se Thanatos.

Pak jsem se na ni podívala. “Ne. Spravedlnost,” řekla jsem pevně.

“Je to pro tebe tak obdivuhodné jako pochopitelné, že toužíš po spravedlnosti. Ať je tohle lekce pro vás ostatní, je zřetelný rozdíl chtěním získat pomstu a přesnou pomstou, a přáním, aby pravda zazářila tak, aby osvětlila spravedlnost pro nás pro všechny.”

Thanatos se setkala s mým pohledem. “Věřím, že mohu pomoci dát ti pravdu, takže budeš schopná získat spravedlnost pro tvou matku a ukončení pro sebe.”

“Co tím myslíš?”

“Mluvila jsem s tvou babičkou. Dnes je pátá noc po smrti tvé matky. Vysvětlila jsem jí, že pět je pro náš systém víry důležité číslo, představuje prvky a naši blízkost k nim.

Souhlasila, že na ni pozastaví tradiční očišťování, na tu pátou noc. Není to jisté, ale se sílou prvků drženou tvým kruhem a tvým spojením k té, čí smrt se snažíme odhalit, věřím, že mohu osvětlit pravdu zavraždění tvé matky, pokud jsi ochotná vzít svůj kruh a stát se svědkem toho, co se ukáže.”

“Jsem ochotná.” Cítila jsem se na zvracení, ale věděla jsem, že tímhle musím projít.

“Je toho víc,” řekla Thanatos. Podívala se ze mě na Stevie Rae. “Zoey vyvolá kruh. Já tam budu, abych vyvolala přítomnost smrti, ale kouzlo, které vyvolá smrt, závisí na tobě.”

“Na mě?” vypískla Stevie Rae.

“Je to tvůj prvek, ve kterém bude tento skutek vtištěn. To přes tvůj živel bude pravda odhalena.” Thanatosin pohled vyhledal každého člena mého kruhu, když pokračovala vysvětlováním. “Tohle kouzlo nebude příjemné. Zoeyna matka byla zavražděna. Pokud budeme úspěšní, budeme svědky toho strašného činu. Každý musíte být ochotný účastník, zaměřený a vědomý toho, s čím souhlasíte.”

“Já jsem ochotná,” řekla Stevie Rae okamžitě.

“Já taky… Jo, jdu do toho… Jsem ochotná,” přišlo od Shaunee a Damiena a Erin.

“Tak je rozhodnuto. Odjedeme, jakmile skončí první hodina. Pokud zavolám vaše jméno, shromáždíte se na parkovišti a připravíte se na rituál a kouzlo. Pokud vaše jméno nezavolám, prosím pokračujte na vyučování své druhé hodiny. Váš úkol bude esej o ztrátě, a ten úkol bude předložen těmi, kdo se zúčastní rituálu stejně jako těmi z vás, kteří ne. Studenti, kteří se ke mně připojí, jsou: Zoey, Stevie Rae, Damien, Shaunee, Erin a Afrodita. Zbytek vás může začít pracovat na svých esejích. Příjemný den a buďte požehnáni.” Thanatos se formálně uklonila a pak si šla sednout za svůj stůl. Moje ústa se otevřela. Jak by babička řekla, celá ta věc mě vyvedla z konceptu.

Afrodita se svalila na stůl vedle mě a zasyčela šeptem. “Promluv si s Thanatos. Ujisti se, že s námi nevezme Draka.” Odmlčela se a podívala se na Stevie Rae a Rephaima, kteří měli úplně hlavy dohromady a mluvili tak míle za minutu. “Pokud se mýlím, a já se nikdy nemýlím, bude trvat na tom, že ptačí kluk půjde s námi, což není překvapivé, protože ti můžu slíbit, že Darius mě nenechá jít bez něj. Ale mít s námi Rephaima znamená, že Drak jít nemůže, nebo podle mého vidění, rozpůlí ve dví.”

“Do pekla!” řekla jsem.

“Kleješ?” řekla Afrodita.

“Ne. Je to místo. Nikoho tam neposílám,” řekla jsem.

“Dospěj,” řekla.

“Jdi do hajzlu,” řekla jsem stručně.

Afrodita se zasmála, což naprosto vzalo mé žihadlo Velké Holky z mé téměř kletby. Povzdechla jsem si, když zvon

odbíjel, zvedla se od mého stolu a šla pomalu, ale rozhodně k Thanatos.

Thanatos vzhlédla ze svého místa za stolem, ale její oči nešly ke mně. Místo toho se podívala kolem mě a zvolala: “Auroxi, moment prosím.”

Aurox opouštěl třídu, ale zastavil se a obrátil. “Chceš mě, kněžko?”

“Chci ti dát odpověď na tvou otázku.”

“No, počkám venku, abyste vy dva mohli-”

“Není třeba, abys odešla.” Thanatos mě přerušila. “Moje odpověď je stejná pro kohokoliv, kdo se na tu otázku zeptá.”

“Nerozumím,” řekl Aurox.

Vlastně, ani já ne. Jeho otázka byla “Co jsem?” Jak mohla na tuhle otázku být jen jedna odpověď?

