Kristin Cast

Škola noci 10. Skrytá

1)

Lenobia

Lenobia spala tak neklidně, že důvěrně známý sen začal působit skutečně. Překročil hranici nehmatatelné říše podvědomých úniků a fantazií a od samého začátku nabral bolestně reálnou podobu.

Vše začalo vzpomínkou. Lenobia se vrátila o desítky, dokonce o stovky let zpět a stala se znovu mladou naivní dívkou v nákladovém prostoru lodi, jež ji přivezla z Francie do Ameriky, z jednoho světa do druhého. Během té cesty se setkala s Martinem, mužem, který se měl po dobu svého života stát jejím chotěm. Zemřel však příliš mladý a vzal si s sebou do hrobu i její lásku.

Ve svém snu Lenobia cítila povlovné pohupování lodi a vůni koní, sena, moře a ryb, a Martina. Martin tam byl vždy. Stál před ní, pohlížel na ni olivově jantarovýma ustaranýma očima. Právě mu řekla, že ho miluje.

„To nejde.“ Sen splynul se vzpomínkou, Martin se natáhl pro její ruku, uchopil ji a něžně zvedl. Pak k ní přiložil svou paži, až byly jedna vedle druhé. „Nevidíš ten rozdíl?“

Snící Lenobii unikl tichý bolestný výkřik beze slov. Jeho hlas! Ten výrazný kreolský přízvuk, hluboký, smyslný, jedinečný. Právě hořkosladký zvuk jeho hlasu a toho krásného přízvuku jí více než dvě staletí nedovolil, aby se vrátila do New Orleansu.

„Ne,“ odpověděla tehdy a hleděla na jejich paže přitisknuté k sobě, jednu hnědou, druhou bílou. „Vidím pouze tebe.“

Lenobia, učitelka jezdectví na tulské Škole noci, se v hlubokém spánku nepokojně zavrtěla, jako by se její tělo pokoušelo probudit mysl. Dnes však mysl neposlechla. Dnes převládly sny a to, co mohlo být.

Vzpomínky se promíchaly a vynořila se jiná scéna, opět v nákladovém prostoru téže lodi, opět s Martinem, ale o něco později. Podával jí dlouhý kožený řemínek, na němž byl přivázaný váček tmavě safírové barvy. Martin jí ho pověsil na krk se slovy: „Tohle gris-gris tě ochrání, chérie.“

V okamžiku vzpomínka zmizela a čas se posunul o sto let kupředu. Starší, moudřejší, cyničtější Lenobia držela v dlaních ztrouchnivělý kožený váček, který se roztrhl a odhalil svůj obsah, třináct předmětů, přesně jak Martin povídal, ale většina byla po sto letech, co váček nosila, k nepoznání. Vybavila si závan jalovce, hladký jílový oblázek, který se vzápětí rozpadl v prach, a holubičí pírko, které se jí rozdrolilo mezi prsty. Nejlépe se ale pamatovala na příval radosti, když v rozkládajících se památkách na Martinovu lásku a záštitu objevila něco, co čas nedokázal zničit. Byl to prstýnek, zlatý kroužek se smaragdem ve tvaru srdce obklopeným drobnými diamanty.

„Srdce tvé matky, tvé, mé,“ zašeptala tenkráta navlékla si ho na prsteníček. „Pořád mi scházíš, Martine. Nezapomínám. Tak jsem to slíbila.“

Potom se snové vzpomínky znovu převinuly a ona se ocitla opět s Martinem, ale tentokrát už nebyli na moři, v nákladovém prostoru, čerstvě zamilovaní. Tahle vzpomínka byla temná a hrozná. Dokonce i ve snu se jí přesně vybavilo místo a datum: New Orleans, 21. březen 1788, chvilku po západu slunce.

Stáj pohltily plameny a Martin ji zachránil, vynesl ji z ohně.

„Ach ne! Martine! Ne!“křičela tenkrát. Teď zakňourala a snažila se probudit dřív, než si bude muset strašlivý závěr té scény znovu prožít.

Neprobudila se. Slyšela svého milovaného zopakovat slova, která jí tehdy před dvěma sty lety zlomila srdce, opět tu bolest cítila, jako by byla rána ještě čerstvá.

„Pozdě, chérie. Pro nás už je pozdě. Ale znovu se s tebou sejdu. Moje láska k tobě tímhle nekončí. Neskončí nikdy… Zas tě najdu, chérie. To slibuju.“

Martin chytil padoucha, který ji chtěl zotročit, a odtáhl ho do hořící stáje, zachránil Lenobii život. Teprve tehdy se učitelka dokázala probudit a z hrdla se jí vydral vzlyk. Posadila se v posteli a rozechvělou rukou si odhrnula z obličeje vlasy slepené potem.

Její první bdělá myšlenka patřila její klisně. Díky duševnímu poutu, které sdílely, vycítila, že Mujaji je rozrušená, na hraně paniky. „Ššš, krasavice moje. Spi dál. Nic mi není,“ promluvila nahlas a vyslala k černé klisně, s níž ji pojil zvláštní vztah, uklidňující pocity. Měla výčitky svědomí, že Mujaji znepokojila. Sklonila hlavu a začala točit smaragdovým prstenem, který nosila.

„Nebuď hloupá,“ pokárala přísně sebe samu. „Byl to jen sen. Nic mi nehrozí. Nejsem tam, kde tenkrát. To, co se tehdy stalo, mi už nemůže víc ublížit,“ nalhávala si. Ale může. Pokud se Martin vrátil, skutečně vrátil, může to mé srdce znovu zranit.Málem jí unikl další vzlyk, ale pevně stiskla rty a silou vůle emoce ovládla.

On možná není Martin, řekla si s neoblomnou logikou. Travis Foster, ten nový člověk, kterého Neferet najala, aby jí pomáhal

ve stájích, je zkrátka jen takové pohledné rozptýlení, on i jeho velká krásná peršeronská klisna. „A přesně o to zřejmě Neferet šlo, když ho najímala,“ zamumlala. „Rozptýlit moji pozornost. Ta peršeronka, to je jen zvláštní shoda náhod.“ Zavřela oči a zarazila tok vzpomínek, které se na ni valily z minulosti. Pak nahlas zopakovala: „Travis možná není Martinovo převtělení. Vím, že jsem na něj zareagovala neobyčejně silně, ale už je to dlouho, co jsem měla milence.“ Nikdy si nevybíráš za milence lidi, k tomu ses zavázala slibem,připomnělo jí svědomí. „To znamená, že je zkrátka nejvyšší čas, abych si aspoň nakrátko našla upířího milence. To bude rozptýlení, které mi prospěje.“ Pokusila se zaměstnat svou fantazii, zhodnotila a následně zavrhla řadu pohledných Erebových synů, ale vnitřním zrakem neviděla jejich silná svalnatá těla, místo toho se jí vtíral obraz očí hnědých jako whisky, s povědomými olivově zelenými flíčky, a pohotového úsměvu…

„Ne!“ Nebude na to myslet. Nebude myslet na něj.

Ale co kdyby se v Travisovi skutečně ukrývala Martinova duše?našeptávala jí svůdně neposlušná mysl. Dal mi slovo, že mě znovu najde. Třeba ho právě splnil.„A co s tím?“ Lenobia vstala a začala rozčileně přecházet sem a tam. „Až příliš dobře vím, jak jsou lidé křehcí. Je moc snadné je zabít a dnes je svět ještě nebezpečnější než v roce 1788. Moje láska už jednou skončila v plamenech a bolesti. Jedenkrát to stačilo.“ Zastavila se a zakryla si tvář dlaněmi, protože její srdce znalo pravdu a vysílalo ji do celého jejího těla a duše jako nepopiratelnou skutečnost. „Jsem zbabělá. Jestli Travis není Martin, nechci se mu otevřít, zariskovat a zamilovat se do dalšího člověka. A jestli to je Martin, jestli se ke mně vrátil,

nedokážu se vyrovnat s tím, že ho nevyhnutelně znovu ztratím.“

Ztěžka se posadila do starého houpacího křesla u okna. Ráda si v něm četla, a když nemohla spát, okno nabízelo výhled na východní stranu, a tak mohla sledovat rozbřesk a dívat se na kus školního pozemku za stájemi. Ačkoli si byla dobře vědoma, jaká je to ironie, ranní světlo měla ráda. Upírka nebo ne, v jádru zůstane navždycky dívkou, která miluje rána a koně a vysokého lidského muže s pletí barvy cappuccina, který zemřel už dávno, když byla ještě příliš mladá.

Svěsila ramena. Už desítky let se jí nestalo, aby myslela na Martina tak často. Vzpomínka na něj, která se znovu vynořila, byla dvousečná. Na jednu stranu jí působilo radost, když si vybavila jeho úsměv, vůni, dotek. Na druhou stranu si však opět uvědomila prázdnotu, která po něm zbyla. Už víc než dvě stě let Lenobia truchlila po ztracené příležitosti, zmařeném životu.

„Naše budoucnost lehla popelem. Zničil ji plamen nenávisti, posedlosti a zla.“ Zavrtěla hlavou a otřela si oči. Musí své city ovládnout. Zlo dál ničí Světlo a dobro jako požár. Zhluboka, soustředěně se nadechla a obrátila myšlenky k tomu, co ji vždy dokázalo uklidnit bez ohledu na to, jaký zmatek právě vládl ve světě kolem, ke koním, jmenovitě k Mujaji. S pokojnějším srdcem teď znovu použila tu zvláštní část své duše, které se dotkla Nyx, když ji ve věku šestnácti let označila a obdařila nadáním pro koně. Snadno svou klisnu našla a hned pocítila výčitky svědomí, protože z Mujaji vyzařoval odraz jejího vlastního rozčilení.

„Ššš,“ konejšila ji znovu a uklidňující slova, která ke klisně vysílala prostřednictvím jejich pouta, říkala i nahlas. „Jen se

hloupě nimrám ve svém trápení. To přejde, slibuji, má zlatá.“ Soustředila na půlnočně černou klisnu vlnu tepla a lásky a Mujaji jako vždy získala zpět svůj obvyklý klid.

Lenobia zavřela oči a dlouze vydechla. V duchu svou klisnu viděla, černou a nádhernou jako noc, jak se konečně upokojuje a s pokrčenou zadní nohou upadá do spánku beze snů.

Učitelka se plně zaměřila na koně a vyhnala z hlavy zmatek, do něhož ji uvrhl příchod mladého kovboje. Zítra, slíbila si ospale, zítra dám Travisovi jasně najevo, že nikdy nebudeme víc než zaměstnanec a nadřízená. Barva jeho očí, pocity, které ve mně probouzí, to všechno na mě nebude tolik doléhat, když si od něj udržím odstup. Musí to tak být… musí…

Konečně usnula.

Neferet

Přestože k ní Stínovlase nic nepoutalo, ochotně přišel, když ho Neferet zavolala. Vyučování už pro ten den naštěstí skončilo, a tak za ní velký mainský mývalí kocour přiběhl do zšeřelé, prázdné sportovní haly, všichni studenti už odešli a nebyl tam ani Drak Lankford, ačkoli ten se mohl každou chvíli vrátit. Cestou sem Neferet potkala jen několik červených mláďat. Spokojeně se usmála při pomyšlení, jak přivedla do Školy noci červené odpadlíky. Báječně se hodili k rozpoutání chaosu, zvlášť teď, když se postarala, aby Zoeyin kruh selhal. Přesně to se totiž stane, až se její nejlepší kamarádka Stevie Rae zhroutí v žalu nad ztrátou milého.

Neferet nesmírně těšilo, že Zoey připravuje do budoucna bolest a utrpení, ale uměla se příliš dobře ovládat, než aby se

bezhlavě radovala dřív, než dokončí magickou oběť a zajistí, aby byly splněny její rozkazy. Ve škole vládlo nezvyklé ticho, skoro jako by tu nikdo nebyl, ale ve skutečnosti mohl do sportovní haly kdykoli někdo přijít. Musela provést svou práci rychle a nepozorovaně. Později bude mít fůru času vychutnat si naplno její plody.

Jemně promluvila ke kocourovi, přilákala ho k sobě, a když byl dost blízko, klekla si k němu. Čekala, že vůči ní bude opatrný, kočky leccos vytuší. Dají se daleko hůř oklamat než lidé, mláďata, dokonce i dospělí upíři. Její vlastní kocour Skylar se odmítl přestěhovat do nového střešního apartmá v budově Mayo, raději se toulal stinnými zákoutími Školy noci a vědoucně ji pozoroval velkýma zelenýma očima.

Stínovlas tak nedůvěřivý nebyl.

Gestem ho přivábila ještě blíž. Stínovlas zvolna překonal mezeru mezi nimi. Nechoval se přátelsky, neotíral se o ni, aby ji na důkaz sympatií označil svým pachem, ale přišel. Jí však šlo jen o to, aby ji poslechl. Nestála o jeho lásku, chtěla jeho život.

Někdejší velekněžka Školy noci, nyní Tsi Sgili a nesmrtelná družka Temnoty pocítila pouze stín lítosti, když levou rukou pohladila dlouhou srst na kocourově šedě tygrovaném hřbetě. Hebká, hustá srst kryla štíhlé svalnaté tělo. Stejně jako Drak Lankford, bojovník, kterého si vybral, byl Stínovlas silný a v rozkvětu života. Škoda že se musí stát obětí vyšších zájmů. Vznešenějších zájmů.

Neferet možná cítila lítost, ale nezaváhala. Využila dar od bohyně, nadání pro kočky, a vyslala skrz svou dlaň do důvěřivého kocoura teplo a jistotu. Levou rukou ho hladila, až se nahrbil a začal příst, přitom nenápadně napřáhla pravačku a nabroušenou dýkou mu rychle a čistě podřízla krk.

Velký kocour nevydal žádný zvuk. Cukl sebou, pokusil se jí vytrhnout, ale ona si ho za kožich přidržela u sebe, takže jí horká krev postříkala živůtek zelených sametových šatů.

Vlákna Temnoty, která se stále držela v její blízkosti, se nedočkavě zachvěla.

Ona si jich nevšímala. Kocour zemřel rychleji, než čekala, a za to byla ráda. Nenapadlo ji, že se na ni bude upřeně dívat, ale kočičí bojovník z ní nespustil zrak, ani když se svalil do písku na podlaze sportovní haly a už se jí dál nevzpíral. Jen ležel, mělce dýchal, mlčky sebou škubal a díval se.

Neferet se dala do kouzlení, dokud ještě žil. Čepelí obřadní dýky nakreslila kolem Stínovlasova těla kruh tak, aby do žlábku stekla krev a vytvořil se miniaturní rudý příkop.

Poté do čerstvé teplé krve namočila dlaň, narovnala se, zůstala stát těsně za hranicí kruhu, pozvedla paže, jednu ruku od krve, v druhé svírala zrudlou dýku, a zpěvavě zarecitovala:

„S touto obětí povel dám

Temnotě, kterou ovládám.

Auroxi, můj rozkaz slyš!

Refaima o život hned připravíš.“

Odmlčela se a dovolila lepkavým vláknům studené černoty, aby se jí dotkla a shromáždila se kolem kruhu. Vnímala jejich dychtivost, žádost, touhu, nebezpečí. Především ale cítila jejich moc.

K dokončení kouzla namočila dýku do krve a přímo do písku napsala závěr zaklínadla:

„Zaplatila jsem krvavou daň,

schránko, mou zbraní se staň!“

V duchu si vybavila Auroxovu podobu,vstoupila do kruhu a vrazila čepel do Stínovlasova těla, až ho přišpendlila k zemi. Zároveň dala volnost chapadlům Temnoty a ta se vrhla na hojnost krve a bolesti.

Když v kocourovi nezbyla ani kapka krve a byl úplně mrtvý, Neferet řekla: „Vykonala jsem oběť. Seslala jsem kouzlo. Splňte mé rozkazy. Přinuťte Auroxe zabít Refaima. Ať Stevie Rae poruší kruh. Ať odhalovací kouzlo selže. Hned!“

Sluhové Temnoty se odplazili do noci jako hemžící se klubko hadů a rovnou od sportovní haly se pustili k levandulovému poli a rituálu, který tam právě probíhal.

Neferet se za nimi dívala se spokojeným úsměvem. Jedno chapadlo Temnoty, silné jako její předloktí, proklouzlo otevřenými dveřmi mezi sportovní halou a stájemi. Neferet si toho všimla, protože zaslechla tlumený zvuk tříštícího se skla.

Zvědavě se za ním vydala, vyhýbala se i sebemenšímu šramotu a zahalila se stínem. Nahlédla do stáje. Její smaragdové oči se rozšířily údivem a potěšením. Silný šlahoun Temnoty nešikovně srazil ze skoby jednu plynovou lampu, která visela jen kousek od uskladněného sena, které Lenobia vždy velice pečlivě vybírala pro svoje svěřence. Neferet fascinovaně sledovala, jak vzplálo nejprve jedno stéblo, zaprskalo, pak se rozhořelo žlutým plamenem a od něj s mocným zahučením chytila celá kupka.

Neferet se rozhlédla po dlouhé řadě zavřených dřevěných stání. Rozeznala jen několik tmavých koňských siluet. Většina zvířat spala, některá líně žrala seno a teprve se chystala s blížícím se úsvitem uložit ke spánku a odpočinout si, než

slunce zas zapadne a přijdou studenti v nekonečném koloběhu vyučovacích hodin.

Zrak jí opět sklouzl k senu. Teď už hořel celý balík. Zavál k ní pach kouře a slyšela praskot, jak se oheň krmil a rostl jako obluda.

Otočila se ke stájím zády a pečlivě zavřela silné dveře mezi nimi a sportovní halou. Vypadá to, že Stevie Rae nebude jediná, kdo bude po dnešní noci truchlit.To pomyšlení ji naplnilo radostí. Odešla ze sportovní haly a zanechala za sebou zkázu. Vůbec si nevšimla bílé kočičky, která přicupitala ke Stínovlasovu nehybnému tělu, stulila se k němu a zavřela oči.

Lenobia

Učitelka jezdectví se probudila s hrozným tušením. Zmateně si přejela dlaněmi obličej. Usnula v houpacím křesle u okna a to náhlé probuzení spíš připomínalo noční můru než skutečnost.

„To už je vrchol bláhovosti,“ zabručela rozespale. „Musím znovu najít rovnováhu.“ V minulosti jí pomohla srovnat si myšlenky meditace. Odhodlaně provedla první očistný nádech.

A právě při něm to ucítila, oheň. Konkrétně hořící stáj. Zaskřípala zuby. Nechte mě na pokoji, duchové minulosti! Na takové hry jsem příliš stará. Pak se ale ozval zlověstný praskot a Lenobia ze sebe setřásla poslední zbytky spánku, které jí zamlžovaly mysl, vstala, rychle přistoupila k oknu a rozhrnula těžké černé závěsy. Podívala se dolů na své stáje a hrůzou zalapala po dechu.

Nebyl to sen.

Nebyla to její fantazie.

Byla to oživlá noční můra.

Boční stranu budovy olizovaly plameny, a právě když vyhlédla ven, dvojkřídlé dveře na samém okraji jejího zorného pole se prudce rozlétly a na pozadí hustého dýmu a nenasytných plamenů se objevila silueta vysokého kovboje. Vyváděl ven obrovskou šedou peršeronku a černočernou klisnu. Travis klisny pustil a gesty je hnal na volné prostranství dál od plápolajících stájí, pak odběhl zpátky do žhavého jícnu budovy.

V Lenobii všechno zahořelo, ten pohled smazal veškerý její strach a pochyby.

„Ne, bohyně. Tentokrát ne. Už nejsem vystrašené děvčátko. Dnes to skončí jinak!“ 2)

Lenobia

Lenobia vyrazila z ložnice a po krátkém schodišti rychle seběhla ze svého bytu do přízemí ke stájím. Zpod dveří se plazily hadovité pramínky kouře. Ovládla paniku a přitiskla na dřevo dlaň. Na dotek nehřálo, a tak dveře rozrazila, vběhla do stájí a hned zhodnotila situaci. Požár byl nejsilnější na opačném konci budovy, kde měla uskladněné seno a krmivo. Nejbližší stání patřilo Mujaji a hned vedle byl velký porodní box, v němž se ubytovali peršeronka Bonnie a její Travis.

„Travisi!“ zakřičela, paží si zaclonila tvář před žárem sílících plamenů, rozběhla se a začala otevírat nejbližší stání a pouštět koně na svobodu. Ven, Persefono, běž!pobídla bělku, která úplně strnula strachem a nechtěla ze stání. Jakmile kolem ní proběhla k východu, Lenobia znovu zavolala: „Travisi! Kde jste?“

„Pouštím koně, který jsou nejvíc u ohně!“ zahulákal a vzápětí z toho směru vyrazila mladá šedá klisnička a málem srazila Lenobii k zemi.

„Klid! Klid, Anjo,“ chlácholila ji učitelka a navedla vyděšené zvíře k východu.

„Východ vpravo blokuje oheň a mně –“ Travis to nedořekl, protože vybuchla okna sedlovny a všude se rozletěly rozžhavené střepy.

„Travisi! Běžte odtamtud a zavolejte hasiče!“ křikla, otevřela nejbližší stání a vysvobodila valacha. Zlobila se na sebe, že je nezavolala sama, než vyběhla ze svého bytu.

„Zrovna jsem tam volala!“ ozval se neznámý hlas. Lenobia zamžourala skrz kouř a plameny a spatřila, jak k ní běží nějaké mládě. Vedlo panikařící ryzku.

„Bude to dobré, Divo,“ upokojila Lenobia automaticky koně a vzala od dívky provaz. Klisna se pod jejím dotekem hned zklidnila, a tak mohla učitelka provaz odepnout a pobídla ji do cvalu za ostatními prchajícími koňmi. Odtáhla dál od šířícího se požáru i dívku a spustila: „Kolik koní je –“ Vtom se zarazila, protože rozeznala na dívčině čele červený srpek.

„Myslím, že jich tam zbylo už jen pár.“ Červené se třásla ruka, když ji zvedla a otřela si z obličeje pot a saze. Zadýchaně ze sebe vyrážela slova. „Šla, šla jsem pro Divu, protože jsem ji vždycky měla ráda a napadlo mě, že si mě třeba pamatuje. Jenomže ona se taky bála, hrozně moc.“

Náhle Lenobia dívku poznala, Nicole. S koňmi jí to šlo, měla přirozeně správný sed, než zemřela, vstala z mrtvých a přidala se k Dallasově partě odpadlíků. Ale teď nebyl čas na vyptávání. Ani na nic jiného. Musely dostat do bezpečí koně, a Travise. „Udělala jsi dobře, Nicole. Dokážeš se tam ještě vrátit?“

„Ano.“ Nicole trhavě přikývla. „Nechci, aby uhořeli. Udělám, co budete chtít.“

Lenobia jí položila ruku na rameno. „Jenom otevři stání a pak uhni z cesty. Já je vyvedu do bezpečí.“

„Fajn, dobře. To zvládnu.“ Nicole přikývla. Mluvila zadýchaně a vyděšeně, ale bez váhání Lenobii následovala, když se rozběhla zpátky do spalujícího žáru.

„Travisi!“ Lenobia se rozkašlala a snažila se v houstnoucím kouři něco rozeznat. „Slyšíte mě?“

Přes praskot plamenů se ozvalo: „Ano! Jsem tady vzadu. Jednomu stání se zasekly dveře!“

„Otevřete je nějak!“ Odmítla podlehnout panice. „Zotvírejte všechny! Já koně zavolám k sobě a odvedu je do bezpečí. Dostanu je ven. Běžte za nimi, dostanu vás ven všechny!“

„Otevřel jsem je!“ houknul Travis za chvilku z hlubin dýmu a žáru.

„Tady je taky všechno otevřené!“ zavolala z větší blízkosti Nicole.

„Teď běžte za koňmi ven ze stájí! Oba!“ křikla Lenobia a pak se pozadu rozběhla k dvojkřídlému východu, otevřenému dokořán. Zastavila se mezi dveřmi, pozvedla paže, roztáhla dlaně a představila si, že čerpá sílu přímo z onoho světa a z Nyktiny mystické říše. Otevřela své srdce a svou duši bohyninu daru a zvolala: „Pojďte, mé krásné dcery a synové! Následujte můj hlas a mou lásku a budete žít!“

Z plamenů a inkoustově černého kouře se vyvalila hotová záplava koní. Lenobia vnímala jejich hrůzu tak zřetelně, jako by to byl živoucí tvor. Znala děs z plamenů, ohně a smrti, a tak ke koním vyslala sílu a klid, když se kolem ní řítili ven do školního areálu.

Za nimi se s kašlem vypotácela dívka s červeným znamením. „Máme to. Všichni jsou venku,“ vyhrkla a svalila se do trávy.

Lenobia na ni jen letmo kývla. Své emoce soustředila na splašené stádo za sebou a oči upírala na houstnoucí dým a šlehající plameny před sebou, z nichž měl vyjít Travis. Ale nešel.

„Travisi!“ zakřičela.

Žádná odezva.

„Požár se rychle šíří,“ řekla kašlající dívka. „Možná je mrtvý.“

„Ne,“ odvětila Lenobia rázně. „Tentokrát ne.“ Obrátila se ke stádu a zavolala na svou milovanou vranku. „Mujaji!“ Klisna zafrkala a přiklusala k ní. Lenobia ji gestem zarazila. „Upokoj se, krasotinko. Pohlídej mé ostatní děti. Předej jim svou sílu a klid a mou lásku.“ Klisna neochotně, ale poslušně začala obíhat hloučky vyděšených koní a shánět je dohromady. Lenobia se spokojeně otočila, dvakrát se zhluboka nadechla a vběhla do hořících stájí. Žár byl strašlivý. Dýchat hustý dým bylo jako snažit se vdechnout vroucí tekutinu. Na okamžik se Lenobii zdálo, že se přenesla do té hrozné noci v New Orleansu, do jiné hořící stáje. Ve vystouplých hřbetech jizev na jejích zádech se ozvala přízračná vzpomínka na bolest a nakrátko ji ovládla panika s kořeny hluboko v minulosti.

Potom zaslechla kašel a děs přebila naděje, která dala průchod přítomnosti a skutečné síle Lenobiiny vůle. „Travisi! Nevidím vás!“ křikla, utrhla kus látky zespodu své noční košile a v nejbližším stání ho namočila do žlabu s vodou.

„Jděte, zpátky –“ vypravil ze sebe mezi záchvaty kašle.

„Ani mě nenapadne. Už jsem jednou viděla, jak kvůli mně uhořel člověk. Nelíbilo se mi to.“ Přehodila přes sebe mokrou

látku jako kapuci a vydala se za zvukem Travisova kašle do kouře a horka.

Našla ho u otevřeného stání. Upadl a snažil se vstát, ale dokázal se dostat jen do kleku, ohnutý v pase se zalykal a kašlal. Nezaváhala. Vešla do stání a znovu namočila látku do žlabu.

„Co to…“ Opět se zkroutil v křeči a vzhlédl k ní, oči přivřené. „Ne! Běž –“

„Nemám čas se dohadovat. Lehni si.“ Když neposlechl dost rychle, podtrhla mu kolena. Se zafuněním se svalil na záda a ona mu zakryla obličej a hruď mokrým hadrem. „Přesně tak. Lež,“ zavelela, nabrala si vodu ze žlabu a rychle si ji chrstla na tvář a vlasy. Než Travis stačil něco namítnout nebo jí všechno pokazit tím, že by se převalil, chytila ho za nohy a táhla.

Musí být takhle velký a těžký?Začínala se jí motat hlava. Kolem ní burácel požár a zcela jistě cítila pach spálených vlasů. Však Martin byl taky velký… Pak jí mozek úplně vypnul. Jako by její tělo řídila automatika a pohybovalo se jen na základě prvotní touhy odtáhnout toho muže do bezpečí.

„To je ona! To je Lenobia!“ Náhle se objevily silné ruce a snažily se jí těžké břemeno vzít. Nedala se. Tentokrát smrt nezvítězí! Tentokrát ne!

„Profesorko Lenobio, už je to v pořádku. Dostali jste se ven.“ Pocítila chladný vzduch a náhle její mysl dokázala dění kolem přiřadit smysl. Zajíkla se, vdechla čistý vzduch a rozkašlala se, aby ze sebe dostala žár a kouř. Mezitím jí někdo ohleduplně pomohl na trávu a na nos a ústa přiložil masku, z níž jí do plic začal proudit ještě sladší vzduch. Dychtivě lokala kyslík a pak už vnímala naprosto jasně.

Kolem se hemžili lidští hasiči. Na plápolající stáje byly namířené výkonné hadice. Nad ní se skláněli dva záchranáři s vykulenýma očima a zmateně a s nelíčeným údivem sledovali, jak rychle se zotavuje.

Strhla si masku. „Mně ne! Jemu!“ Stáhla z Travisova hrozivě nehybného těla doutnající látku. „On je člověk, pomozte mu!“

„Ano, paní,“ zamumlal jeden záchranář a začali se Travisovi věnovat.

„Lenobio, vypij tohle.“ Někdo jí vnutil pohár, a když vzhlédla, spatřila, že u ní dřepí dvě upíří léčitelky ze školní ošetřovny, Margareta a Pemfredo. Vypila víno smíchané s pořádnou dávkou krve na jeden zátah a hned pocítila, jak se jí tělem rozlévá životodárná síla.

„Měla bys jít s námi,“ řekla Margareta. „Budeš potřebovat víc péče, aby ses úplně zahojila.“

„Až pak,“ odmítla Lenobia a odhodila pohár. Nevšímala si léčitelek, sirén, hlasů, vůbec ničeho v tom zmatku kolem, a po čtyřech přelezla k Travisovi. Záchranáři se činili. Kovboj už měl nasazenou masku a do paže mu právě zaváděli kapačku. Ležel se zavřenýma očima. Obličej měl umazaný od sazí, ale stejně bylo poznat, že je popálený a červený. Na sobě měl tričko, ani si ho nezastrčil do kalhot, když si ho ve spěchu oblékal. Na holých silných předloktích se mu tvořily puchýře. A ruce, ruce měl sežehlé do krve.

Asi mimoděk vydala nějaký zvuk, nějaký drobný vnější projev strašné úzkosti, která jí svírala srdce, protože Travis otevřel oči. Byly přesně takové, jaké si je pamatovala, hnědé jako whisky, s nádechem olivově zelené. Setkali se pohledem a už se neodtrhli.

„Přežije?“ zeptala se nejbližšího záchranáře.

„Už jsem viděl horší případy, zůstanou mu jizvy, ale hlavně ho teď musíme hned dostat ke svatému Janovi. Popáleniny nejsou zas tak vážné, ale nadýchal se kouře.“ Záchranář se odmlčel, a přestože Lenobia ani na okamžik neodpoutala pohled od Travise, rozpoznala v tónu další věty úsměv. „Měl štěstí. Našla jste ho právě včas.“

„Vlastně jsem ho hledala dvě stě dvacet čtyři let, ale jsem ráda, že jsem to stihla.“

Travis se pokusil něco říct, ale jeho slova zanikla v drásavém kašli.

„Promiňte, paní. Nosítka.“

Lenobia uhnula, aby Travise mohli přesunout na nosítka, ale stále ze sebe nespouštěli oči. Když ho pak vezli k čekající sanitce, šla s ním. Než ho naložili, odstrčil si masku a ochraptěle ze sebe vypravil: „Bonnie? Dobře?“

„Nic se jí nestalo. Cítím ji. Je s Mujaji. Postarám se o ni. Postarám se o všechny,“ ujistila ho.

Natáhl k ní popálenou krvácející ruku a ona se jí opatrně dotkla. „O mě taky?“ dostal z rozdrážděného hrdla.

„O tebe taky, kovboji. Na to můžeš vsadit tu svoji krásnou velkou klisnu.“ A bez ohledu na to, že na ni všichni zírali, lidé, mláďata i dospělí upíři, sklonila se a lehce ho políbila na rty. „Hledej štěstí a koně. Budu tam. Tentokrát se já postarám, abys ty byl v bezpečí.“

„To rád slyším. Máma vždycky říkala, že potřebuju stálý děvče. Doufám, že teď odpočívá v pokoji, když jsem si takový našel.“ Znělo to, jako by měl v krku smirkový papír.

Usmála se. „Našel, to ano, ale odpočívat bys měl spíš ty.“

Konečky prstů se dotkl její ruky. „Vypadá to, že už můžu. Jenom jsem čekal, až najdu cestu domů.“

Hleděla do jeho jantarovo-olivových očí, tak povědomých, tak velice, převelice podobných Martinovým, a zdálo se jí, že za nimi vidí i známou duši, tu laskavost, sílu, čestnost a lásku, kterým se nějak podařilo vyplnit Martinův slib a vrátit se k ní. Hluboko v sobě pocítila, že ačkoli nic jiného na vysokém šlachovitém kovboji jejího ztraceného milého ani trochu nepřipomíná, znovu nalezla své srdce. Hlas jí pod návalem emocí selhal, a tak mohla jen s úsměvem přikývnout a otočit ruku, aby konečky jeho prstů spočinuly na její dlani, teplé, silné a nepochybně živoucí.

„Musíme ho odvézt do nemocnice, paní,“ ozval se záchranář.

Jen nerada se od Travise odtáhla, otřela si oči a řekla: „Na chvilku vám ho půjčím, ale chci ho zpátky. Brzo.“ Stočila svůj pohled připomínající bouřková mračna na člověka v bílém plášti. „Dobře se mi o něj starejte. Tenhle požár není nic proti tomu, jak se dokážu rozpálit já, když se rozzlobím.“

„A-ano, paní,“ zakoktal se zdravotník a rychle šoupl Travise do sanitky. Než za ním zavřeli dveře a sanitka se s houkáním rozjela, Lenobia docela jasně zaslechla, jak se Travis zalyká smíchy a dusí se dalším záchvatem kašle.

Stála tam, dívala se za odjíždějící sanitkou a strachovala se o Travise, když vtom si za ní někdo významně odkašlal a ona si rázem uvědomila, kde vlastně je. Otočila se a spatřila všechno, co předtím odstínila, aby se mohla plně soustředit na Travise. Ve škole vládl naprostý zmatek. Koně poplašeně pobíhali a tísnili se u východní zdi. U stájí parkovala přímo na trávě hasičská auta a z obrovských hadic tryskaly proudy vody na budovu, která stále hořela. Všude kolem ve vyděšených hloučcích postávali mláďata i dospělí a vypadali zcela bezradně.

„Klid, Mujaji… klid. Už je to dobré, zlatíčko.“ Lenobia zavřela oči a soustředěně využila dar, který jí bohyně propůjčila před více než dvěma staletími. Krásná černá klisna hned zareagovala a ona zaplašila její rozčilení i poslední zbytky strachu a nervozity. Pak se spojila s velkou peršeronkou, která nepokojně hrabala kopytem a divoce stříhala ušima. Hledala Travise. „Bonnie, bude v pořádku. Nemáš se čeho bát,“ promluvila k ní Lenobia tiše a zároveň vyslala k ustarané klisně odpovídající vlnu emocí. Bonnie se zklidnila skoro stejně rychle jako Mujaji, což učitelku nesmírně potěšilo, protože se mohla hned věnovat ostatním koním. „Persefono, Anjo, Divo, Sušenko, Okie Dodgere,“ vyjmenovávala členy stáda a každému jednotlivě věnovala vřelou, konejšivou pozornost, „poslouchejte Mujaji. Buďte klidní. Buďte silní. Jste v bezpečí.“

Vedle ní si opět někdo odkašlal a vytrhl ji z koncentrace. Nevrle otevřela oči a spatřila před sebou člověka. Měl na sobě hasičskou uniformu a díval se na ni s neskrývanou zvědavostí a pozvednutým obočím. „Vy mluvíte s těmi koňmi?“

„Vlastně dělám ještě mnohem víc. Podívejte.“ Ukázala na stádo za jeho zády. Muž se otočil a tváří se mu mihl údiv.

„Jsou o hodně klidnější. To je divné.“

„Slovo divné má tak negativní přídech. Mně se víc líbí označení kouzelné.“ Lhostejně na hasiče kývla a vykročila ke skupině mláďat, která se shromáždila kolem Erika Nighta a paní P.

„Madam, jsem velitel Alderman, Steve Alderman,“ vyhrkl hasič a musel se skoro rozběhnout, aby ji dohonil. „Snažíme se dostat požár pod kontrolu a já potřebuju vědět, kdo je tu hlavní osoba.“

„Veliteli, to bych sama ráda věděla,“ odvětila stroze. Pak dodala: „Pojďte se mnou, já to vyřeším.“ Došla k Erikovi, paní P

a hloučku mláďat, v němž byli mimo jiné nějaký Erebův syn, Kramisha, Shaylin a několik modrých kvintánů a sextánů. „Penthesileo, vím, že Thanatos se Zoey a jejím kruhem provádí rituál na farmě Sylvie Redbirdové, ale kde je Neferet?“ Její hlas šlehl jako bič.

„Já, já zkrátka nevím!“ Profesorka literatury zněla otřeseně a nepřestávala upírat pohled na hořící stáje. „Když jsem uviděla ten oheň, sama jsem běžela do jejího bytu, ale nikde jsem ji nenašla.“

„Co telefon? Nezkoušel jí někdo zavolat?“ zeptala se Kramisha.

„Nebere to,“ řekl Erik. „No výborně,“ zahučela Lenobia.

„Mám to brát tak, že v nepřítomnosti těch, o kterých tady mluvíte, tu máte hlavní slovo vy?“ obrátil se k ní velitel Alderman.

„Ano, zdá se, že to tak nějak vyplynulo samo,“ přisvědčila.

„V tom případě musíte okamžitě sehnat seznam studentů. Učitelé by měli hned prověřit, že jsou všichni tady nebo aspoň víte, kde jsou.“ Ukázal na lavičku kousek opodál. „Tamhleto děvče, to s červeným měsícem na čele, je jediný student, kterého jsme našli v okolí stájí. Nic se jí nestalo, je jen trochu otřesená. Kyslík jí pročistil plíce nezvykle rychle. Ale stejně by asi bylo lepší, kdyby ji prohlédli u svatého Jana.“

Lenobia letmo pohlédla na Nicole, která zhluboka dýchala do kyslíkové masky. Jeden záchranář jí průběžně kontroloval životní funkce. Poblíž postávaly Margareta s Pemfredo a koukaly na něj, jako by to byl nějaký zvlášť odporný hmyz.

„Na naší ošetřovně se zraněnému mláděti dostane lepší péče než v lidské nemocnici,“ řekla Lenobia.

„Jak myslíte, madam. Vy tu rozhodujete a já vím, že upíři se od nás fyziologicky liší.“ Velitel hasičů se zarazil a dodal: „Bez

urážky. Mého nejlepšího kamaráda na střední označili a prošel proměnou. Měl jsem ho rád tehdy a mám ho rád pořád.“

Lenobia se zmohla na úsměv. „Já se neurazila, veliteli Aldermane. To, co jste řekl, je pravda. Upíři skutečně mají jiné fyziologické potřeby než lidé. Nicole bude nejlíp, když tu zůstane.“

„Dobrá. Asi bychom měli poslat pár chlapů do té sportovní haly, ať se podívají, jestli tam někde nejsou další děcka,“ prohlásil velitel. „Vypadá to, že se nám podaří zajistit, aby se požár nešířil, ale pro jistotu by se mělo všechno v okolí prohledat.“

„Myslím, že ve sportovní hale by vaši muži jen plýtvali časem,“ vyslovila Lenobia, co jí napovídal instinkt. „Ať se raději soustředí na likvidaci požáru. Ten nevznikl sám od sebe. Mělo by se to vyšetřit zároveň s tím, jestli někdo nezůstal v plamenech. Požádám naše bojovníky, aby prohledali nejbližší okolí a začali sportovní halou.“

„Ano, madam. Zdá se, že jsme dorazili včas. Sportovní hala bude poškozená kouřem a vodou, ale na pohled to bude horší než ve skutečnosti. Základní konstrukce budovy se neporušila. Je postavená z dobrého pevného kamene. Bude potřebovat rekonstrukci, ale její kostru vybudovali tak, aby něco vydržela.“ Hasič zasalutoval, otočil se k odchodu a začal hulákat rozkazy na nejbližší muže.

No, aspoň nějaká dobrá zpráva,pomyslela si Lenobia a pokusila se odpoutat pohled od dýmajících trosek svých stájí. Obrátila se opět ke skupince. „Kde je Drak? Pořád ve sportovní hale?“

„Taky ho nemůžeme najít,“ řekl Erik.

„Drak tu není?“ Stáje měly s velkou krytou halou společnou zeď. Dosud neměla čas se nad tím pozastavit, ale teď si

uvědomila, že nepřítomnost velitele Erebových synů v okamžiku takové krize je mimořádně neobvyklá. „Neferet ani Drak, nelíbí se mi, že tu nejsou. To nevěstí pro školu nic dobrého.“

„Profesorko Lenobio, ehm, já ji viděla.“

Zraky všech se obrátily k drobné dívce s hustou hřívou tmavých vlasů, díky nimž působila její jemná tvář skoro jako tvářička panenky. Lenobia si hned vybavila její jméno, Shaylin, nejnovější mládě na škole a jediné, které bylo hned od začátku označené červeně. Lenobii na ní připadalo něco zvláštní od první chvíle, kdy ji spatřila, to bylo teprve před pár dny. „Tys viděla Neferet?“ Zkoumavě na dívku pohlédla. „Kdy? Kde?“

„Teprve asi před hodinou,“ odpověděla Shaylin. „Seděla jsem před kolejí a koukala na stromy.“ Nervózně pokrčila rameny a na vysvětlenou doplnila: „Bývala jsem slepá, a když teď zase vidím, ráda se koukám na věci. Hodně moc. „Shaylin, jak to bylo s Neferet?“ pobídl ji Erik Night.

„No ano, viděla jsem ji jít po chodníku ke sportovní hale. Ehm, no, vypadala hodně, no, temně.“ Shaylin se zarazila a zatvářila se rozpačitě.

„Temně? Co tím chceš –“

„Shaylin vidí lidi zvláštním způsobem,“ přerušil ji Erik. Lenobia si všimla, že položil Shaylin ruku na rameno, aby ji uklidnil. „Jestli jí Neferet připadala temná, pak je asi dobře, že jsi nenechala ty hasiče, aby se motali kolem sportovní haly.“

Lenobia se chtěla Shaylin dál vyptávat, ale Erik zachytil její pohled a téměř neznatelně zavrtěl hlavou. V zádech ji zamrazilo zlým tušením. Ten pocit rozhodl. „Axisi, běž z Penthesileou do kanceláře. Jestli Diana není vzhůru, vzbuďte ji. Vezměte seznam studentů a rozdělte ho mezi Erebovy syny.

Ať najdou všechny studenty a řeknou jim, že se mají hlásit u svých mentorů, než se vrátí na koleje.“ Jakmile profesorka s bojovníkem odběhli, Lenobia se zadívala na Kramishu, která jí pohled bez zaváhání oplatila. „Zařídíš, aby se tahle mláďata,“ ukázala na studenty, kteří se bezcílně a zmateně potulovali po areálu, „nahlásila u svých mentorů?“

„Jsem básnířka. Dokážu si poradit i s jambickým pentametrem, takže pár vyděšenejch ospalejch děcek nebude problém.“

Lenobia se na ni usmála. Měla ji ráda už předtím, než zemřela a vrátila se jako červené mládě s takovými prorockými a básnířskými schopnostmi, že se stala novou oficiální básnířkou. „Děkuju, Kramisho. Věděla jsem, že na tebe je spolehnutí. Hlavně si pospěš. Zrovna tobě to nemusím připomínat, ale úsvit je nebezpečně blízko.“

Kramisha zafrkala. „Mně to povídejte. Jestli rychle nezapadnu dovnitř a někam si nezalezu, budu na tom hůř než ta stáj.“

Spěšně se vydala k jednotlivým mláďatům a začala je svolávat. Lenobia se otočila k Erikovi a Shaylin. „My tři musíme prohledat sportovní halu.“

„Souhlasím,“ řekl Erik. „Jdeme.“

Shaylin se ale nikam nehnala a Lenobia si všimla, že setřásla z ramene Erikovu ruku. Ne podrážděně nebo nezdvořile, spíš bezděky. Nová dívka vzhlédla k nebi a vzdychla. Lenobia vycítila, že je to nějak důležité, jako by na něco čekala nebo něco chtěla.

„Co se děje?“ zeptala se žačky, i když zdržovat se s podivným červeným mládětem, které je poněkud mimo, bylo to poslední, co by měla dělat.

Shaylin se pořád dívala nahoru. „Kde je déšť, když ho potřebujeme?“ poznamenala.

„He?“ Erik zavrtěl hlavou. „O čem to mluvíš?“

„O dešti. Vážně si hrozně moc přeju, aby začalo pršet.“ Dívka sklouzla pohledem dolů k němu a trochu rozpačitě pokrčila rameny. „Přísahala bych, že jsem to cítila ve vzduchu. Pomohlo by to hasičům a měli bychom dvojnásobnou jistotu, že se požár nerozšíří dál.“

„Lidé si s tím ohněm poradí. My musíme zkontrolovat sportovní halu. Mám špatný pocit z toho, že tam Neferet šla.“

Lenobia zamířila k hale a myslela, že ti dva půjdou za ní, ale zarazila se, protože Shaylin se nepřidala ani teď. Otočila se k ní a už jí chtěla vyčinit za drzost nebo hloupost, ale Erik ji předběhl.

„Poslyš, tohle je důležité,“ promluvil k Shaylin tiše, ale naléhavě. „Pojď, zkontrolujeme s Lenobií sportovní halu. O všechno ostatní se postarají hasiči.“ Když se Shaylin ani potom nepohnula a odmítala jít, oslovil ji hlasitěji. „Co je s tebou? Když tady není Thanatos ani Drak, dokonce ani Zoey a její parta, musíme být opatrní. Každý nemusí vědět, co tam třeba –“

„Eriku, Lenobia má samozřejmě pravdu,“ přerušila ho Shaylin. „Já bych jen ráda věděla, co se bude dít sní.“

Lenobia se podívala naznačeným směrem a spatřila Nicole, která pořád seděla na lavičce mezi dvěma ošetřovatelkami. Byla špinavá od sazí a pokožku měla zarudlou.

„Ta patří k Dallasovým červeným. Nedivil bych se, kdyby v tom požáru měla prsty,“ řekl s neskrývaným hněvem Erik. „Lenobio, myslím, že bys měla Nicole poslat na ošetřovnu a držet ji tam pod zámkem, dokud nezjistíme, co se tady sakra doopravdy stalo.“

Lenobia chtěla nějak zareagovat, ale Shaylin ji předběhla. Promluvila s rozhodností a moudrostí, která neodpovídala jejím šestnácti letům. „Ne. Ať jde na ošetřovnu a tam se o ni postarají, ale nezamykejte ji.“

„Tomuhle nerozumíš, Shaylin. Nicole patří k Dallasovi,“ trval na svém Erik.

„Teď s ním ale není. Mění se,“ řekla Shaylin.

„Je pravda, že mi pomáhala vyvést ven koně,“ vložila se do toho Lenobia. „Kdyby byla do toho požáru nějak zapletená, bylo by pro ni mnohem výhodnější, kdyby využila kouře a ztratila se. Vůbec bych nevěděla, že tam byla.“

„Na tom něco je. Má teď jiné barvy, lepší.“ Náhle z Shaylin rozhodnost i moudrost vyprchala. Vykulila oči a podívala se na Lenobii. „Jejda, pardon. Moc mluvím. Musím se naučit držet jazyk za zuby.“

„Jaká to nehoráznost se dnes na této škole odehrála!“ zaburácel za Lenobií nějaký hlas. Z opačné strany areálu se k nim rychle blížil shluk dospělých a mláďat a v jeho čele šla Thanatos. Z jedné strany měla Zoey, z druhé Stevie Rae, a co bylo nejpodivnější, hned za ní kráčel s ochranitelsky roztaženými křídly Kalona, jako by se náhle změnil ve strážného anděla Smrti.

V tu chvíli se otevřela nebesa a rozpršelo se.

3)

Zoey

Věděla jsem to dřív, než jsme uviděli hasičská auta a kouř. Věděla jsem, že ve Škole noci vypukne hotové peklo, už od té chvíle, co Thanatos na vlastní oči spatřila Neferetin zločin. Dnes

v noci jsme nade vši pochybnost dokázali, že Neferet je na straně Temnoty. Thanatos se s tím nijak netajila. Cestou zpátky z babiččiny levandulové farmy hned zavolala do Itálie a oficiálně oznámila nejvyšší radě upírů, že Neferet už není Nyktinou kněžkou, že se spolčila s Temnotou. Konečně všichni Neferet viděli takovou, jaká doopravdy je, a to jsem chtěla od té doby, co jsem prokoukla její špatnost. Jenomže teď, když se mi to přání splnilo, zmocnilo se mě hrozné tušení, že Neferet bude po svém odhalení jen moct tím víc řádit, místo aby pykala za svoje lži a proradnost.

Všechno působilo děsivě a zmateně, jako by celá tahle noc byla závěr nějakého hnusného hororu: rituál, záznam vraždy mojí mámy, co se stalo s Drakem a Refaimem a Kalonou a Auroxem… Auroxem? Heathem? Ne, na to nesmím ani pomyslet! Teď ne.Ve škole hořely stáje. Fakt. Školním areálem se rozléhalo ržání koní, kteří se nervózně shlukovali u východní zdi. Lenobia byla popálená a špinavá od sazí. Poblíž postávali Erik s Shaylin a pár dalších mláďat, všichni vypadali otřeseně a byli mokří jako krysy, protože samozřejmě začalo lít jako z konve. A Nicole, ano, ta Nicole, superzlá červená holka, Dallasova hnusná vulgární přítelkyně, seděla zhroucená na lavičce, kolem ní se motali dva záchranáři a pečovali o ni, jako by byla Ježíšek se zlatýma křidýlkama.

Nejradši bych zmáčkla čudlík, ten děsnej biják vypnula a usnula hezky stulená vedle Starka. Do háje, kdyby to šlo, zavřela bych oči a vrátila se do doby, kdy mě nejvíc trápilo, že chodím se třemi kluky najednou, a to bylo samo o sobě dost velká hrůza.

V duchu jsem se okřikla, pokusila se nevnímat chaos, který vládl kolem mě i ve mně, a soustředila se na to, co nám říká Lenobia.

„Ano, ve stájích vypukl požár,“ vysvětlovala právě. „Nevíme, kdo ho způsobil, nebo co. Neviděl někdo z vás Neferet?“

„Přímo jsme ji neviděli, ale vyvolali jsme u Zoeyiny babičky ducha země a tam se Neferet ukázala.“ Thanatos zvedla bradu a silným, jistým hlasem, který nepřehlušil ani déšť, pronesla: „Neferet se spolčila s bílým býkem. Obětovala mu Zoeyinu matku. Bude pro nás mocným nepřítelem, ale každý, kdo následuje Světlo a bohyni, ji odnynějška za nepřítele musí považovat.“

Bylo znát, že to oznámení s Lenobií zacloumalo, přestože učitelka jezdectví už několik měsíců věděla, že Neferet je proti nám. Ale je velký rozdíl mezi tím, když si něco myslíte a když se dozvíte, že vaše nejhorší představy se opravdu naplnily. Zvlášť když ty nejhorší představy jsou tak strašné, že se to skoro vymyká chápání. Lenobia si odkašlala. „Nejvyšší rada ji zavrhla?“

„Informovala jsem je o tom, čeho jsem dnes v noci byla svědkem,“ odvětila Thanatos, nynější velekněžka naší školy. „Rada vydala pokyn, aby před ni Neferet předstoupila. Pak vynese rozsudek za to, že zradila naši bohyni a zpronevěřila se našim zákonům.“

„Musela přece vědět, co zjistíte, když se vám rituál podaří,“ řekla Lenobia. „Jo, a proto na nás poslala tu svoji obludu, měla zabít Refaima, porušit náš kruh a rituál tím zarazit,“ ozvala se Stevie Rae a vzala za ruku Refaima, který vzpřímeně stál vedle ní.

„Jak to tak vypadá, nevyšlo jí to,“ podotkl Erik Night.

Stál se Shaylin. Když o tom tak přemýšlím, stává teď se Shaylin nějak podezřele často. Hmmm…

„No, ono by to vyšlo,“ vysvětlovala Stevie Rae, „ale objevil se Drak a na chvíli Auroxe zastavil.“ Zarazila se a ohlédla se na Kalonu. Dokonce mu věnovala svůj patentovaný vřelý sladký úsměv, než znovu promluvila. „Doopravdy ale Refaima zachránil Kalona. Zachránil svého syna.“

„Drak! Tak proto tady není, je s vámi,“ zvolal Erik a pátravě se rozhlédl. Zjevně čekal, že Draka uvidí někde mezi námi.

Sevřel se mi žaludek a musela jsem prudce zamrkat, abych se zas nerozbulela. Když nikdo pořád nic neříkal, zhluboka jsem se nadechla a oznámila tu fakticky blbou smutnou zprávu. „Drak s námi byl. Chránil nás. Jako že nás a Refaima. Jenže…“ Nedořekla jsem to, bylo to moc těžké.

„Jenže Aurox Draka potrhal tak zle, že umřel. Jeho smrt zlomila kouzlo, které nás uvěznilo v kruhu, a osvobodila nás, takže jsme mohli přijít Refaimovi na pomoc a ubránili jsme ho,“ dopověděl to za mě bez problému Stark.

„Ale už bylo pozdě,“ navázala Stevie Rae. „Refaim by taky umřel, kdyby včas nepřiletěl Kalona a nezachránil ho.“

„Drak Lankford je mrtev?“ Lenobia zbledla a tvář jí úplně ztuhla.

„Ano. Zemřel jako pravý bojovník, věrný sobě a své přísaze. Na onom světě se opět setkal se svou chotí,“ řekla Thanatos. „Všichni jsme to viděli na vlastní oči.“

Lenobia zavřela oči a sklonila hlavu. Všimla jsem si, že pohybuje rty, jako by se tiše modlila. Když znovu vzhlédla, obličej měla zkřivený hněvem a barva jejích šedých duhovek připomínala bouřková mračna. „Neferet zapálila moje stáje, aby mohla v nastalém zmatku nepozorovaně utéct.“

„Zdá se to pravděpodobné,“ přisvědčila Thanatos. Pak se zarazila a vypadalo to, že pozorně naslouchá něčemu v pozadí

za zvuky deště, hasičů a koní. Přimhouřila oči. „Je zde smrt, teprve nedlouho.“

Lenobia zavrtěla hlavou. „Ne, hasiči už propátrali stáje. Pokud vím, nikdo nezahynul.“

„Necítím duši mláděte ani dospělého,“ řekla Thanatos, Všichni koně jsou venku!“ vyhrkla zčistajasna Nicole. Její tón mě překvapil. Chápejte, do té doby jsem ji slyšela mluvit jen posměšně nebo sprostě. Tahle Nicole zněla jako normální holka, které záleží na takových věcech jako záchrana koní před požárem a svět zachvácený zlem.

Jenže Stevie Rae stejně jako já znala úplně jinou Nicole.

„Co ty tady sakra děláš?“ obořila se na ni.

„Pomohla Lenobii a Travisovi vyvést koně,“ řekla Shaylin.

„No jasně, to určitě, ale nejdřív ten požár založila!“ prohlásila Stevie Rae.

„Ty čůzo, takhle o mně nemluv!“ štěkla Nicole znechuceně a najednou zněla mnohem víc jako vždycky.

„Bacha na pusu, Nicole,“ řekla jsem a stoupla si vedle Stevie Rae.

„Dost!“ Thanatos pozvedla paže a déšť rozčísl záblesk moci, až jsme sebou všichni trhli. „Nicole, jsi červené mládě. Je nejvyšší čas, abys začala prokazovat úctu jediné velekněžce tvého druhu. Nebudeš ji častovat takovými vulgárními výrazy. Vyjádřila jsem se jasně?“

Nicole si založila ruce na prsou a stroze přikývla. Mně vůbec nepřipadalo, že ji to nějak mrzí, a její držkování bylo po tom všem, čím jsem si tu noc už prošla, poslední kapka. Otočila jsem se k ní a pověděla jí pěkně od plic, co si myslím. „Měla bys pochopit, že ty tvoje kecy už ti nikdo tolerovat nebude. Od teď tady bude všechno jinak.“

„Zaprvé, jestli chceš ublížit Zoey, budeš muset nejdřív projít přese mě,“ řekl Stark.

„Jednou jsi mě zneužila k tomu, abys zkusila zabít Stevie Rae. To už se víckrát nestane,“ připojil se Refaim.

„Zoey, Stevie Rae,“ oslovila nás ostře Thanatos, „chcete-li mít jako velekněžky úctu, musíte se podle toho chovat a stejně tak i vaši bojovníci.“

„Pokoušela se nás zabít. Obě!“ ohradila se Stevie Rae.

„Ale to už je dlouho!“ zaječela na ni Nicole.

„Jak se můžeme postavit v boji velké prastaré Temnotě, jež znovu rozsévá zkázu v tomto světě, když nejsme nic než rozhádané děti?“ promluvila tiše Thanatos. Neznělo to mocně, moudře ani silně. Řekla to unaveně a s pocitem marnosti, a to bylo daleko děsivější než ten záblesk energie před chvílí.

„Thanatos má pravdu,“ přisvědčila jsem.

„Co tím myslíš, Zoey? Ty přece víš, jaká Nicole doopravdy je.“ Stevie Rae na ni ukázala. „Stejně jako jsi prokoukla Neferet, i když ti vůbec nikdo nevěřil.“

„Chci říct, že Thanatos má pravdu o tom hádání. Nemáme nejmenší šanci porazit Neferet, když náš tým nebude táhnout za jeden provaz.“ Podívala jsem se na Nicole. „Takže se buď přidej k našemu týmu, krucinál, nebo odsud zmiz.“

„Jakmile začne klít, myslí to vážně,“ podotkla Afrodita.

„Já s ní plně souhlasím,“ řekl Damien.

„Já rovněž,“ přidal se Darius.

„Já taky,“ ozvala se Shaunee a vzápětí po ní i Erinino: „Jo.“

„Svou stranu jsem si již zvolil,“ pronesl důstojně Kalona. „Je načase, aby tak učinili i jiní.“

„Jsem tady nová, ale vím, která strana je ta správná, a tu si vybírám.“ Shaylin přistoupila k nám. Erik šel s ní. Mlčel, ale

podíval se mi do očí a kývl. Usmála jsem se na něj a obrátila se k Thanatos. Solidarita mé party mě povzbudila. „Nejsme rozhádané děti. Jen už nás nebaví nechat si poroučet od lidí, kteří tvrdí, že všechno vědí líp než my, ale dělají jednu chybu za druhou, dokonce víc než my.“

„A my sami jich děláme až až,“ poznamenala suše Afrodita.

„Tímhle ničemu nepomáháš,“ odvětila jsem automaticky. Pak jsem se otočila k Nicole. „Tak si vyber, do jakého družstva chceš patřit.“

„Fajn, vybírám si Nicolino družstvo,“ řekla.

„Jinak zvané družstvo sobců,“ opáčila Stevie Rae.

„Nebo družstvo hnusáků,“ ozvala se Erin.

„Anebo družstvo neatraktivních,“ dodala Afrodita.

„Thanatos odchází,“ upozornila nás náhle Lenobia a ukázala na velekněžčina záda.

„Přesně jak jsem původně předpokládal.“ V Kalonově hlasu bylo tolik vzteku, že to kolem něj úplně vysušilo déšť. „Vrátí se ke své civilizované nejvyšší radě a nechá nás, abychom svedli bitvu se zlem sami.“

Thanatos se zastavila, otočila a probodla okřídleného nesmrtelného pohledem temných očí. „Buď klidný, zaslíbený bojovníku! Mé slovo je stejně závazné jako tvé. Nyní jdu za smrtí. Bohužel to neznamená, že opouštím tuto školu, a jiné to nebude ani v nejbližší budoucnosti.“ Když to dořekla, pokračovala dál ke vchodu sportovní haly, z něhož unikal kouř.

„Kristova noho, ona ze všeho dělá takové drama.“ Afrodita protočila panenky. „Už přece řekla, že to není upír, mládě ani kůň, tak o co jde? Budeme teď vyšilovat kvůli každému chcíplému komárovi?“

„Hrabe ti?“ Nicole zavrtěla hlavou. „Pro bohyni, ty jseš vždycky tak otravná. Kdybys radši trochu myslela, než otevřeš pusu. Thanatos nejde o žádnej podělanej hmyz. Určitě to musí být kočka. To je jediné další zvíře, které by ji tady mohlo zajímat.“

Afrodita na to nenašla odpověď a nastalo něco jako obří vakuum ticha. Všichni jsme si uvědomili, že Nicole má pravdu. Zalapala jsem po dechu. „Bohyně, to ne! Nala!“

Afrodita se zamračila na Nicole a řekla: „Klídek, naše kočky jsou na nádraží, a ten smradlavej čokl taky. Nikdo z našich to není.“

„Hraběnka nesmrdí a není žádný čokl,“ prohlásil Damien. „Ale jsem hrozně rád, že ona i Cammy jsou v bezpečí.“

„Umřela bych, kdyby se něco stalo Belzebubovi,“ vydechla Shaunee.

„Však já taky!“ přidala se Erin, ale spíš než ustaraně to vyznělo uraženě.

„Mám Nalu moc ráda.“ Stevie Rae se na mě podívala a obě jsme zamrkaly, abychom zaplašily slzy.

„Našim zvířatům se nic zlého nestalo.“

Dariův hluboký hlas mě upokojil, ale pak promluvil Erik. „Možná to nebyla žádná z vašich koček, ale to ještě neznamená, že ta smrt je míň hrozná.“ Jeho hlas zněl mnohem dospěleji než obvykle. „Kdo je tady v družstvu sobců?“

S povzdechem už jsem chtěla dát Erikovi zapravdu, ale Nicole v tu chvíli netrpělivě zafrkala a odešla, přímo za Thanatos.

„Kam si myslíš, že jdeš?“ houkla za ní Stevie Rae.

Nicole se nezastavila. Dokonce se ani neotočila, ale dolehl k nám její hlas. „Družstvo sobců jde Thanatos pomoct s tou mrtvou kočkou, bez ohledu na to, komu ta kočka patří, protože družstvo sobců má rádo zvířata. Jsou hodnější než lidi. Tečka.“

„Nechápu, co to žvaní,“ odtušila Afrodita.

Zakoulela jsem na ni očima.

„Ona to na nás jen tak hraje. Té holce se nedá věřit.“ Steve Rae vrhla za Nicole nevrlý pohled.

„Já můžu říct jen tolik, že Nicole se málem zadusila kouřem, když mi pomáhala osvobodit koně,“ poznamenala Lenobia.

„Její barva se mění,“ zašeptala Shaylin.

„Psst,“ sykl na ni Erik a dal jí ruku na rameno.

„Pokoušela se mě zabít!“ Znělo to, jako když Stevie Rae každou chvíli vybuchne.

„Ale jdi se bodnout, krucinál, kdo se tě nepokoušel zabít? Nebo Zoey? Nebo mě, když jsme u toho? Pusť to konečně z hlavy,“ utnula ji Afrodita, a než na to Stevie Rae stačila něco říct, zarazila ji pohybem ruky a mluvila dál. „Nech to na jindy. Jestli ty a Stark a všichni ostatní červení, co na denním světle shoříte, nehodláte strávit den schovaní někde tady, měli bychom radši zas hupnout do mikrobusu a vrátit se na nádraží. Jo, a z ptakouše bude brzo stoprocentní pták, což asi není zrovna vhodná scéna pro veřejnost.“

„Nesnáším, když má pravdu,“ obrátila se ke mně Stevie Rae.

„Mně to povídej,“ odvětila jsem. „Tak jo, lidi, co kdybyste dali dohromady všechny, kdo mají jet na nádraží? Já mezitím zjistím, co se děje s Thanatos, smrtí a tak podobně, a sejdeme se u autobusu. Brzo.“

„Chtěla jsi říct, že já a ty zjistíme, co se děje s Thanatos, smrtí a podobně, a sejdeme se u autobusu. Brzo,“ opravil mě Stark.

Stiskla jsem mu ruku. „Přesně tak.“

„Já se připojím,“ ozval se Kalona. „Půjdu s vámi za Thanatos, ale na nádraží nepojedu.“ Maličko zvedl koutky úst, když sjel

pohledem ode mě ke svému synovi. „Brzy vás však všechny opět uvidím.“

Stevie Rae pustila Refaimovu ruku, vrhla se Kalonovi do náruče a s vervou ho objala, což ho zjevně překvapilo stejně jako nás všechny. Jen Refaim se na to díval s širokánským úsměvem. „Jo, uvidíme se co nejdřív. Ještě jednou děkuju, že jsi přišel svému synovi na pomoc.“

Kalona ji rozpačitě poplácal po zádech. „Rádo se stalo.“

Vzápětí už zase držela Refaima za ruku a společně s ním vykročila k parkovišti. „Fajn, lidi, počkáme na vás, ale nezapomeňte, že slunce už za chvíli vyjde, to je jasnačka.“

Afrodita zavrtěla hlavou a zavěsila se do Daria. „Co je to sakra za slovo, jasnačka? Nezdá se ti, že se zasekla na úrovni základky?“

„Prostě jí pomoz dostat všechny do autobusu,“ řekla jsem.

Naštěstí právě zesílil déšť a s ním i vítr a Afroditina odpověď v nich zanikla. Spolu s Dariem, zbytkem mého kruhu a se Shaylin a Erikem odešla, teoreticky aby udělali, co jsem po nich chtěla. Zůstala jsem se Starkem, Lenobií a Kalonou.

„Připravená?“ zeptal se mě Stark.

„Jo, jasně,“ zalhala jsem.

„Tak tedy vzhůru do sportovní haly,“ řekla Lenobia.

Vydali jsme se za Thanatos a Nicole. Snažila jsem se přichystat na nějakou další hrůzu, ale svůj denní limit hrozných věcí už jsem vyčerpala, a tak jsem si jen otírala z obličeje dešťovou vodu a kladla nohy před sebe. Ve skutečnosti jsem byla připravená tak akorát na to, padnout do postele.

Ve sportovní hale bylo teplo a sucho, ale páchlo to tam kouřem. Písek na podlaze byl mokrý a špinavý. Drakovi by se vůbec nelíbilo, kdyby to tady viděl takhle zřízené,pomyslela

jsem si, právě když Kalona ukázal doprostřed zšeřelé plochy. Rozeznala jsem tam siluety Thanatos a Nicole.

„Tam, tamhle to je,“ řekl Měli jsme zapálit pochodně,“ mumlala Lenobia, když jsme se brodili rozbahněným pískem. „Hasiči uhasili zároveň s požárem skoro všechny lampy.“

Nechtěla jsem nic říkat, ale doopravdy jsem byla ráda, že pořádně nevidím. To, nad čím se Thanatos s Nicole skláněly, nebylo nic pěkného, to mi bylo jasné. Ale nechala jsem si to pro sebe, chytila Starka za ruku a načerpala z jeho pevného stisku sílu.

„Pozor, kam šlapete,“ promluvila k nám Thanatos, když jsme k nim došli, aniž vzhlédla. „Jsou zde důkazy, že se tu čarovalo. Chci je zachovat a prostudovat, na základě toho odhalím, kdo nese za toto zvěrstvo odpovědnost.“

Nakoukla jsem jí přes rameno a nejdřív jsem netušila, co vlastně vidím. V písku byl nakreslený kruh. Jeho vnitřek byl podivně tmavý a uprostřed ležely dvě chlupaté hromádky. U nich byla do písku naškrábaná nějaká slova. Zaostřila jsem na ně a snažila se je rozluštit.

„Co to kurňa je?“ zeptala jsem se.

Červení upíři vidí ve tmě mnohem líp než já, takže když mě Stark vzal kolem ramen, věděla jsem, že je to zlé. Fakt zlé. Než jsem stačila otázku zopakovat, Nicole sáhla do kapsy a vyndala telefon. „Má to blesk. Budou vás od něj bolet oči, ale aspoň budeme mít fotku.“

Měla pravdu. V příští vteřině už jsem mrkala, abych dostala z očí slzy a ze zorného pole fleky. Kalonovým očím světlo nevadilo zdaleka tolik jako upířím, a tak vážně pronesl: „Vím, čí je to práce. Copak necítíte ozvěnu její přítomnosti?“

Konečně jsem se rozkoukala a přistoupila jsem blíž, i když se mě Stark pokusil udržet u sebe. Příliš pozdě jsem pochopila, co vlastně vidím. „Stínovlas! Je mrtvý!“

„Byl obětován v temném rituálu,“ řekla Thanatos.

„A Guinevere taky,“ doplnila Nicole.

Bylo mi na zvracení. „Drakova i Anastasiina kočka? Zabili obě?“

Thanatos jemně přejela dlaní po Stínovlasově boku a potom pohladila mnohem menší kočičku stulenou vedle něj. „Ta maličká nebyla obětinou. Nepatřila k rituálu. Srdce a dech jí zastavil žal.“ Velekněžka vstala a otočila se ke Kalonovi. „Ty tedy tvrdíš, že víš, čí je to dílo.“

„Vím, a ty to víš také. Bojovníkovu kočku obětovala Neferet. Zaplatila tím. Temnota ji poslouchá, ale cenou za tuto poslušnost je krev, smrt a bolest. Musí se jí platit stále znova. Temnota nemá nikdy dost.“ Ukázal na slova. „Zde je důkaz.“

V příšeří jsem rozeznávala smutná tělíčka mrtvých koček, ale nápis vedle nich jsem nemohla rozluštit. Naštěstí jsem se nemusela ptát. Stark si mě přitáhl k sobě a nahlas ho přečetl.

„Zaplatila jsem krvavou daň,

schránko, mou zbraní se staň!“

„Schránka, tak Neferet nazývá Auroxe,“ vysvětlil Kalona.

„Ach, mocná bohyně, toto dokazuje mnohem více, než jen že to je Neferetino dílo.“ Thanatos se zadívala na mě. „Smrt tvé matky nebyla jen běžnou obětí Temnotě. Neferet tak zaplatila za stvoření svého netvora, schránky, Auroxe.“

Najednou jsem měla kolena jako z gumy a přitiskla jsem se ke Starkovi ještě víc. Zdálo se mi, že na nohou mě drží jedině jeho paže.

„Já věděl, že na tom zatraceným býčím klukovi není nic dobrýho,“ řekl Stark. „Prý dar od Nykty, to zrovna.“

„Schránka je pravý opak. Bytost stvořená Temnotou z bolesti a smrti, ovládaná Neferet,“ vysvětlila Thanatos.

Nemohla jsem jim říct, co mi ukázal vidoucí kámen. Jak bych mohla, když mě Stark držel kolem ramen, Drak byl po smrti a těm kočkám se stala tak strašná věc? Ale byla jsem tak rozhozená, tak unavená, zničená a zmatená, že se mi na rty samovolně dralo Heathovo jméno, a tak jsem místo toho jako úplná trubka začala plácat páté přes deváté. „To není možné, že by Aurox byl jen loutka! Vzpomínáte, na co se vás ptal po hodině? Chtěl vědět, kdo je, co je zač. Vy jste řekla, že o tom může rozhodnout sám a že jeho minulost nemusí předurčit jeho budoucnost, když nebude chtít. Proč by bytost stvořená čistě jen z Temnoty, nic než Neferetina schránka, o sobě pochybovala?“

„To je dobrá poznámka. Vskutku si vzpomínám, že za mnou Aurox přišel.“ Thanatos přikývla. Pak se znovu podívala na mrtvé kočky. „Možná Aurox není pouhou prázdnou schránkou. Snad díky tomu, že strávil nějaký čas s námi, a zvláště s tebou, Zoey, se v něm probudilo cosi jako svědomí.“

Zaplavily mě emoce tak silné, že po mně Stark střelil tázavým pohledem. „Mluvil pravdu!“ vysvětlila jsem. „Než dnes Aurox utekl, řekl: ‚Zvolil jsem si jinou budoucnost. Novou budoucnost.‘ Nechtěl ublížit Refaimovi ani Drakovi, ale nemohl s tím nic dělat, jestli ho ovládala Neferet.“

„To dává smysl,“ pokývla Thanatos. Mluvila zvolna, jako by si slovy hledala cestu z nějakého bludiště. „Neferet musela obětovat zvířecího společníka Draka Lankforda, protože ztrácela kontrolu nad svou schránkou. Všichni jsme viděli, že

Aurox se proměnil z býčího netvora v chlapce, a když utíkal, opět se začal měnit v býka.“

„A taky jste určitě všichni viděli, jak byl zděšený, když se proměnil v Auroxe a uviděl, co udělal Drakovi,“ dodala jsem.

„To nic nemění na tom, že Draka zabil,“ pronesl Stark. Cítila jsem z něj napětí a nebylo mi dobře z toho, že se jeho tvář proměnila v tvrdou masku.

„Co když Draka zabil jen proto, že Neferet obětovala Stínovlase?“ nadhodila jsem. Snažila jsem se Starkovi ukázat, že tady možná existuje víc než jedna správná odpověď.

„Zoey, to ale Drakovi život nevrátí,“ řekl, pustil mě a maličko se ode mě odtáhl.

„A neznamená to, že Aurox je méně nebezpečný,“ podotkl Kalona Možná však představuje menší hrozbu, než jsme zprvu mysleli,“ řekla racionálně Thanatos. „Pokud musí Neferet provést oběť takovéhoto rozsahu pokaždé, když ho chce ovládnout, bude se muset velmi opatrně rozhodovat, na co a kdy ho využije.“

„Pořád dokola opakoval, že si zvolil jinou budoucnost,“ trvala jsem na svém.

„Zoey, to z Auroxe ještě nedělá klaďase,“ řekl Stark a zavrtěl nade mnou hlavou.

„Víš, lidi se někdy mění,“ ozvala se najednou Nicole. Všichni jsme se na ni překvapeně podívali. Zjevně jsem nebyla jediná, kdo zapomněl, že tam je.

Fakt se mi nechtělo dát jí zapravdu, a tak jsem si jen mlčky hryzala ret, celá ustaraná.