“Věřím, že porozumíš, až mě vyslechneš. Otázka co jsme, může být zodpovězena pouze námi samotnými. Každý se rozhodujeme, co jsme životními volbami, které děláme. Jak jsme byli stvořeni, kdo jsou rodiče, odkud pocházíme, barva naší kůže, koho si vybereme milovat, všechny tyhle věci nás nedefinují. Naše jednání nás definuje a bude nás definovat dokonce i po smrti.”

Viděla jsem v Auroxově výrazu překvapení. “Na minulosti nezáleží?”

“Na minulosti záleží hodně, zvlášť pokud jsme se z ní nepoučili. Ale budoucnost nemusí být určována minulostí.”

“Já rozhoduji, co jsem?” Promluvil pomalu, jako kdyby se propracovával hádankou.

“Ano.”

“Děkuji ti, kněžko.”

“Nemáš zač a teď můžeš být omluven.”

Přitiskl si ruku přes srdce a hluboce se jí uklonil, než odešel z místnosti.

Dívala jsem se za ním, stále přemýšlející o překvapení, které jsem v Auroxovi viděla, když na mě Thanatos promluvila. “Zoey, vím, že tenhle rituál a vyvolání kouzla pro tebe bude těžké, ale věřím, že ti to také dá uzavření.”

“Jo, já taky.” Cítíc se trochu jako dítě chycené s rukou v dortové sklenici, rychle jsem promluvila, moje oči otáčející se na Thanatos. “Myslím, nechci to udělat. Nechci vidět, co se mámě stalo, ale zjistím, jestli udržím přehrávání to v mé mysli stejně. Pravda alespoň zastaví mou představivost.”

“To udělá,” řekla.

“Takže, tenhle rituál, kdo všechno tam bude?”

“Ti, které jsem už jmenovala. Dovedu si představit, že tvůj strážce tě bude doprovázet, jako bude Afroditin Darius. A budu tam já. Následuj své instinkty, Zoey. Existuje někdo jiný, koho požaduješ?”

Auroxova přítomnost vypadala zdržující se v místnosti s námi a já zatřásla hlavou. “Ne, nepožaduji nikoho dalšího. Můj kruh a naši bojovníci jsou všichni, které potřebuji, ale je tady někdo, koho tam nechci.” Zvedla obočí a já pokračovala.

“Draka Lankforda. Nenávidí Rephaima a on se docela hodně chová jako bojovník Stevie Rae, takže by měl být s ní.” Udělala jsem rychlé rozhodnutí, Thanatos by měla vědět a dodala, “Plus, včera měla Afrodita vizi, která ukazovala Draka úplně se zabývajícího rozseknutím Rephaima mečem. Byla bych radši, kdyby se to nestalo během odhalujícího rituálu mojí mámy.”

“Drak Lankford byl zaúkolován chráněním této školy a jejích studentů. Pokud by to dovolil, nebo se podílel, na Rephaimově zranění, bude spáchána velká nespravedlnost a muselo by mu být rychle vyčiněno a-”

“Počkej, stop.” Přerušila jsem ji. “Nechci, aby tohle kouzlo bylo nějaké představení pro Draka, aby se dostal do potíží. Nechci, aby se cokoliv z tohoto drama dotklo toho, co se stalo s mojí mámou. Její vražda je dost drama. Nemůžeš mi prostě pomoci ujistit se, že tam Drak nebude? S jeho problémy budeme jednat později.”

Thanatos mírně sklonila hlavu. “Máš platnou připomínku a máš pravdu, že mi to připomínáš. Smrt tvé matky není vhodné dějiště pro testování Draka nebo k osvětlení jeho nedostatků. Postarám se o to, aby nás nedoprovázel.”

“Díky,” řekla jsem.

“Poděkuj mi, až bude rituál a vyvolávání kouzla za námi. Dost často jsem zjistila, že mrtví odhalí věci, které by měly být skryté před živými.”

A po té zlověstné poznámce jsem odešla z mrtvé učebny a vydala se na parkoviště a k budoucnosti, kterou nikdo z nás nebyl schopen předvídat.

Neferet

Když zvon odbil konec první hodiny, Neferet se nonšalantně vydala ke dveřím své třídy. Pod záminkou říct sbohem tomu, co vycházelo ze třídy, poté co jí Thanatos vytřídila pro svou vlastní zvláštní první hodinu, umístila se Neferet tak, že mohla sledovat studenty a členku Nejvyšší rady, když odcházeli.

Dallasi, teď bude krásný čas zorganizovat další hádku.

Myšlenka v mysli se ještě ani nezformovala, pak mladý červený upír sám vešel do jejího zorného pole.

Negestikuloval nebo neprovokoval. Neferet se zamračila.

On a jeho drsná skupina druhů se plazili z Thanatosiny první hodiny jako by byli psi s ocasy staženými mezi nohama.

Pak Zoeyna skupina, mínus Zoey, všimla si, spěchala ze třídy, všichni se pohybující stejným směrem. Stejným směrem? Většina z nich měla rozdílné rozvrhy vyučování. Bez ohledu jak vypadali jako ovce, kterými byli, neměli by všichni cestovat společně.

Objevil se Aurox a Neferet se usmála.

Jako by mohl cítit její pohled, pohlédla nádoba jejím směrem.

“Pojď ke mně,” artikulovala slova a ukázala na její kancelář. Neferet nečekala, aby viděla, jestli nádoba poslechla. Věděla, že udělá, jak bylo přikázáno.