„Aurox není člověk ani žádná jiná myslící bytost, dobrá či špatná.“ Kalonův hluboký hlas se halou rozlehl jako výbuch bomby a ještě víc mi pocuchal nervy. „Aurox je schránka. Byl

stvořen jako zbraň pro Neferet. Může mít svědomí a schopnost se změnit?“ Pokrčil rameny. „To se můžeme pouze dohadovat. A záleží na tom vůbec? Je lhostejné, zda má kopí svědomí. Podstatné je, kdo se zbraní zachází. Neferet zcela zjevně Auroxe ovládá.“

„Jak dlouho už tohle víš?“ obrátila jsem se k němu prudce. Stark se na mě koukal, jako bych se chovala úplně iracionálně, ale to mě nezastavilo. Sice jsem netušila, jak jim to mám říct, ale věřila jsem, že jsem vidoucím kamenem zahlédla v Auroxovi Heathovu duši. „Jestli jsi věděl, co je Aurox zač, proč jsi doteď nic neřekl?“

„Nikdo se mě neptal,“ odvětil Kalona.

„Blbost.“ Všechen ten vztek a frustraci a zmatek z té záhady kolem Auroxe/Heatha jsem vmetla Kalonovi do tváře. „Co jiného jsi před námi ještě zatajil?“

„Co jiného chceš ještě vědět?“ opáčil bez váhání. „Jen pozor, mladá kněžko, zda si přeješ na své otázky skutečně dostat odpovědi.“

„Máš být na naší straně, vzpomínáš?“ řekl Stark a postavil se mezi nás.

„Vzpomínám si na leccos, o čem možná ani sám nevíš, červený upíre,“ odsekl Kalona.

„Jak to ksakru myslíš?“ štěkl Stark.

„Myslí tím, že ty jsi taky nebyl vždycky svatej!“ zaječela Nicole.

„Opovaž se na něj držkovat!“ Přímo jsem po ní těmi slovy střelila.

„Zase se mezi sebou pouštíte do boje!“ vykřikla Thanatos tak ostře, že se kolem nás zachvěl vzduch. „Naše protivnice rozvrátila celou tuto školu. Nespáchala jednu vraždu, ani dvě, spáchala jich mnoho. Spolčila se s nejhorším zlem, jaké tento

svět kdy viděl. A vy přesto stále jdete proti sobě. Nedokážeme-li se semknout, už nad námi zvítězila.“

Smutně zavrtěla hlavou a znovu se otočila k tělům obou koček. Klekla si k nim a znovu obě zlehka pohladila. Tentokrát se vzduch nad nimi zatřpytil a pak se zformoval do siluet Stínovlase a Guinevere, ale nevypadaly jako dospělé kočky, které ležely nehybné a studené na zemi. Byla to koťata. Huňatá, roztomiloučká koťátka. „Běžte k bohyni, maličcí,“ promluvila k nim tiše a vroucně Thanatos. „Nyx a vaši nejmilejší už na vás čekají.“ Malý Stínovlas hravě máchl chlupatou packou po jejím rozevlátém rukávu a pak koťata zmizela ve spršce jisker. Přísahám, že jsem zaslechla Anastasiin melodický smích, a pomyslela si, že ona i Drak musejí být radostí bez sebe, že mají na onom světě svoje kočky.

Na onom světě…

Tam je moje máma, spolu s Drakem a Anastasií a Jackem, a jestli jsem se v Auroxovi spletla, taky s Heathem. Taky jsem tam byla. Vím, že onen svět existuje, tak jistě, jako že existuju já sama. A vím, že je to úžasné magické místo, a ačkoli ještě nepřišel můj čas, abych umřela a zůstala tam, jeho krása se mi zapsala do mysli i do duše a vytvořila v nich bublinu úžasu a bezpečí, dokonalý protiklad toho, jaký teď je skutečný svět kolem mě.

„Bylo by tak špatné, kdybychom prohráli?“

Neuvědomila jsem si, že jsem to řekla nahlas, dokud mi Stark nezatřásl ramenem. „Co to povídáš, Zoey? Nesmíme prohrát, protože Neferet nesmí vyhrát. Temnota nesmí vyhrát.“

Vnímala jsem jeho obavy a strach. Věděla jsem, že ho děsím, ale nemohla jsem mlčet. Byla jsem z toho nekonečného zápasu mezi smrtí a Temnotou a láskou a Světlem už tak zatraceně

unavená. Proč to nemůže jednoduše skončit? Dala bych cokoli za to, kdyby to prostě skončilo.„Co horšího se ještě může stát?“ slyšela jsem, jak se ptám sama sebe, a vzápětí jsem si taky sama odpověděla. „Neferet nás zabije. No, být mrtvý se nezdá zas tak strašné.“ Ukázala jsem tam, kde se před chvilkou zjevila koťata.

„Šmarjá, ty to fakt chceš vzdát?“ zamumlala si znechuceně pod vousy Nicole.

„Zoey Redbirdová, smrt zdaleka není to nejhorší, co nás může potkat,“ řekla Thanatos. „Ano, nyní se zdá, že proti Temnotě není obrany, obzvlášť poté, co jsme objevili dnes v noci, ale i zde je láska a Světlo. Pomysli, jak bys tím, co říkáš, zarmoutila Sylvii Redbirdovou.“

Bodla mě výčitka svědomí. Thanatos měla pravdu. Jsou horší věci než smrt a stávají se lidem, kteří zůstali naživu. Sklonila jsem hlavu, přistoupila ke Starkovi a vzala ho za ruku. „Omlouvám se. Máte všichni pravdu. To jsem vůbec neměla říkat.“

Thanatos se na mě vlídně usmála. „Vrať se na nádraží. Modli se. Vyspi se. Hledej útěchu a radu v tom, co nám řekla Nyx: V paměti si uchovejte tuto noc, vzpomínku na to, jak se rány hojí. Dodá vám sílu a naplní vás klidem, až se co nevidět ocitnete v boji.“ Zarazila se a s těžkým povzdechem dodala: „Jsi tak mladá.“

Chtělo se mi zaječet: Já vím! Jsem až moc mladá na to, abych zachraňovala svět! Ale jen jsem tam mlčky stála a připadala si hloupá a neschopná. Thanatos sebrala tělíčka Stínovlase a Guinevere, zabalila je do záhybu své bohatě nařasené sukně a jemně je k sobě přivinula, jako by to byly spící děti. Pak pokynula Kalonovi. „Pojď se mnou. Musím Erebovým synům

sdělit tu smutnou zprávu, že jejich velitel a šermířský mistr zemřel. Ty mezitím začni stavět hranici pro Draka a tyto maličké. Až hranici zapálíme, oficiálně tě jmenuji bojovníkem Smrti.“ Na mě se už nepodívala. Odešla ze sportovní haly a Kalona za ní. Mně ani Starkovi nevěnoval jediný pohled.

„Mimochodem, vaše družstvo stojí za prd.“ Nicole zavrtěla hlavou a taky odešla.

Cítila jsem, že se na mě Stark dívá. Jeho dlaň v mé působila ztuhle. Vzhlédla jsem k němu, čekala jsem, že mě popadne a zacloumá se mnou, seřve mě nebo se přinejmenším zeptá, jestli mi náhodou nepřeskočilo. Nebylo by to poprve. Místo toho rozevřel náruč, řekl: „Pojď ke mně, Zoey,“ a jen mě měl rád.

4)

Aurox

Aurox běžel. Nevěděl, kam ho jeho tělo nese, a bylo mu to lhostejné. Jen si uvědomoval, že musí pryč od kruhu, od Zoey, než spáchá nějaké další zvěrstvo. Jeho nohy, proměněné v kopyta, rozrývaly ornou půdu a nadlidskou rychlostí ho nesly přes zazimovaná levandulová pole. Opíral se do něj vítr a stejnou silou jím proudily emoce.

Zmatek, nechtěl nikomu ublížit, a přesto zabil Draka a možná i Refaima.

Vztek, zmanipulovali ho, ovládli proti jeho vůli!

Zoufalství, nikdo mu neuvěří, že nechtěl nikomu ublížit. Je zvíře, stvoření Temnoty, Neferetina schránka. Všichni ho budou nenávidět. I Zoey.

Osamělost, přes to všechno Neferetinou schránkou není. Bez ohledu na to, co se stalo dnes v noci. Bez ohledu na to, že ho ovládla. Nepatří Neferet, nechce jí patřit. Ne po tom, co dnes v noci viděl… po tom, co cítil.

Cítil Světlo. Sice ho nedokázal plně přijmout, ale díky magickému kruhu poznal sílu jeho dobroty a díky vzývání živlů poznal jeho krásu. Než se ho zmocnila odporná vlákna a ovládla zvíře uvnitř něj, uchváceně sledoval dojímavý rituál, v jehož závěru Světlo smylo ze země dotek Temnoty, a smylo ho i z něj, ačkoli byl očištěn pouze na okamžik. Ten mu však stačil, aby si uvědomil, co provedl. Potom ho přemohl spravedlivý hněv a pochopitelná nenávist bojovníků a jemu zbylo jen tolik lidskosti, aby se dal na útěk a nezabil Zoey.

Roztřásl se, zasténal a jeho tělo se opět proměnilo ze zvířecího v chlapecké. Náhle byl bos a do půli těla nahý, měl na sobě jen potrhané džíny. Zmocnila se ho strašlivá slabost. Lapal po dechu a celý se chvěl. Zpomalil do kroku. V jeho mysli se odehrávala válka. Naplnila ho nenávist k sobě samému. Bezcílně se vlekl předjitřním šerem, nevěděl, kde je, a nezáleželo mu na tom. Nakonec však už nemohl dál odpírat svému tělu jeho potřeby a vydal se za vůní a zvukem vody. Když došel k průzračnému potůčku, poklekl a pil, až uhasil plamen ve svém nitru, a potom vyčerpaně ulehl, přemožený city. V jeho vnitřním boji zvítězil bezesný spánek.

Probudila ho její píseň. Byla tak konejšivá a uklidňující, že nejdříve ani neotevřel oči. Hlas udával rytmus podobný tlukotu srdce, ale Auroxe se dotklo něco víc než to. Cit, který píseň naplňoval. Nebylo to takové, jako když do sebe vsakoval brutální emoce, které mu umožňovaly přeměnu z chlapce ve

zvíře. Cit v písni vycházel ze samotného hlasu, radostného, povzbudivého, vděčného. Necítil to co ona, jenom před ním vyvstaly radostné představy a do jeho probouzející se mysli se vkradla hravá naděje na štěstí. Nerozuměl slovům, ale to ani nepotřeboval. Hlas se jásavě nesl a to bylo srozumitelnější než jazyk.

Jakmile se úplně probudil, zatoužil majitelku toho hlasu spatřit. Zeptat se jí, kde se v ní ta radost bere. Pokusit se zjistit, jak by bylo možné něco takového pocítit také. Otevřel oči a posadil se. Usnul kousek od domu, na břehu potůčku, který se klikatil jako stuha čisté vody a tiše, melodicky zurčel přes písek a kamení. Aurox se zadíval doleva po proudu, kde stála žena oblečená v šatech bez rukávů lemovaných dlouhým koženým třepením zdobeným korálky a mušličkami. Ladně tančila, bosýma nohama vydupávala rytmus své písně. Ačkoli slunce teprve vykukovalo za obzorem a ráno bylo chladné, byla zardělá, rozehřátá, živá. Kolem ní se jakoby do taktu vznášel dým ze svazku sušených bylin, který držela v ruce.

Pouhý pohled na ni v něm vyvolal dobrý pocit. Nemusel do sebe její radost vtáhnout, hmatatelně se šířila kolem ní. Cítil se lépe, protože žena tak překypovala citem, že ho vyzařovala všude kolem sebe. Když zaklonila hlavu, její dlouhé vlasy, stříbrné, protkané černými prameny, jí spadaly až pod štíhlý pas. Vztáhla nahé paže, jako by objímala vycházející slunce, a potom začala tančit v kruhu, nohama udávala tempo.

Aurox se tak zabral do její písně, že si ani neuvědomil, že se musí zanedlouho ocitnout tváří k němu a spatřit ho, dokud se nesetkali pohledem. V tu chvíli ji poznal. Byla to Zoeyina babička, v noci ji viděl ve středu kruhu. Čekal, že jakmile ho uvidí stát ve vysoké trávě na břehu svého potůčku, zajíkne se

nebo začne křičet. Ona ale jen přestala tančit. Píseň umlkla. Žena zřetelně a klidně pronesla: „Vidím tě, tsu-ka-nv-s-di-na. Ty jsi ten měňavec, který v noci zabil Draka Lankforda. Snažil ses zabít i Refaima, ale to se ti nepodařilo. A zaútočil jsi na mou milovanou vnučku, jako bys jí chtěl ublížit. Přišel jsi zabít i mě?“

Znovu vztáhla paže, zhluboka se nadechla chladného čistého ranního vzduchu a dodala: „Pokud ano, volám k nebi, že se jmenuji Sylvia Redbirdová a dnešek je dobrý den pro smrt. Odejdu k Velké matce a setkám se se svými předky s duší plnou radosti.“ Pak se na něj usmála

Právě ten úsměv ho zlomil. Cítil, jak se tříští na kousky, a rozechvělým hlasem, který sám sotva poznával, řekl: „Nepřišel jsem tě zabít. Jsem tu, protože nemám kam jít.“

Pak se rozplakal.

Sylvia Redbirdová zaváhala pouze okamžik. Aurox přes slzy viděl, jak znovu obrací pohled vzhůru a kýve, jako by jí někdo odpověděl na nějakou otázku. Pak k němu ladně vykročila. Kožené třepení na jejích šatech melodicky ševelilo s každým jejím pohybem a závanem chladivého ranního větříku.

Když k němu došla, vůbec se nerozmýšlela. Sedla si, bosé nohy složila pod sebe, objala ho a přitáhla si jeho hlavu na rameno.

Aurox netušil, jak dlouho tam tak spolu seděli. Celou dobu, co plakal, vnímal jen to, že ho drží, jemně ho kolébá, tiše něco prozpěvuje a hladí ho po zádech do rytmu s tlukotem svého srdce.

Konečně se odtáhl a zahanbeně se odvrátil.

„Ne, chlapče,“ řekla, vzala ho za ramena a přiměla ho, aby se jí podíval do očí. „Než se ke mně otočíš zády, pověz mi, proč jsi plakal.“

Otřel si tvář a odkašlal si. Když promluvil, jeho hlas zněl mladě a hodně hloupě, tak mu to aspoň připadalo. „Protože je mi to líto. Sylvia Redbirdová se na něj dál dívala. „A?“ pobídla ho.

Dlouze vydechl a přiznal: „A protože jsem tak sám.“

Její tmavé oči se rozšířily. „Je v tobě víc, než se na pohled zdá.“

„Ano. Jsem netvor Temnoty, zvíře,“ přisvědčil.

Pousmála se. „Dokáže zvíře plakat zármutkem? Dokáže Temnota cítit osamělost? To bych neřekla.“

„Tak proč si připadám tak hloupě, že jsem plakal?“

„Zamysli se nad tím,“ vyzvala ho. „Plakala tvá duše. Cítila potřebu truchlit, protože se soužila zármutkem a osamělostí. Sám rozhodni, jestli je to hloupé. Já sama za sebe soudím, že prolít upřímné slzy není žádná hanba.“ Vstala a natáhla k němu drobnou, zdánlivě křehkou ruku. „Pojď se mnou, dítě. U mě doma máš dveře otevřené.“

„Proč to děláš? V noci jsi viděla, jak jsem zabil bojovníka a dalšího zranil. Mohl jsem zabít i Zoey.“

Naklonila hlavu ke straně a pátravě se na něj zadívala. „Žes mohl? Nezdá se mi. Tedy přinejmenším mám pocit, že chlapec, na kterého se právě teď dívám, ji zabít nemohl.“

Svěsil ramena. „Tomu ale věříš jen ty. Nikdo jiný mi to neuvěří.“

„Inu, tsu-ka-nv-s-di-na, právě teď tu nikdo jiný není. Nestačí, že ti věřím já?“

Znovu si otřel tvář a trochu nejistě vstal. Pak velice opatrně uchopil její ruku. „Sylvie Redbirdová, pro tuto chvíli mi tvá důvěra stačí.“

Stiskla mu ruku a s úsměvem pronesla: „Říkej mi babičko.“

„Jak mě to oslovuješ, babičko?“

Znovu se usmála. „Tsu-ka-nv-s-di-na znamená v jazyce mého lidu býk.“

Polilo ho horko, pak ho zamrazilo. „Netvor, v kterého se měním, je mnohem strašnější než býk.“

„Možná když tě nazývám tsu-ka-nv-s-di-na, přestává to, co dřímá v tvém nitru, působit tak hrůzostrašně. Když dáš něčemu jméno, získáváš nad tím moc, chlapče.“

„Tsu-ka-nv-s-di-na. To si budu pamatovat.“

Pořád neměl úplně jisté nohy, ale došel s kouzelnou starou ženou k farmářskému domku stulenému mezi spícími levandulovými poli. Byl postavený z kamene a měl příjemně širokou verandu. Babička ho odvedla k hluboké kožené pohovce a podala mu ručně tkanou přikrývku, aby se do ní mohl zabalit. „Prosím, odpočívej,“ řekla mu. Poslechl ji. Ona s tichou písní na rtech zatopila v krbu, postavila vodu na čaj a z jiného pokoje mu přinesla mikinu a měkké kožené boty. Když bylo v místnosti teplo a ona dozpívala, gestem ho vyzvala, aby si s ní sedl k dřevěnému stolku, a nabídla mu na fialovém talíři jídlo.

Napil se čaje oslazeného medem a vzal si z talíře. „Dě- -děkuju, babičko,“ zadrhl se trochu. „Jídlo je moc dobré a pití taky. Všechno je tady moc dobré.“

„Ten čaj je s heřmánkem a yzopem. Pomáhá mi, když potřebuju být klidná a soustředit se. Sušenky jsou můj vlastní recept, s kousky čokolády a špetkou levandule. Odjakživa jsem přesvědčená, že čokoláda a levandule jsou dobré pro duši.“ S úsměvem se zakousla do sušenky. Mlčky jedli.

Aurox ještě nikdy nebyl takhle spokojený. Věděl, že to není možné, ale měl pocit, že sem, k této ženě tak nějak patří.

A právě ten zvláštní, ale báječný pocit mu dal volnost, aby promluvil opravdu od srdce.

„Dnes v noci mě sem poslala Neferet. Nařídila mi, abych narušil rituál.“

Babička kývla. Netvářila se překvapeně, nýbrž zadumaně. „Nechtěla, aby odhalili, že zavraždila mou dceru.“

Zkoumavě se na ni zahleděl. „Zavraždili ti dceru. V noci jsi na vlastní oči viděla, jak se to stalo, a přece jsi dnes klidná a veselá. Odkud se bere taková vyrovnanost?“

„Z nitra,“ odpověděla. „A také z víry, že zde působí síly, které nemůžeme vidět ani dokázat. Například, měla bych se tě bát. Někdo by jistě řekl, že bych tě měla nenávidět.“

„To by řekli mnozí.“

„Ale já vůči tobě necítím strach ani nenávist.“

„Ty, ty mi dáváš útěchu. Útočiště. Proč, babičko?“ zeptal se.

„Protože věřím v sílu lásky. Věřím, že je třeba si zvolit Světlo, ne Temnotu, štěstí, ne nenávist, důvěru, ne skepsi,“ prohlásila.

„Pak to vůbec není moje zásluha. Jsi prostě a jednoduše dobrý člověk.“

„Mně připadá, že být dobrým člověkem není právě jednoduché, co ty na to?“ opáčila.

„Nevím. Nikdy jsem se nesnažil být dobrý.“ Frustrovaně si prohrábl husté plavé vlasy.

Babičce se udělaly kolem očí vrásky, když se na něj usmála. „Opravdu? V noci ti mocná nesmrtelná přikázala, abys zastavil rituál, ale jako zázrakem ten rituál proběhl až do konce. Jakpak se to stalo, Auroxi?“

„Pravdě nikdo neuvěří.“

„Já ano,“ řekla. „Pověz mi to, chlapče.“

„Přišel jsem, abych splnil Neferetin rozkaz, zabít Refaima, a tím ublížit Stevie Rae, aby se porušil kruh a rituál nedospěl ke konci, ale nedokázal jsem to udělat. Nemohl jsem porušit něco, v čem bylo tolik Světla, tolik dobra,“ vyhrkl překotně. Chtěl vyslovit celou pravdu dřív, než ho babička zastaví a vyžene ho. „Pak se mě zmocnila Temnota. Nechtěl jsem se proměnit! Nechtěl jsem, aby se ten býk ve mně objevil! Ale neměl jsem nad ním žádnou moc, a jakmile tu byl, nepamatoval si nic než poslední rozkaz: zabij Refaima. Jen živly a dotek Světla to zvíře zarazily na dost dlouho, abych nad ním získal aspoň trochu kontroly a přiměl ho utéct.“

„Tak proto jsi zabil Draka. Snažil se bránit Refaima,“ poznamenala. Přikývl a zahanbeně sklopil hlavu. „Nechtěl jsem ho zabít. Neudělal jsem to záměrně. Temnota ovládla zvíře a zvíře ovládlo mě.“

„Teď tě neovládá. Zvíře tu teď není,“ řekla tiše.

Podíval se jí do očí. „Je. Zvíře je tu pořád, tady.“ Ukázal si na hruď. „Neustále ho mám v sobě.“

Babička zakryla jeho ruku svou. „Snad ano, ale jsi tu také ty. Tsu-ka-nv-s-di-na, nezapomeň, že jsi zvíře ovládl aspoň natolik, že uteklo. To může být začátek. Nauč se důvěřovat sám sobě, potom se ti možná naučí důvěřovat i jiní.“

Zavrtěl hlavou. „Ne, ty jsi jiná než všichni ostatní. Nikdo mi neuvěří. Uvidí jen zvíře. Nikomu na mně nezáleží tolik, aby mi věřil.“

„Zoey tě uchránila před bojovníky. Jen díky tomu jsi mohl uprchnout.“

Překvapeně zamrkal. Na to úplně zapomněl. Byl tehdy tak rozrušený, že si vůbec neuvědomil, kolik toho pro něj Zoey udělala. „Skutečně mě chránila,“ uznal.

Babička ho pohladila po ruce. „Nesmíš dovolit, aby její důvěra přišla vniveč. Zvol si Světlo, chlapče.“

„To už jsem zkusil a selhal jsem!“

„Snaž se víc,“ promluvila přísně.

Už chtěl něco namítnout, ale babička ho umlčela pouhým pohledem. Ten pohled říkal, že to nemyslela jen jako příkaz, vyslovila mu tím důvěru.

Znovu sklonil hlavu, tentokrát však ne hanbou, ale jako odpověď na nesmělý záblesk naděje. Chviličku si ten skvělý nový pocit vychutnal. Pak jemně vyprostil ruku zpod babiččiny a vstal. „Musím přijít na to, jak dokázat, že máš pravdu.“

„A jak to uděláš, chlapče?“

„Musím najít sám sebe,“ prohlásil bez váhání.

Věnovala mu vřelý, rozzářený úsměv. Nečekaně mu tím připomněla Zoey a ten nesmělý záblesk naděje zesílil, až mu zahřál celé nitro. „Kam půjdeš?“ zeptala se.

„Tam, kde můžu být nejprospěšnější,“ odvětil.

„Auroxi, chlapče, zapamatuj si, že dokud budeš ovládat zvíře a nikoho dalšího nezabiješ, najdeš u mě kdykoli útočiště.“

„Na to nikdy nezapomenu, babičko.“

Když ho mezi dveřmi objala, zavřel oči a vdechl vůni levandule a závan mateřské lásky. Obojí cítil celou cestu, když pomalu jel zpátky do Tulsy.

Byl jasný únorový den, a jak řekl hlasatel v rádiu, teplo, že to vyžene z děr klíšťata. Aurox zaparkoval Neferetino auto na prázdném místě za náměstím Utica a pak instinktivně zamířil pryč od rušného nákupního centra zadní uličkou jménem South Yorktown Avenue. Ještě nebyl ani u vysoké kamenné zdi obklopující Školu noci, když ucítil pach kouře.

Ten požár založila Neferet. Táhne z něj její Temnota, pomyslel si. Radši vůbec nemyslel na to, co mohl oheň zničit. Plně se soustředil na svůj instinkt, který mu napovídal, že se musí vrátit do Školy noci, jestli chce nalézt sám sebe a ospravedlnit se. Srdce mu prudce bušilo, když využil stínu, který vrhala zeď, a rychle, neslyšně přeběhl podél východní strany, až narazil na starý dub, který se rozštípl po celé délce a jedna jeho polovina dopadla na zeď.

Nebylo nic jednoduššího než vyšplhat po nerovné zdi, přidržet se holých větví poničeného stromu a přehoupnout se na druhou stranu. Přikrčil se ve stínu kmene. Přesně jak doufal, jasné sluneční světlo zanechalo školní areál liduprázdný, všichni upíři i mláďata byli v kamenných budovách za okny zakrytými tmavými závěsy. Obešel patu rozštípnutého stromu a rozhlížel se.

Shořely stáje. To poznal hned. Požár se ale zjevně nerozšířil, ačkoli jedna vnější zeď stájí se zřítila. Vzniklý otvor zakrývala silná černá nepromokavá plachta. Aurox se přitiskl ke stromu. Musel si dávat pozor na třísky trčící z dolní části kmene a spleť polámaných větví. Divil se, že to tu nikdo neuklidil, protože jinak byl areál pečlivě udržovaný. Ale neměl moc času nad tím dumat. Na převislé větvi přímo před ním přistál obrovský krkavec a začal hlasitě, děsivě skřehotat, hvízdat a znepokojivě cvakat zobákem.

„Leť pryč! Zmiz!“ sykl na něj Aurox a snažil se ptáka zaplašit, jenomže ten skřehotal jen tím hlasitěji. Aurox se na něj vrhl, aby mu zakroutil krkem, a zakopl o vyčnívající kořen. Tvrdě dopadl na zem, ale ke svému překvapení tam nezůstal ležet. Země se pod jeho vahou propadla a on se po hlavě řítil dolů… dolů…

Ucítil strašlivou bolest v pravém spánku a pak svět zčernal.

5)

Zoey

Usnula jsem Starkovi v náručí, takže mě dost zmátlo, když mě probudil tím, že se mnou cloumal a s naštvaným výrazem na mě skoro řval: „Zoey! Vzbuď se! Přestaň! To myslím vážně!“

„Starku? Co je?“ Posadila jsem se a setřásla Nalu, která mi spala na boku jako tlustá zrzavá kobliha. „Mňááuf!“ zabrumlala a přeťapkala do nohou postele. Obrátila jsem se od kočky ke svému bojovníkovi, oba na mě koukali, jako kdybych spáchala masovou vraždu. „Co?“ vypravila jsem ze sebe přes širokánské zívnutí. „Vždyť jsem akorát spala.“

Stark popadl svůj polštář a nacpal si ho za záda, aby se mohl opřít. Založil si ruce na prsou, zavrtěl hlavou a odvrátil ode mě pohled. „Podle mě to bylo daleko víc než akorát spala.“

Měla jsem chuť ho uškrtit.

„Poslyš, co tě žere?“ zeptala jsem se ho.

„Říkala jsi jeho jméno.“

„Čí jméno?“ Zamrkala jsem a vybavil se mi ten příšerný starý film Invaze lupičů těl. Napadlo mě, jestli Starkovo tělo nějaký takový zloděj neuloupil.

„Heathovo!“ Zamračil se. „Třikrát. Vzbudilo mě to.“ Pořád se na mě nedíval. „O čem se ti zdálo?“

Zůstala jsem jako opařená, v hlavě se mi roztočila kolečka na plný plyn. O čem se mi do háje zdálo? Snažila jsem se rozpomenout. Pamatovala jsem si, že mě Stark líbal, než jsem usnula. Bylo to úžasně sexy, ale já jsem byla děsně unavená

a místo abychom od líbání přešli dál, opřela jsem si hlavu o jeho rameno a úplně jsem vytuhla. A pak už jsem si nepamatovala vůbec nic až do chvíle, kdy se mnou začal třást a křičet, ať přestanu.

„Nemám ponětí,“ odpověděla jsem upřímně.

„Nemusíš mi lhát.“

„Starku, to bych ti neudělala.“ Odhrnula jsem si vlasy z obličeje a dotkla se jeho ruky. „Nevzpomínám si, že by se mi něco zdálo.“

Konečně se na mě podíval. V očích měl smutek. „Volala jsi Heatha. Spím přímo tady vedle tebe, ale ty voláš jeho.“

Sevřelo se mi srdce. Mrzelo mě, že jsem mu ublížila. Mohla jsem mu říct, že je směšné zlobit se na mě kvůli něčemu, co jsem řekla ze spaní, co jsem si ani nepamatovala, ale ať to bylo směšné nebo ne, jeho se to doopravdy dotklo. Vzala jsem ho za ruku.

„Hej,“ řekla jsem tiše, „to mě mrzí.“

Propletl si se mnou prsty. „Přála by sis, aby tady byl místo mě on?“

„Ne,“ vyhrkla jsem. Milovala jsem Heatha už jako malá holka, ale Starka bych za něj nevyměnila. Samozřejmě, celá pravda je taková, že kdyby umřel Stark, Heatha bych za něj nevyměnila taky. Jenomže zrovna to teď Stark fakt nepotřeboval slyšet. Ani teď, ani nikdy jindy.

Milovat dva kluky naráz je příšerný průšvih, i když jeden z nich je mrtvý.

„Takže ho nevoláš proto, že chceš být s ním a ne se mnou?“

„Chci tebe. Čestné slovo.“ Předklonila jsem se a on rozevřel náruč. Přitulila jsem se k němu a vdechla jeho známou vůni.

Políbil mě na šošolku hlavy a objal mě. „Vím, že je blbost žárlit na mrtvého kluka.“

„Jo,“ přisvědčila jsem.

„Zvlášť když jsem toho mrtvého kluka měl vlastně rád.“

„Jo,“ souhlasila jsem opět.

„Ale my dva patříme k sobě, Zoey.“

Zaklonila jsem se, abych mu viděla do očí. „Ano,“ řekla jsem, „patříme. Prosím, nikdy na to nezapomínej. I když se kolem nás dějou šílené věci, zvládnu to, ale potřebuju vědět, že při mně stojí můj bojovník.“

„Vždycky, Zoey. Vždycky,“ odvětil. „Miluju tě.“

„Já tebe taky, Starku. Vždycky.“ Dala jsem mu pusu a názorně mu ukázala, že ani trošičku nemusí na nikoho žárlit. A zároveň jsem žárem jeho lásky na okamžik vypálila vzpomínku na to, co jsem minulou noc spatřila skrz vidoucí kámen…

Když jsem se probudila podruhé, bylo to tím, že mi bylo hrozné horko. Pořád jsem ležela Starkovi v náručí, ale trochu se posunul a přehodil přese mě jednu nohu, takže jsem se ocitla v zajetí své chlupaté modré deky. Teď Stark ani trochu nevypadal jako šílený žárlivec. Vypadal roztomile jako malý chlapeček a spal jako dřevoNala se mi jako obvykle uvelebila na boku, tak jsem ji zvedla a co nejopatrněji a nejtišeji se s ní přesunula na chladnější stranu postele, než stačila začít brumlat. Stark ze spaní zašátral rukou, jako by se po mně natahoval. Soustředila jsem se na šťastné myšlenky, colu, nové boty, koťátka, která mi nekýchají do obličeje, a on se uvolnil.

Taky jsem se snažila uvolnit, vážně. Nala na mě koukala. Podrbala jsem ji za ušima a zašeptala: „Promiň, že jsem tě zase

vzbudila.“ Drcla mi hlavou do brady, kýchla na mě, pak seskočila zpátky na chlupatou modrou deku, třikrát se zatočila a zase si začala hrát na spící koblihu.

Vzdychla jsem. Potřebovala jsem udělat přesně to samé, stočit se do klubíčka a ještě usnout, ale už jsem byla moc probuzená. A tím pádem jsem moc přemýšlela. Potom, co jsme se pomilovali, Stark ospale zamumlal: „Jsme spolu. Všechno ostatní se nějak vyřeší.“ Usnula jsem v naprosté jistotě, že má pravdu.

Teď jsem ale bohužel byla při plném vědomí a chtě nechtě jsem začala o všem dumat a se vším si dělat starosti. Hádám, že kdyby Stark věděl, co jsem v noci viděla skrz vidoucí kámen, vzal by to svoje všechno ostatní se nějak vyřešízpátky a znovu by předvedl, že i na mrtvého kluka se dá žárlit.

Položila jsem dlaň na kulatý kamínek, který jsem nosila na stříbrném řetízku. Nevinně se mi houpal ve výstřihu. Na dotek působil úplně obyčejně, jako každý jiný náhrdelník. Nesálalo z něj záhadné teplo. Vytáhla jsem ho zpod trička a pomalu si ho zvedla k očím. Hluboce jsem se nadechla, abych si dodala odvahy, a podívala se skrz něj na Starka.

Nic zvláštního se nestalo. Stark byl pořád Stark. Pootočila jsem hlavou a mrkla na Nalu. Pořád to byla spící tlustá zrzavá kočka.

Vrátila jsem vidoucí kámen pod tričko. Co když se mi to jen zdálo? No uznejte. Kde by se v Auroxovi vzal Heath? Dokonce i Thanatos řekla, že Auroxe stvořila Temnota, když jí obětovali moji mámu. Je to schránka, netvor ovládaný Neferet.

Ale když ho chtěla úplně ovládnout, musela zabít Stínovlase. A vyptával se Thanatos, co je doopravdy zač.

No dobře, ale mění se tím něco? Aurox není Heath. Heath je mrtvý. Odešel do hlubší úrovně onoho světa, kam jsem já jít nemohla, protože on byl doopravdy mrtvý.

Stark zareagoval na můj neklid, zavrtěl se a ze spaní se zamračil. Nala zase zabručela. Fakt jsem nechtěla ani jednoho z nich znovu vzbudit, a tak jsem tiše vylezla z postele, po špičkách zamířila ven z pokoje a proklouzla pod dekou, kterou jsme se Starkem měli místo dveří.

Cola. Potřebovala jsem pořádnou dávku coly. A když budu mít štěstí, najdu v kuchyni ještě trochu Hraběte Čokuly a mléka, které nezkyslo. Mňam, už jen při tom pomyšlení mi bylo rázem líp. Snídaňové cereálie, to je moje.

Šourala jsem se setmělým tunelem, míjela odbočky a další dveře z dek, za kterými kamarádi vyspávali až do západu slunce, až jsem konečně došla k velkému výklenku, který jsme používali jako společenskou místnost a zároveň kuchyni. Tunel tady končil a bylo tu místo pro pár stolů, notebooků a velkých ledniček. „Musí tady přece někde být cola,“ huhlala jsem si pro sebe, když jsem se začala přehrabovat v té první.

„Je v té vedle.“

Připitoměle jsem zakvičela a nadskočila. „Prokristáčka, Shaylin! Nesmíš se takhle plížit. Málem jsem se leknutím počurala!“

„Promiň, Zoey.“ Otevřela druhou ze tří ledniček, vytáhla plechovku správně nabušené coly, plné cukru a kofeinu, a s omluvným úsměvem mi ji podala.

„Neměla bys ještě spát?“ Posadila jsem se na nejbližší židli a začala ucucávat limonádu. Snažila jsem se znít míň mrzutě, než jsem se cítila.

„Hm, jo, jsem fakt hodně unavená. Cítím, že slunce ještě nezapadlo, ale hlavou se mi honí všechno možné. Znáš to, ne?“

Zafrkala jsem. „Znám to až moc dobře.“

„Jsi nějak divně barevná,“ poznamenala nonšalantně, jako by mluvila o něčem úplně normálním, třeba o barvě mého trička.

„Shaylin, já ty tvoje řeči o barvách moc nechápu.“

„Já sama nevím jistě, nakolik tomu rozumím. Prostě je vidím, a když nad tím zbytečně nepřemýšlím, obvykle poznám, co znamenají.“

„Dobře, tak mi dej nějaký příklad, jak to obvykle poznáš.“

„To je snadné. Tak například ty. Tvoje barvy se moc nemění. Většinou jsi fialová se stříbrnými flíčky. I když ses chystala na ten rituál u tvojí babičky a věděla jsi, že to nebude hezký pohled, barvy jsi měla pořád stejné. Schválně jsem se podívala, protože…“ Odmlčela se.

„Protože?“ pobídla jsem ji.

„Protože jsem byla zvědavá. Podívala jsem se na barvy celé vaší partě, než jste odjeli, ale, jejda, teď mi dochází, že to vypadá, jako bych vás špehovala.“

Svraštila jsem obočí. „Nečteš nám myšlenky ani nic podobného. Nebo jo?“

„Ne!“ ujistila mě. „Ale čím déle tenhle pravý zrak mám a čím víc ho používám, tím je to pro mě opravdovější. Zoey, myslím, že mi to říká o lidech všelijaké věci, i takové, které by radši udrželi v tajnosti.“

„Jako Neferet. Říkala jsi, že uvnitř má barvu jako oko mrtvé ryby a navenek je překrásná.“

„Jo, to je ono. Ale třeba u tebe to vidím ještě jinak. Kramisha by asi řekla, že strkám nos do věcí, do kterých mi nic není.“

„Tak mi pověz, jak to vidíš u mě, a já ti na oplátku povím, jestli mi připadá, že strkáš nos do věcí, do kterých ti nic není.“

„No, co ses vrátila z toho rituálu u babičky, jsou tvoje barvy tmavší.“ Zarazila se, zadívala se na mě, zavrtěla hlavou a opravila se. „Ne, to není přesné. Nejsou ani tak tmavší jako spíš rozpité. Jako kdyby se ta fialová a stříbrná slily dohromady a zakalily se.“

„Aha,“ promluvila jsem váhavě. Začínala jsem chápat, co myslela tím špehováním. „Takže jsi na mně zpozorovala nějaký rozdíl a připadá ti to zvláštní, hlavně proto, že obvykle se moje barvy nemění. Ale co to podle tebe znamená?“

„Jasně, promiň. Podle mě to znamená, že jsi kvůli něčemu zmatená, kvůli něčemu vážnému. Trápí tě to. Fakticky ti to vrtá hlavou. Trefila jsem se aspoň trochu? Přikývla jsem. „Trefila.“

„A připadá ti divné, že to vím?“

Znovu jsem přikývla. „Jo, maličko.“ Chvilku jsem o tom přemýšlela a pak dodala: „Ale upřímně, připadalo by mi to míň divné, kdybych věděla, že ti můžu věřit, že to o těch mých slitých barvách a zmatku nikomu nevyžvaníš. To už by byl zásah do soukromí.“

„Jo.“ Její hlas zněl smutně. „Přesně to jsem si myslela. Chci, abys věděla, že mi můžeš věřit. Nikdy jsem neroznášela klepy. Navíc ten dar, co jsem dostala od Nykty, když mě označili… víš, je to úplně neskutečné. Zoey, já zas vidím.“ Vypadalo to, že se každou chvíli rozbrečí. „Nechci si to pokazit. Budu svůj dar užívat tak, jak Nyx chce.“

Poznala jsem, že ji to doopravdy trápí, a soucítila jsem s ní, zvlášť když mi bylo jasné, že se zrovna teď trápí kvůli mně. „No tak, Shaylin, to je v pohodě. Já vím, jaké to je, mít dar, který s sebou nese velkou odpovědnost, a bát se, že provedeš

nějakou hloupost. Do háje, mluvíš s královnou průšvihů.“ Odmlčela jsem se a pak pokračovala: „To je právě jeden z důvodů, proč jsem teď tak zmatená. Fakt nechci udělat zas další nedospělé, pitomé a špatné rozhodnutí. Všechno, co dělám a říkám, nemá vliv jen na mě, ale na spoustu dalších lidí. Když se rozhodnu blbě, průšvihy se začnou sypat jak domino. Můžu tím dostat do pořádného maléru mláďata, dospělé i lidi. Je to otrava, ale to nic nemění na tom, že mám dar od Nykty a zodpovídám za to, jak s ním zacházím.“

Shaylin si to chvilku přebírala a já se nalévala colou. Vlastně bylo příjemné si s ní povídat. Pořád lepší než se trápit úvahami o Auroxovi a Heathovi a Starkovi a Neferet a,

„Dobře, tak poslyš,“ vyrušila mě Shaylin z úvah, kterými jsem se opravdu vůbec netrápila. „Co když si všimnu, že se někomu změnily barvy? Mám povinnost to někomu oznámit, třeba tobě?“

„Jak to myslíš? Jako že ke mně přijdeš a řekneš: ‚Čau Zoey, nějak se ti rozpily barvy. Děje se něco?‘“

„No, třeba, ale to je mezi kamarády. Spíš jsem myslela, když se stane něco s někým, jako dneska s Nicole. Měla barvy jako všichni z Dallasovy party, jako krev smíchaná s něčím hnědým a černým, jako když něco krvácí v písečné bouři. Včera u stájí se ale změnily. Pořád tam měla takovou rezavě červenou, ale vypadala jasnější, a ne ve špatném smyslu. Spíš jako kdyby se vyčistila. Bude to znít divně, ale přísahala bych, že jsem v ní zahlédla i trochu modré. Ne jako nebe, spíš jako oceán. Napadlo mě, že to zlo, co v sobě měla, se možná smývá, a jakmile jsem si to pomyslela, poznala jsem, že jsem se trefila.“

„Shaylin, to vážně není moc srozumitelné,“ řekla jsem.

„Ale já tomu rozumím! Čím dál líp. Prostě to vím.“

„Já tě chápu a věřím, že mi říkáš pravdu. Problém je v tom, že to tvoje vímje hrozně subjektivní. Jako by život byl test a odpovědi na otázky byli lidi, jenže na výběr není ano-ne, nedá se jednoduše určit, co je správně a co je špatně, ty odpovědi jsou celé slohové práce. Takže existuje spousta nejrůznějších odpovědí a ty tvoje závisejí na spoustě věcí. Není to černobílé.“ Povzdychla jsem si. Z toho mého podobenství mi šla hlava kolem.

„Jenomže život není černobílý, není žádné správně a špatně, Zoey. A to samé platí o lidech.“ Napila se limonády. Všimla jsem si, že má průhlednou. Napadlo mě, že průhledná limča mi fakt nic neříká, není v ní kofein a vždycky mi připadá málo sladká, když vtom Shaylin navázala: „Ale rozumím, co se snažíš říct. Věříš mi, že vidím, kdo má jaké barvy. Jen nevěříš, že je umím správně posoudit.“

Už jsem to chtěla popřít a říct něco, aby se cítila líp, ale vnitřní hlas mě donutil si to rozmyslet. Shaylin potřebovala slyšet pravdu. „Jo, o to v podstatě jde.“

„No,“ řekla, napřímila se a zvedla bradu, „Já myslím, že to umím posoudit dobře. Že jsem v tom pořád lepší. A chci svůj dar používat tak, abych vám pomohla. Vím, že nás čeká boj. Slyšela jsem, co Neferet udělala tvojí mamince a že dala přednost Temnotě před Světlem. Budete potřebovat někoho, jako jsem já. Vidím do lidí.“

Měla pravdu. Její dar jsem potřebovala, ale taky jsem potřebovala mít jistotu, že jejímu úsudku se dá věřit. „Dobře, tak se do toho pustíme. Co kdybys prostě měla oči na šťopkách? A dala mi vědět, kdyby se změnily něčí barvy.“

„V tom případě hlásím jako první Nicole. Erik mi o ní vyprávěl. Vím, že bývala fakt zlá. Ale barvy o ní říkají pravdu a právě teď tvrdí, že se mění.“

„Fajn, budu na to brát ohled.“ Povytáhla jsem obočí. „A když jsme u toho, na co se musí brát ohled, nechci být hnusná, ale na Erika by sis měla dát pozor. On není vždycky –“

„Je arogantní a sobecký,“ skočila mi do řeči a bez uhýbání se mi podívala do očí. „Všechno mu prochází, protože je pěkný kluk a má talent. Má to v životě snadné i potom, co jsi mu dala kopačky.“

„On ti řekl, že jsem mu dala kopačky?“ Nedokázala jsem odhadnout, jestli do mě rýpe nebo ne. Neznělo to tak, ale přece jen jsem ji moc dobře neznala. Každopádně to z mé strany vypadalo, že kde je ona, tam je taky Erik. Nevadilo mi to. Fakt ne. Nežárlila jsem. Spíš jsem cítila povinnost ji varovat.

„Nic mi říkat nemusel. Asi tak tisíc jiných spolužáků to udělalo za něj,“ odpověděla.

„Nejsem na Erika naštvaná nebo něco. Chci říct, že může chodit, s kým chce. Jestli se ti líbí, já s tím nemám problém.“ Došlo mi, že se mě zmocnil záchvat slovního průjmu, ale nějak to nešlo zarazit. „A on už se mnou být nechce. Dávno to skončilo. Jde akorát o to, že Erik –“

„Je hovado,“ vysvobodil mě Afroditin hlas. Se zívnutím prošla kolem nás a nakoukla do jedné ledničky. „A tebe před ním varujou dvě jeho bývalé holky. Klíčové slovo je tady bývalé.“ Vrátila se ke stolu a na místo u prázdné židle vedle mě postavila džbán pomerančového džusu a láhev čehosi, co jsem odhadla na zatraceně drahé šampaňské. „Zoey samozřejmě slovo hovado nepoužila. Ona je vždycky slušná.“ Mezi řečí zamířila zpátky k ledničce a prohrábla mrazák. Ozvalo se

cinknutí skleniček. Vynořila se s ojíněnou křišťálovou sklenkou, vysokou a úzkou, z jakých pijou lidi v televizi na silvestrovských oslavách. „Já slušná nejsem. Hovado. To je náš Erik.“ Nechala bouchnout šampus, nalila do sklenice trošku džusu a až po okraj dolila šampaňské. Věnovala nápoji široký úsměv. „Koktejl mimosa, jak by řekla moje máti, snídaně šampionů.“

„Já vím, jaký Erik je,“ řekla Shaylin. Neznělo to naštvaně. Ani potěšeně. Znělo to, jako by si byla jistá sama sebou. „A taky vím, jaká jsi ty.“

Afrodita povytáhla jedno blond obočí a dlouze se napila svojí mimosy. „Jen povídej.“

A jéje, zaúpěla jsem v duchu. Asi jsem měla něco udělat, abych odvrátila blížící se katastrofu, ale připadalo mi, že by to bylo, jako bych se snažila z kolejí odstrkat auto, když se na mě řítí vlak. Bylo mnohem pravděpodobnější, že skončím rozmáznutá, než že to auto zachráním, a tak jsem na ně jen se zájmem koukala a pila svoji colu.

„Jsi stříbrná. Připomíná mi to měsíční světlo a to znamená, že se tě dotkla Nyx. Ale taky jsi máslově žlutá, jako plamínek malé svíčky. A to znamená co?“ Afrodita si pozorně prohlížela svoje skvěle upravené nehty, zjevně jí bylo fuk, co Shaylin odpoví.

„To znamená, že stejně jako malou svíčku je snadné tě sfouknout.“

Afrodita zúžila oči v štěrbiny a bouchla dlaní do desky stolu. „Teď toho mám dost, ty nová. Poslední dobou nedělám nic jiného, než že bojuju s Temnotou, a nemám náladu ani na tvoji nevymáchanou hubu, ani na ty tvoje vševědoucí kecy.“ Vypadalo to, že se chystá Shaylin zakroutit krkem. Zvažovala

jsem, že poběžím hledat Daria, když vtom do místnosti zasvítilo sluníčko v podobě Stevie Rae.

„Nazdárek, lidi! Brýtro!“ zašvitořila a širokánsky do toho zívla. „Páni, já jsem unavená. Zbyla v lednici ještě Mountain Dew?“

„Krucinálfagot, není žádné jitro. Zapadá slunce. A proč jsou sakra všichni vzhůru?“ Afrodita rozhodila rukama.

Stevie Rae se na ni zaškaredila. „Popřát ostatním dobré jitro je slušnost, i když to třeba technicky vzato není správně. A já si ráda přivstanu. Na tom není nic zlého.“

„On je ještě pták!“ upozornila ji Afrodita a dolila si šampus.

„Ty už zas piješ?“ opáčila Stevie Rae.

„Jo. Kdo si myslíš, že jseš? Moje máma z buranova?“

„Ne, kdybych byla jen trochu jako tvoje mamča, vůbec by mi nevadilo, že si dáváš tekutou snídani, protože tvoje mamča je pěkně cáklá.“ Stevie Rae vrátila plechovku limonády do ledničky. „A když o tom tak uvažuju, pít k snídani limču taky není nejlepší nápad. Vsadím se, že tady někde budou Lucky Charms.“

„Ty jsou přímo magicky dobré,“ prohlásila Shaylin. „Jestli je najdeš, dám si s tebou.“

„Hrabě Čokula.“ Vzhledem k tomu, že Afrodita se nechystala nikoho zabít (aspoň prozatím), znovu jsem našla hlas. „Kdybys našla krabici, beru ji.“

„Co je sakra špatného na mimosách?“ protestovala Afrodita. „Pomerančový džus je zdravá snídaně.“

„A co ten šampus? To je alkohol,“ řekla Stevie Rae.

„To je růžový Veuve Clicquot. Tudíž je to kvalitníšampus a ten se jako alkohol nepočítá,“ osvětlila Afrodita.

„Tomu fakt věříš?“ podotkla Shaylin.

Afrodita se na mě podívala, jako by Shaylin vůbec neexistovala. „Proč na mě ta věc mluví?“

„Bolí mě z vás hlava, a to ještě nejsme ani ve škole,“ vyčetla jsem jí.

„Stáje shořely skoro do mrtě a z naší velekněžky se vyklubala polobohyně a vražedkyně. Myslím, že dneska všichni můžeme školu vynechat,“ nechala se slyšet.

„Kdepak,“ ozvala se Stevie Rae. „Právě kvůli tomu všemu do školy musíme. Thanatos nás bude potřebovat. Navíc, Drak bude mít pohřeb. To bude hrozné, ale musíme u toho být.“

To umlčelo dokonce i Afroditu. Dál se nalévala a Stevie Rae mezitím nasypala pro sebe a pro Shaylin do misek Lucky Charms (což jsou oproti Hraběti Čokulovi podřadné cereálie, i když v nich jsou marshmallows). Všechny jsme se tvářily dost ponuře.

„Bude se mi po Drakovi stýskat,“ řekla jsem. „Ale je skvělé, že jsou s Anastasií zase spolu. A na onom světě je nádherně. Vážně.“

„Vy jste viděli na vlastní oči, jak se znovu setkali, viďte?“ zeptala se Shaylin s vykulenýma očima.

„Jo, my všichni,“ odpověděla jsem s úsměvem.

„Byla to krása.“ Stevie Rae popotáhla a otřela si oči.

„Jo,“ řekla tiše Afrodita.

Shaylin si odkašlala. „Hele, Afrodito, já na tebe nechtěla tak držkovat. To, co jsem řekla, nebylo správné. Tak bych svůj dar zneužívat neměla. Opravdu máš v tom měsíčním světle i takové mihotavé žluté, ale ne proto, že zhasíná. Patří k tvojí jedinečnosti, je to tvoje vřelost. Teď ti povím pravdu, to světýlko je malé a schované, protože většinu času skrýváš, jaká

jsi ve skutečnosti vřelá a hodná. To ale neznamená, že tam není. Omlouvám se.“

Afrodita k ní obrátila mrazivý pohled. „Tím jsi to fakt vylepšila.“

„Šmarjápano,“ povzdychla jsem si. „Afrodito, vypij si hezky snídani. Shaylin, tohle je dobrý příklad toho, o čem jsme předtím mluvily. O tvém daru nepochybuju. Nepopírám, že ho máš. Mám problém jen s tím, jak si věci vykládáš.“

„Tohle jsem vyložila naprosto přesně,“ ohradila se Shaylin rozčileně. „Jenže Afrodita mě vytočila. Tak jsem udělala chybu. Už jsem se omluvila.“

„Omluva se nepřijímá,“ oznámila Afrodita a otočila se k ní zády.

V tu chvíli vrazil dovnitř Damien, v ruce iPad, a vypadal mnohem míň upraveně, než obvykle vypadá, když se probudí, neboli dokončí obnovovací proceduru, jak to sám nazývá. Rozběhl se přímo ke mně, strčil mi iPad pod nos a vyhrkl: „Tohle musíte vidět!“

Nejdřív mě to ani moc nezajímalo, protože jsem viděla jen moderátorku večerních zpráv na kanálu Fox 23, k sežrání krásnou Cheru Kimiko. Cheru všichni zbožňujeme. Kromě toho, že je krásná jako upírka, působí jako skutečný živý člověk, ani trochu jako všechny ostatní moderátorky, co připomínají plastové figuríny.

Afrodita se podívala přes moje rameno na obrazovku. „Kimiko je klasa. Nikdy nezapomenu, jak přímo uprostřed zpráv vyplivla žvýkačku. Myslela jsem, že táta vyletí stropem, protože –“

„Chera je super, ale tohle je zlé,“ utnul ji Damien. „A vážné. Neferet právě uspořádala tiskovku.“

A do háje…

6)

Zoey

Všichni jsme se shlukli kolem Damienova iPadu. Zmáčkl přehrát a spustilo se video Fox 23. Titulek v dolní části obrazovky hlásal: CHAOS NA TULSKÉ ŠKOLE NOCI? Pak se v záběru objevila Neferet a několik kravaťáků. Tam, kde stáli, to bylo fakt hezké, všude samý mramor a art deco. Měla jsem neurčitý pocit, že to odněkud znám. Mimo záběr mluvila Chera Kimiko.

„Upíři a násilí? Budete překvapení, kdo odpovídá ano. Fox 23 má pro vás exkluzivní informace přímo od bývalé velekněžky tulské Školy noci.“

Naskočila blbá reklama, a zatímco se ji Damien snažil přeskočit, řekla jsem: „Vypadá to, že je někde v centru.“

„To je vestibul Maya,“ odvětila suše Afrodita. „A ten, co stojí za Neferet, je můj táta.“

„Ježkovy oči!“ Stevie Rae se na ni vykuleně zadívala. „Ona pořádá tiskovku se starostou?“

„A s radními. To jsou ti další kravaťáci vzadu,“ potvrdila Afrodita.

Video konečně běželo dál. Sklapli jsme a koukali.

„Jsem zde, abych oficiálně a veřejně přerušila veškeré styky s tulskou Školou noci a upíří nejvyšší radou.“Neferet se dařilo vypadat vznešeně a zároveň ublíženě.

„Tyhle její žvásty,“ prskla Afrodita.

„Pssst!“ umlčeli jsme ji všichni.

„Velekněžko Neferet, proč chcete přerušit styky se svým lidem?“ zeptal se jeden reportér.

„Což nejsme jeden lid? Nejsme snad všichni inteligentní bytosti schopné milovat a vzájemně si rozumět?“Očividně to byla

rétorická otázka, protože na odpověď nečekala. „Současná upíří politika mě znechucuje. Jak mnozí jistě víte, nabídla jsem občanům Tulsy možnost získat na Škole noci zaměstnání. Učinila jsem tak v přesvědčení, že lidé a upíři nemusejí pouze rozpačitě existovat vedle sebe. Můžeme společně žít, pracovat, dokonce i milovat.“

Stevie Rae naznačila dávení. Já jsem jen vrtěla hlavou.

„Setkala jsem se však s velkým odporem upíří nejvyšší rady a vrcholem všeho bylo, že do Tulsy vyslali svou velekněžku smrti Thanatos, aby zakročila. Současné vedení upíří komunity prosazuje násilí a segregaci, jen se podívejte, jak za uplynulých šest měsíců vzrostl v obytných čtvrtích Tulsy počet násilných trestných činů. Vskutku věříte, že všechny ty útoky, zvláště ty, při kterých oběti vykrvácely, spáchal nějaký lidský gang?“

„Velekněžko, připouštíte, že upíři napadají lidské občany Tulsy?“

Neferet se dramaticky chytila za krk. „Kdybych to věděla se stoprocentní jistotou, neprodleně bych to oznámila místní policii. Mám jen určitá podezření a jsem znepokojena. Také mám svědomí, a proto jsem odešla ze Školy noci.“Zazářila úsměvem. „Prosím, nemusíte mě nadále titulovat velekněžko. Od této chvíle jsem prostě jen Neferet.“

I na videozáznamu bylo vidět, jak se reportér červená a usmívá se na ni.

„Mluví se o novém druhu upírů, kteří mají červené znamení. Můžete tyto zprávy potvrdit?“ zeptal se jiný reportér.

„Bohužel ano. Skutečně se objevil nový druh upírů, a mláďat. Ti s červeným znamením jsou nějakým způsobem narušení.“

„Narušení? Můžete uvést nějaký příklad?“

„Zajisté. Napadá mě James Stark, který k nám přišel jako mládě z Chicaga, poté co nešťastnou náhodou způsobil smrt svého mentora. Stal se z něj první červený upíří bojovník.“

Zalapala jsem po dechu.

„Ta mrcha mluví o tvém klukovi!“ vyhrkla Afrodita.

„Právě včera v noci byl zabit dlouholetý šermířský mistr naší školy Drak Lankford. Roztrhal ho býk. Byl u toho právě i James Stark, když se ta nehoda,“ zdůraznila to slovo, aby bylo jasné, že o tom pochybuje, „stala.“

„Chcete říct, že tenhle Stark je nebezpečný?“

„Bohužel by mohl být. A stejně tak mnozí další noví dospělí i mláďata. Koneckonců, novou velekněžkou tulské Školy noci je Smrt.“

„Můžete být konkrétnější –“

Jeden kravaťák postoupil dopředu a vzal Neferet slovo. „Jsem pochopitelně nanejvýš znepokojen tímto vývojem situace v upíří komunitě. Mnozí jistě víte, že má milovaná dcera Afrodita byla před necelými čtyřmi lety označena. Velmi dobře chápu, že upíři nevidí rádi, když se lidé vměšují do jejich osobních, politických či trestních záležitostí. Odedávna si udržují samosprávu. Ale ujišťuji vás i naši místní Školu noci, že usnesením tulské městské rady vytvoříme komisi, která prověří vztahy mezi upíry a lidmi. Na další otázky dnes už bohužel nemáme čas.“Ten, kdo teď mluvil do Neferetina mikrofonu, byl Afroditin táta, starosta Tulsy. „Nejprve ale učiním ještě jedno krátké oznámení. S platností od tohoto okamžiku byla Neferet jmenována do komise městské rady jakožto upíří zástupce pro komunikaci. Zdůrazňuji, že Tulsa je ochotna plně spolupracovat s upíry, kteří chtějí s lidmi žít v míru.“Když reportéři začali mluvit jeden přes druhého, zvedl ruku a trochu blahosklonně

se usmál (bude to znít divně, ale připomněl mi Afroditu). „Neferet bude každý týden psát sloupek do Scény, přílohy novin Tulsa World. Prostřednictvím tohoto prostoru bude odnynějška zodpovídat vaše nesčetné dotazy. Nezapomínejte, že naše partnerství je právě teď na samém počátku. Musíme pracovat pomalu a opatrně, abychom nenarušili křehkou rovnováhu vztahů mezi upíry a lidmi.“

Nesledovala jsem starostu, ale Neferet a všimla jsem si, že přimhouřila oči a její výraz ztvrdl. Starosta LaFont pak zamával na kameru a na videu se znovu objevilo studio s Cherou Kimiko. Damien poklepal na obrazovku a ta zčernala.

„Do hajzlu! Tátu opustil poslední zbytek zdravého rozumu, který mu po letech soužití s mojí máti ještě zůstal,“ zhodnotila to Afrodita.

„Nazdar, zdálo se mi, že tady o mně někdo mluví.“ Do místnosti vešel Stark, prohrábl si přeleželé vlasy a věnoval mi svůj sexy frajerský úšklebek.

„Neferet právě vystoupila na tiskové konferenci a všem řekla, že jsi nebezpečný vrah,“ slyšela jsem se říkat.

„Cože?“ Tvářil se stejně otřeseně, jak jsem se já cítila.

„Jo, a nejen to,“ připojila Afrodita. „Spřáhla se s mým tátou a město jí teď pomáhá, aby si mohla hrát na to, že je ta hodná a my jsme hnusné krvelačné pijavice.“

„Hm, mám pro tebe taky jednu novinku, Afrodito,“ řekla Stevie Rae. „Ty už pijavice nejsi.“

„Ale prosím tě. Jako kdyby o mně naši něco věděli. Nemluvila jsem ani s jedním z nich už kolik měsíců. Jsem jejich dcera, akorát když se jim to hodí do krámu, jako třeba teď.“

„Kdyby to nebylo tak hrozné, bylo by to legrační,“ podotkla Shaylin.

„Neferet předstírá, že odešla ze školy sama, ne kvůli tomu, že ji vykopli za vraždu mojí mámy,“ vysvětlila jsem Starkovi.

„To přece nemůže,“ zaprotestoval. „Nejvyšší rada upírů jí to nedovolí.“

„Táta musí být v sedmém nebi,“ odtušila Afrodita. Všimla jsem si, že odstrčila šampaňské a dolévá si do sklenice jen džus. „Už celé roky se snaží najít nějaký způsob, jak získat styky mezi upíry. Když se naši vzpamatovali z toho, že ze mě nebude mámin klon, měli vlastně radost, že mě označili.“

Pozorně jsem ji sledovala a připomněla si ten den, zdálo se to už hrozně dávno, kdy jsem náhodou vyslechla, jak jí rodiče nadávají za to, že kvůli mně přišla o předsednictví Dcer temnoty. Teď se tvářila ledově jako obvykle, ale já pořád v duchu slyšela, jak jí o tvář pleskla mámina dlaň, a viděla ji polykat slzy. Určitě pro ni nebylo lehké slyšet tátu, jak o ní mluví jako o „milované dceři“, když ji ve skutečnosti vždycky chtěl jen využít.

„Proč? Co vaši od upírů chtějí?“ zeptala se Stevie Rae.

„Dostat se k větším penězům, větší moci, větší kráse. Jinými slovy patřit ke smetánce. Tohle v životě chtějí ze všeho nejvíc, být elita, mít moc. Využijou, koho můžou, aby to získali, včetně mě a zjevně i včetně Neferet,“ odpověděla Afrodita. V podstatě vyjádřila moje myšlenky.

„Jenže Neferet jim k ničemu takovému nepomůže,“ podotkla jsem.

„To je snad jasný, Zoey, vždyť je bláznivá jak krysa v plechový kadibudce,“ vyhrkla Stevie Rae.

„Netuším, co přesně to znamená, ale dobře, jo. Jenomže to není všechno. Všimli jste si někdo, jak se Neferet zatvářila, když

mluvil Afroditin táta? Ani trochu se jí nelíbilo, jak to skončilo,“ řekla jsem.

„Komise, sloupek v novinách a pracovat pomalu a opatrně, o to spojenkyně Temnoty zrovna asi nestojí,“ přisvědčil Damien.

„A už vůbec se jí nelíbilo, jak se starosta vyhnul odpovědi na otázku, jestli jsi nebezpečný,“ obrátila jsem se ke Starkovi.

„Pro ni budu nebezpečný rád!“ hlesl. Pořád vypadal dost otřeseně.

„Táta moc dobře umí něco slíbit a udělat pak něco úplně jiného,“ řekla Afrodita. „Upozorňuju vás, že přesně takhle to chce sehrát s Neferet a myslí si, že mu to projde.“ Zavrtěla hlavou. Možná mluvila cynicky, ale tvářila se napjatě.

„Musíme do školy. Hned. Jestli o tom Thanatos ještě neví, musíme jí to říct,“ rozhodla jsem.

Neferet

Lidé jsou tak slabí, nudní a strašlivě nehezcí, pomyslela si Neferet, když po tiskové konferenci sledovala, jak se starosta Charles LaFont uculuje, pronáší plané fráze a vyhýbá se jakýmkoli přímým odpovědím na otázky ohledně nebezpečí, o úmrtích a upírech. I tento muž, o němž se v kuloárech šeptá, že je favoritem pro senátorské křeslo, a všichni obdivují jeho charisma a energii…Musela si odkašlat, aby zakryla sarkastický smích. Ten muž byl naprostá nicka. Od Afroditina otce čekala víc.

Otec!Náhle se k ní donesla ozvěna minulosti. Zaskočila ji. Křečovitě sevřela zdobně kované zábradlí. Dalším zakašláním

zamaskovala skřípot tepaného železa a odtrhla od něj ruku. Rázem jí došla trpělivost.

„Starosto LaFonte, doprovodíte mě laskavě do mého apartmá.“ Měla to být otázka, ale tón jejího hlasu se na konci nezvedl. Čtyři radní, kteří se zúčastnili tiskové konference, i starosta se k ní otočili. Snadno je přečetla.

Všem připadala krásná a toužili po ní.

Dva tolik, že by kvůli ní ochotně obětovali své manželky, rodiny i kariéru, jen kdyby ji směli mít.

Charles LaFont k nim nepatřil. Afroditin otec vůči ní cítil chtíč, o tom nebylo pochyb, ale jeho hlavní touha nebyla sexuálního rázu. Nejvíce ho poháněla potřeba vyhovět manželčině posedlosti společenským postavením a uznáním. Škoda, že není možné ho svést snadněji, pomyslela si. Všichni z ní měli strach.

To ji přimělo k úsměvu.

Charles LaFont si odkašlal a nervózně si srovnal kravatu. „Jistě, jistě. Bude mi potěšením vás doprovodit.“

Neferet chladně kývla na ostatní muže a bez zájmu přešla jejich žhavé pohledy. Spolu s LaFontem nastoupila do výtahu a nechala se vyvézt do svého střešního apartmá.

Mlčela. Věděla, že starosta je nesvůj a mnohem méně sebejistý, než předstírá. Veřejnosti ukazoval masku přirozeného šarmu a vědomí vlastní důležitosti. Ona však viděla vyděšeného, rozpačitého človíčka, který se krčil hned pod povrchem.

Dveře výtahu se otevřely a ona vkročila do mramorové haly svého apartmá.

„Dejte si se mnou skleničku, Charlesi.“ Neposkytla mu příležitost odmítnout. Přešla k bohatě zdobenému baru ve stylu art deco a nalila do dvou sklenic těžké červené víno.

Přesně jak předpokládala, šel za ní.

Podala mu jednu sklenku. Zaváhal a ona se zasmála. „Je to pouze velmi drahý cabernet, není v něm ani kapička krve.“

„Ach tak.“ Vzal si sklenku a nervózně se uchichtl. Připomínal jí lekavého pokojového psíka.

Psi se jí hnusili skoro stejně jako lidé.

„Chtěla jsem dnes zveřejnit více informací než jen ty o Jamesi Starkovi,“ pronesla chladně. „Občané si podle mě zaslouží dozvědět se, jak nebezpeční jsou nyní upíři ze Školy noci.“

„A já si zase myslím, že není třeba občany zbytečně děsit a vyvolávat paniku,“ opáčil LaFont.

„Zbytečně?“ otázala se ostře.

Přikývl a pohladil si bradu. Zjevně žil v domnění, že působí moudře a blahovolně. Jí připadal slabošský a směšný.

V tu chvíli si povšimla jeho bledých rukou. Tlusté prsty sice byly velké, ale budily dojem, že jsou měkké, skoro jako ženské.

Zvedl se jí žaludek. Málem vyplivla doušek vína a její vyrovnaná maska trochu zakolísala.

„Neferet? Vám není dobře?“ zeptal se.

„Je mi zcela dobře,“ odvětila rychle. „Pouze tomu úplně nerozumím. Chcete snad říct, že upozornit Tulsu na nebezpečnost těchto nových upírů znamená vyvolat zbytečnou paniku?“

„Přesně tak. Po té tiskové konferenci budou občané ve střehu. Nebudeme tolerovat další násilí, zastavíme ho.“

„Opravdu? A jak chcete násilí ze strany upírů zastavit?“ promluvila klamně hebkým tónem.

„Zcela jednoduše. Budu pokračovat v tom, co jsme dnes započali. Varovala jste veřejnost. V roli zástupce v naší nově zřízené komisi zajistíte komunikaci mezi městem a nejvyšší radou a budete hlasem rozumu, který hovoří pro soužití lidí a upírů.“

„Takže násilí zastavíte slovy,“ řekla.

„Mluveným i psaným slovem, ano,“ přitakal. Vypadalo to, že je sám se sebou velmi spokojen. „Omlouvám se, pokud jsem vás tím nápadem s novinovým sloupkem zaskočil. Na poslední chvíli s tím přišel můj dobrý přítel Jim Watts, šéfredaktor přílohy Scéna. Byl bych to s vámi nejprve probral, ale od chvíle, kdy jste odpoledne přišla do mé kanceláře se svým varováním, věci se za účasti veřejnosti rychle daly do pohybu.“

To proto, že jsem se o to postarala, popohnala jsem váš nefunkční systém. Teď popoženu i tebe, jako jsem to udělala s médii a radními.

„Zamlčování a psaní jsem neměla na zřeteli, když jsem vás vyhledala,“ řekla.

„Patrně ne, ale já působím na oklahomské politické scéně už téměř dvacet let a znám své lidi. Nejúčinněji na ně působí pomalé, nevtíravé pobízení.“

„Jako když sháníte dohromady dobytek?“ Neskrývala své pohrdání.

„Takový příměr bych nepoužil, ale ze zkušenosti vím, že soukolí městské politiky nejlépe běží, když vytváříte komise, zadáváte průzkumy veřejného mínění a zjišťujete postoje různých skupin obyvatelstva.“ LaFont se tlumeně zasmál a napil se vína.

Pod záhyby svých sametových šatů Neferet zatnula ruku v pěst tak pevně, až se jí drápovité nehty zaryly do dlaně. Vyřinuly se

teplé rudé krůpěje. Nic netušící člověk neviděl vlákna Temnoty, která se jí začala šplhat po noze, pátrala… našla… pila…

Bez ohledu na mrazivé pálení známé bolesti se přes okraj sklenky zahleděla na starostu. Ztlumila hlas do konejšivého tónu.

„Po míru s upíry netoužíš.

Jsou skvělí a krásní, to jim závidíš.

Žádné okolky a hloupé psaní!

Musíš konat, jak káže ti tvá –“

LaFontovi zazvonil mobil. Zamrkal a skelný výraz v jeho očích se vytratil. Odložil sklenku, vyndal telefon z kapsy, zamžoural na něj a řekl: „To je šéf policie.“ Klepl na displej, přejel si dlaní obličej a ohlásil se: „Deane, rád tě slyším.“ Kývl a střelil pohledem po Neferet. „Jistě mě omluvíte, je to důležité. Brzy se vám ozvu a domluvíme podrobnosti k té komisi a sloupku. Rychle došel k výtahu a zanechal Neferet samotnou s hladovými vlákny Temnoty.

Nechala je ještě chviličku pít, pak je odehnala a olízla si ranky na dlani, aby se zahojily.

Vlákna se chvěla, visela kolem ní ve vzduchu jako hnízdo létajících hadů. Nemohla se dočkat, až budou moci splnit její rozkazy. „Dlužíte mi službičku,“ řekla Neferet a potom na telefonu v bytě vytočila Dallasovo číslo.

Když to zvedl, naštvaně zavrčel: „Někdo umřel nebo co, že mi někdo musí kurva volat takhle brzo?“

„Zmlkni, kluku! Poslouchej, co ti řeknu, a pak to udělej.“ Musela se usmát, když poté nastalo ticho. Jako by i přes telefon cítila vůni jeho strachu. Pak rychle začala mluvit, a jak

červenému upírovi udílela pokyny, vracela se jí jistota a sebevláda. „Ve škole se brzy dozvědí, že jsem se od ní distancovala a spojila se s městskou radou. Jistě chápeš, že chci lidi jen využít k rozdmýchání konfliktu. Než se k tobě opět otevřeně přihlásím, budeš na škole mýma rukama, očima a ušima. Předstírej, že teď, když jsem pryč, chceš s ostatními vycházet po dobrém. Získej si důvěru profesorů. Spřátel se s modrými mláďaty a pak udělej to, co pubertální mládež umí nejlépe: Vrážejte si nože do zad, šiřte pomluvy, vytvářejte party.“

„Ty pakoňové kolem Zoey mi nebudou věřit.“

„Řekla jsem ti, ať mlčíš, posloucháš a plníš mé rozkazy! Zoeyinu důvěru si pochopitelně nezískáš, na to si jsou se Stevie Rae příliš blízké. Ale i tak můžeš ten její kroužek rozbít. Není tak pevný, jak si myslíš. Zkus to s dvojčaty, především s Erin. Voda je tvárnější a proměnlivější než oheň.“ Odmlčela se a čekala, že její instrukce potvrdí. Když tak neučinil, vyštěkla: „Teď mluvit můžeš!“

„Rozumím, velekněžko. Uposlechnu vás,“ ujistil ji.

„Výborně. Už se do školy vrátil Aurox?“

„Neviděl jsem ho. Určitě s náma nebyl, když nás po tom požáru sčítali a poslali na kolej. To, ten požár jste založila vy?“ zeptal se opatrně.

„Ano, ačkoli to byla spíše příznivá náhoda než záměr. Způsobil velké škody?“

„No, shořela část stájí a byla tady pěkná mela,“ odpověděl.

„Zahynul nějaký kůň nebo mládě?“ zajímala se dychtivě.

„Ne. Ten kovboj se zranil, ale nic víc.“

„To je ale zklamání. Teď se pusť do toho, co jsem ti nařídila. Až se vrátím do Školy noci a ujmu se tam vlády jako Tsi Sgili,

bohyně všech upírů, budeš bohatě odměněn.“ S těmi slovy zavěsila.

Popíjela víno a plánovala pomalou, bolestivou smrt pro Charlese LaFonta, když vtom její pozornost upoutal nějaký zvuk z ložnice. Úplně zapomněla na mladého hotelového poslíčka, který s ní bezostyšně flirtoval, když sem zvečera přišla. Velice ochotně ji nasytil. Nyní už tak ochotný nebude, když si uvědomí, že z něj vysála málem tolik krve, že mohl zemřít. Vstala, vzala poloprázdnou sklenku a zamířila do ložnice. Zbytek jeho krve bude chutnat po strachu.

Usmála se.

7)

Zoey

Já a Stevie Rae jsme měly přijít za Thanatos do její učebny. Zavolala jsem jí z mikrobusu cestou do školy. Mluvily jsme krátce. Jen řekla, že o Neferetině tiskovce ví a že za ní máme hned zajít.

Škola smrděla kouřem.

Ten pach se táhl odevšad. Když jsme zaparkovali, uvědomila jsem si, že to není jenom kouř. Bohužel už jsem nasbírala dost zkušeností, abych poznala ostrý zápach strachu.

Normální vyučování vůbec nezačalo, to bylo jasné jako facka. Všude postávaly hloučky spolužáků, něco si mezi sebou šeptali. Určitě se nehnali na první hodinu. Mělo mi to připadat super. No uznejte, kdo není rád, když škola odpadne kvůli sněhové kalamitě, prasklému vodovodu nebo tak? Jenomže tohle tak

nějak vůbec super nebylo. Byl tu zmatek a nepřipadala jsem si bezpečně.