“Ano, kněžko,” řekl, stojíc před jejím stolem. “Volala jsi?”

“Stalo se první hodinu něco neobvyklého?”

“Neobvyklého, kněžko?”

Neferet sotva krotila své podráždění. Musí být tak hloupý? “Ano, neobvyklého! Všimla jsem si, že Dallas a jeho skupina vypadali neobvykle rezervovaně a mnoho z ostatních studentů, těch nejbližších Zoey Redbirdové, odešlo spolu, jako by měli jít někam, co nebylo jejich vyučování druhé hodiny.”

“Tvé pozorování je správné, kněžko. Thanatos hodlá dohlížet na to, až Zoey a její kruh provedou rituál, aby mohla vyvolat kouzlo vyvolávající smrt. Její záměr je, aby byla

Zoey svědkem pravdy smrti její matky a tím dosáhla uzavření.”

“Co?” Neferet se cítila, jako by měla její mysl explodovat.

“Ano, kněžko. Thanatos používá Zoey jako příklad toho, jak mláďata a upíři mohou překonat ztrátu rodiče.”

Neferet zvedla ruku, dlaní vzhůru a vlákna Temnoty se k ní nahrnula. Aurox o krok ustoupil, zřejmě mu bylo nepříjemně jejími bouřlivými emocemi. Udělala vědomé úsilí, aby se kontrolovala a lepkavá chapadla se uklidnila.

“Kde je místo, kde proběhne vrhnutí kouzla?”

“Na místě, kde byla zabita Zoeyna matka.”

Skrz zaťaté zuby se Neferet podařilo říci, “Kdy? Kdy se to stane?”

“Teď se shromažďují k odchodu, kněžko.”

“A jsi si zcela jistý, že je Thanatos doprovází?”

“Ano, kněžko.”

“Ať jsou všichni nesmrtelní zatraceni!” Neferet kletbu téměř vyplivla. “Odhalovací rituál. Musí to být doprovázeno vrhnutím velmi specifického kouzla…” Zabubnovala špičatými nehty o svůj stůl, přemýšlejíc. “Musí to být umístěné na zemi, jako je na tomto konkrétní pozemku země, že bude smrt otištěna. Pak je to Stevie Rae a ne Zoey, kdo musí být bráněn.” Stočila svou pozornost zpět k Auroxovi. “Tohle je můj příkaz: zmaříš tento rituál a vrhnutí kouzla smrti. Udělej cokoliv, co musíš, abys to zastavil, i kdybys musel zabít, ačkoliv nechci, aby byla mrtvá jedna z kněžek.” Zašklebila se zlostí.

“Bohužel, cena smrti kněžky je moc nákladná, zvláště pokud nemám spravedlivou oběť k nabídnutí,” zamumlala, téměř sama k sobě.

Pak zachytila měsíční-kámen pohled nádoby svým vlastním. “Nezabíjej kněžku. Raději bych, abys nikdo neuvědomil, žes tam byl, ale pokud bys nemohl kouzlo zastavit bez dání sebe samého pryč, pak udělej, co musíš. Tvůj příkaz je, že rituál a kouzlení se musí pokazit, aby Thanatos nemohla odhalit způsob smrti Zoeyny matky. Rozumíš mi?”

“Rozumím, kněžko.”

“Pak jdi odsud a dělej, jak jsem přikázala. Pokud budeš objeven, nečekej, že tě zachráním. Očekávej ode mě, že zapomenu, že jsme kdy měli tuto konverzaci.”

Když tam prostě stál zírající na ni, řekla: “Co je? Proč už jsi neposlechl moje rozkazy?”

“Nevím, kam jít, kněžko. Jak zjistím lokaci rituálu?”

Neferet umlčela nutkání srazit ho na kolena Temnotou. Místo toho načmárala adresu na poznámkový blok, vytrhla stránku a podala mu ji. “Použij GPS, jak jsem ti to předtím ukázala. Nemohlo by to být jednodušší, než kdybych tě tam vykouzlila.”

Uklonil se, svírajíc papír. “Jak jsi přikázala, kněžko,” řekl, odcházejíc z místnosti.

“A dej pozor, aby tě neviděli přijíždět!”

“Ano, kněžko,” řekl, než za sebou zavřel dveře.

Neferet se za ním dívala. “Přála bych si, aby byl chytřejší,” zašeptala tmavým vláknům, která se jí plazila po pažích a hladila její zápěstí. “Ach, ale ty jsi, nejsi? Běž s ním. Posil ho. Sleduj ho. Zcela se ujisti, že nezaváhá v plnění mých

jednoduchých příkazů. Pak se vrať a všechno mi pověz.” Vlákna zaváhala. Neferet povzdychla a, rychlým vystřelením jejího ukazováku, si rozetla vnitřek svého bicepsu a zaťala zuby, když se z ní Temnota krmila.

Krátce je odmávla pryč a olízla mělkou ránu k uzavření. “Teď jdi. Vzal sis svou platbu. Splň můj příkaz.”

Stíny se od ní odplazily a Neferet, spokojená, zavolala svou asistentku, aby jí přinesla sklenici vína oživeného krví.

“Tentokrát najdi krev nějaké panny,” vyštěkla, když mladá upírka odpověděla na její předvolání.