„Hele, normálně bych nic takového neřekla, ale mám pocit, že Thanatos měla dneska nechat vyučování běžet jako obvykle,“ pronesla zase jako strašidelná ozvěna mých myšlenek Afrodita, když jsme vystupovali z autobusu. „Tohle je akorát parádní bordel a nejlepší recept, jak vyvolat paniku. Všichni se zjančí, že bez Neferet to nezvládneme.“ Rozmáchle ukázala na skupinky šeptajících spolužáků a také na dospělé a mláďata, kteří pracovali na dvou smutných úkolech, uklízeli trosky stájí a stavěli vysokánskou horu z dřevěných klád a prken, která měla posloužit jako pohřební hranice pro Draka Lankforda.

„Zcela s tebou souhlasím, krasavice moje,“ pronesl ponuře Darius.

V duchu jsem se rychle, ale vroucně pomodlila. Nyx, pomoz mi, ať řeknu a udělám všechno správně, a pomoz mému kruhu, mým kamarádům, ať jsou silní a spolehliví.Pak jsem se otočila ke svojí partě a nechala se vést instinktem. „Nerada to připouštím nahlas, teda nerada to připouštím i jinak než nahlas, ale Afrodita má pravdu.“

Afrodita pohodila dlouhou blond hřívou. „Ještě aby ne.“

„Tahle škola potřebuje pořádnou dávku normality a bohužel mám pocit, že to nejnormálnější, co je právě teď k dispozici, jsme my.“

„To je teda řádnej průser,“ poznamenala Kramisha. Měla na hlavě tu žlutou paruku s mikádem a na nohou boty z černé kůže na snad dvanácticentimetrových platformách. Její kraťoučká sukýnka byla úžasně třpytivá. Vypadalo to šíleně, ale slušelo jí to, dokonce jsem uvažovala (asi dvě a půl vteřiny), že začnu častěji nosit podpatky.

„Mluvím vážně, Kramisho,“ řekla jsem.

„Já taky,“ odvětila.

„Hele, lidi. My přece můžeme být normální. Jsme nová normalita. Zajímavější,“ prohlásila Stevie Rae a široce se zazubila na Refaima.

Afrodita zafrkala. Bez ohledu na to jsemse na Stevie Rae usmála a pokračovala. „Rozdělíme se. Někdo půjde do stájí, někdo k Drakově hranici. Hlavně se chovejte normálně,“ zdůraznila jsem. „Chovejte se jako vždycky. Potřebujeme se sebrat a udělat tu trochu pořádek, aby to nevypadalo, že se všechno definitivně vymklo z rukou. Teď se zdá, že na nás prší útoky ze všech stran. Shořely stáje. Někdo zabíjí kočky. Drak umřel. A Neferet už není jen zlá a šílená. Je zlá, šílená a zatáhla zdejší lidi do věcí, kterým absolutně nemůžou rozumět a nedokážou se proti nim bránit. Musíme být silní a musíme být vidět. Musíme udržet Školu noci pohromadě. Jak jsem ráno řekla Thanatos, jsme víc než rozhádaná děcka a je nejvyšší čas, abychom zvedli hlavy, semkli se a získali si respekt, jaký si zasloužíme.“

„Moudrá slova, kněžko,“ řekl Darius. Nejradši bych ho objala. „Půjdu k Drakově hranici a pomůžu tam nastolit klid.“ Hřejivě se usmál na Afroditu. „Pojď se mnou. Tvá přítomnost posílí bojovníky truchlící pro našeho mistra.“

„Obvykle bych řekla, že jdu, kamkoli jdeš ty, krasavče,“ odvětila, „ale potřebuju něco probrat se Zoey, takže s ní půjdu za Thanatos. Potom se za tebou vrátím k hranici, co ty na to?“

Zaskočila mě. Uvědomila jsem si, že když nepočítám Shaylin, od odhalovacího rituálu jsem si s nikým pořádně nepromluvila. Když jsme jeli autobusem zpátky a vezli Drakovo tělo, vládlo tíživé mlčení. Pak ten požár a mrtvé kočky a, naštěstí,

spánek, ačkoli toho bych snesla víc. Takže si mě ještě nikdo nepodal kvůli Auroxovi. Chystá se Afrodita udělat právě tohle? Střelila jsem po ní pohledem. Vytáhla se na špičky a políbila Daria. Vypadala jako vždycky, bláznivě zamilovaná do svého bojovníka a hubatá na všechny ostatní.

„Já taky půjdu se Zoey,“ vytrhla mě z neurotického studia Afrodity Stevie Rae. „A až to s Thanatos dořešíme, budu u pohřební hranice. Tam potřebujou všichni zachovat klid a zůstat nohama na zemi, což je přesně úkol pro můj živel.“ Dala Refaimovi letmou pusu. „Sejdeme se tam?“

„Ano.“ Oplatil jí pusu a jemně ji pohladil po tváři. Pak se podíval na mě. „Pokud nikdo nic nenamítá, chci se ujmout stráže u školní zdi, zejména na východní straně. Pokud se sem snaží vplížit Neferetina vlákna Temnoty, musíme o tom vědět.“

„To zní jako dobrý nápad. Souhlasíte?“ obrátila jsem se na Starka a Daria. Oba přikývli. „Bezva.“ Pak jsem se znovu otočila ke Stevie Rae. „A líbí se mi i tvůj nápad, že přivoláš svůj živel. Damiene, Shaunee, Erin, taky mějte živly v pohotovosti. Povolejte je všude, kde můžou dodat sílu nebo pomoct. Jenom ať to není moc vidět…“ Nedořekla jsem to, protože mi to teprve v tu chvíli naplno došlo. „Ne. Špatně. Jestli budete potřebovat živly, přivolejte je tak, ať to vidět je.“

„Rozumím, Zoey,“ řekl Damien. „Je načase, aby tahle Škola noci pochopila, že na naší straně proti Temnotě stojí enormně mocné síly dobra.“

„Enormně znamená hodně,“ přeložila Stevie Rae. „My víme, co to znamená,“ zavrčela Kramisha.

„Já to nevěděla,“ řekla Shaunee.

„Já taky ne,“ připojila Erin.

Už jsem se na dvojčata chtěla zazubit a říct, jak je fajn, že zas mluví jako ségry, ale Erin se hned hrozně začervenala a odvrátila se od Shaunee, která se tvářila příšerně rozpačitě. Tak jsem to prozatím nechala plavat a v duchu si poznamenala, že pro ně rozsvítím červenou a modrou svíčku a požádám Nyx, aby jim pomohla. Pokud na to budu mít čas. Do háje, pokud na to bude mít čas sama Nyx.

Spolkla jsem povzdech a mluvila dál. „Fajn, dobře. Rozdělte se do skupin. Chovejte se normálně, najděte si třeba něco k učení a běžte do knihovny.“

„To u mě normální není,“ zaslechla jsem bručet Johnnyho B a děcka kolem něj se rozesmála.

Bylo příjemné to slyšet. Normální.

„Tak běž do sportovní haly a házej si na koš nebo dělej něco jiného klučičího.“ Nedokázala jsem potlačit široký úsměv.

„Já mířím do jídelny. Kuchyně v tunelech je vyžraná, jako by tam prolítly kobylky. Než se tam vrátíme, musíme udělat pořádnej nákup, Zoey,“ řekla Kramisha.

„Jo, to rozhodně je normální. Tak jdi. Kdo se před odjezdem nestihl najíst, běžte s ní. A zamíchejte se mezi ostatní. Ne abyste si celá parta zalezli někam do rohu, bavte se se všemi,“ poradila jsem jim.

Spolužáci zahučeli něco souhlasného a rozdělili se do skupinek mezi Daria, dvojčata, Damiena a Kramishu. Refaim odešel sám. Chvíli jsem se za ním dívala a uvažovala, jestli někdy opravdu zapadne, a jak to ovlivní jeho vztah ke Stevie Rae, když ne. Pohlédla jsem na ni. Taky se dívala za Refaimem a v očích měla výraz naprostého zbožňování. Začala jsem si kousat ret a hlavou mi táhly samé starosti.

„V pohodě, Červenko?“ promluvil na mě tiše Stark a vzal mě kolem ramen.

„Jo.“ Na okamžik jsem se o něj opřela. „Jen trpím chorobnou úzkostí, jako vždycky.“

Stiskl mě. „To nevadí, hlavně jestli se nechystáš bulet. Na to, jak ti u toho pokaždé teče z nosu, fakt není pěkný pohled.“

Naoko jsem ho praštila. „Já nikdy nebulím.“

„No jasně, a už vůbec ti nikdy neteče z nosu,“ řekl a vyslal ke mně svůj rozkošný frajerský škleb.

„Přesně! Jsem úžasná, co?“ popíchla jsem ho.

„To víš že jooo,“ protáhl a dal mi pusu na šošolku hlavy.

„Hele,“ zamumlala jsem, pořád bezpečně stulená v jeho náruči, „mohl bys jít do stájí a pomoct Lenobii? Já mám schůzku s Thanatos, ale hned pak za tebou přijdu.“

Zaváhal jen vteřinku, sevřel mě maličko pevněji. Nerad mě pouštěl z očí, zvlášť když šlo všechno do háje, ale kývl. „Budu tam, hlídám tě,“ dodal rychle, políbil mě na čelo, pustil mě a zamířil ke stájím. Zachvěla jsem se, bez jeho teplého objetí mi najednou bylo chladno. Ostatní už se po skupinkách rozcházeli, jen Stevie Rae s Afroditou zůstaly u mě.

„Jdu s vámi dvěma, ale dejte mi minutku. Nejdřív zavolám máti. Musí vědět, že Neferet nemá jen plno keců, ale je taky nebezpečná,“ řekla Afrodita.

„Myslíš, že ti uvěří?“ zeptala jsem se.

„Ani náhodou,“ odpověděla bez váhání. „Ale stejně to zkusím.“

„Proč radši nezavoláš taťkovi? On je přece starosta, ne tvoje mamča,“ namítla Stevie Rae.

„U LaFontových velí máti. Jestli někdo dokáže našemu váženému panu starostovi vysvětlit, co je Neferet zač, tak jedině ona.“

„Držím palce,“ řekla jsem.

„Pro mě za mě,“ odvětila a pak vytáhla telefon a poodešla o kus dál.

K mému překvapení se od jedné odcházející skupinky oddělila Shaylin a zamířila ke mně. „Můžu jít s vámi, holky?“ Hlas měla jemný, ale řekla to jasně a zvedla bradu, jako by byla přichystaná k boji.

„Proč?“ zeptala jsem se.

„Chci si promluvit s Thanatos o těch svých barvách. Vím, že jste mi radili, abych si to nechala pro sebe, a chápu vaše důvody. Neferet o tom rozhodně vědět nesměla. Ona už tu ale není velekněžkou a já mám spoustu otázek, které potřebuju zodpovědět. Jak říkal Damien, už je to hodně dávno, co někdo měl pravý zrak. Thanatos je chytrá. A stará. Napadlo mě, že ona by nějaké odpovědi mít mohla. Teda pokud to vám dvěma nevadí,“ dodala rychle.

Podívala jsem se na Stevie Rae. „Ty jsi její velekněžka. Máš proti tomu něco?“

„Nejsem si jistá. Co myslíš ty?“

„Řekla bych, že jestli nemůžeme věřit Thanatos, pak jsme na tom fakticky blbě,“ odpověděla jsem upřímně.

„V tom případě myslím, že je načase do toho praštit a brát to tak, že Thanatos je klaďačka. Takže nic nenamítám.“

„Já taky ne,“ potvrdila jsem.

„Děkuju,“ řekla Shaylin.

„No, tak to byla naprostá ztráta času.“ Afrodita se k nám vrátila a šoupla mobil zpátky do vymazlené lesklé zlaté kabelky od Valentina. „Aspoň že to netrvalo dlouho.“

„Vůbec tě neposlouchala?“ zeptala jsem se.

„Ale jo, poslouchala. Pak mi sdělila, že má pro mě jen dvě slova: Nelly Vanzettiová. Načež zavěsila.“

„Ehe?

Nelly Vanzettiová je mámina cvokařka,“ objasnila mi to.

„A co ta s tím má společného?“ nechápala Stevie Rae.

„Protože, kovbojko, tohle je mámin způsob, jak mi naznačit, že jsem se evidentně zbláznila. To je jí samozřejmě úplně jedno. Jen chce říct, že ona mě poslouchat nehodlá, ale klidně zaplatí svojí cvokařce, aby to udělala za ni.“ Pokrčila rameny. „Stará písnička.“

„To vůbec není pěkné,“ pohoršila se Shaylin.

Afrodita přimhouřila modré oči. „Co ty tady děláš?“

„Má dar,“ prohlásila Stevie Rae.

„Na to já úplně kašlu,“ řekla Afrodita.

„Chci se o tom poradit s Thanatos,“ sdělila jí Shaylin.

„Takže jde s námi,“ doplnila jsem ji.

„Pro mě za mě.“ Afrodita ji sjela pohledem. „Tak běž. Napřed. Potřebuju s těmahle dvěma mluvit a nechci u toho žádné barevné uši.“

„Běž napřed, Shaylin,“ řekla jsem, než se ty dvě pustí do hádky. Zase. „Sejdeme se u Thanatos v kabinetu.“

Shaylin přikývla, zamračila se na Afroditu a odešla.

Afrodita zvedla ruku. „Jo, já vím, měla bych být milejší, bla bla bla. Jenže ona mi jde na nervy. Až moc mi připomíná miniaturizovanou Kim Kardashian a to znamená, že je k ničemu, otravná a je až moc vidět.“

Koukla jsem na Stevie Rae a čekala, že se s ní začne dohadovat. Ona ale jen zavrtěla hlavou. „Už mě nebaví mlátit mrtvýho koně.“

„Mrtvýho koně? Na lepší hlášku se vážně nezmůžeš?“ opáčila Afrodita.

„Už s tebou jakživa nepromluvím ani slovíčko,“ oznámila jí Stevie Rae.

„Paráda. A teď k důležitým věcem. Vám dvěma se nebude líbit, co teď řeknu, ale musíte mě poslouchat, jestli nechcete být jako moje máti.“

„Posloucháme,“ řekla jsem.

Stevie Rae tiskla rty, ale přikývla.

„Zaprvé, kovbojko, vím, že jsi celá naměkko z toho, že Kalona osprchoval tvého ptakouše a oživil ho –“

„Skropil svého syna nesmrtelnými slzami a kouzlem ho přivedl zpět z hrany smrti. Panenko skákavá, vždyť jsi u toho byla! Viděla jsi to,“ zaúpěla Stevie Rae.

„Nemluvíš se mnou, vzpomínáš? Ale hezky jsi mi nahrála na smeč. Ještě před pár hodinami jsme byli přesvědčení, že Kalona je stejně pošahaný a nebezpečný jako Neferet. Teď je z něj bojovník Smrti. Celá škola nad ním bude slintat přesně jako tenkrát, když vylezl z podzemí. My ale budeme rozumnější. Lépe řečeno, jábudu rozumnější. Bylo by fajn, kdybyste se ke mně vy dvě přidaly.“

„Já mu nebudu věřit nikdy,“ vyslovila jsem tiše, co jsem cítila v hloubi srdce.

„Zoey, dal přece Thanatos slib,“ namítla Stevie Rae.

Podívala jsem se jí do očí. „Zabil Heatha. Zabil Starka. Přivedl Starka zpátky k životu jen proto, že ho Nyx donutila splatit dluh za Heathovu smrt, Stevie Rae. Byla jsem s ním na onom světě. Ptal se Nykty, kdy mu odpustí. Ona řekla, že o to smí požádat, až bude jejího odpuštění hoden.“

„Třeba na tom právě pracuje,“ nadhodila Stevie Rae.

„A možná je to manipulativní prolhaný vrah a sexuální násilník,“ vložila se do toho Afrodita. „Jestli se já a Zoey pleteme, tak bezva. Můžeš přijít se svým ‚já vám to říkala‘, a všichni se budeme smát jako sluníčko a slavit. Jestli máme pravdu my, nezaskočí nás, když náš padlý bůh začne zase rozsévat zkázu.“

Stevie Rae si povzdychla. „Já vím, já vím. Má to logiku. Nebudu mu věřit na sto procent.“

„Fajn. Ale dohlídni taky na ptakouše. On svému tátovi na sto procent věří, a Kalona ho tím pádem může využít. Zase.“

Stevie Rae trochu ztuhly rysy, ale přikývla. „Dohlídnu na něj.“

„Zadruhé,“ obrátila Afrodita svůj hledáček na mě, „vysvětli nám, co tě to krucinál popadlo, že jsi včera volala na toho hnusného býka Heathovým jménem.“

„Cože?“ vyhrkla Stevie Rae. „To není pravda, že ne, Zoey?“

Jo, lhát by bylo snadné. Mohla jsem prostě prohlásit, že Afroditě kape na maják a má slyšiny. Přece jenom se včera dělo sto padesát věcí najednou, a to ani nemluvím o tom, s jakou silou se zhmotnily živly. Kromě toho, že moji mámu zavraždila Neferet, která je teď milenkou Temnoty, všechno ostatní bylo víceméně rozmazané.

Málem jsem fakt zalhala.

Pak jsem si vzpomněla, jak to dopadlo, když jsem naposledy lhala kamarádům, nejenže mě to dočasně stálo jejich důvěru, ale hlavně jsem ztratila veškerou sebeúctu. Nemám dobrý pocit, když lžu. Připadá mi, že tím tak nějak zrazuju svoji bohyni a cestu, po které chce, abych kráčela.

A tak jsem se zhluboka nadechla a vysypala jedním vrzem celou pravdu. „Podívala jsem se na Auroxe vidoucím kamenem, uviděla jsem Heatha a úplně jsem zpanikařila, vykřikla jsem

jeho jméno, Aurox se otočil, a než se znovu začal měnit v tu býčí potvoru, podíval se na mě, a proto jsem zůstala stát, když ke mně vyrazil, a řekla mu, že mi neublíží. Tečka.“

„Tobě už fakt totálně přeskočilo. Do hajzlu, asi jsem to číslo na máminu cvokařku smazala předčasně. Potřebuješ medikaci a nový náhled na život.“ No, já nebudu tak ošklivá jako Afrodita, ale vždyť to nedává žádný smysl, Zoey. Jak by s Auroxem mohl být Heath?“

„Já nevím! A on nebyl s ním. Vypadalo to, jako když odněkud vyzařuje. Nebo ho nějak zastiňuje, překrývá září měsíčního kamene.“ Chtělo se mi ječet vzteky, že nedokážu popsat, co jsem viděla.

„Bylo to něco jako duch?“ zeptala se Stevie Rae.

„To by dávalo aspoň trošku smysl,“ řekla Afrodita a kývla na ni, jako by tomu společně mohly přijít na kloub. „Zrovna jsme prováděli rituál, který měl vyvolat smrt. Heath je mrtvý. Třeba jsme omylem přivolali jeho ducha.“

„To si nemyslím,“ namítla jsem.

„Ale jistá si nejseš, co?“ nedala se Stevie Rae.

„Ne,jistá si nejsem ničím kromě toho, že vidoucí kámen má v sobě prastarou magii a ta je mocná a nepředvídatelná. Hergot, ani by neměla být jinde než na ostrově Skye, takže mi vůbec není jasné, proč něco vidím tady.“ Rozhodila jsem rukama. „Možná se mi to jen zdálo. Možná ne. I na moje poměry je to divné. Připadalo mi, že vidím Heatha, a pak se Aurox celý proměnil v býka a utekl.“

„Všechno se to dělo hrozně rychle,“ povzdychla si Stevie Rae.

„Až se příště s Auroxem setkáš, musíš se na něj podívat tím zatraceným šutrem, to je jasné,“ řekla Afrodita. „A nezůstávej s ním o samotě.“

„To teda rozhodně nezůstanu! Ani nevím, kde teď je.“

„Určitě se vrátil k Neferet,“ usoudila.

Měla jsem radši držet klapačku, ale než jsem se ovládla, už mi to vyklouzlo. „Povídal, že si zvolil jinou cestu.“

„Jo, hned po tom, co zabil Draka a přizabil Refaima,“ připomněla mi.

Povzdychla jsem si.

„Jak na to reagoval Stark?“ zeptala se. Když jsem neodpověděla, povytáhla blond obočí. „Aha, chápu. Tys mu o tom neřekla, že ne?“

„Ne.“

„No, to ti ani nevyčítám, Zoey,“ pípla mírně Stevie Rae.

„Je to její bojovník, její strážce,“ pronesla Afrodita nesmlouvavě. „Je otravný a namyšlený, ale musí vědět, že Zoey má pro Auroxe slabost.“

„To teda nemám!“

„Dobře, pro Auroxe ne, ale pro Heatha jo, a teď si myslíš, že Heath by mohl být Aurox.“ Afrodita zavrtěla hlavou. „Uvědomuješ si, jak uhozeně to zní?“

„Celý můj život je uhozený,“ zahučela jsem.

„Stark musí vědět, že nejsi vůči Auroxovi úplně imunní,“ stála Afrodita pevně za svým.

„Jsem!“

„Promluv s ní, kovbojko.“

Stevie Rae se mi vyhnula pohledem.

„Stevie Rae?“

S povzdechem se na mě konečně podívala. „Jestli si myslíš, že existuje sebemenší šance, že do Auroxe vstoupil Heathův duch nebo něco takového, nebudeš uvažovat úplně rozumně, když půjde o něj. Já to chápu. Kdybych ztratila Refaima a pak měla

dojem, že ho vidím v nějakém jiném klukovi, bez ohledu na to, jak šílené by se to zdálo, ten kluk by nade mnou měl moc. Tady.“ Ukázala si na srdce. „A když se rozhoduješ, je to obvykle důležitější než tohle.“ Ukázala si na hlavu.

„Tak lučištníkovi řekni, cos viděla,“ uzavřela Afrodita.

Fakt se mi to nelíbilo, ale měly pravdu. „No dobře. Bude to parádní malér, ale řeknu mu to.“

„A já to povím Dariovi,“ prohlásila Afrodita.

„V tom případě i já Refaimovi,“ dodala Stevie Rae.

„Proč?“ Byla jsem na pokraji výbuchu.

„Protože bojovníci z tvé skupiny to potřebují vědět,“ řekla Afrodita.

„Dobře,“ procedila jsem přes zaťaté zuby. „Ale nikomu jinému. Už mám dost toho, jak lidi pořád rozebírají moje klučičí problémy.“

„Když ty jich máš fakt hafo, Červenko,“ odvětila lehkým tónem Stevie Rae a zavěsila se do mě.

„Musíme to oznámit ještě Thanatos,“ ozvala se Afrodita, když jsme všechny tři zamířily k učebně. „Má nadání pro smrt, a tím pádem určitě rozumí duchům a podobným potvorám.“

„Co takhle o tom napsat do Tulsa World, ať se k tomu může vyjádřit i Neferet v tom svým podělaným sloupku?“ zavrčela jsem.

„To bylo skoro sprosté slovo. Ovládej se. Podělaný je první krůček na šikmou plochu. Ani se nenaděješ a budou ti z pusy lítat hovna,“ okomentovala to Afrodita.

„Z pusy lítat hovna? To je dost nechutná představa.“ Stevie Rae zavrtěla hlavou.

Přidala jsem do kroku, až jsem Stevie Rae skoro vlekla za sebou, a Afrodita nás musela doběhnout. Dál se hádaly

o sprostých slovech, ale já je neposlouchala. Hlavou mi totiž táhly starosti.

Starosti o školu.

Starosti ohledně celé té věci s Auroxem/Heathem.

Starosti ohledně toho, jak o celé té věci s Auroxem/Heathem řeknu Starkovi.

A starosti s tím, jak se mi v břiše všechno svírá a že uprostřed toho všeho zase jednou dostanu akutní průjem.

8)

Shaunee

„Damiene, myslím, že od stájí bych se měla spíš držet dál. Lenobia si poslední dobou ohně užila až dost.“ Shaunee se podívala na Damiena a Erin. Když Zoey řekla, aby se rozdělili, všichni tři sice vyrazili kupředu, ale zůstali pohromadě a snažili se rozhodnout, kde který z nich svým živlem může nejvíc prospět.

„To je dobrá připomínka,“ souhlasil Damien. „Bude logičtější, když půjdeš k Drakově hranici. Tam tě budou brzy potřebovat.“

Shaunee svěsila ramena. „Já vím, ale vůbec se na to netěším.“

„Spoj se se svým živlem a bude to snadné,“ ozvala se Erin.

Shaunee zamrkala. Nepřekvapilo ji jen to, že na ni vůbec Erin promluvila, od té doby, co už nebyly dvojčata, se s ní schválně nebavila, zaskočil ji i její lhostejný tón. Mluvila o spálení Drakova těla, jako by šlo jen o to, škrtnout sirkou. „Drakův pohřeb nebude ani trochu snadný, Erin. Můj živel s tím nemá co dělat.“

„Nemyslela jsem snadný jako že snadný.“ Erin se zatvářila otráveně. Shaunee měla dojem, že v těchhle dnech se tak Erin tváří pořád. „Chtěla jsem říct, že když se svým živlem opravdu splyneš, ostatní věci se tě přestanou tolik dotýkat. Ale možná prostě jen nemáš se svým živlem takový vztah.“

„To je blbost.“ Shaunee ucítila horko narůstajícího hněvu. „Nemám o nic menší nadání pro oheň než ty pro vodu.“

Erin pokrčila rameny. „Mně je to fuk. Jen jsem ti chtěla pomoct. Odteď už se nebudu namáhat.“ Obrátila se k Damienovi, který koukal střídavě na jednu a na druhou, jako by nevěděl, jestli má mezi ně skočit, nebo od nich utéct co nejdál. „Jdu do stájí. Lenobia bude mít z vody radost a já se svým živlem žádné problémy nemám.“ Bez dalších řečí odešla.

„Byla vždycky taková?“ zeptala se Shaunee mimoděk Damiena na to, co jí vrtalo hlavou už několik dní.

„Musíš přesněji definovat slovo taková.“

„Bez srdce.“

„Mám být upřímný?“

„Jo. Byla Erin vždycky bez srdce?“

„Na to je skutečně těžké odpovědět, Shaunee.“ Damien mluvil jemným tónem, jako by si dával pozor, aby ji jeho odpověď neranila.

„Pověz mi prostě pravdu, i když bude nepříjemná.“

„Pak tedy upřímně, než jste se pohádaly, v podstatě se nedalo poznat, jaká každá z vás je sama o sobě. Jednu bez druhé jsem vůbec neznal. Doříkávaly jste za sebe věty. Byly jste jako dvě poloviny jednoho celku.“

„Ale už nejsme?“ pobídla ho, když se zarazil.

„Ne, teď je to jiné. Teď jste individuality s vlastní osobností.“ Usmál se na ni. „Když to vyjádřím opravdu laskavě, skoro všichni teď vidíme, že ta se srdcem jsi ty.“

Shaunee se zadívala za Erin. „Věděla jsem to už předtím a bývala jsem z toho zmatená. Že může být tak jízlivá a zlá a tolik se vyžívat v drbech. Jenže zároveň byla zábavná a fakt bylo fajn s ní kamarádit a podnikat spolu věci.“

„Ale obvykle na úkor jiných lidí,“ řekl Damien. „Byla tak zábavná, protože od sebe odháněla ostatní, aby to vypadalo, že je nejlepší ze všech.“

Shaunee se mu podívala zpříma do očí. „Já vím. Teď to vidím. Ale tehdy jsem viděla jen to, že jsme nejlepší kámošky, a já nejlepší kámošku potřebovala.“

„A teď už ne?“ zeptal se.

„Teď potřebuju mít ráda samu sebe, a to nejde, když jsem jenom půlka člověka. Navíc už mě nebaví pořád říkat něco jízlivého, vtipného nebo vyloženě hnusného.“ Zavrtěla hlavou. Bylo jí smutno a připadala si strašně stará. „Nechci tvrdit, že Erin je hrozná. Chci, aby byla přesně tak populární, zábavná a skvělá, za jakou jsem ji považovala. Asi mi jen došlo, že taková musí být, nebo nebýt sama o sobě. Se mnou to nemá co dělat.“

„Jsi chytřejší, než jsem si myslel,“ přiznal Damien.

„Ve škole jsem pořád mizerná.“

Usmál se. „Jsou i jiné druhy chytrosti.“

„To ráda slyším.“

„Poslyš, nepodceňuj se. Třeba bys ve škole byla dobrá, kdyby ses trochu víc snažila.“

„Vím, že tobě by se to líbilo, ale mně úplně stačí ty jiné druhy chytrosti.“ Damien se zasmál a ona pokračovala: „Půjdu k hranici. Třeba to pomůže.“

„Tobě, nebo bojovníkům?“

„Aspoň někomu. Obojím. Nevím,“ řekla s povzdechemVěřím, že obojím,“ prohlásil. „Já budu jen tak poletovat, jako vítr. Zkusím odvát trochu té Temnoty, co tady nad vším visí.“

„Ty to cítíš taky?“

Přikývl. „Cítím tu negativní energii. Stalo se tu příliš špatného v příliš krátké době.“ Naklonil hlavu a zkoumavě se na Shaunee zadíval. „Když o tom teď tak přemýšlím, přece jen by ses stájím neměla vyhýbat. Oheň není špatný. Ty nejsi špatná. Lenobia to ví. Pamatuješ, jak jsi rozžhavila koním kopyta, abychom na nich mohli jet v ledové bouři?“

„Pamatuju.“ Opravdu si vzpomněla a hned se jí maličko ulevilo.

„Tak běž k hranici, pomoz jim tam, ale potom zajdi taky do stájí. Připomeň všem, že oheň zdaleka nemusí jen ničit. Podstatné je, jak se s ním operuje.“

„To znamená něco v tom smyslu, že podstatné je, jak ho použiješ, že jo?“

Jeho úsměv se rozšířil. „Vidíš, já ti říkal, že bys mohla mít lepší školní výsledky. Operovat je výborné slovo, které se dá použít v mnoha kontextech: manipulovat, zacházet s něčím.“

„Nějak mě rozbolela hlava,“ popíchla ho Shaunee, ale taky se zasmála.

„Takže se sejdeme později ve stájích?“

„Jo, sejdeme.“

Už se obracel k odchodu, ale ještě se otočil a krátce, pevně ji objal. „Jsem rád, že se z tebe stala samostatná osobnost.

A jestli potřebuješ kamaráda, jsem tu já,“ vyhrkl a pak rychle vykročil přibližně směrem ke stájím.

Shaunee zamrkala, aby zahnala slzy, a s úsměvem se za ním dívala. Jemné hnědé vlasy mu čechral jeho vlastní vánek. „Ohni,“ zašeptala, „propůjč Damienovi jiskru. Zaslouží si najít žhavého kluka, který ho udělá šťastným, protože on sám se vždycky stará, aby byli ostatní šťastní.“

Najednou jí bylo líp než kdy za posledních pár týdnů. Dala se jinou cestou. Šla pomaleji než Damien, měla jasný cíl, ale už se nebála. Netěšila se na to, až hranice bude hořet, nebyla Erin. Nedokázala se zbavit smutku a bolesti prostě tím, že svoje pocity zmrazí. A víš co? Nechtěla bych být uvnitř studená a zmrzlá, i kdyby to znamenalo, že všechno bude míň bolet, rozhodla se v duchu.

Soustředila se a čerpala sílu z neslábnoucího tepla svého živlu. Děkuju, Nyx. Budu se snažit, abych s ním zacházela dobře, říkala si právě, když ji vyrušil hlas nesmrtelného.

„Nepoděkoval jsem ti.“

Zvedla oči a spatřila Kalonu. Stál u velké Nyktiny sochy před školním chrámem, měl na sobě džíny a koženou vestu, podobnou, jakou nosíval Drak. Tahle byla jenom větší a na zádech měla průřezy pro černá křídla, teď složená. Scházel na ní znak bohyně, ale Shaunee o tom sotva mohla nějak víc přemýšlet, když se na ni tak pronikavě upíraly nadpozemské jantarové oči.

Je fakt naprosto nelidsky nádherný.Potřásla hlavou, aby se té myšlenky zbavila, a místo toho se zaměřila na to, co řekl. „Nepoděkoval za co?“

„Za to, že jsi mi dala svůj mobilní telefon. Kdybych ho neměl, Stevie Rae by mne nemohla přivolat. Nebýt tebe, Refaim mohl zemřít.“

Ucítila horko ve tvářích. Pokrčila rameny, nevěděla, proč je najednou tak nervózní. „To tys přišel, když zavolala. Nemusel jsi to vůbec zvednout, mohl jsi dál být mizerný táta.“ Teprve když to bylo venku, uvědomila si, co řekla, a stiskla rty. Už nemluv!okřikla se v duchu.

Nastalo dlouhé, nepříjemné ticho a pak Kalona řekl: „Máš pravdu. Nebyl jsem svým synům dobrým otcem. Stále jím nejsem pro všechny z nich.“

Shaunee se na něj zadívala a uvažovala, jak to vlastně myslí. Mluvil divným tónem. Čekala by, že bude znít smutně, vážně nebo i naštvaně. On to ale pronesl spíš překvapeně a trošku rozpačitě, jako by ho to teprve teď poprvé napadlo. Ráda by viděla, jak se tváří, ale obličej měl odvrácený. Díval se na Nyktinu sochu.

„No,“ nadhodila, aniž přesně věděla, co mu vlastně chce říct. „Svůj vztah s Refaimem už jsi trochu napravil. Třeba ještě není pozdě, abys to samé udělal se svými ostatními syny. Kdyby za mnou přišel můj táta a chtěl se ke mně nějak přihlásit, určitě bych mu to dovolila. Dala bych mu aspoň šanci.“ Nesmrtelný se k ní otočil a pátravě se na ni zahleděl. Všechno se v ní kroutilo, jako kdyby ty jantarové oči nahlížely až příliš hluboko pod povrch. „Zkrátka chci říct, že podle mě není nikdy pozdě udělat správnou věc.“

„Skutečně tomu věříš?“

„Jo. Poslední dobou víc než kdy dřív.“ Byla by radši, kdyby se na ni nekoukal. „Kolik dětí vůbec máš?“

Pokrčil rameny. Jeho obrovská křídla se mírně nadzvedla a zase usedla zpět. „Přestal jsem je počítat.“

„Vědět, kolik dětí máš, by asi byl dobrý začátek, jestli chceš být lepší táta.“

„Něco vědět a jednat podle toho, to jsou dvě zcela odlišné věci,“ podotkl.

„Jo, jasně. Jen říkám, že to je dobrý začátek.“ Kývla na Nyktinu sochu. „A tohle taky.“

„Nyktina socha?“

Zamračila se na něj a náhle už jí jeho pohled tolik nevadil. „Jen stát u její sochy nestačí. Zkus ji poprosit o –“

„Všem se nemůže tak snadno dostat odpuštění!“ zaburácel.

Shaunee se zase rozklepala, ale pakpohlédla na bohyninu sochu. Skoro by přísahala, že krásné plné mramorové rty se prohnuly ve vlídném úsměvu. Ať už to byl jen výplod její představivosti nebo ne, dodalo jí to potřebnou odvahu a s nádechem mluvila dál. „Nechtěla jsem říct odpuštění. Chtěla jsem říct pomoc. Zkus poprosit Nyx o pomoc.“

„Nyx mne nevyslyší.“ Řekl to tak tiše, že mu skoro nerozuměla. „Nevyslyšela mne už celé věky.“

„A kolikrát za ty věky jsi ji poprosil o pomoc?“

„Ani jednou,“ odpověděl. „Jak potom víš, že tě nevyslyší?“

Zavrtěl hlavou. „Byla jsi mi seslána, abys byla mým svědomím?“

Tentokrát odmítavě zavrtěla hlavou ona. „Nikdo mě neseslal, a bohyně ví, že mám dost co dělat se svým svědomím. Ještě abych byla svědomí někoho dalšího.“

„Tím bych si nebyl tak jistý, ohnivé mládě… vůbec tak jistý,“ pronesl zadumaně, potom se k ní zničehonic otočil zády a po několika dlouhých rázných krocích se vznesl k nočnímu nebi.

Refaim

Nijak zvlášť mu nevadilo, že většina spolužáků se mu stále vyhýbá. Damien byl hodný, ale ten byl hodný téměř na každého a Refaim si nebyl docela jistý, jestli na jeho laskavosti má on sám nějaký podíl. Aspoň že se ho Stark s Dariem už nesnaží zabít a nebrání mu trávit čas se Stevie Rae. Darius se k němu dokonce začal chovat vcelku přátelsky. Pomohl mu včera v noci do autobusu, když se ještě motal slabostí, ačkoli jeho zranění už se magicky zhojila.

Otec mě zachránil a pak složil slib bojovníka Smrti. Skutečně mě má rád a dal přednost straně Světla před Temnotou.Při tom pomyšlení se bývalý krakoun usmál, ale nebyl tak naivní a důvěřivý, jak si o něm Stevie Rae i ostatní mysleli. Chtěl, aby jeho otec dál kráčel Nyktinou cestou, přál si to z celého srdce. Lépe než kdokoli jiný s výjimkou samotné bohyně však věděl, jaký hněv a brutalita padlého nesmrtelného celá staletí provázely.

Sama Refaimova existence dokládala, že jeho otec dokáže působit druhým velkou bolest.

Refaim svěsil ramena. Právě došel k části areálu, kde ležel zničený dub, jedna jeho půlka byla opřená o východní zeď, druhá ležela na zemi. Vnitřek silného starého kmene vypadal, jako by do něj udeřil blesk vedený rukou rozzlobeného boha.

On ale věděl, že tak to nebylo.

Jeho otec byl sice nesmrtelný, ale bůh ne. Byl bojovník, padlý bojovník.

V zvláštním neklidném rozpoložení mysli odtrhl pohled od zničeného srdce stromu. Posadil se na jednu větev na samém kraji polámané koruny a zadumaně si prohlížel haluze, které se zaklesly o školní zeď.

„Musíme to tu dát do pořádku,“ pronesl nahlas a naplnil noční ticho lidskostí svého hlasu. „Mohli bychom to se Stevie Rae udělat spolu. Snad ten strom ještě není úplně ztracený.“ Usmál se. „Má Rudá mě uzdravila. Proč by neuzdravila i strom?“

Strom neodpověděl, ale Refaima se náhle zmocnil podivný pocit déjavu. Jako by tu už někdy byl, ne během školního dne. Měl tu vítr pod křídly a nad ním se klenulo lákavé, jasně modré nebe.

Svraštil čelo a začal si ho mnout, protože ucítil první známky bolesti hlavy. Byl tu snad ve dne v krkavčí podobě, v níž je jeho lidská podstata ukrytá tak hluboko, že vnímá celé ty hodiny pouze jako rozmazanou změť obrazů, zvuků a pachů?

Jedinou odpovědí mu bylo tupé pulzování ve spáncích.

Kolem něj se zatočil vítr, opřel se do padlé koruny a rozševelil zbytky zhnědlého listí, které se pořád úporně držely na větvích. Chvilku se zdálo, že se mu strom snaží něco říct, pošeptat mu svá tajemství.

Refaim se opět zadíval na rozpolcený kmen. Stíny. Odštěpky kůry. Trčící třísky. Odhalené kořeny. A vypadalo to, že půda u paty stromu se propadá, jako by tam byla nějaká jáma.

Zachvěl se. Pod tím stromem přece jáma opravdu byla. Po staletí věznila Kalonu v zemi. Vzpomínky na ty stovky let, na hroznou polohmotnou existenci plnou hněvu, násilí a osamělosti, patřily k tomu nejtěžšímu, co ho stále soužilo.

„Bohyně, vím, žes mi odpustila mou minulost, a navždy ti za to budu vděčný. Ale nemohla bys mě naučit, jak skutečně odpustit sobě samému?“

Vánek znovu zašuměl. Byl to uklidňující zvuk, jako by šepot prastarého stromu byl bohyniným hlasem.

„Budu to považovat za znamení,“ promluvil ke stromu a přitiskl dlaň ke kůře. „Požádám Stevie Rae, aby mi pomohla napravit škodu, kterou jsi utrpěl. Brzy. Dávám ti své slovo. Brzy se vrátím.“ Když se zvedl, aby pokračoval v obchůzce školního areálu, zdálo se mu, že slyší někde z hloubky pod stromem šramot. Napadlo ho, že mu starý dub možná děkuje.

Aurox

Aurox rozčileně přecházel v malém vyhloubeném prostoru pod rozštípnutým dubem, který překonal vždy třemi kroky. Otočka, tři krátké kroky zpět. Sem a tam, sem a tam. Přemýšlel… přemýšlel… přemýšlel… a zoufale si přál mít nějaký plán.

Bolela ho hlava. Při pádu si sice nerozrazil lebku, ale udělala se mu boule, která stále krvácela a natékala. Měl hlad. Měl žízeň. Nedokázal se v podzemí uložit k odpočinku, přestože jeho tělo bylo vyčerpané a potřeboval se vyspat, pokud se chtěl uzdravit.

Jak ho vůbec napadlo vrátit se sem do školy, skrýt se tady, kde žil jak profesor, kterého zabil, tak chlapec, kterého se pokusil zavraždit?

Sklonil hlavu do dlaní. To já ne!Nejradši by to zakřičel nahlas. Já Draka Lankforda nezabil. Nenapadl jsem Refaima. Rozhodl jsem se jinak! Jenomže na jeho rozhodnutí nezáleželo. Proměnil se ve zvíře a to za sebou zanechávalo smrt a zkázu.

Přijít sem byla bláhovost. Hloupě si myslel, že tu najde sám sebe nebo vykoná něco dobrého. Dobrého? Kdyby někdo věděl, že se skrývá na školním pozemku, zaútočili by na něj, uvěznili ho, snad i zabili. Nepřišel sem se zlým úmyslem, ale to by ničemu nepomohlo. Vstoupil by do něj hněv těch, kdo by ho našli, a zvíře by se opět ujalo vlády. Neovládl by ho. Pak by ho obklíčili Erebovi synové a ukončili jeho nanicovatý život.

Jednou jsem zvíře ovládl. Neublížil jsem Zoey. Ale dostal by vůbec příležitost vysvětlit, že nikomu nechtěl uškodit? Vydržel by aspoň chvilku, ovládl by se na tak dlouho, aby dokázal, že má v sobě víc než jen zvíře? Znovu začal přecházet sem a tam. Ne, jeho úmysly nikoho na Škole noci nezajímají. Viděli by v něm pouze netvora.

I Zoey? Byla by i ona proti němu?

„Zoey tě uchránila před bojovníky. Jen díky tomu jsi mohl uprchnout.“ Vzpomínka na slova babičky Redbirdové upokojila jeho rozrušenou mysl. Zoey ho zaštítila. Uvěřila, že ovládne zvíře a neublíží jí. Její babička mu poskytla útočiště. Zoey jistě nechce, aby zemřel.

Ale ostatní ano.

Nevyčítal jim to. Zasluhoval smrt. Bez ohledu na to, že nedávno získal schopnost citu, zatoužil po jiném životě a jiné volbě, na jeho minulosti to nic neměnilo. Spáchal brutální, ohavné skutky. Dělal vše, co mu kněžka přikázala.

Neferet…

Dokonce i když to jméno vyslovil jen v duchu, zachvěl se neklidem.

Zvíře v něm chtělo jít za kněžkou. Muselo jí sloužit.

„Jsem víc než zvíře.“ Hlína kolem něj slova pohltila a umlčela jeho lidskost. V zoufalství se chytil pokrouceného kořene a chtěl se vyškrábat vzhůru, ven z jámy.

„Musíme to tu dát do pořádku.“

Zaznělo to seshora. Ztuhl jako přimrazený. Poznal ten hlas, Refaim. Babička mu pověděla pravdu. Ten chlapec žije.

Jeho neviditelné břemeno bylo hned poněkud lehčí.

Jednu smrt přece jen nemá na svědomí.

Přikrčil se a napínal sluch, aby zjistil, s kým Refaim hovoří. Necítil hněv ani touhu ničit. Kdyby Refaim tušil, že se Aurox skrývá blízko něj, jistě by se ho zmocnila touha po pomstě, nebo ne?

Zdálo se, že čas plyne pomaleji. Zvedl se vítr. Aurox ho slyšel šumět v suchém listí padlého stromu nad sebou. Občas zachytil nějaké slovo: udělat… strom… Rudá mě uzdravila…Pořád Refaimův hlas, beze stopy záště, jako by jen přemýšlel nahlas. Pak k němu vánek zanesl chlapcovu modlitbu: „Bohyně, vím, žes mi odpustila mou minulost, a navždy ti za to budu vděčný. Ale nemohla bys mě naučit, jak skutečně odpustit sobě samému?“ Aurox zatajil dech.

Refaim prosí svou bohyni o pomoc, aby odpustil sám sobě? Proč?

Zamnul si bolavou hlavu a hluboce se zamyslel. Kněžka s ním mluvila, pouze když mu nařizovala, aby spáchal nějaké násilí. Hovořila však v jeho přítomnosti, jako by Aurox neslyšel ani nedokázal formulovat vlastní myšlenky. Co ví o Refaimovi? Je to syn nesmrtelného Kalony. Je prokletý, v noci je chlapcem, ve dne krkavcem.

Prokletý?

Právě slyšel Refaima, jak se modlí a odvolává se na bohynino odpuštění. Bohyně by přece nikoho neproklela a zároveň mu neodpustila.

Trochu v něm hrklo, když si vzpomněl na krkavce, který se mu vysmíval a dělal takový hluk, až kvůli tomu Aurox spadl do téhle jámy.

Mohl to být Refaim? Celý se napjal v očekávání zdánlivě nevyhnutelného střetu.

„Dávám ti slovo. Brzy se vrátím,“dolehl k němu Refaimův hlas. Chlapec odcházel, i když jenom na nějaký čas. Aurox se uvolněně opřel o stěnu jámy. Tělo ho bolelo a mysl uháněla na plné obrátky.

Zjevně nemohl v jámě dál zůstat, ale to bylo všechno, co věděl jistě.

Zavedla odpouštějící bohyně Refaima k Auroxově jámě? Pokud ano, znamená to pro něj vykoupení, nebo odplatu?

Měl by se jim dobrovolně vydat, jít třeba za Zoey, a přijmout veškeré důsledky i trest, který mu určí?

Co když se znovu vynoří zvíře a on ho tentokrát vůbec neovládne?

Neměl by utéct?

Neměl by jít za kněžkou a dožadovat se vysvětlení?

„Nic nevím,“ zašeptal. „Nic nevím.“

Pod tíhou zmatku a stesku sklonil hlavu. Opatrně, mlčky napodobil Refaimovu modlitbu. Jeho byla jednoduchá. Upřímná. Modlil se poprvé v životě.

Nyx, jestli jsi skutečně odpouštějící bohyně, pomoz mi, prosím… prosím…

9)

Zoey

„Musíme Neferet zastavit,“ pronesla Thanatos bez úvodu.

„Konečně nějaká dobrá zpráva,“ řekla Afrodita. „Takže sem přijede celá nejvyšší rada a vyvrátí všechny ty lži, co Neferet nakecala při té tiskovce, nebo dorazí jen Duantia?“

„Nemůžu se dočkat, až se lidi dozvědí, co je doopravdy zač,“ přidala se hned Stevie Rae, stejně naštvaně jako Afrodita. Nedala Thanatos čas odpovědět. „Už mě nebaví, jak kolem sebe Neferet hází úsměvy, mává řasama a všechny se snaží přesvědčit, že je sladká jak cukrkandl.“

„Neferet nevyužívá pouze úsměvy a řasy,“ opáčila Thanatos ponuře. „Zneužívá svých darů od bohyně k manipulaci a ke škodě druhých. I dospělí upíři podléhají jejímu kouzlu, lidé jsou proti ní zcela bezbranní.“

„Nejvyšší rada upírů se musí ozvat a něco s tím udělat,“ řekla jsem.

„Kéž by to bylo tak jednoduché,“ vzdychla Thanatos.

Sevřel se mi žaludek. Zmocnilo se mě jedno z mých tušení a to nikdy nevěstí nic dobrého.

„Jak to myslíte? Proč by to nemělo být jednoduché?“ zeptala jsem se.

„Nejvyšší rada nechce do upířích záležitostí vtahovat lidi,“ odpověděla.

„Neferet to ale už udělala.“

„Jo, to je jako zavírat kravín, když už jsou všechny krávy venku,“ podpořila mě Stevie Rae.

„Ta mrcha zabila Zoey mámu.“ Afrodita vrtěla hlavou, jako by nevěřila vlastním uším. „Chcete říct, že nejvyšší rada to nechá být? Promine jí vraždu i to, že nás všechny pomlouvá?“

„A co byste chtěly, aby rada udělala? Obvinila Neferet z vraždy?“

„Ano.“ Potěšilo mě, že to vyznělo tvrdě a dospěle, ne jako že jsem vyděšená dvanáctiletá holka, přestože přesně tak jsem se ve skutečnosti cítila. „Vím, že je nesmrtelná a mocná, ale zabila mi mámu.“

„To nemůžeme nijak dokázat,“ odvětila Thanatos tiše.

„Houby!“ vybuchla Afrodita. „Všichni jsme to viděli!“

„Při odhalovacím rituálu vyvolaném magií smrti. Nelze jej zopakovat. Od toho násilného činu očistilo zemi všech pět živlů.“

„Stala se milenkou Temnoty,“ namítla Afrodita. „Takže není se zlem jen spolčená, dokonce s ním dělá prasečinky!“

„Fúúúj,“ řekly jsme jednohlasně se Stevie Rae.

„Tomu lidé nikdy neuvěří, ani kdyby u toho sami byli.“ Všichni jsme se otočili k Shaylin, která do té chvíle jen mlčky stála a koukala na nás čtyři s takovým skelným, vyšokovaným výrazem. Hlas se jí ale netřásl. Jo, vypadala nervózně, ale už zase měla zvednutou bradu a v její tváři jsem rozpoznala jasné známky neústupnosti.

„Co ty o tom sakra víš a proč vůbec mluvíš?“ štěkla na ni Afrodita.

„Ještě ani ne před měsícem jsem byla člověk. Lidi upířím kouzlům nevěří.“ Shaylin se na Afroditu neochvějně zadívala. „Ty už jsi na magii moc zvyklá. Nemáš odstup.“

„A ty nemáš mozek,“ zavrčela Afrodita a nafoukla se jako žába.

„Zase rozhádané děti.“ Thanatos ani nezvýšila hlas, přesto rozetnula napětí, které už už hrozilo přerůst v dívčí bitku.

„Ony se nechtějí hádat,“ promluvila jsem do nastalého ticha. „Nikdo nechce. Ale všichni jsme frustrovaní a čekali jsme, že vy a nejvyšší rada něco podniknete, cokoli, a pomůžete nám s Neferet.“

„Ukážu vám pravdu o tom, kdo jsme, a potom snad lépe porozumíte tomuto boji, do něhož chcete vtáhnout lidi.“ Thanatos zvedla pravou ruku a obrátila ji dlaní nahoru přibližně ve výšce prsou. Utvořila z dlaně misku, dýchla do ní a zakroužila nad ní levačkou. „Pohlédněte na náš svět!“ zvolala. Její hlas zněl mocně a hypnoticky. Nemohla jsem z její dlaně spustit oči. Objevila se na ní zeměkoule. Nebyl to žádný nudný globus, na který se práší v kabinetech zeměpisu. Tenhle jako by byl z černého kouře. Vody se vzdouvaly a vlnily. Z nich se nořily kontinenty vyřezané z onyxu.

„Ježkovy oči,“ pípla Stevie Rae. „To je paráda!“

„Ano,“ přisvědčila velekněžka. „A nyní pohleďte, kým v tomto světě jsme.“ Zatřepotala nad globusem prsty levé ruky, jako by na něj cákala vodu. Všechny čtyři jsme zalapaly po dechu. Začaly na něm vyskakovat jiskřičky a na onyxových světadílech se rozzářila světýlka jako diamanty.

„To je krása,“ řekla jsem.

„To jsou diamanty? Pravé?“ zeptala se Afrodita a přistoupila blíž.

„Ne, mladá věštkyně. Jsou to duše. Upíří duše. Jsme to my. Ale vždyť těch světýlek je hrozně málo. Myslím ve srovnání s tím černým zbytkem,“ podotkla Shaylin.

Svraštila jsem čelo a stejně jako Afrodita jsem popošla blíž. Shaylin měla pravdu. Země vypadala oproti sem tam nějakému

hloučku třpytivých bodů obrovská. Jenom jsem zírala. Zrak mi putoval od jedno shluku světýlek ke druhému: Benátky, ostrov Skye, někde v Evropě, kde jsem odhadovala Německo. Větší shluk ve Francii, pár šmouh v Kanadě a několik rozesetých po pevninské části Spojených států, několik, ale každopádně ne moc.

„To je Austrálie?“ zeptala se Stevie Rae.

Koukla jsem na opačnou stranu globusu a zahlédla další světýlka.

„Ano,“ přisvědčila Thanatos. „A také Nový Zéland.“

„Tohle je Japonsko, viďte?“ ukázala Shaylin na další maličký ostrůvek třpytu.

„Ano,“ potvrdila Thanatos.

„V Americe zdaleka není tolik diamantů, kolik by mělo,“ ozvala se Afrodita.

Thanatos na to nic neřekla. Setkaly jsme se pohledem. Já se odvrátila a znovu si prohlédla globus. Pomalu jsem učitelku obešla a litovala jsem, že jsem nedávala lepší pozor v zeměpise. Když jsem se vrátila do výchozího bodu, znovu jsem se na velekněžku podívala.

„Není nás dost,“ pronesla jsem.

„To je naprostá, nemilá pravda,“ řekla Thanatos. „Jsme chytří, mocní a úchvatní, ale je nás velice málo.“

„Takže kdybychom lidi přiměli, aby nám naslouchali, otevřeli bychom jim tím dveře do našeho světa, které by radši měly zůstat zavřené,“ usoudila s klidem Afrodita. Znělo to dospěle a netypicky nedržkatě. „Začali by si myslet, že jejich pravidla platí i pro nás, že si bez nich neumíme mezi sebou udržet pořádek, a naše světla by postupně pohasla.“

„Jednoduše, ale dobře řečeno.“ Thanatos tleskla a globus se rozplynul v obláček třpytivého kouře.

„Tak co si počneme? Nemůžeme přece dovolit, aby Neferet ty její odpornosti prošly. Určitě nezůstane u tiskovky, výboru a sloupku v novinách. Chce smrt a zkázu. Do háje zelenýho, je milenkou Temnoty!“ zvolala Stevie Rae.

„Musíme proti jejímu ohni bojovat svým ohněm,“ prohlásila Shaylin.

„Do hajzlu, já už mám po krk lidí, co mluví v připitomělých metaforách, místo aby jasně řekli co a jak,“ štěkla Afrodita.

„Myslím to tak, že jestli do toho Neferet zatahuje lidi, musíme to udělat taky. Ale podle vlastních pravidel,“ řekla Shaylin. Všimla jsem si, že nakonec němě naznačila slovo potvoro, ale Afrodita se ji rozhodla opět naprosto ignorovat a naštěstí se díky tomu na ni nedívala.

„Shaylin, vzbudila jsi můj zájem, děvče. Proč jsi přišla s dvěma kněžkami a věštkyní i ty?“ zeptala se zčistajasna Thanatos.

My kněžky a věštkyně jsme mlčely jak ryby. Zajímalo mě, jak se Shaylin s Thanatos dokáže vypořádat. Optimisticky jsem odhadla, že Stevie Rae nic neříká ze stejného důvodu. Proč zmlkla Afrodita, bylo vcelku jasné, sama Shaylin to výstižně shrnula výrazem potvora.

Drobounká dívka s červeným srpkem na čele zvedla bradu a zatvářila se ještě neústupněji. „Přišla jsem s nimi, protože se vás chci zeptat na svůj dar. A ony byly pro.“ Zarazila se, podívala se na Afroditu a opravila se: „Teda dvě ze tří byly pro.“

„Čím tě Nyx obdařila, mládě?“

„Pravým zrakem. Aspoň myslím.“ Nervózně střelila pohledem po mně a Stevie Rae. „Že jo?“

„My si to myslíme,“ přisvědčila jsem.

„Jo. Podle toho, co vypátral Damien, to tak je a on se skoro nikdy neplete,“ řekla Stevie Rae.

„Tvrdila, že Neferet má barvu jako oči mrtvé ryby. Podle toho soudím, že na tom něco je a že není jen duševně chorá nebo mírně retardovaná,“ dodala k mému překvapení Afrodita.

„Ty vidíš aury?“ zeptala se Thanatos a pozorně si Shaylin prohlížela, jako kdyby ji měla položenou na sklíčku pod mikroskopem.

„Vidím barvy,“ odpověděla Shaylin. „Nevím, jak to nazvat. Já, byla jsem slepá, než mě označili. Od pěti let. Pak najednou bác!, měla jsem na čele červený srpek, vrátil se mi zrak a začala jsem vidět barvy. Spoustu barev. Díky nim se dozvídám o lidech všelijaké věci. Například jsem věděla, že Neferet je prohnilá, jakmile jsem ji poprvé uviděla, i když je navenek krásná.“ Všimla jsem si, že za zády zatnula ruce v pěst a pod velekněžčiným pronikavým pohledem je celá ztuhlá. „A stejně tak vím třeba to, že Erik Night je docela dobrý kluk, ale slaboch. Vždycky si vybírá nejjednodušší cestu. Vaše barva je černá, ale ne obyčejná černá. Je hluboká, sytá a vidím v ní malinkaté záblesky zlatého světla.“ Vzdychla. „Podle mě to znamená, že jste hodně stará, chytrá a mocná, ale taky jste pořádně výbušná, i když se dokážete ovládat. Většinou.“

Thanatos zvlnila rty. „Pokračuj.“

Shaylin se rychle podívala na Stevie Rae a zpátky na velekněžku. „Stevie Rae má barvy jako ohňostroj. Řekla bych, že je nejlaskavější a nejveselejší osoba, jakou jsem kdy potkala.“

„To proto, žes neznala Jacka,“ podotkla Stevie Rae a posmutněle se na ni usmála. „Ale děkuju. Je moc hezké, že to o mně říkáš.“

„Neříkám to proto, že ti chci udělat radost. Jen se snažím mluvit pravdu.“ Zalétla pohledem k Afroditě. „Teda, většinou se o to snažím.“

Afrodita zafrkala.

Čekala jsem, že další na řadě jsem já, že Shaylin Thanatos poví, jak moje barvy ztmavly starostmi, ale ona mě úplně vynechala. Jen si pro sebe kývla, jako by si v duchu něco vyřešila, a uzavřela: „Proto jsem tady. Potřebuju poradit, jak mám svůj dar používat a jak poznat, kdy mám pravdu.“

Myslím, že přesně v té chvíli jsem si jí začala vážit. Thanatos není jen tak nějaká velekněžka. Je členka nejvyšší rady a má nadání pro smrt. Zkrátka z ní jde hrůza. Fakticky. A přece před ní Shaylin stála, se svými sotva padesáti kily, a i když ještě nebyla mládětem ani měsíc, nezalekla se jí. Neprozradila o mně nic soukromého a nezmínila se ani o Afroditiných blikajících flíčcích hezké barvy. K tomu byla potřeba odvaha. Spousta odvahy.

Zadívala jsem se na její zaťaté ruce a všimla si, že má úplně bílé prsty. Věděla jsem, jak jí je. Také jsem musela čelit mocné velekněžce těsně potom, co mě označili.

Přistoupila jsem k ní. „Je jedno, jak tomu budeme říkat, ale Shaylin opravdu má dar. Souhlasím s Damienem. Podle mě je to pravý zrak.“

„Všichni si to myslíme,“ ozvala se Stevie Rae.

„Můžete mi pomoct?“ zeptala se Shaylin.

Thanatos mě překvapila. Nic neřekla. Otočila se, přešla ke svému stolu a zadívala se na něj, jako by odpověď na Shaylininu otázku byla napsaná ve velkém plánovacím kalendáři, který používala jako psací podložku. Jenom tam stála se skloněnou hlavou, tak dlouho, že mi to připadalo

k nevydržení. Zrovna jsem se rozhodla, že budu také muset schovat ruce za záda, abych si nezačala s něčím nervózně hrát, když se velekněžka konečně obrátila zpátky k nám čtyřem.

„Shaylin, odpovím ti totéž, co odpovídám Zoey, Stevie Rae a Afroditě.“ Afrodita zahučela něco v tom smyslu, že se sakra na nic neptala, ale Thanatos pokračovala, jako by ji neslyšela. „Každá z vás dostala od bohyně mimořádné nadání a to je pro nás velice příznivé, jelikož se nám bude hodit veškerá možná moc Světla, pokud máme s Temnotou bojovat.“

„Chcete říct, pokud máme Temnotu porazit, ne?“ podotkla Stevie Rae.

Věděla jsem, co Thanatos odpoví. „Temnotu nelze nikdy úplně porazit. Lze s ní pouze bojovat a odhalit ji pomocí lásky, Světla a pravdy.“

„Zas prohráváme,“ zabrblala si pro sebe Afrodita.

„Dám každé z vás úkol, abyste mohly uplatnit své dary. Věštkyně, první je pro tebe,“ obrátila se Thanatos k Afroditě.

Ta si ztěžka povzdychla.

„Nyx tě obdařila vizemi, které varují před závažnými hrozbami. Měla jsi vizi před Neferetinou tiskovou konferencí?“

„Ne.“ Ta otázka Afroditu zjevně překvapila. „Neměla jsem vizi už asi týden.“

„K čemu jsi tedy dobrá, věštkyně?“ Thanatos to pronesla tvrdě a chladně. Vyznělo to skoro krutě.

Afrodita pořádně zbledla a pak se krvavě zarděla. „Co vy mi do toho máte co mluvit? Nejste Nyx. Vám účty neskládám. Jen jí!“

„Přesně tak.“ Velekněžčin výraz se uvolnil. „Pak jí tedy ty účty skládej. Naslouchej jí. Hledej znamení a náznaky, které ti dává. Tvé vize jsou stále bolestivější a náročnější, není-liž pravda?“

Afrodita stroze, napjatě přikývla.

„Třeba je to proto, že si naše bohyně přeje, abys svůj dar využívala jinak. Jednou jsi to již udělala, před nejvyšší radou, vzpomínáš?“

„Jasně že vzpomínám. Poznala jsem, že duše Kalony a Zoey opustily jejich těla.“

„Ale vizi jsi k tomu nepotřebovala.“

„Ne.“

„Na to jsem právě chtěla upozornit,“ uzavřela Thanatos a otočila se ke Stevie Rae. „Jsi nejmladší velekněžka, jakou jsem kdy potkala, a to žiji již velmi dlouho. Jsi první velekněžkou červených upírů v dějinách našeho lidu. Máš silné nadání pro zemi.“

„Noooo,“ protáhla Stevie Rae, jako by čekala, až Thanatos dojde k pointě vtipu.

„Tvým úkolem bude zlepšovat své vůdčí schopnosti. Příliš za sebe necháváš rozhodovat Zoey. Jsi velekněžka. Čerpej sílu ze země a začni se chovat, jak se na velekněžku patří.“ Thanatos jí nedala šanci zareagovat. Její temné oči proklály Shaylin. „Pokud máš pravý zrak, tvůj dar je dobrý pouze tehdy, když jsi dobrá ty sama. Nemarni jej na malichernosti a žárlení.“

„Proto jsem přišla,“ vyhrkla Shaylin. „Chci se ho naučit správně používat.“

„Děvče, k tomu musíš dospět a naučit se to sama. Tvým úkolem je studovat ostatní. Se svými poznatky se obracej na svou velekněžku. Stevie Rae použije moc svého živlu i své rostoucí vůdčí schopnosti, aby ti poradila.“

„Ale já nevím –“ začala Stevie Rae, ale Thanatos ji nenechala domluvit.

„A nikdy vědět nebudeš. Nic. Nic podstatného. Pokud ovšem nepřijmeš zodpovědnost velekněžky. Nauč se spoléhat sama na

sebe, aby se na tebe s klidným srdcem mohli spoléhat i ostatní.“

Kamarádka sklapla pusu a přikývla. Vypadala jako dvanáctiletá holčička, přesný opak velekněžky. Ale neměla jsem čas jí něco říct, protože Thanatos konečně namířila torpéda svých očí na mě.

„Používej svůj vidoucí kámen.“

„Ehe?“

„Máš z něj strach,“ pokračovala, jako bych ani nemukla. „Pravda je taková, že svět by tě měl děsit, právě nyní by měl děsit vás všechny. Strach však není důvod, aby ses vyhýbala zodpovědnosti. Máš kousek staré magie, který k tobě promlouvá. Používej ho.“

„Jak? K čemu?“ vypadlo ze mě.

„Vidoucí kámen, dar pravého zraku, věštkyně, velekněžka, všechna tato moc je k ničemu, pokud si na takovéto otázky nezačnete odpovídat samy. Říkáte, že nejste rozhádané děti? Dokažte to. Můžete jít.“ Otočila se k nám zády a odkráčela ke svému stolu.

Já i moje kamarádky jsme zjevně všechny pocítily stejné puzení. Jako jedna žena jsme vystřelily ke dveřím.

„Hranici Draka Lankforda zapálím o půlnoci. Dostavte se k obřadu. Hned poté budu váš kruh potřebovat ve vestibulu školy. Svolala jsem vlastní tiskovou konferenci. Ta slova na nás zaúčinkovala jako neviditelná zeď. Všechny jsme zastavily, otočily se a vykuleně na ni zíraly. Spolkla jsem suchý knedlík v krku a zeptala se: „Vždyť jste říkala, že před lidmi se Neferet postavit nemůžeme. Tak o čem chcete na té konferenci mluvit?“

„Budeme s dobrou vůlí pokračovat v tom, co Neferet začala, aby vyvolala chaos a rozepře. Otevřela školu lidským zaměstnancům. Na konferenci oznámíme, že nás sice rmoutí, že Neferet už zde nepracuje, ale všichni občané se tu stále mohou ucházet o zaměstnání. Budeme se usmívat. Budeme vřelí a otevření. Bude tam i James Stark a bude okouzlující, pohledný a neškodný.“

„Jde vám o to, aby Neferet vypadala jenom jako naštvaná bývalá zaměstnankyně?“ řekla Afrodita. „To je geniální!“

„A normální,“ podotkla jsem.

„Tomu budou lidé stoprocentně rozumět,“ souhlasila Shaylin.

„Hele, jestli chceme být doopravdy normální a oslovit lidi, musíme uspořádat den otevřených dveří s jarmarkem práce.“ Zůstaly jsme na Stevie Rae koukat.

„Pokračuj,“ pobídla ji Thanatos. „Co tě napadlo, velekněžko?“

„No, na naší škole jsme na konci školního roku mívali jarmark práce pro maturanty. Byl to vlastně normální den otevřených dveří, naléval se punč, rozdávalo se cukroví a tak. Ale navíc přijeli zástupci firem a podniků z Tulsy, Oklahoma City, dokonce až z Dallasu, a přijímali žádosti o zaměstnání a dělali s maturanty pohovory. My mladší jsme se motali kolem a záviděli jim.“ Rozpačitě se usmála a pokrčila rameny. „Asi jsem si na to vzpomněla, protože jsem o to přišla, když mě označili.“

„To je skutečně zajímavý nápad,“ odvětila k mému velkému údivu Thanatos. „V průběhu dnešní tiskové konference se zmíníme, že jsme připraveni uspořádat na škole jarmark práce,“ vyslovila to, jako by to byla cizí slova.

„Jestli chcete opravdu pořádný jarmark, musíme sem dostat co nejvíc lidí. Co takhle přizvat Tulačky a uspořádat charitativní

aukci opuštěných koček? To se bude lidem v Tulse líbit,“ navrhla Stevie Rae.

„A působilo by to normálně,“ řekla Afrodita. „Charita je normální věc a přitáhne spoustu pracháčů, což se vždycky hodí.“

„Výborná připomínka,“ pochválila ji Thanatos.

„S Tulačkami to pomůže zorganizovat babička. Kamarádí se s Marií Andělou, jeptiškou, která to tam vede,“ dodala jsem.

Thanatos přikývla. „V tom případě Sylvii zavolám a zeptám se jí, jestli má zájem podílet se na organizaci této akce, kterou budeme nazývat večer otevřených dveří a tulský jarmark práce. Přítomnost tvé babičky a jeptišek vzbudí dojem přívětivosti a klidu.“

„Moje mamča může napéct hory čokoládových sušenek a přijet taky,“ nadchla se Stevie Rae.

„Pak ji tedy pozvi. Mám v tebe důvěru a Nyx též. Nezklam nás. A teď už opravdu můžete jít.“

Vyšly jsme ze třídy zabrané do diskuze o tiskovce a jarmarku a o tom, jak je fajn, že konečně máme nějaký plán. Až později mi došlo, že o mém problému s Auroxem/Heathem nepadlo ani slovo…

10)

Shaunee

Erebovi synové zasmušile vršili dřevo na Drakovu hranici. Shaunee se jim snažila všemožně pomáhat. Pouhým dotekem

poznala, jak dobře bude který kus dřeva hořet, a tak je upozorňovala na zvlášť vyschlé klády a prkna a radila jim, jak je nejlíp umístit, aby shořely čistě a rychle.

Snažila se je povzbudit. Chválila je, jak jim to jde a že by na ně Drak byl pyšný, ale vypadalo to, že jim jenom tím víc není do řeči ani do smíchu. Dokonce i Darius mlčel a choval se, skoro jako by si byli cizí. Všechno se obrátilo k lepšímu, až když dorazila Afrodita a začala pohazovat vlasy a vést svoje drzé řeči.

„Hej, krasavče, pamatuješ, jak tě Drak sprdnul, když jsme spolu začali chodit?“ Zamrkala na pár dalších bojovníků. „Vsadím se, že Stephen, Conner a Westin si to pamatujou moc dobře, viďte, pánové? Byli jste to přece vy tři, kdo s Dariem musel absolvovat všechny ty tréninky navíc, které mu Drak nařídil, když zjistil, že se zapletl s mládětem.“ Nasadila hlubší hlas a tón, který se neobyčejně podobal tónu šermířského mistra.

Bojovníci se nečekaně usmáli. „Tři dny za sebou jsme všichni tři řezali toho tvého chlapečka jako žito.“

Darius zafuněl. „Pozor na jazyk, Connere. Chlapeček už nejsem celá desetiletí.“

Conner se rozesmál. „Právě v tom asi Drak viděl problém.“

Afrodita se koketně usmála a pohladila Daria po silném bicepsu. „Snažil se tě utahat, aby ti na nějaké zaplétání nezbyla energie.“

„Na to by nestačila ani armáda upírů,“ odvětil.

Teď zafrkal pro změnu Stephen. „Vážně? Proto se do toho musela vložit Anastasia?“

Afrodita povytáhla blond obočí. „Vložit? Anastasia? O tom jsi mi neřekl, krasavče.“

„Asi mi to vypadlo z paměti, protože jsem byl plně vytížený zaplétáním s tebou, krasavice.“

„Ha!“ vyprskl Westin. „Pochybuju, že někdo z nás zapomene, jak se Anastasia přiřítila, vlasy za ní vlály, a dala mu pořádně co proto, že je na chudáčka mladého Daria takhle ošklivý.“

Shaunee se musela přidat k jejich smíchu. „Vážně řekla, že Drak je na Daria ošklivý?“

Conner, vysoký blonďák žhavý skoro jako její živel, odpověděl: „To teda řekla. Dokonce ho oslovovala Bryane a připomněla mu, že kdyby se ona před sto lety nezapletla s mládětem, byl by jeho život daleko míň zajímavý.“

„Znal jsem Draka Lankforda padesát let,“ zavzpomínal Stephen. „Nikdy jsem nezažil, že by ho porazil jiný bojovník, ale Anastasia ho dokázala zastavit jediným pohledem.“

„Je dobře, že jsou zase spolu,“ pronesl Darius.

„Bez ní byl ztracený,“ podotkl Westin.

„To velmi dobře chápu.“ Darius zvedl ke rtům Afroditinu ruku a něžně ji políbil.

„Skutečně jste viděli, jak se znovu setkali?“

„Ano,“ odpověděli jednohlasně Darius, Afrodita a Shaunee.

„Už je zase šťastný,“ dodala Shaunee.

„Umřela první, ale počkala na něj,“ řekla Afrodita. Usmívala se na Daria, ale Shaunee zahlédla v jejích očích slzy.

„Zemřela jako bojovnice,“ prohlásil Westin.

„A Drak jako bojovník,“ doplnil Darius.

„Na to dnes večer musíme myslet,“ řekla Shaunee. „Vzpomínat na jejich radost a přísahu a na to, že se pořád milují.“

„Pořád milují,“ zašeptal Darius a dotkl se Afroditiny tváře.

„Pořád milují,“ zopakovala. Pak zvedla blond obočí. „Teda jestli nebudeš moc unavený.“

„Ha! Takže Anastasia to uhádla. Opravdu jsme na chudáčka mladého Daria byli oškliví.“ Stephen a ostatní bojovníci se rozesmáli, Darius zaprskal a Afrodita si ho začala dobírat.

Shaunee zvolna poodešla od rostoucí hranice a hloučku kolem ní. Ohni, rozehřej tu jiskřičku radosti, kterou v nich Afrodita dokázala zažehnout. Pomoz bojovníkům, ať mají na paměti, že Drak a Anastasia jsou spolu a jsou šťastní. Ucítila, jak kolem ní víří energie jejího živlu a tryská ke skupince, pouhým okem neviditelná a nehmatatelná pro všechny kromě těch, kdo mají nadání pro oheň. Ale určitě pomohla. Ona sama pomohla. Skutečně tomu věřila.

Konečně si připadala trochu míň mizerně, a tak zamířila pryč. Věděla, že musí do stájí, ale to neznamenalo, že se nějak zvlášť těší, až uvidí zkázu, kterou její živel napáchal. Nebyla jsem to ale já, kdo ho měl v moci,připomněla si. Přesto se pustila oklikou a vydala se nejdelší cestou k nádvoří s tou hezkou fontánou. Odtamtud to pak chtěla vzít zadem přes parkoviště. Tak dojde nejdřív ke sportovní hale, ne přímo ke stájím. Zaslechla nejprve zvuk vody a pak Erinin hlas.

Nechtěla se připlížit jako nějaký špeh. Došla k nádvoří tiše a nenápadně jen proto, že nestála o další scénu s Erin, ne proto, že by chtěla tajně poslouchat.