“Ta druhá je prostě příliš obyčejná a já mám pocit, že slavit, bude brzy v pořádku.”

“Ano, kněžko, jak přikazuješ.” Asistentka se poklonila a utíkala ven.

“To je v pořádku.” Neferet promluvila nahlas k naslouchajícím stínům. “Všechno bude, jak jsem přikázala. A někdy brzy mi nebudou říkat kněžko, ale bohyně. Někdy hodně brzy…”

Neferet se zasmála.

26. kapitola

Drak

Mistr meče všechno pozoruje. Je to součást toho, co ho dělá úspěšným, co ho udržuje při životě. I když to nevyžaduje jeho nadpřirozené pozorovací schopnosti, aby Drak Lankford věděl, co se děje uvnitř Zoeyny skupiny. Stačilo se jen řídit vlastními instinkty a položit jednu jednoduchou otázku.

Krátce poté, co se rozběhla druhá hodina, Drak instruoval své žáky, aby začali se zahřívacím cvičením a řekl jim, že se za chvíli vrátí. Instinkt ho otravoval, řídil ho, popichoval ho, znepokojoval ho. Darius a Stark jsou talentovaní bojovníci, oba jsou více než zdatní ve svých specializovaných oblastech boje. Darius byl pravděpodobně

nejnadanější vrhač nožů, jakého Drak kdy poznal a Starkova neomylnost s lukem a šípem opravdu vyvolává úžas.

Ale ani jedna z těchto schopností neznamenala, že by se měli vrhnout na vzdělávání mladých, vnímavých mláďat. Učení bylo samo o sobě dar a Drak moc pochyboval, že dva takoví mladí upíři mají zkušenosti a moudrost potřebnou pro opravdové profesory.

Byla mladá, když se z ní stala profesorka, tak mladá. Tak to bylo, když se s ní setkal, jeho choť, jeho život, jeho všechno. Věděl, co by mu Anastasia řekla, kdyby tady byla. Laskavě by se usmála a připomněla mu, že by neměl ostatní soudit tak krutě, protože i oni byli mladí, takže by měl vědět, jak se cítí. Připomněla by mu, že je v ideální pozici rádce mladých lidí a je jisté, že ti se vyvinou do významných bojovníků a výjimečných učitelů.

Ale Anastasia byla stejně mrtvá jako v minulosti a z toho důvodu se jeho život naprosto změnil. Drak nechtěl dohlížet, radit nebo kontrolovat mladé profesory, zejména s ohledem na skutečnost, že vyčlenil tuto zvláštní třídu, aby nemusel trpět přítomnost krakouního proměněného kluka. Ale Drak zjistil, že povinnost je zvláštní věc. I když sešel z cesty, po které šel se svou chotí a svou bohyní, zdálo se, že se zcela neosvobodil z pout, která ho svazují se ctí a zodpovědností.

Takže, s nechutí, Drak dal na instinkt, který mu říkal, aby zkontroloval mladé bojovníky a udělal si krátký výlet z tělocvičny k aréně Lenobiiných stájí, kde Stark a Darius prováděli trénink svých bojovníků.

Jakmile stoupl nohou dovnitř pilinové arény, Drak věděl, že se ho to opravdu týká. Ti dva upíři nevedli výcvik, byl tam lidský stájník. Lenobiu nebylo nikde vidět a oba bojovníci následovali Afroditu ze stájí. Drak zavrtěl s odporem hlavou.

“Darie!” zavolal. Mladý upír se zastavil, naznačil Starkovi a Afroditě, aby pokračovali a pak pospíchal k Drakovi. “Proč tvou třídu vede člověk?”

“Nešlo se tomu vyhnout,” řekl Darius. “Stark a já musíme doprovázet Afroditu a Zoey.”

“Doprovázet je? Kam?”

Drak viděl, že je Dariovi nepříjemné s ním o tom diskutovat, ale opravdu neměl na výběr. Bez ohledu na jejich rozdílné názory na Rephaima a Neferet a některá nová červená mláďata, Drak byl pořád ještě Dariovým nadřízeným bojovníkem a tak dlužil šermířskému mistrovi odpověď.

“Thanatos povede Zoey a její kruh při rituálu na farmě její babičky. Použité kouzlo má odhalit způsob smrti její matky.”

Drak z toho byl v šoku, že je to hlavně kouzlení a to znamená jistou míru nebezpečí, i když hrozba je více emocionální než fyzická. Měl jsem být informován. Měl jsem být začleněný.

Drak držel své myšlenky skryté a jen se zeptal: “Proč je ten rituál prováděn teď, v průběhu vyučování?”

“Toto je pátá noc od její vraždy.”

Drak přikývl, pochopil. “Jedna noc za každý z prvků. Čtyři by byly neúplné. Šestou by bylo příliš pozdě. Musí to být dnes večer.”

“Ano, takto nám to Thanatos taky vysvětlila.” Dodal Darius, zjevně nesvůj. “Mohu odejít, šermířský mistře? Moje věštkyně čeká.”

“Ano, můžeš.”

Darius se uklonil a Drak se za ním díval, jak odchází. Poté, s chmurným výrazem na své hezké tváři, Drak Lankford změnil směr a vydal se rychle do třídy, ze které si Thanatos udělala svou vlastní. Ulevilo se mu, když viděl, že velekněžka tam ještě je a dívá se do jedné ze skříněk v zadní části místnosti a vybírá svíčky a byliny, které pečlivě skládá do velkého kouzelnického košíku, který mu byl až příliš povědomý. Byl to Anastasiin oblíbený.

Při pohledu na to se cítil zraněný a nechráněný. Přesto si odkašlal a řekl: “Kněžko, smím s tebou mluvit?”

Thanatos se otočila za zvukem jeho hlasu.“Jistě, šermířský mistře.”

“Darius mi řekl, že povedeš Zoeyn kruh v očišťujícím rituálu a nějakém speciálním kouzle na farmě její babičky.”

Ačkoli neformulovat slova jako otázku, Thanatos přikývla. “Ano.”

“Kněžko, měl jsem dojem, že jsi si vědoma, že jsem vůdce synů Erebových na této Škole noci.”

“Jsem si vědoma tvé pozice zde, šermířský mistře,” souhlasila.

“Pak, i když nemám v úmyslu tě napomínat nebo ti prokázat neúctu, musím tě požádat o tvé důvody pro to, že jsi mě

neinformovala a nezahrnula do tohoto podniku, který je stejně tak důležitý jako nebezpečný.”

Thanatos zaváhala, a pak přikývla, jako by s ním souhlasila. “Máš pravdu, protože z tvé pozice na této škole bych tě měla informovat o svých plánech. Neudělala jsem to z velmi prostého důvodu: Rozhodla jsem se, že tvoje přítomnost na obřadu by rozptylovala. Proto jsem tě nepřizvala, ani neinformovala. Omlouvám se, jestli to vypadá, že nerespektuji tvou pozici. To nebyl můj záměr.”

“Rozptylovat? Proč bych měl rozptylovat?”

“Protože choť a ochránce Stevie Rae, Rephaim, se zúčastní rituálu.”

Důkladně rozmrzelý Drak odsekl: “Co má Rephaim co dělat se mnou a rozptylováním?”

“Pokud ublížíš choti kněžky, která ztělesňuje prvek země, určitě ji to odvrátí od její velmi klíčové role v odhalovacím rituálu a to následně zabrání celému kouzlu.”

“Byl bych tam na ochranu našich studentů. Ne abych jim ubližoval.” Drak procedil slova přes zaťaté zuby.

“A přesto měla Afrodita vizi, ve které to vypadá, že ublížíš Rephaimovi.”

“Nedělal bych to, pokud by nebyli ohrožení ostatní studenti!”

“Ať tak nebo tak, tvoje přítomnost je rozptýlením. Draku, budou tam přítomni další dva bojovníci a síla Zoeyna kruhu bude velká. Studenti jsou chráněni. A, mistře meče, dovol mi dodat, že jsem u tebe viděla hluboké, znepokojující změny po smrti tvé partnerky.”

“Truchlím pro její ztrátu.”

“Mistře meče, myslím, že pravdou je, že ty jsi ztracený. A dokonce, i kdyby se Rephaim neúčastnil rituálu, nechtěla bych tam tvou přítomnost.”

“Pak tě tedy opustím, abych nebyl rozptýlením.”

Drak se otočil na podpatku, ale než mohl opustit místnost, Thanatosina slova ho chytila. “Prosím, nech mě to vysvětlit. Nechtěla bych tvou přítomnost u žádného rituálu, v němž by hrálo roli kouzlo odhalující pravdu o smrti s cílem přinést spravedlnost a uzavření. Nechci tě urazit, ale cítím, že jsi ve svém vlastním životě v takovém konfliktu, že tvoje přítomnost by prostě šla proti samému srdci kouzla.”

Jako by její slova před ním vytvořila zeď, Drak se zastavil. Neobrátil se, aby se podíval na velekněžku. Hlasem, ve kterém jen stěží našel svůj vlastní, promluvil. “Moje účast by šla proti samému srdci kouzla. Je to to, cos mi řekla?”

“Řekla jsem ti takovou pravdu, jakou znám.”

“To je všechno, co sis přála mi říct, kněžko?” Stále ještě se neobrátil, aby se na ni podíval.

“Ano, kromě toho, že ti přeji, abys byl požehnán, mistře meče.”

Drak se jí ani neuklonil. Nedal v úctě pěst na srdce. Nemohl. Kdyby se nedostal daleko, aby mohl myslet, Drak cítil, že by mohl explodovat. Vyrazil na chodbu a začal se slepě pohybovat. Ignoroval zvědavé pohledy studentů, razil si cestu z hlavní budovy Školy noci, až vyrazil ven.

Vzpomínky ho bombardovaly. Slova kroužila kolem dokola jeho myslí. Byl přítomen, když byl jiný bojovník zadržen od doprovodu jiné kněžky před mnoha a mnoha lety, ale slyšel Anastasiin hlas tak jasně, jako by ta slova zrovna říkala.

Nechci tě urazit, ale nemohu provést mírové kouzlo, zatímco jsem hlídaná válečníkem. To prostě jde proti samému srdci kouzla …

Velekněžka v Tower Groveské Škole noci souhlasila se svou mladou profesorkou Kouzel a rituálů a nařídila, aby Drak doprovodil Anastasii místo upířího válečníka. To on byl pověřen úkolem ji tu noc chránit, sledovat ji, zatímco prováděla mírové kouzlo v srdci St Louis.