Pak uslyšela druhý hlas. Nejdřív nepoznala, čí je. Nemluvil dost hlasitě. Zřetelné bylo jen Erinino chichotání. Shaunee zrovna přemýšlela, jestli je rozdíl mezi zvědavostí a vlezlostí, když mužský hlas zesílil a ona zjistila, že Erin tam flirtuje s Dallasem!

Trochu se jí zvedl žaludek. Postoupila ještě o kousek blíž.

„Jo, přesně to říkám. Nemůžu na tebe přestat myslet, puso. Víš, co vznikne, když smícháš vodu s elektřinou?“

Shaunee zůstala nehybně stát a čekala, až ho Erin odpálkuje a pošle zpátky za tou jeho courou Nicole, protože na víc nemá. Jenže pak se v ní všechno stáhlo, protože Erin místo toho provokativně odvětila: „Blesky, ty vzniknou, když smícháš vodu s elektřinou. Zní to pěkně žhavě.“

„Protože to je žhavý. Ty jsi pořádně žhavá kočička. Jsi jako sauna, pusinko, nebo jako horká pára, ve který bych se rád zahřál.“

Shaunee musela pevně semknout rty, aby nezačala ječet fůůj a ty slizoune. Erin to určitě udělá. Přece by nechtěla s Dallasem nic mít! Je to absolutní kretén, nenávidí Stevie Rae a Zoey! Stevie Rae říkala, že ji chtěl zabít! Erin si ho jenom připravuje, aby ho mohla pořádně setřít.

Čekala. Nic. Neslyšela nic. Tichounce udělala ještě pár kroků. Erin asi odešla. Určitě zakoulela očima a nechala ho tam trčet, nestál jí ani za to, aby ho poslala někam.

To se Shaunee spletla. Pořádně spletla.

Erin vlezla do fontány. Vodotrysk ji zmáčel od hlavy k patě. Vlasy, oblečení, tělo. Dallas na ni koukal, jako by umíral hlady a ona byla obří steak. Erin zvedla ruce nad hlavu a pod promáčeným, dokonale průhledným bílým tričkem se jí vzedmula prsa.

„Tak co, jak bych uspěla v Miss Mokré tričko?“ Nasadila sexy tón a trošku se zavlnila, aby se jí prsa rozhoupala.

„Jasná vítězka. Něco takhle žhavýho jsem ještě neviděl.“

„Ukážu ti něco ještě žhavějšího.“ Erin si jedním rázem svlékla tričko a rozepnula krajkovou podprsenku.

Dallas dýchal tak hlasitě, že to Shaunee slyšela i na dálku. Olízl si rty. „Tohle je fakt ještě žhavější, holka.“

„A co tohle?“ Erin zahákla palce za pas kraťoučké kostkované sukýnky a stáhla si ji. Usmála se na Dallase. Ten valil oči na její krajková tanga.

„Nechceš si svlíknout i ten zbytek?“ Hlas mu zdrsněl. Vykročil k ní.

„Proč vlastně ne. Líbí se mi, když mám na sobě jenom vodu.“ Erin sundala i kalhotky. Teď už jí zůstaly jen kozačky od Christiana Louboutina. Přejela si rukama po těle, po kterém jí stékala voda. „Chtěl by ses se mnou smočit?“

„To a ještě víc,“ řekl. „Holka, ukážu ti celej novej svět.“

„Sem s tím,“ pronesla sametově a dál se hladila. „Protože toho světa nudných blbečků už mám plný zuby.“

„Blesky, holka. Vyrobíme pár blesků a trochu to tady předěláme.“

„Tak do toho!“ vybídla ho Erin.

Dallas už byl u ní. Vrhli se na sebe a propletli se tak těsně, že se Shaunee vůbec nemusela bát, že ji uslyší. Rozběhla se pryč, úplně znechucená, oči plné slz.

Zoey

„Jestli vám to nebude vadit, půjdu do mediálního centra. Damien myslí, že by ve studovně mohly být nějaké staré knížky o pravém zraku, jen je najít. Jemu by to asi šlo snáz, ale já umím být pěkně urputná,“ řekla Shaylin. „Jestli tam něco je, dřív nebo později to najdu.“

„V pohodě,“ odvětila jsem a Stevie Rae s pokrčením ramen dodala: „To zní jako dobrý nápad.“

Shaylin se otočila k odchodu, ale ještě se zastavila. „Děkuju, že jste mě vzaly za Thanatos. A že jste si mě vyslechly. A ještě jednou se omlouvám za tu scénu s Afroditou.“

„Mně se za to omlouvat nemusíš,“ podotkla jsem.

„No jo, jenže ty jsi asi jediná, kdo je ochotný to poslouchat,“ opáčila a pohlédla směrem, kudy se odvlnila Afrodita.

„Afrodita poslouchá, akorát ne moc dobře,“ řekla Stevie Rae. „Zvládla jsi to skvěle, Shaylin. Líbí se mi, co říkáš o barvách. Podle mě by ses měla zaměřit na to, co ti o nich napovídá instinkt.“

„Hmmm,“ zahučela Kramisha, která se zrovna přihnala. „Podle mě tě instinkt dostane leda tak do průseru.“

V duchu jsem poznamenala slabé slovo. Stevie Rae se zeptala: „Co se děje, Kramisho?“

„Jde vo Dallasový červený. Tvářej se, jako že chtěj pomoct uklízet stáje.“

Stevie Rae se zamračila. Já si začala hryzat ret. Kramisha si založila ruce křížem na prsou a zaťukala špičkou boty o zem.

„Na pomáhání je něco špatného?“ ozvala se do nepříjemného ticha Shaylin. Dallasova parta je, no…“ Zarazila jsem se a snažila se to zformulovat tak, abych nemusela použít jistá slova, kterým se (většinou) vyhýbám.

Kramisha to vyřešila za mě. „Jsou to pěkný svině.“

„Třeba se chtějí změnit,“ namítla Shaylin.

„Jsou to pěkně mazaný svině,“ rozvedla to Kramisha.

„Nevěříme jim,“ vysvětlila jsem.

„A máme pro to spoustu důvodů,“ řekla Stevie Rae. „Ale mám nápad. Thanatos říkala, že si mám trénovat vůdcovské schopnosti a Shaylin pravý zrak. Tak to spojíme.“ Kámoška se narovnala a její hlas najednou už nebyl sladký a holčičkovský,

teď zněla jako sebevědomá a mnohem starší žena. „Shaylin, do mediálního centra můžeš zajít jindy. Teď půjdeš se mnou do stájí. Chci, aby sis prohlídla barvy těch červených a zjistila pro mě, kteří jsou nejvíc nebezpeční.“

„Ano, paní.“

„Ehm, nemusíš mi říkat paní,“ vyhrkla Stevie Rae zase svým hlasem. „Stačí, že ti smím takhle poroučet.“

„Tohle není žádný pořádný poroučení,“ upokojila ji Kramisha.

„No, ale já se snažím,“ povzdychla si Stevie Rae a koukla po mně.

Zazubila jsem se na ni. „Mně můžeš poroučet taky, jestli chceš.“

Její výraz jasně říkal, že to ani náhodou. „Jestli to na tebe někdy zkusím, klidně mi pověz, že jsem buřt, a plácni na mě hořčici.“

Rozesmála jsem se. „Tak jo, jestli nemáte nic proti, půjdu se o samotě trochu projít. Potřebuju přemýšlet o tom vidoucím kameni. Ale jen chvilku, pak hned přijdu do stájí. Kdybyste viděly Starka, vyřiďte mu, že jsem v pohodě a že tam brzo budu.“

„Jasná páka,“ odvětila Stevie Rae.

Dívala jsem se, jak ty tři odcházejí. Zaslechla jsem, jak se Kramisha vyptává Shaylin na svoji barvu, ale ani ji nenechala odpovědět a už jí začala vysvětlovat, že to určitě není žádná zatracená oranžová, protože oranžovou nemůže ani vidět. Shaylin se tvářila trochu zmateně, ale zvědavě. Stevie Rae vypadala zamyšleně a odhodlaně, jako by chtěla navenek projevit ty vůdčí schopnosti, na kterých pracovala uvnitř.

A já? Mám dojem, že kdybyste přede mě dali zrcadlo, uviděla bych zmatenou, unavenou Zoey, které se dělají žmolky na řasách a krepatí jí vlasy.

Radši bych s kámoškami uklízela stáje. Nebo šla za Starkem a nechala ho, ať mě drží za ruku a škádlí mě, že se moc strachuju a googluju si na internetu příznaky nemocí. A úplně ze všeho nejradši bych zapomněla na vidoucí kámen, co mám na krku, a zaměřila se na něco, čemu aspoň trochu rozumím, třeba na hnusná červená mláďata a domácí úkoly. Ale věděla jsem, že Thanatos má pravdu. Jestli máme mít vůbec nějakou naději, že udržíme Temnotu na uzdě, budeme potřebovat všechny svoje dary. A tak jsem nechala kámošky jít a sama se vydala jinudy. Vyprázdnila jsem mysl, jak nejlíp to šlo, a nechala se vést instinktem. Když už bylo jasné, kam mě nohy nesou, zašeptala jsem: „Duchu, přijď ke mně, prosím. Pomoz mi, ať se tolik nebojím.“ Živel, ke kterému mám nejblíž, zmírnil můj strach, a když jsem došla k rozštípnutému dubu, zdálo se mi, že moje emoce obaluje měkká teplá deka.

Dost jsem tu útěchu potřebovala. Tohle místo mě děsilo. Zabili tady profesorku Nolanovou. Skoro tu umřela Stevie Rae. Z podzemí se tu osvobodil Kalona. A umřel tu chudáček Jack, naše zlatíčko.

Instinkt mě zavedl zrovna sem. A co hůř, vidoucí kámen začal pálit.

Jo jo, povzdychla jsem si v duchu. Jak řekla Kramisha, instinkt tě dostane akorát do průseru. Musela jsem ale přiznat, že instinkt má pravdu, jestli je někde na naší škole stará magie, tady se může dokonale schovat. Sgiach mi vysvětlila, že stará magie je mocná. A taky nevyzpytatelná a nebezpečná. Vzpomněla jsem si, jak mi říkala, že způsob, jakým se projevuje, hodně závisí na kněžce, která ji přivolala.

Ale co to znamená pro mě? Jaká kněžka se ze mě stává?

Vzdychla jsem. Mizerná, zmatená, nevyspalá.

Kněžka s potenciálem, ozvalo se mi v mysli.

Kněžka, která toho neví dost, opáčila jsem v duchu.

Kněžka, která si musí věřit, pošeptal mi vítr.

Kněžka, která musí přestat dělat blbé chyby, trvala jsem na svém.

Kněžka, která musí věřit ve svou bohyni.

Tam moje vnitřní bitva skončila.

„Já v tebe věřím, Nyx. Vždycky budu.“ Odhodlaně jsem vyndala zpod trička vidoucí kámen, zhluboka se nadechla, zvedla ho a zadívala se kulatým otvorem na rozštípnutý, polámaný strom.

Chvilku se nic nedělo. Zaostřila jsem, ale pořád to byl jen zničený starý dub. Už jsem si oddychla, a samozřejmě přesně v tom okamžiku se to celé podělalo.

Z nitra rozpolceného kmene se vyvalil divoký vír stínů. Uvnitř něj jsem rozeznávala ohavné příšery s pokroucenými těly pokrytými skvrnami, jako by měly nějakou hnusnou nemoc a hnily zaživa. Místo očí měly temné díry. Sešitá ústa. Cítila jsem jejich pach připomínající zetlelou mršinu a ucpaný záchod. Udělalo se mi zle a asi jsem vydala nějaký dávivý zvuk, protože nevidoucí příšery se ke mně všechny naráz otočily. Natáhly ke mně dlouhé kostlivé prsty.

„Ne! Dost!“ Konejšivý duch byl pryč. Strach mě úplně ochromil.

Pak najednou přímo ze středu víru vytrysklo nádherné světlo bílé jako úplněk, sežehlo příšery do nicoty a porazilo mě, až jsem si kecla na zadek. Pustila jsem vidoucí kámen a přerušila spojení se starou magií. Mžikala jsem a lapala po dechu. Strom už byl zase jen strom. Starý a strašidelný, ale polámaný a obyčejný. Bylo mi fuk, co mi poručila Thanatos. Vyskočila jsem a vzala nohy na ramena.

„Nejsem blázen. Zbláznil se mi jen život. Nejsem blázen. Zbláznil se mi jen život…“ Opakovala jsem to mezi ostrými nádechy pořád dokola jako mantru a snažila se vrátit do normálu, najít rovnováhu nebo aspoň trošilinku klidu, jenomže srdce mi bilo tak hlasitě, že mi to rezonovalo v uších, a nemohla jsem popadnout dech. Infarkt, napadlo mě. Už na mě toho šílenství bylo moc a teď mám infarkt.

Zrovna jsem si uvědomila, že nejspíš nemůžu ten dech popadnout a srdce mi tolik buší, protože pořád běžím, když vtom mě zachytily známé silné ruce a donutily mě zastavit. Sesunula jsem se Starkovi do náruče jako nějaká slečinka. Klepala jsem se, až mi jektaly zuby.

„Zoey! Ublížil ti někdo? Kdo po tobě jde?“ Stark si mě přivinul do náruče a obrátil se směrem, odkud jsem se přiřítila. Zahleděl se do tmy. Ovinula jsem mu paže kolem těla a ucítila, že má přes rameno přehozený luk a toulec se šípy. Byl v plné pohotovosti. Navzdory panice mě jeho přítomnost zklidnila. Pořádně jsem se nadechla a zavrtěla hlavou. „Ne, to nic, jsem v pohodě.“

Podržel si mě na délku paží a prohlédl od hlavy k patě, jako by hledal zranění. „Co se stalo? Proč vyšiluješ a lítáš tady jako pošuk?“

Zamračila jsem se na něj. „Nejsem pošuk.“

„Ale běháš tak. A tady vevnitř,“ přitiskl mi prst na prsa přesně tam, kde stále pomaleji tlouklo moje srdce, „jsi byla pořádně rozhozená.“

„Stará magie.“

Vytřeštil oči. „Ten býk?“

„Ne, ne, nic takového. Podívala jsem se vidoucím kamenem na ten strom. Víš který, tamten u východní zdi.“

„Jak tě to kruci napadlo?“

„Thanatos řekla, že musím s tím pitomým kamenem trénovat pro případ, že by se dal nějak využít proti Neferet.“

„Takže jsi něco uviděla a ono tě to začalo honit?“

„No, to ne. Vlastně jo. Něco na ten způsob. Viděla jsem takové strašidelné potvory uvnitř víru, který stoupal z toho stromu, vypadalo to jako tornádo. Starku, v životě jsem neviděla něco tak odporného. Hnusně smrděly. Fakticky hodně hnusně. Málem jsem se z toho pozvracela. Začalo mi navalovat a ony si mě všimly, ale než mi stačily něco udělat, spálilo je takové jasné světlo.“ Odmlčela jsem se a ze zmatku v hlavě se mi vynořila myšlenka. „Vlastně to dost připomínalo vílí světlo, jako má Sookie. Myslíš, že bych mohla být víla?“

„Ne, Zoey. Soustřeď se. Pravá krevje fikce. Tohle je skutečnost. Co se stalo potom, když je to světlo spálilo?“

„Nevím. Utekla jsem.“ Rozhlédla jsem se a zjistila, že jsem podél zdi doběhla přes půl areálu až skoro ke stájím. „Uběhla jsem pořádný kus.“

„A?“

„A nic. Tys mě chytil. Bohyně, já myslela, že mám infarkt.“

„Takže ses bála. To je všechno?“

Znovu jsem se na něj zamračila. Mluvil laskavým tónem, ale měl rozpolcený výraz, jako by nevěděl, jestli se mnou má zacloumat nebo mi dát pusu. „No,“ odtušila jsem, „jo. Ale bála jsem se hrozně moc.“

Přestal mi svírat ramena a strhl mě do medvědího objetí, div mě nerozmáčkl. Cítila jsem, jak se uvolnil. Dlouze vydechl, ale nakonec se z toho vyklubal přidušený smích. „Tys mi teda nahnala hrůzu, Červenko.“

„Promiň,“ zamumlala jsem s pusou přilepenou k jeho tělu, objala ho a taky zmáčkla. „Děkuju, žes mě našel a chtěl jsi mě zachránit.“

„Nemusíš se omlouvat. Jsem tvůj bojovník, tvůj strážce, zachraňovat tě je moje práce. I když obvykle se dovedeš vcelku dobře zachránit sama.“

Zaklonila jsem se, abych mu viděla do očí. „Já jsem tvoje práce?“

Rty se mu roztáhly do frajerského úšklebku. „Na plný úvazek. Nonstop. Žádné zaměstnanecké výhody ani dovolená.“

„Vážně?“

„Dobře, tak ne.“ Úšklebek se ještě rozšířil. „Teď si vzpomínám, že jsem byl na nemocenské, když mě spálil šíp a taky když mě rozpižlal jeden šílený Skot. Takže to beru zpět. Výhody mám. Jenom za moc nestojí.“

„Máš okamžitě padáka!“ Dala bych mu pohlavek, akorát že se mi nechtělo pouštět jeho ramena.

„Mě nemůžeš vyhodit. Mám doživotní smlouvu.“ Ze rtů mu úsměv zmizel, zůstal jen v očích. „Jsi moje kněžka, královna, mo bann ri. Nikdy tě neopustím. Vždycky tě budu chránit. Miluju tě, Zoey Redbirdová.“ Sklonil se a políbil mě tak něžně, že jsem vycítila pravdivost toho příslibu až v hloubi duše.

Když se naše rty konečně oddělily, vzhlédla jsem k němu. „Já tě taky miluju. A víš snad, že na mrtvého kluka žárlit nemusíš, ne?“

Dotkl se mojí tváře. „Jasně. Za to dneska v noci se omlouvám.“

„To nic. No, a když jsme u toho, něco bys měl vědět.“

„Co?“

Zhluboka jsem se nadechla a vyhrkla: „Včera jsem se v závěru toho rituálu podívala vidoucím kamenem na Auroxe a uviděla

jsem Heatha. Proto jsem tobě a Dariovi nedovolila, abyste mu ublížili.“

Napětí v jeho těle okamžitě vyletělo zpátky do polohy „Poplach! Nebezpečí!“.

„Proto jsi ze spaní volala Heatha?“ Znělo to spíš ukřivděně než naštvaně.

„Ne. Jo. Já nevím! Řekla jsem ti pravdu. Nepamatuju si, co se mi zdálo, ale je logické, že mi v hlavě strašil Heath, když mi ho ten kámen předtím ukázal v Auroxovi.“

„Ten býčí netvor není Heath. Jak si to vůbec můžeš myslet? Já si to přece nemyslím. Jenom jsem to viděla.“

„Koukni, Zoey, pro to musí existovat nějaké vysvětlení.“ O krok ustoupil. Moje ruce sklouzly z jeho ramen.

„Proto Thanatos chce, abych si zkoušela práci s vidoucím kamenem a zjistila, jak funguje.“ Když mě nedržel v náručí, byla mi zima a připadala jsem si sama. „Starku, mrzí mě to. Nechtěla jsem Heatha v Auroxovi vidět. Nechci vidět ani říkat, ani dělat nic, co by ti ubližovalo. Nikdy.“ Prudce jsem mrkala a snažila se nerozbulet.

Prohrábl si vlasy. „Zoey, nebreč, prosím.“

„Já nebrečím,“ řekla jsem. Pak ze mě vyletěl vzlyk a hřbetem ruky jsem si otřela slzu, která se nějak proplížila ven.

Stark vytáhl z kapsy džín zmuchlaný papírový kapesník. Znovu ke mně přistoupil a otřel druhou slzu, která napodobila první uprchlici. Pak mi dal něžnou pusu, kapesník mi strčil do ruky a zas si mě přitáhl do náruče.

„Netrap se, Zoey. S Heathem jsme si to na onom světě vyříkali, smířili jsme se. Rád bych ho viděl.“

„Fakticky?“ Musela jsem se mu na chvíli vykroutit, abych se mohla vysmrkat.

„No, jo. Rád bych ho viděl, ale nebyl bych až tak rád, že ho vidíš ty.“ Oba jsme se těm upřímným slovům usmáli. „A vím, že bys mi neublížila schválně. Ale Zoey, ten netvor není Heath.“

„Věděla jsem, že Aurox má něco společného se starou magií, hned jak jsem ho poprvé uviděla. Měla jsem z něj děsně divný pocit.“ Nelíbilo se mi, že mu to musím povědět, ale zasloužil si jen čistou pravdu.

„Jasně že měla. Je to netvor Temnoty! A má v sobě starou magii, to jo. Neferet ho stvořila z jejího nejodpornějšího druhu a obětovala přitom tvoji mámu. Docela bych se divil, kdybys z něj měla jiný pocit než divný.“

Dlouze jsem vydechla. „To má logiku.“

„Jo, a vsadím se, že když se do toho dáme společně, přijdeme na to, proč ti ten kámen včera ukázal Heatha.“ Jenom jsem si kousala ret, a tak pokračoval, jako kdyby přemýšlel nahlas. „Zamysli se nad tím, Zoey. Co všechno jsi tím kamenem už viděla?“

„Na Skye jsem viděla ty starodávné víly, elementály.“

„Vypadaly jako ty potvory, cos viděla dneska?“

Otřásla jsem se. „Ne, ani náhodou. Elementálové byli nadpozemští, tajemní, zvláštní, ale v dobrém smyslu. To, co jsem viděla dneska, bylo groteskní a hrůzostrašné.“

„Dobře, a když nepočítám ten strom dneska a včera ten rituál, ukázal ti kámen ještě něco od té doby, co jsme se vrátili z Itálie?“

Zadívala jsem se na něj. „Ano. Tebe.

11)

Zoey

„Mě? Zoey, co to plácáš?“ užasl Stark.

„Já vím, já vím. Promiň. Když ono mi to připadalo trochu jako špiclování, protože jsem se na tebe podívala, když jsi spal, ale jenom kvůli tomu, že jsi tehdy spal tak špatně, a vlastně to byla spíš náhoda, a tak jsem ti o tom pak ani neřekla a teď to vypadá, jako že si vymýšlím,“ vychrlila jsem na jeden nádech.

„Zoey, já cítím tvoje emoce, když chci. To je mnohem horší špiclování než koukat na někoho skrz kámen, když spí. Navíc máš pravdu. Spal jsem fakt mizerně. Nevyčítám ti, že ses na mě podívala. Jen mi pověz, co jsi viděla.“

„Viděla jsem na tobě stín. Tenkrát mi připadalo, že vypadá jako přízrak nějakého bojovníka. Rozevřel jsi dlaň a v ní se objevil strážcovský meč. Ten přízrak ti ho sebral a meč se proměnil v kopí. Myslím, že bylo krvavé. Lekla jsem se, tak jsem přivolala ducha a tu věc zahnala. Ty ses probudil a pak jsme, ehm…“ Rozpálily se mi tváře. „No, pomilovali jsme se a já na to zapomněla.“

„Zoey, fandím si, že jsem v posteli fakt dobrý, ale stejně, jak jsi do háje mohla zapomenout, že jsi nade mnou viděla přízrak chlapa s kopím?“

„Hele, Starku, hned potom jsme jeli do školy a tady to šlo od desíti k pěti. Měla jsem jiné starosti.“ Založila jsem si ruce na prsou a probodla ho pohledem. „Počkat, vlastně jsem na to úplně nezapomněla. Řekla jsem o tom přízraku Lenobii.“

„Bezva, takže profesorka to ví a já ne.“

„Teď už to přece víš.“

„A co ti na to Lenobia řekla?“

„V podstatě že si mám dávat pozor hlavně na skutečný svět a nekoukat na něj skrz kámen, čehož jsem se držela až do včerejší noci, kdy jsem uviděla Heatha.“

„Podívej se na mě znovu.“

„Teď?“

„Teď.“

„Dobře.“ Vzala jsem kámen, zhluboka se nadechla a koukla skrz něj.

„Tak co? Jak vypadám?“

„Mrzutě.“

„A?“

„Otravně.“

„Nic víc?“

„Možná trošku sladce. Jenom možná.“ Vrátila jsem kámen pod tričko. „Jen a pouze ty. Tušila jsem, že nic neuvidím. Kámen nehřál.“

„On hřeje?“

„Jo, někdy.“ Kousla jsem se do rtu a zamyslela se nad tím. „Proto jsem se na tebe vlastně tehdy podívala. Začal hřát.“

„Hřál, když ses podívala na Auroxe?“ zeptal se.

„Ne, ale věděla jsem, že to musím udělat. Jako by mě k tomu něco nutilo,“ odpověděla jsem. „A hřál párkrát předtím, když byl Aurox poblíž.“

„Zasraná stará magie. Je to pěkný opruz,“ zamumlal. „Člověk by řekl, že k ní aspoň někde bude sepsaný návod k použití, ale kdepak.“

„Měla bych brnknout Sgiach. Ona mi přece ten kámen dala. Zachází se starou magií. Třeba by mi dokázala poradit.“

Zafrkal. „Nežádala jsi ji o to už na Skye?“

„Jo.“

„Pokud si vzpomínám, žádnou konkrétní odpověď ti nedala.“

„To si vzpomínáš správně. Řekla mi tehdy, že podle ní se stará magie už nevyskytuje nikde jinde než na Skye.“

„To se spletla,“ prohlásil.

„Jo, evidentně.“

„Víš, co si myslím. Znovu ke mně přistoupil a vzal mě jednou paží kolem ramen. Opřela jsem si o něj hlavu a dala mu ruku kolem pasu. „Že mi straší ve věži?“

Zazubil se a dal mi pusu na čelo. „Tobě nestraší ve věži. Straší ti v celém hradě, sakra, v celém království. Ale mně strašení nevadí.“

„Teď plácáš nesmysly jako Stevie Rae.“ Usmáli jsme se na sebe a uvolnili se. Tohle byl základ našeho vztahu, naše vzájemná oddanost, vzájemná důvěra. „Co jsi chtěl ale původně říct? Co si myslíš?“

„Že už mě nebaví rozhodovat se podle toho, co mi říkají druzí. Hlavně dospělí, kteří na nás hrnou akorát samé záhady a dostávají nás do průserů, ale doopravdy nám s ničím nepomůžou,“ prohlásil.

„Jo, to chápu. Takhle se cítím od chvíle, co se Neferet zbláznila a já byla jediná, kdo o tom věděl.“

„Fajn, tak si s tou starou magií poradíme sami. Zoey, máš nadání pro všech pět živlů. Nikdo ani nepamatuje, kdy se někdo takový naposledy objevil. Jsi úplně jiné mládě než ostatní, úplně jiná velekněžka. Jsi mladá královna bojovnice a já jsem tvůj strážce. Neexistuje nic, co bychom společně nezvládli.“ Znovu nasadil svůj frajerský úsměv. „Měli jsme proti sobě onen svět, a přece jsme vyhráli.“

„Jo, když nepočítáš, že jsi umřel,“ připomněla jsem mu.

„To je detail. Dopadlo to dobře.“

Stiskla jsem ho pevněji a přivinula se k jeho svalnatému tělu. „Víc než dobře.“ Políbil mě a já načerpala sílu z jeho chuti, doteku a lásky. Možná má pravdu. Možná společně zvládneme všechno. Spokojeně jsem vzdychla a přitulila se k němu.

„Pojď se mnou do stájí.“ Ukázal bradou k dlouhé budově opodál.

„To by asi bylo nejlepší. Vsadím se, že tam je Erin. Až odsud vidím, jak to tam čvachtá.“

„Vlastně jsem Erin už chvíli neviděl.“ Pokrčil rameny. „Možná proto, že na tom stáje nejsou zas tak špatně, jak to vypadá. Největší škody napáchal kouř. Shořelo vlastně jen seno, podestýlka a jedno stání.“

„Persefoně se nic nestalo, viď?“ Propletli jsme si prsty a pomalu šli ke stájím. Občas jsme o sebe zavadili paží nebo bokem.

„Je v pořádku. Všichni koně jsou v pohodě. Teda kromě Bonnie. Je dost vyplašená. Lenobia ji zavřela do venkovního výběhu s Mujaji, aby se zklidnila. Ty dvě se skamarádily. Což mi připomíná, spolužáci tvrdí, že viděli, jak Lenobia líbá Travise, než ho naložili do sanitky.“

Div mi nevypadly oči z důlků. „Fakt? Nemůžu se dočkat, jak se na to budou tvářit Afrodita a Stevie Rae, až to uslyší!“

Zachechtal se. „Stevie Rae už to ví od Kramishy, ta to vykládá všem na potkání.“ Drcnul do mě ramenem. „Ztvrdla jsi u toho stromu pořádně dlouho, přišla jsi o spoustu šťavnatých drbů.“

Zmateně jsem se na něj podívala. „Pořádně dlouho? Vždyť jsem tam byla asi jen minutu.“

Zastavil se. „Kolik je podle tebe hodin?“

Pokrčila jsem rameny. „Nevím. Musela bych se kouknout na mobil, ale k Thanatos jsme přišly tak v půl osmé. Byly jsme tam nejvýš půl hodiny, takže nemůže být víc než půl deváté.“

„Zoey, je půl dvanácté. Stihneme tak akorát sejít se s ostatními ve stájích a budeme muset vyrazit k Drakově hranici.“

Vnitřnosti se mi proměnily v kusy ledu. „Starku, ztratila jsem přes tři hodiny!“

„To teda jo a mně se to vůbec nelíbí. Slib mi, že se skrz ten kámen už nepodíváš, když nebudu s tebou.“

Tolik mě to vyděsilo, že jsem se s ním ani nehádala. „Slibuju. Čestné slovo. Nepodívám se skrz tu věc, když se mnou nebudeš.“

Napjatá ramena mu povolila a rychle mě políbil. „Děkuju, Červenko. Něco, co ti krade čas, nemůže být dobré.“ Na poslední slovo položil důraz. „Sgiach sice říkala, že stará magie může být dobrá i zlá, ale kašlu na to, která z nich to je, když si bere něco bez ptaní.“

„Já vím, já vím.“ Šli jsme dál, ale sevřela jsem jeho ruku pevněji. „Už se nedivím, že mi to připadalo jako infarkt. Stála jsem tam a koukala na ty smradlavé hnusáky celé hodiny.“ Otřásla jsem se.

„To nic. Přijdeme na to, jak ta zatracená stará magie funguje. Nedopustím, aby se ti něco stalo.“

Stiskl mi ruku a já jeho stisk opětovala. Chtěla jsem mu věřit. Věřila jsem mu, jeho síle a lásce. Starosti mi dělala ta druhá strana. Ta neznámá strana, v jejímž středu trůní Temnota. Vždycky se odněkud připlíží a sejme dalšího člověka, kterého miluju.

Myslela jsem na to, že už fakt nechci nikoho dalšího ztratit, když ten blbý vidoucí kámen začal zase hřát. Zastavila jsem se

a zadržela i Starka. Přitiskla jsem si dlaň na místo, kde mě kámen pálil do prsou.

„Co je?“ zeptal se Stark.

„Začíná hřát.“

„Proč?“

„Nemám páru. Na to máme přece společně přijít, ne?“

„Fajn, tak jo. Dobře. To zvládneme.“ Začal se rozhlížet. „Přijdeme na to.“

„Jak?“

„No, přesně nad tím přemýšlím,“ odvětil.

S povzdechem jsem se také pokusila nad tím zamyslet. Stáli jsme pod jedním velkým stromem kousek od východní strany stájí. Rychle jsem vzhlédla, sevřel mě náhlý strach ze strašidel bez očí a se zašitou pusou. Ale nahoře nic nebylo. Vlastně kolem nás vládl absolutní klid. Napadlo mě jen, že tady není o čem přemýšlet. Ze stájí k nám zaléhaly hlasy a slyšela jsem rachot motorů, asi traktorů nebo něčeho takového, čím odtahovali trosky. Zaslechla jsem ještě jeden motor, ozýval se odněkud za našimi zády a blížil se.

„To je divné,“ prohodil Stark. Díval se mi přes rameno. „Sem přece taxíky nejezdí. Ohlédla jsem se a uviděla otřískané červenohnědé auto, které mělo na boku nápis TAXI vyvedený velkými černými tiskacími písmeny. Stark měl pravdu. Narazit ve Škole noci na taxíka bylo hodně divné. Vůbec, Tulsa nějakou skvělou taxislužbou proslulá není. V duchu jsem pokrčila rameny, trolejbusy v centru jsou stejně daleko lepší.

Pak se z bočního vchodu stájí vynořila Lenobia a doslova odsprintovala k autu. Otevřela zadní dveře a pomohla ven vysokému zafačovanému kovbojovi. Taxík odfrčel. Travis a Lenobia tam zůstali stát a dívali se na sebe.

Vidoucí kámen se mi snažil propálit díru do trička. Vytáhla jsem ho a podržela ho dál od kůže. Nic jsem ale neřekla, byli jsme se Starkem příliš zaujatí těmi dvěma. Byli od nás celkem daleko, ale stejně jsem měla pocit, že jim lezu do soukromí, když na ně takhle civím, to nám však nezabránilo civět na ně dál.

Pak mi to docvaklo. Šťouchla jsem Starka do paže a tiše jsem řekla: „Ten kámen se rozpálil, jakmile Travis vystoupil.“

Stark se podíval na kámen a potom na mě. Pevně mě chytil za rameno. „Udělej to. Podívej se na něj. Jsem tady s tebou. Nedovolím, aby se ti něco stalo. Jestli se ti něco pokusí ukrást čas, zastavím to.“

Přikývla jsem, a jako když odtrháváte jediným rychlým škubnutím náplast, zvedla jsem kámen a namířila průzor na Travise a Lenobii.

Začalo to podobně jako předtím u stromu, zprvu vypadali přesně tak jako normálně. Viděla jsem, jak se Lenobia rozechvěle, lehounce dotýká Travisových obvázaných rukou. Připomínaly tlusté bílé palčáky a všimla jsem si, že gáza se mu táhne i nahoru po předloktích. I takhle zdálky bylo poznat, že kovboj má neobvykle červený a lesklý obličej, jako by se hodně připálil na sluníčku a napatlal se gelem s aloe. Ale netvářil se, jako by ho něco bolelo. Usmíval se. Hodně. Na Lenobii. Už jsem chtěla vidoucí kámen pustit a sdělit Starkovi, že mi fakticky straší v celém království, když se Travis k Lenobii sklonil a políbil ji.

V tom okamžiku se všechno změnilo. Jasně se zablesklo, až jsem musela zamrkat, a když jsem se rozkoukala, Travis zmizel. Místo něj tam stál pořádně žhavý černý kluk. Měl dlouhé vlasy stažené do culíku a ramena široká jak fotbalista. Líbal Lenobii, jako by to byl poslední polibek jeho života. A ona mu to

oplácela, jenomže to byla jiná Lenobia. Vypadala mladě, tak na šestnáct. Svírala ho v náručí, jako by ho už nikdy nechtěla pustit. Vzduch kolem nich se chvěl a mihotal, jako bych je sledovala přes okraj hrnce, ze kterého stoupá pára, akorát místo té páry jsem tam viděla poletovat světlounce modré víly štěstí. I ve mně se vzedmul pocit štěstí, doslova bublal, jako by ten hrnec byla moje hlava a vroucí voda moje emoce. Ztratila jsem půdu pod nohama. Vznášela jsem se na vlnách radosti, lásky a modrých bublinek.

Pak se mi začala fakt šíleně točit hlava a vzbouřil se mi žaludek.

„Zoey! Dost! To stačí. Dej, ho, dolů!“

Uvědomila jsem si, že na mě Stark křičí a snaží se mi odtáhnout kámen od očí. Znovu jsem ucítila pevnou zem. Modré bublinky se vytratily a radost vyprchala, zůstala jen nevolnost, vyčerpání a taková slabost, až jsem se celá rozklepala. Pustila jsem kámen a vzápětí už jsem ohnutá v pase zvracela u paty stromu.

„To nic. To nic. Jsem u tebe, Zoey. Všechno bude v pořádku.“ Stark mi držel vlasy a já dávila dál.

„Starku? Zoey?“ Přicházela k nám Lenobia, její hlas zněl zadýchaně a ustaraně. Slyšela jsem, jak se Travis ptá, co se děje. Jenže já mu to říct nemohla, protože jsem házela šavli.

„Zoey! Ach, bohyně, to ne!“ Lenobiina úzkost dostoupila vrcholu, když zjistila, že zvracím.

„Neodmítá proměnu. Bude to dobré,“ uklidnil ji Stark a podal mi další kapesník. Otřela jsem si pusu. Nevolnost ustala, a tak jsem se opřela o strom. Bylo mi trapně a mizerně. Zvracení hrozně nesnáším.

„Tak co se děje? Proč je ti špatně?“

Stark mě podepřel z jedné strany, Lenobia z druhé a odvedli mě k železné lavičce kousek od velkého stromu (ale dost daleko, abych necítila smrad vlastních zvratků, bleee).

„Mám někoho zavolat?“ zeptal se Travis.

„Ne,“ zarazila jsem ho rychle. „Je mi dobře. Cítím se líp, když sedím.“ Tázavě jsem se podívala na Starka.

„Ať jsi viděla cokoli, pověz jí to. Jí věříme.“

Obrátila jsem se k učitelce. „A vy věříte Travisovi?“

Nezaváhala. „Svěřila bych mu vlastní život.“

Velký kovboj k ní s úsměvem přistoupil blíž. Dotkli se rameny.