A on Anastasii zklamal.

No, žila. Nebyla zabita té noci, ale Drak dovolil zlu uniknout jeho meči. To stejné zlo, o sto sedmdesát sedm let později, zavraždilo jeho lásku, jeho život, jeho samého.

Drak těžce dýchal. Opíral se o něco uklidňujícího a příjemně teplého, co ho hřálo v těle. Zamrkal, vzhlédl a uvědomil si, kam ho jeho nohy donesly. Drak se opíral o sochu Nyx, která stála před jejím chrámem. Jak se díval na mramorovou tvář bohyně, šumící vítr odfoukl mraky z měsíce a stříbrné světlo pohladilo Nyx a rozsvítilo její oči.

Zdála se, na mou duši, živá a dívala se na něj s tak hrozným pocitem smutku, že ho srdce, o kterém si myslel, že se roztříštilo na tisíce kousků a že už nikdy nebude znovu cítit, rozbolelo.

Pak Drak pochopil, co musí udělat.

“Půjdu k rituálu. Budu se dívat a ne překážet, pokud se zlo nepokusí udeřit znovu. Pokud ano, tentokrát ti dávám svůj slib, že ho porazím.”

Zoey

“Jsi si jistá, že bychom neměli požádat Shaylin, aby jela taky?” zeptala se Stevie Rae. Seděla s Rephaimem na jejich

obvyklém místě v autobuse, když jsme čekali, až se k nám připojí Thanatos.

“Opravdu si myslím, že jet s námi pro ni není to pravé,” řekla jsem. “Byla označena jen před pouhými pár dny. Neměla ani čas se usadit jako mládě, natož si sama poradit s tím Pravým zrakem.”

“Navíc nechceme nikde ventilovat, že má Pravý zrak, řekla Afrodita. “Čím méně lidí o našem podnikání ví, tím lépe.”

“Přestože byla součástí Kramishiny básně,” řekla Stevie Rae.

“Nevíme to jistě. Báseň říká:” přimhouřila jsem oči, jako by to mohlo pomoci mé paměti a pak, většinou přesně jsem recitovala, “báseň říká: ´Viděno Pravým zrakem, Temnota neznamená vždy zlo a Světlo nemusí vždy přinášet dobro.´ Co když ta část o pravém zraku je stejná jako většina Kramishiných básní, může být symbolická a ne doslovná?”

“Bohyně, nesnáším poezii,” řekla Afrodita.

“Kramisha také nejede?” zeptala se Stevie Rae a znělo to podivně ufňukaně. “Neměli bychom ji přibrat?”

“Ne, Stevie Rae, musíme se držet našeho kruhu, naší základní skupiny,” řekla jsem.

“Stádo pakoňů, plus kluci,” řekla Afrodita. “Burane, co máš za problém? Není to, jako když jsme se světu postavili předtím a většina toho předem vyšla najevo.”

“Zníš ustrašeně,” řekl Damien.

Stevie Rae se podívala za mě, kde Damien seděl uprostřed s Erin.

“Jsem vystrašená,” přiznala se tiše.

“Neboj se.” Rephaim ji objal. “Afroditina vize nás varovala. Nic se mi nestane.”

“No, nejsem si tak jistá, že nemít strach je chytré.” Promluvila jsem a nechala svůj instinkt, aby mi pomohl uspořádat myšlenky. “Chci vidět, jak byla moje máma zabita. Děsí mě to, a tak vím, že budu muset být připravená na něco strašného, co se bude velmi těžko sledovat. Afrodita měla vizi Rephaimovy smrti, pravděpodobně během rituálu, který se chystáme vykonat. Myslím, že je v pořádku, pokud se Stevie Rae bojí, měli byste míst strach, i Rephaim, jen tak budete oba připraveni a nachystaní na špatné věci, pokud se to stane.”

“Bojím se,” přiznal Damien. “Jackova smrt je ještě příliš syrová, příliš blízko, a přemýšlet o sledování další smrti mě děsí.”

“Všichni budeme s tebou,” řekla jsem mu. “Jsme v tom všichni spolu.”

“Já se bojím. Nikdy jsem nevyvolávala kruh, aniž bych byla Dvojče,” vyhrkla Shaunee.

Nastalo velmi nepříjemné ticho, a pak z prostřed autobusu Erin řekla: “Já jsem pořád tady. Pořád jsem voda na tvůj oheň. Nebudeš sama.”

“Všichni se musíme obávat bezpečně, ne se hloupě bát.” Řekla jsem a neuvěřitelně se mi ulevilo, že spolu dvojčata alespoň trochu mluvila.

“Strach může být prospěšný, pokud je zmírněn zdravým rozumem a odvahou.” Nadskočili jsme, protože se zdálo, že se Thanatos magicky objevila v přední části autobusu. Držela velký kouzelnický koš a na sobě měla dlouhý plášť s kapucí, který měl krásnou safírově modrou barvu. Vypadala silně a

starobyle a děsivě. Pak se usmála a její děsivost se změnila a jaksi patřila k nám a já jsem se trochu uvolnila.

“Jsme tady všichni,” řekla jsem, když jsem polkla srdce, které jsem měla až v krku. “Jsme připraveni.”

“Jste téměř připraveni. Než opustíme kampus, musím pověřit úkolem každého z pěti členů kruhu. Vzhledem k tomu, že se jedná o odhalovací rituál a kouzlo, které vyvolám, umožní všem přítomným vidět, co mělo být skryto, musí každý z vás přinést k oltáři něco, čím odhalí pravdu o sobě samém, která je obvykle skrytá.”

“Ach jo.” Povzdechla jsem si.

“Vezměte si chvilku na přemýšlení o tom, co je to, co o sobě musíte odhalit, a pak jděte vzít to, co to symbolizuje. Rychle. Musíme dokončit náš rituál a provést kouzlo dnes v noci, dřív než přejde půlnoc a začne nový den.”

Shaunee byla první z nás, která se zvedla. Vypadala odhodlaně, jak spěchala z autobusu. Damien za ní. Pak Stevie Rae. Pak Erin. Přepadla mě náhlá myšlenka, a tak jsem zahrabala v kabelce. V její spodní části, s použitými Kleenexi, otevřeným deodorantem a starou peněženkou jsem to našla. Spokojeně jsem vzhlédla a uviděla Starka, Daria, Rephaima a Afroditu, jak na mě všichni zírají.

“Potřebuješ pomoct přijít na tenhle úkol?” zeptala se Afrodita, jen částečně sarkasticky.

“Zoey už má, co s sebou potřebuje mít,” řekla Thanatos.

“Jo. Má pravdu. Mám.” Měla jsem velmi dětinské nutkání vypláznout na Afroditu jazyk, což jsem neudělala (samozřejmě). Místo toho jsem se usadila se založenými pažemi a tvářila se samolibě.

Nemuseli jsme čekat moc dlouho, než se můj kruh vrátil. Stevie Rae byla první. Vypadala neobvykle zachmuřeně. Nic nepřinesla, ale když si sedla, viděla jsem, že má ruku v jedné z kapes džín, jako by tam něco chránila.

Damien odešel se svou pánskou kabelou a vrátil se s ní. Přehnaně energicky se na Thanatos usmál a řekl: “Mise splněna!”

Shaunee se vrátila jako další. Neřekla nic. Prostě se vrátila na své místo a znova se dívala z okna.

Erin se konečně vrátila. Nesla malou termotašku. Ten druh z potravin (jako Pettyho na Utica square), ve kterých si domů odnesete zmrzlinu a mražené věci. “Co?” Vyštěkla na nás. “Jsem zpět. Jsme připraveni. Pojeďme.”

Thanatos potlačila Erinin výbuch jediným tvrdým pohledem, který poslal polovinu ex-dvojčat schoulit se do zadní části autobusu. Pak řekla Dariovi: “Vezmi nás na levandulovou farmu Sylvie Redbirdové.” Darius vyjel s krátkým autobusem z areálu Školy noci. Očekávala jsem, že se Thanatos posadí (ehm, jako normální učitel) a bude se držet od ostatních. Místo toho se pevně držela jednou rukou poničeného (povzdech) držadla, druhou se hrabala v super-naloženém kouzelnickém koši a vytáhla velký svazek něčeho, co vypadalo jako chumel plevele, který má shluky drobných bílých květů, stejných, jaké jsem viděla na kraji silnice a na polích Oklahomy a v příkopech asi tisíckrát.

“Jak všichni víte, budeme provádět očistný rituál a já se chystám vyvolat kouzlo smrti, které nám, doufejme, osvětlí obrazy z minulosti, zejména těch z vraždy Zoeyiny matky. Je to obtížný rituál a složité kouzlo.” Thanatos mluvila k nám

všem, ale teď se její pozornost obrátila na Stevie Rae. “Jak jsem již zmínila dříve, země je klíčem k odemčení tohoto kouzla. Úspěch Vize spočívá na síle tvého spojení se zemí, stejně jako na připravenosti kruhu přinášet živé obrazy událostí z minulosti.”

“Jsem opravdu spojená se zemí. Přísahám,” řekla Stevie Rae.

Thanatosiny rty se sevřely. “To je vynikající začátek.”

“Myslím, že můj kruh je také skutečně připravený na tento rituál,” řekla jsem.

Slyšela jsem, že moji přátelé kolem mě jako ozvěna mých slov vypouštějí ano a hm-mm.

“Co je s tím plevelem?” zeptala se Afrodita.

Thanatos osvobodila jednu rostlinu od ostatních a držela ji tak, abychom ji mohli vidět. Přesně jak jsem si myslela na začátku, byl to jen obyčejný plevel, který měl spoustu obyčejných, ale docela hezkých, bílých květů nahromaděných na konci, trochu jako dech dítěte.

“To není plevel. Je to nádherná divoká květina, které se říká Andělika. Její vlastnosti jsou neobvykle silné a účinné. Je to květina komunikace. Při použití v kouzlu je jejím účelem odhalení toho, co je pro běžné oko skryté. Během dnešního rituálu ty, moje mladá rudá velekněžko, budeš nosit korunu uvitou tvými přáteli z této magické květiny.”

“Ooooh! To je super úžasné!”

Thanatos podala svazek květin Stevie Rae. “Rozděl je. Vy ostatní spleťte rostliny dohromady do kruhu. Stevie Rae si je před rituálem bude vršit na hlavě.”

“Splétat?” Zamumlal Stark.

Stevie Rae nám rozdrobila kytici do klína. Zvedla jsem obočí na Starka. “Jo,” řekl jsem. “Splétání. Smrt si to objednala.”

“No, v tom případě …” Povzdechl si a začal neobratně splétat dlouhé stonky dohromady.

Zatímco jsme všichni splétali (i Rephaim, který skutečně vypadal, že má nějaký tajemný dar na splétání, zakončil udělaný pěkný složitý cop a pomáhal Starkovi s chaosem, který nadělal on) Thanatos chodila sem tam uličkou autobusu a mluvila s námi. Bylo to zvláštní, jako v mobilní učebně.

“Od chvíle, kdy se naše nohy dotknou země našeho rituálního místa, musíme se soustředit na záměr našeho kouzla. Pokuste se vymazat z vašich myslí zbytek světa. Soustřeďte se pouze na jednu malou věc, že nám bude dovoleno vidět pravdu o smrti Lindy Hefferové.”

“O vraždě,” slyšela jsem se říkat. “Ona jen tak nezemřela. Byla zabita.” Thanatos se otočila a její pohled se setkal s mým. Přikývla. “Opravuji se. Hledáme pravdu, a tak musíme mluvit pravdu. Tvoje matka nezemřela na stáří nebo nemoc. Byla zavražděna. Žádáme, aby nám bylo dovoleno to dokázat.”

“Díky,” řekla jsem a pak se vrátila k pletení.

“Je to náhoda, že se vražda stala na levandulové farmě. Levandule je silná magická bylina. Má čistící vlastnosti, ale především je levandule ztělesněním klidu. Zklidňuje a utišuje. Evokuje klid a mír.”

“Proč je to dobré? Zoeyna máma byla zabita přímo uprostřed obří hromady levandule. Vypadá to, že její uklidňující účinky příliš dobře nefungovaly,” řekla Afrodita.

“Bylina nemůže přinutit k akci někoho, kdo se rozhodl ke své destruktivní cestě. Levandule nemohla zachránit Zoeyinu matku. Ale skutečnost, že byla zabita uprostřed pozemku, který vyživuje levanduli znamená, že sama Země je zneklidněná násilím spáchaným na místě určeném pro mír.”

“A to je pro nás dobré, protože …” zeptala jsem se a cítila se víc než jen trochu natvrdle.

“Protože půda se bude chtít zbavit násilí na ní spáchaného. Měla by dát obrázky dychtivě, když už ne snadno.”

“Proč ne snadno?” zeptal se Damien.

“Rituály a kouzla, která se zabývají velkými emocemi, nejsou nikdy snadná,” řekla Thanatos. “Kouzla smrti jsou zvláště složitá. Smrt zřídka spolupracuje, i když chceme jen letmý pohled oproti obsáhnutí v plném rozsahu.”

“Takže, když mi máma říkala, že nic dobrého nikdy nepřichází snadno, říkala “pravdu”, řekla Stevie Rae.

“Ano,” řekla Thanatos. “Takže, pojďme pokračovat v přípravě. Kouzlo bude mít tři části. První se bude konat mezi místní a fyzickou stránkou našeho rituálu. To je známé jako Uvolnění. Abychom byli dnes v noci úspěšní, všichni musíme být jednomyslní v našem záměru. Vyčistěte svou mysl. Soustřeďte se.”

“Na smrt?” zeptala se Stevie Rae.

“Ne, na pravdu. Soustřeďte se na naši společnou touhu hledat a najít dnes večer pravdu.”

“Pravý zrak.”

Neuvědomila jsem si, že bych mluvila nahlas, dokud Thanatos nepřikývla a neřekla: “Ano, skutečně. Pravý zrak je

výborný způsob, jak to vyjádřit. Dnes večer si přejeme vidět pravým zrakem.”

Thanatos se přestěhovala do zadní části autobusu, aby zkontrolovala Erinin Andělikový pletenec. Cítila jsem na sobě oči a vzhlédla jsem od svého věnce z divokých květin a uviděla Afroditu a Stevie Rae, jak na mě zírají.

“Dnes v noci, viděno pravým zrakem,” citovala Afrodita tiše. “Temnota neznamená vždy zlo. Světlo nemusí vždy přinášet dobro.”

“Říkala jsem ti, že bychom měli přibrat Kramishu,” zašeptala Stevie Rae.

“Myslím, že bychom měli přibrat spíš zatracený tank,” řekl Stark.

“Vyčistěte svou mysl!” prakticky jsem zasyčela a probodla všechny ostatní tvrdým pohledem. Pak jsem se vrátila zpět k pletení.

Snažila jsem se vyčistit svou mysl.

Snažila jsem se myslet na pravdu.

Ale byla jsem příliš mladá, příliš vyděšená, příliš ustaraná. A tak pravda, kterou jsem zjistila při soustředění, byla jednoduchá, ale rozhodně ne taková, jakou mínila Thanatos:

Pravdou je, že jsem potřebovala svou mámu a dala bych cokoliv, jen abych ji měla u sebe zase živou.