„Tak fajn, bylo to tak, že můj vidoucí kámen začal hřát. A když Travis vystoupil z auta, už přímo pálil. Stark tu byl se mnou, tak jsme se rozhodli, že se, ehm, na vás dva podívám, protože by mi to mohlo pomoct pochopit, co mi ten kámen vlastně ukazuje. Tak jsem to udělala.“

„Vidoucí kámen?“ zeptal se Travis. Nezdál se nijak zvlášť šokovaný, znělo to jen zvědavě.

„To je starodávný magický amulet, který Zoey darovala upíří královna,“ vysvětlila mu Lenobia. „Cos viděla?“

„No, nejdřív jenom vás dva, dokud jste se nepolíbili.“ Rozpačitě jsem se usmála. „Omlouvám se, že jsem se na vás přitom koukala.“

Travis vzal Lenobii zafačovanou rukou kolem ramen. „Jestli bude po mým, slečinko, uvidí mě líbat tuhle krasavici každej široko daleko.“

Čekala jsem, že ho Lenobia spálí na škvarek svým laserovým pohledem. Jenže ona k němu jen obrátila zbožňující oči, položila mu dlaň na srdce a opatrně si opřela hlavu o jeho rameno. Pak zopakovala: „Cos viděla, když jsme se políbili?“

„Travis se proměnil v nějakého velkého černocha a vy jste omládla. A kolem vás poletovaly takové lehoučké bublinovité bytosti, šťastné a modré. Myslím, že to byl nějaký druh víl.“ Vykulila jsem oči. „Teď mě vlastně napadá, že mi ty bubliny připomínaly oceán. Hmm, to je divný. Ale to je jedno. Úplně mě to do sebe vtáhlo, jako bych se vznesla ze země a ocitla se v bublině šťastného modrého oceánu. Pardon, vím, že to zní bláznivě.“ Se zatajeným dechem jsem čekala, že se mi Lenobia vysměje a Travis nad tím mávne rukou.

To se ale nestalo. Lenobia se totiž rozbrečela. Jako že hodně. Se vším všudy, ramena se jí třásla a teklo jí z nosu úplně jako mně. Travis si ji jen přitáhl těsněji k sobě. Díval se na ni, jako by byla ztělesněný zázrak. „Znám tě z dřívějška. Proto se s tebou cítím, jako bych byl doma. Lenobia přikývla. Pak mi přes slzy vysvětlila: „Travis je můj jediný lidský partner, má jediná láska, vrátil se ke mně po dvou stech dvaceti čtyřech letech. Slíbila jsem si, že nikoho jiného už milovat nebudu, a dodržela jsem to. Setkali jsme se a zamilovali se do sebe na lodi, kterou jsme pluli z Francie do New Orleansu.“

„Takže vidoucí kámen mi ukázal pravdu?“

„Ano, Zoey. Naprostou pravdu,“ vypravila ze sebe ještě Lenobia a potom zabořila obličej do Travisovy hrudi a vyplakala ze sebe v jeho objetí dvě století čekání, ztráty a bolesti.

Vstala jsem, vzala Starka znovu za ruku a odtáhla ho, aby ti dva mohli být spolu sami. Když jsme vcházeli do stájí, řekl: „To ještě neznamená, že v Auroxovi se ti vrátil Heath. Uvědomuješ si to, viď?“

Před odpovědí mě zachránila Stevie Rae. Přihnala se ke mně jako bouře. „Ježkovy oči, kde jsi byla? Nemůžu se dočkat, až ti povím o Lenobii a Travisovi.“

„Už je to uděláno, už je to hotovo,“ odvětil Stark. „Kde jsou Afrodita s Dariem?“

„Odešli k hranici před Nyktiným chrámem,“ odpověděla. „Zrovna se chystáme jít za nima.“

„Půjdu najít Erin, Shaunee a Damiena. Musíme pohnout.“

„Co mu je?“ podivila se kamarádka a dívala se za Starkem, jak rázně odchází.

„Heath možná v Auroxovi doopravdy je,“ řekla jsem.

Stevie Rae přesně vyjádřila moje pocity. „A do háje!“

12)

Kalona

Být na straně Světla nebylo tak zajímavé, jak si Kalona pamatoval. Po pravdě řečeno se nudil. Ano, chápal, proč po něm Thanatos chce, aby se až do Drakova pohřbu držel v pozadí a neupoutával na sebe pozornost. Teprve tehdy totiž oznámí škole, že je jejím novým bojovníkem a ujme se úřadu šermířského mistra a velitele Erebových synů na tulské Škole noci. Do té doby by jeho přítomnost působila pouze zmatky, dokonce by pro ostatní bojovníky byla urážkou.

Potíž byla v tom, že Kalonovi nikdy nevadilo urážet ostatní. Je mocný nesmrtelný. Proč by ho měly zajímat něčí bezvýznamné city?

Jelikož právě ti nejvíce bezvýznamní mne někdy překvapí: Heath, Stark, Drak, Aurox, Refaim.Poslední jméno ve výčtu ho zarazilo. Refaim mu kdysi připadal bezvýznamný, ale to se mýlil. Uvědomil si, že svého syna miluje, potřebuje ho.

V čem ještě se mýlí?

Zřejmě v mnohém.

To pomyšlení ho skličovalo.

Procházel se podél nejtemnější, nejstinnější strany Nyktina chrámu. Slyšel, co se děje u Drakovy hranice, a mohl tedy přijít, až ho Thanatos zavolá, ale zároveň ho zde nikdo neviděl.

Dráždilo ho, že mu někdo nařizuje, co má dělat. Dráždilo ho to odjakživa.

A bylo tu ještě to mládě s nadáním pro oheň, Shaunee. Jako by měla zvláštní schopnost ho popíchnout, aby uvažoval o věcech, kterými neměl ve zvyku marnit čas.

Už se jí to podařilo dřív. Chtěl ji využít, získat od ní informace o Refaimovi a Rudé. A ona mu místo toho věnovala zcela všední, prostou věc: mobilní telefon. Ta maličkost zachránila jeho synovi život.

Nyní ho přiměla přemýšlet o předlouhém věku, kdy byl odloučen od Nykty.

„Ne!“ zvolal tak hlasitě, až se skupinka zmarlikových keřů zasazená u západní stěny chrámu zazmítala jako v poryvu vichřice. Kalona zklidnil svou mysl i temperament. „Ne,“ zopakoval hlasem, v němž se neozývala jeho nadpřirozená moc. „Nebudu vzpomínat na staletí našeho odloučení. Nebudu na ni vůbec vzpomínat.“

Kolemněj se rozezněl smích. Keře se zachvěly, zakymácely a potom všechny naráz vykvetly, jako by na ně zazářilo letní slunce. Kalona zatnul ruce v pěst a vzhlédl.

Seděl na kamenném okraji chrámu. Nebylo tu téměř žádné světlo, a právě proto mu Thanatos poručila zde vyčkat, ale Erebus zářil vlastním svitem.

Erebus, jeho bratr, Nyktin nesmrtelný choť. V celém vesmíru se mu právě on nejvíce podobal a v celém vesmíru právě jeho Kalona nejvíce nenáviděl, ještě více než sebe samého. Zde! V říši smrtelníků, po všech těch staletích? Proč?

Kalona zakryl svůj zmatek pohrdáním. „Nejsi tak vysoký, jak si tě pamatuji.“

Erebus se usmál. „Též tě rád vidím, bratře.“

„Jako vždy mi vkládáš slova do úst.“

„Omlouvám se. Nemám toho zapotřebí. Ne, když tvá vlastní slova jsou tak zajímavá. Nebudu na ni vůbec vzpomínat.“ Nejenže byl Erebus jeho téměř dokonalým zrcadlovým odrazem, dokázal také bezchybně napodobit bratrův hlas.

„Hovořil jsem o Neferet.“ Kalona se rychle vzpamatoval a hladce zalhal. Uplynuly celé věky, ale kdysi uměl Erebovi lhát. Zjistil, že mu to stále nepřijde zatěžko.

„O tom nepochybuji, bratře.“ Erebus se předklonil, rozprostřel zlatá křídla a ladně se snesl před Kalonu. „Víš, to je právě důvod této mé malé návštěvy.“

„Sestoupil jsi do pozemské říše, protože jsem byl Neferetiným milencem?“ Kalona zkřížil paže přes širokou hruď a zahleděl se do bratrových jantarových očí.

„Ne, přišel jsem, protože jsi lhář a zloděj. Znásilnění posledního zbytku Neferetiny dobroty je pouze jedním z tvých nesčetných zločinů,“ prohlásil Erebus. Také si založil paže na prsou.

Kalona se rozesmál. „Nejsi moc dobrý slídil, jestli věříš, že jsem Neferet znásilnil. Přijala mé tělo ochotně a bez váhání.“

„Nemluvím o jejím těle!“ Erebus zvýšil hlas a Kalona zaslechl upíry, jak na sebe volají a ptají se, co se u Nyktina chrámu děje.

„Jako obyčejně mi působíš samé potíže, bratře. Měl jsem zůstat nepozorován ve skrytu stínů a čekat, až budu povolán. Ačkoli

když to zvážím, bude zábavné sledovat, jak si poradíš, až tě spatří smrtelníci. Dovol mi malou radu, i upíři reagují přemrštěně, když se setkají s bohem.“

Erebus nezaváhal. Pozvedl ruce a rozkázal: „Skryj nás!“

Zavál vítr a Kalona pocítil lehkost, známou a hořkosladkou, na niž dokázal zareagovat pouze dvěma způsoby, hněvem, či zoufalstvím. Nedovolí, aby Erebus viděl, jak si zoufá.

„Protivíš se Nyktě? Zapověděla mi přístup na onen svět. Jak se opovažuješ mne sem brát!“ Kalona roztáhl půlnoční křídla do plné šíře a napjal se, plně připraven na bratra zaútočit.

„Vždy ti připadne role zbrklého hlupáka, bratře. Nikdy bych se neprotivil Nyktinu nařízení. Nepřivedl jsem tě na onen svět. Pouze jsem přenesl jeho kousek sem, aby nás alespoň na chvíli ukryl před zraky smrtelníků.“ Erebus se znovu usmál. Tentokrát svou krásu nijak netlumil. Z jeho těla se lilo sluneční světlo. Křídla se leskla zlatým peřím. Pleť měl dokonalou, jako by ho stvořili ze slunečních paprsků.

Však také ano, pomyslel si Kalona s odporem. Byl stvořen, když nebe políbilo slunce. Tak jako já byl stvořen, když nebe políbilo měsíc. Jako většina nesmrtelných i nebe je nestálý zrádce, který si vzal, co se mu právě zalíbilo, a svým potomkům nevěnoval nejmenší pozornost.

„Jaký je to pocit? Jistě lepší, než když ses sem vkradl za tím mláďátkem Zoey Redbirdovou. Tehdy jsi byl pouhý duch. Necítil jsi magický dotek Nyktiny říše na vlastní kůži. A přitom ty máš odjakživa takovou slabost pro vše, čeho se můžeš dotknout, co si můžeš fyzicky přivlastnit.“

Výborně, pomyslel si Kalona. Začíná se vztekat. To jeho dokonalost poškodí.

Nyní se usmál on. Svit, kterým ozářil svého bratra, nebyl žhavý líbivý sluneční jas. Byl to chladný stříbrný odlesk luny. „Po takové době stále žárlíš, že jsem se jí dotkl? Snad jsi nezapomněl, že Nyx je bohyně? Nedovolila by mi ani jediný dotek, kdyby to nebylo z její vlastní vůle, kdyby sama netoužila po pohlazení, polaskání, pomilování –“

„Nepřišel jsem hovořit o své choti!“ Ta slova kolem Kalony vybuchla v žhavých zlatých záblescích.

„Jaká to ukázka božského rozhořčení!“ Kalona se sarkasticky uchechtl. „A tebe prohlásili za toho dobrého. Kdyby tě jen ti poskoci, kteří se rozhodli zůstat na onom světě, viděli v tuto chvíli.“

„Nejde o to, že mne prohlásili za dobrého. Tebe prohlásili za uzurpátora!“ Erebus po něm ta slova mrštil jako kámen.

„Vskutku? Zeptej se jich znovu. Tuším, že postaletích soustavného přemýšlení mne prohlásí za toho, kdo se o ni odmítl dělit,“ odvětil Kalona.

„Zvolila si mne.“ Erebus teď mluvil tiše, volně spuštěné ruce zatnul v pěst.

„Opravdu? Já si to pamatuji jinak.“

„Zradil jsi ji!“ zařval Erebus.

Kalona jeho vzteklý výbuch přešel bez povšimnutí. Nezažil to poprvé. Raději promluvil tónem chladným jako povrch Měsíce. „Proč jsi přišel? Pověz, co máš na srdci, a odejdi. Svět smrtelníků není žádná mocná říše, ale je můj. Nebudu se o něj s tebou dělit, stejně jako jsem se nechtěl dělit o ni.“

„Přišel jsem tě varovat. Na onom světě jsme vyslechli tvůj slib. Víme, že ses zaslíbil Smrti za bojovníka a máš se stát šermířským mistrem této školy.“

„A velitelem Erebových synů,“ doplnil Kalona. „Nezapomeň na žádný z mých titulů.“

„Sotva bych mohl zapomenout, že chceš znesvětit mé děti.“

„Děti? Ty teď líháš s lidmi a plodíš chlapce, již dospívají v upíří bojovníky? To je fascinující, zvlášť když přihlédneme k tomu, že mne tak tvrdě odsuzovali za stvoření mých synů.“

„Odejdi.“ Erebovy zlaté oči zažhnuly. „Odejdi odsud a přestaň se vměšovat do životů Nyktiných upírů a do životů čestných bojovníků, již vstupují do mých služeb.“

„To snad není vměšování, když mne posíláš pryč? Překvapuje mne, že Nyx něco takového dovolila.“

„Má choť neví, že tu jsem. Přišel jsem pouze proto, že v ní opět vyvoláváš neklid. Žiji, abych ji před veškerým neklidem chránil. To proto jsem zde,“ řekl Erebus.

„Žiješ, abys jí mohl lízat nohy, a jako vždy na mne žárlíš.“ Kalona se neubránil radosti z toho, co z Erebových slov vyčetl. Nyx ke mně stále něco cítí! Sleduje mne!Hned však své emoce zkrotil. Nesmí dát svou radost před Erebem najevo. Když znovu promluvil, jeho hlas postrádal veškeré emoce. „Věz toto, do tvých služeb jsem nevstoupil. Zaslíbil jsem se velekněžce, jež díky svému nadání od bohyně ztělesňuje smrt. Svou návštěvou jsi dosáhl pouze toho, že budu zřetelně rozlišovat mezi bojovníky, již se nazývají tvými syny, a těmi, kteří ne. Tvé synysvým velením obtěžovat nebudu.“

„Pak tedy Školu noci opustíš,“ odtušil Erebus.

„Nikoli. Opustíš ji ty. Vzkaž ode mne Nyktě toto: Smrt nevidí rozdíl mezi těmi, kdo následují ji a kdo jiné bohy. Smrt si přijde pro všechny smrtelníky. Nepotřebuji tvé svolení ani bohynino, abych směl smrti sloužit. Nyní zmiz, bratře. Musím se zúčastnit pohřbu.“ Kalona před sebe natáhl ruce a tleskl. Kolem něj

vytrysklo mrazivé stříbrné světlo, rozmetalo kousek onoho světa, který vytvořil jeho bratr, a odmrštilo Ereba vzhůru k nebesům.

Když světlo vybledlo, Kalonovy nohy se znovu dotkly země a opět stál u Nyktina chrámu.

Zpoza rohu vyběhla Afrodita. Zastavila se. A zůstala na něj zírat.

„Už mne volají?“ zeptal se jí.

Zamrkala a protřela si oči, jako by se nemohla pořádně rozkoukat. „Tys tady blbnul s baterkou nebo co?“

„Žádnou baterku nemám. Volají mne?“ zopakoval.

„Za chvilku. Nějaký blb, jmenovitě Kramisha, protože to ona se měla postarat o svíčky, zapomněl na svíčku ducha. Musím jednu donést z chrámu. Ty pak máš jít se mnou k Drakově hranici. Thanatos uzavře kruh, řekne o Drakovi něco hezkého a pak tě představí.“

Kalona byl z pohledu té podivné drzé lidské dívky, kterou si Nyx ze stěží pochopitelných důvodů vyvolila za věštkyni, nezvykle nesvůj. Zabručel něco v odpověď, obrátil se k bočnímu vchodu chrámu a chtěl ho otevřít.

Nešlo to.

Zkusil to znovu.

Zabral, použil veškerou svou nesmrtelnou sílu.

Dveře se ani nepohnuly.

Tehdy si všiml, že dřevěné dveře zmizely. Klika trčela z pevného, jednolitého kusu kamene. Žádný vchod tam nebyl. Nic.

Vtom ho Afrodita odstrčila. Vzala za kliku, zmáčkla ji a kámen zmizel, znovu se proměnil v dřevěné dveře, které snadno otevřela. Než přestoupila práh bohynina chrámu, střelila po

něm pohledem. „Ty jsi fakt úplnej mimoň.“ Pohodila vlasy a zmizela vevnitř.

Dveře se za ní zavřely. Kalona k nim přitiskl dlaň a ony se pod ní zachvěly a dřevo se proměnilo v kámen.

Ucouvl. Sevřelo ho strašné tušení.

Za několik minut se Afrodita vynořila ze zcela obyčejných dveří. Nesla tlustou fialovou svíci, a když ho míjela, řekla: „Tak pojď. Thanatos chce, abys zůstal stát u kruhu a snažil se vypadat nenápadně. To by bylo samozřejmě o dost jednodušší, kdybys měl na sobě víc oblečení.“

Vydal se za ní a snažil se ignorovat prázdnotu ve svém nitru. Je přesně to, čím ho nazval Erebus, zbrklý hlupák a uzurpátor. Pokud ho Nyx sleduje, tak jedině s pohrdáním. Upírá mu vše, přístup na onen svět, do svého chrámu, do svého srdce…

Staletí měla jeho bolest zmírnit, ale začínal chápat, že opak je pravdou.

Aurox

Nyx, jestli jsi skutečně odpouštějící bohyně, pomoz mi, prosím… prosím…

Aurox ze svého úkrytu v zemi neutekl. Jenom opakoval pořád dokola tu jednu větu. Třeba Nyx oceňuje vytrvalost. Přinejmenším tu bohyni nabídnout může.

Během této mlčenlivé litanie kolem něj začala vířit magie. Nejprve mu poskočilo srdce radostí. Nyx mě slyší! V okamžení si však uvědomil, že se spletl. Netvoři, kteří se zhmotnili ze studeného vlhkého vzduchu v jámě, nemohli sloužit odpouštějící bohyni.

Štítivě se od nich odtáhl. Nesnesitelně páchli. Pohled na jejich nevidoucí tváře v něm budil hrůzu. Rozbušilo se mu srdce. Projel jím záchvěv strachu a zvíře v něm se pohnulo. Poslal

někdo tyto příšery, aby ho potrestaly za zločiny, které spáchal v Neferetiných službách? Aurox začal svým strachem živit zvíře v sobě. Nechtěl ho probudit, ale hodlal bojovat, nesměl podlehnout tomu zlovolnému víru, který ho hrozil obklopit.

Vír ho ale neobklopil. Netvoři zvolna stoupali vzhůru, nechali se nést magií. Čím výše kroužili, tím byli rychlejší. Jako by je někdo povolal a oni se pozvolna budili, aby toho neslyšného rozkazu uposlechli.

Aurox potlačil svůj strach a zvíře ustoupilo do pozadí. O něj jim nešlo. Nevěnovali mu nejmenší pozornost. Z úzkého konce troubele se valila hnilobně černá mlha. Aurox nevěděl, co ho k tomu přimělo, ale natáhl ruku a ponořil ji do ní.

Ruka sama se proměnila v mlhu, jako by byly stvořené ze stejné hmoty. Vír působil jako stvořený z ničeho, a přesto dokázal rozpustit jeho tělo. Vytřeštil oči a pokusil se ruku vytáhnout, ale byla pryč. Přišel o ni. Celý se zachvěl, když si uvědomil, že ho mlha dál pohlcuje. Bezmocně sledoval, jak mu mizí předloktí, biceps, rameno. Snažil se probudit zvíře, spojit se s mocí, která v něm dřímala, ale mlha mu bránila něco cítit. Otupovala ho a vtahovala do sebe. Jakmile mu pohltila i hlavu, stal se mlhou. Necítil nic než nesmírný stesk, marné hledání, neukojitelnou potřebu. Čeho? To netušil. Pouze věděl, že ho obklopuje Temnota a nese ho na vlně zoufalství.

Ve mně přece musí být víc než jen toto! vykřikl v duchu zděšeně. Musím být něco víc než jen mlha, stesk, tma a zvíře! Ale zdálo se, že ničím víc skutečně není. Zmocnil se ho pocit naprosté marnosti, když si uvědomil pravdu. Je tímto vším a přitom ničím. Není ničím… vůbec ničím…

Myslel, že ten dávivý zvuk vydává on sám. Jeho tělo kdesi pořád existuje a to, co se s ním děje, je mu odporné. Pak ji spatřil.

Byla tam Zoey. Držela před sebou bílý kámen, přesně jako minulou noc při rituálu, kdy se pokusil rozhodnout sám za sebe a udělat správnou věc.

Ucítil, jak se mlha mění. Také si všimla Zoey.

Chystala se ji pohltit.

Ne! zvolala hluboko v něm jeho duše. Ne!zopakovala ten výkřik jeho mysl. Při pohledu na Zoey pocítil místo zoufalství něco jiného. Její strach a sílu. Její odhodlání a slabost. Tehdy si uvědomil něco překvapivého. Zoey cítila stejnou nejistotu ohledně sebe a svého místa na tomto světě jako on. Bála se, že nemá dost odvahy, aby se pokaždé zachovala správně. Pochybovala o svých rozhodnutích a styděla se za své chyby. Čas od času si i Zoey Redbirdová, nadané mládě požehnané bohyní, připadala jako naprosté zklamání a uvažovala, jestli to nemá vzdát.

Přesně jako on.

Zaplavil ho soucit a pochopení a zároveň s nimi pocítil vlnu doběla rozžhavené moci. V oslepujícím záblesku se zřítil ze středu rozplývajícího se víru a dopadl na dno jámy zas ve svém pevném těle. Lapal po dechu a celý se třásl.

Nezůstal ležet dlouho. I když se pořád chvěl slabostí, našel si v pokroucené spleti rozervaných kořenů oporu pro ruce a nohy a pomalu se vydrápal k okraji jámy. Trvalo to dlouho. Když se konečně ocitl nahoře, zarazil se a zaposlouchal.

Slyšel jen vítr.

Převalil se na pevnou zem a ukryl se za rozštípnutý kmen. Zoey byla pryč. Pozorně se rozhlédl kolem sebe a hned spatřil

vysokou hromadu klád a prken, na jejímž vrcholu ležela postava v rubáši. Přestože mu ve výhledu bránil dav tvořený snad celou Školou noci, bez potíží pochopil, co vidí. To je hranice Draka Lankforda, pomyslel si okamžitě. Já ho zabil,následovala další myšlenka. Pohřeb ho do sebe vtahoval podobně jako zoufalství magické mlhy.

Nebylo těžké přiblížit se ke kruhu mláďat a upírů. Erebovi synové byli ozbrojeni a své zbraně nijak neskrývali, ale všichni věnovali pozornost dění v kruhu kolem hranice.

Aurox se připlížil blíž, využíval ke krytí vzrostlé staré duby a šero pod nimi, až se ocitl dost blízko, aby slyšel, co říká Thanatos. Poté se narovnal, odrazil se a zachytil jedné nižší větve. Vyšplhal se do koruny, tam se přikrčil. Získal tak neomezený výhled na tu truchlivou podívanou.

Thanatos právě dokončila vyvolávání kruhu. Aurox viděl čtyři upíří profesory se svícemi představující živly. Očekával, že ve středu kruhu u hranice bude stát Zoey, ale k jeho překvapení tam byla Thanatos. V jedné ruce držela fialovou svíci ducha, v druhé velkou pochodeň.

Kde je Zoey? Zmocnili se jí netvoři z mlhy? Proto ho propustili? Rozrušeně se rozhlédl po davu. Konečně ji zahlédl stát vedle Starka. Obklopovali ji její přátelé z kruhu, vypadala smutně, ale neměla žádné viditelné zranění. Pozorně sledovala Thanatos. Vypadalo to, že je naprosto v pořádku, pouze truchlí pro ztrátu šermířského mistra. Auroxe zaplavila taková úleva, že ve větvích málem ztratil rovnováhu.

Dál na ni upřeně hleděl. To ona v něm vyvolala ten vnitřní konflikt, který ho soužil. Proč? Byl z ní snad ještě zmatenější než z pocitů, které v něm probudila.

Obrátil pozornost k Thanatos. Ladně kráčela po obvodu kruhu a tón jejího hlasu tišil dokonce i jeho rozjitřené emoce.

„Náš šermířský mistr zemřel tak, jak žil, jako bojovník věrný své přísaze, své Škole noci a své bohyni. Musíme si však přiznat celou pravdu. Ač želíme jeho ztráty, uvědomujeme si, že bez své choti, laskavé Anastasie, zůstal pouhým stínem sebe samého.“ Aurox pohlédl na Refaima. Věděl, že právě on Anastasii Lankfordovou zabil, když byl ještě krakounem. Jaká to ironie, že šermířský mistr zemřel, aby ho zachránil. A ještě ironičtější bylo, že po chlapcově tváři se řinuly potoky slz. Nepokrytě Drakovu smrt oplakával.

„Smrt byla k Draku Lankfordovi milosrdná. Nejenže směl zemřít jako bojovník, ale zároveň našel přímou cestu k bohyni. Nyx opět svedla Bryana Draka Lankforda dohromady s jeho milovanou a přivedla k nim i jasné, zářivé duše jejich kočičích přátel, Stínovlase a Guinevere.“

I jejich kočky jsou mrtvé? Nevzpomínám si, že bych při rituálu nějaké viděl.Zmateně se zahleděl na pohřební hranici. Ano, teď při důkladnějším pohledu rozpoznal pod Drakovým rubášem dva malé hrbolky, každý po jednom bojovníkově boku.

Thanatos se zastavila přímo před Zoey. Usmála se na ni. „Pověz, Zoey Redbirdová, jako někdo, kdo vstoupil na onen svět a navrátil se, co tam navěky zůstává beze změny?“

„Láska,“ odpověděla bez váhání Zoey. „Věčná láska.“

„A ty, Jamesi Starku? Cos našel na onom světě?“ otázala se velekněžka mladého bojovníka, který držel Zoey kolem ramen.

„Lásku,“ pronesl silným, jistým hlasem. „Věčnou lásku.“

„Taková je pravda.“ Thanatos kráčela dál. „I já jsem díky svému těsnému sepětí se smrtí směla kratičce nahlédnout na onen svět. A došla jsem poznání, že láska, ačkoli si ji neseme s sebou,

když odcházíme z této říše do jiné, nemůže existovat věčně bez soucitu, tak jako Světlo nemůže existovat bez naděje a Temnota bez nenávisti. Když jsme teď vyslechli a poznali pravdu, žádám vás, abyste otevřeli svá srdce a přivítali svého nového šermířského mistra a velitele Erebových synů, mého zaslíbeného bojovníka Kalonu!“

Aurox byl stejně překvapený jako mnozí dole, když Kalona, okřídlený nesmrtelný, který dlouho náležel k přívržencům Temnoty, vstoupil do kruhu a zůstal stát před Thanatos. Přitiskl si pěst k srdci a uctivě se uklonil. Potom zvedl hlavu a prostor se rozezvučel jeho hlubokým hlasem.

„Přísahal jsem, že budu bojovníkem Smrti, a své slovo dodržím. Přísahal jsem, že budu šermířským mistrem této Školy noci, a své slovo opět dodržím. Ale nepokusím se nahradit Draka Lankforda jako velitel Erebových synů.“ Aurox si všiml, že Thanatos svého bojovníka zkoumavě pozoruje, i když vypadala potěšeně. Bojovníci v kruhu přihlížejících se nepokojně pohnuli, jako by nevěděli, co si o Kalonově prohlášení mají myslet.

„Budu sloužit Smrti jako její bojovník,“ zdůraznil Kalona znovu. Mluvil k Thanatos, ale jeho hlas se rozléhal kruhem a slyšel ho každý v davu pohřebních hostí. „Ochráním tebe i tuto školu. Ale nepřijmu titul, jenž by mě spojoval s Erebem.“

„Zasedala jsem v nejvyšší radě, když ses prohlásil za Erebovo pozemské vtělení,“ řekla Thanatos. „Jak se k tomu vyjádříš?“

„Na žádný takový titul si nárok nečiním. To byla Neferetina vůle. Usiluje o to, stát se bohyní, a k tomu potřebuje nesmrtelného druha. Proto mne nazývala Erebovým vtělením. Odvrhl jsem tu roli zároveň s Neferet.“

Kruhem zašuměl šepot jako vítr ve větvích. Thanatos pozvedla svou pochodeň. „Ticho!“ Hlasy umlkly, ale šok a nedůvěra

zůstaly. „Co říká Kalona o Neferet, je pravda. Draka zabil její netvor Aurox. Není darem od Nykty. Včera v noci nám během odhalovacího rituálu na levandulové farmě Sylvie Redbirdové země zjevila strašlivou pravdu. Auroxe stvořila Temnota za cenu oběti matky Zoey Redbirdové. Je pouhou schránkou podřízenou Neferetině vůli. Temnota jej stále ovládá prostřednictvím krvavých obětí.“ Ukázala pochodní na tři mrtvá těla na hranici. „Mám důkazy, že Neferet připravila o život Stínovlase, aby udržela Auroxe pod vládou Temnoty. Anastasiina Guinevere již další smrt neunesla. Srdce jí puklo žalem a dobrovolně následovala Stínovlase na onen svět, kde se oba znovu setkali se svými nejmilejšími.“

Aurox naprosto znehybněl. Nemohl ani dýchat. Měl pocit, jako by mu Thanatos vyrvala z těla vnitřnosti. Chtělo se mu křičet: To není pravda! TO NENÍ PRAVDA! Její slova ho však zraňovala dál.

„Zoey, Damien, Shaunee, Erin, Stevie Rae,Darius, Stark, Refaim a já!“ provolávala jméno za jménem. „My všichni jsme na vlastní oči viděli Neferetiny temné skutky. Drak Lankford položil život za to, abychom mohli své svědectví vynést na světlo světa. Naším úkolem je nyní pokračovat v boji, v němž padl náš šermířský mistr. Kalono, s radostí jsem vyslechla tvé doznání. Snažil ses zmocnit Erebova jména, byť jen zde na zemi. Nejvyšší rada seznala, že jsi k tomu byl nucen Neferetinými intrikami. Přijímám tě za bojovníka Smrti a ochránce školy, ale nebudeš velet těm, kteří se zaslíbili Erebovi jako jeho synové. To by bylo neuctivé k bohyni i jejímu choti.“ Aurox zpozoroval, že v očích nesmrtelného probleskl hněv, ale pak před Thanatos sklopil hlavu, znovu přitiskl pěst k srdci a řekl: „Tak se staň, velekněžko.“ Potom pozpátku došel

zpět mezi diváky. Všichni od něj o krůček ustoupili, opatrně, ale nepřehlédnutelně.

Thanatos vyzvala Shaunee, aby přivolala oheň a zapálila hranici. Když se dřevěná konstrukce proměnila v sloup plamenů, Aurox seskočil ze stromu, nikým nespatřen odvrávoral zpět k rozštípnutému dubu a ukryl se do hlubin země, kde do rozryté hlíny ronil hořké slzy zoufalství a nenávisti k sobě samému.

13)

Zoey

„Všechno v pohodě, Zoey?“ pošeptal mi Stark do ucha, když jsme s kamarády došli ke vstupu do školního vestibulu. Thanatos nás požádala, abychom počkali, než si promluví s profesory a bojovníky, a pak s ní absolvovali tiskovku.

„Jsem smutná kvůli Drakovi,“ odpověděla jsem taky šeptem.

„To jsem nemyslel.“ Pořád mluvil tiše, takže to nikdo jiný neslyšel. „Je všechno v pohodě s tím kamenem? Viděl jsem, že jsi po něm během obřadu sáhla.“

„Zdálo se mi, že se v jednu chvíli rozehřál, ale přešlo to. Asi to bylo jen tím, že jsme stáli tak blízko hranice. Když jsme u toho,“ zvýšila jsem hlas a obrátila se k Shaunee, „ten oheň jsi teď při pohřbu zvládla skvěle. Určitě není žádná legrace pořád zapalovat pohřební hranice, ale tvoje pomoc je důležitá. Díky tobě to netrvá tak dlouho.“

„Dík. Jo, pohřbů už máme všichni plné zuby. Před tímhle jsme aspoň viděli Draka odcházet na onen svět, ale když jsem vedle

něj teď viděla ty kočky, bylo mi hrozně smutno.“ Otřela si oči a já užasla nad tím, jak může někdo brečet a pořád přitom vypadat hezky. „To mi něco připomíná,“ pokračovala Shaunee a otočila se k Erin, která postávala na úplném okraji naší skupinky a koukala na spolužáky, co zůstali u hranice, jako by někoho hledala. „Erin, nebude ti vadit, když přestěhuju Belzebubův záchod a další věci k sobě do pokoje? Většinou stejně spí tam.“

Erin se na ni ohlédla a pokrčila rameny. „Jak chceš. Ten záchod stejně děsně smrdí.“

„Erin, kočky nerady používají špinavý záchod. Musíš ho denně čistit,“ vysvětlil jí zamračeně Damien.

Erin si sarkasticky odfrkla. „Už nemusím.“ Pak se znovu zadívala na ostatní děcka.

Všimla jsem si, že nebrečí. Když jsem se nad tím zamyslela, nebrečela ani při pohřbu. Ze začátku to vypadalo, že celý ten dvojčecí rozchod nejvíc rozhodil Shaunee, ale s postupem času jsem začínala mít dojem, že Erin se nechová jako obvykle. Ale na tom asi nebylo nic divného. Dřív se totiž obvykle chovala jako Shaunee, jenomže ta teď byla mnohem dospělejší a milejší. V duchu jsem si poznamenala, že si musím na Erin udělat čas a promluvit s ní, abych zjistila, jestli je v pohodě.

„Ach jo, proč musela Thanatos Refaima poslat s ostatníma lidma k autobusu. Úplně se při tom pohřbu sesypal. Vadí mi, že ho nechávám v takovém stavu samotného,“ postěžovala si Stevie Rae a postavila se ke mně.

„Není přece sám. Jsou tam ostatní červení. Viděla jsem je jít k autobusu a Kramisha si s ním povídala o tom, že poezií se dají ventilovat emoce.“

„Kramisha ptakouše těmi řečmi o básničkách akorát zblbne. Bla bla rýmované bla,“ ozvala se Afrodita. „Navíc, snad i ty chápeš, že pustit mezi lidi informaci o jeho malém ‚opeřeném problému‘,“ nakreslila do vzduchu uvozovky, „není dobrý nápad.“

„Nazdar, ehm, promiňte, že ruším, ale hledám školní vestibul.“

Všichni zároveň jsme se otočili a zůstali zírat na člověka, který se k nám blížil po chodníku od hlavního parkoviště. Za ním šel chlápek s kamerou, velkou černou taškou nacpanou věcmi a nad hlavou se mu houpalo dlouhé šedé cosi, co byl asi mikrofon.

Jak se dalo čekat, první se vzpamatoval Damien. Kdyby se na tulské Škole noci volila Miss Sympatie, korunku by měl jistou.

„Tak to jste na správném místě. Jste dobrý, že jste nás našel!“ Usmíval se tak vřele, že se mužova napjatá ramena okamžitě uvolnila. Pak ten člověk dokonce natáhl ruku.

„Skvělé. Jsem Adam Paluka z tulského zpravodajského kanálu Fox News 23. Přišel jsem udělat rozhovor s vaší velekněžkou a nejspíš i s někým z vás.“

„Těší mě, pane Paluko. Já jsem Damien,“ představil se Damien a potřásl mu rukou. Maličko se zachichotal a dodal: „Páni, pevný stisk!“

Reportér se široce usmál. „Rád potěším. A říkej mi Adame, pane Paluko se říká mému tátovi.“

Damien se znovu zahihňal. Adam se zasmál. Zadívali se na sebe. Stevie Rae do mě šťouchla a vyměnily jsme si významný pohled. Adam byl fešák, fakt hezký, takový ten typický mladý úspěšný metrosexuál. Tmavé vlasy, tmavé oči, pěkné zuby, vážně pěkné boty a pánská kabelka, kterou jsme se Stevie Rae

samozřejmě nepřehlédly. Očima jsme telegraficky vyslaly jasnou zprávu: Potenciální úlovek pro Damiena!

„Ahoj, Adame, já jsem Stevie Rae.“ Napřáhla k němu ruku. Když ji stiskl, zeptala se: „Přítelkyni asi nemáš, viď?“

Ten úsměv vystavující na odiv rovné zuby trošku zakolísal, ale ne zas moc. „Ne. Nemám, ehm. Ne. Přítelkyni v žádném případě nemám.“ Oči mu sklouzly k jejímu červenému znamení. „Tak ty patříš k tomu novému druhu upírů, o kterém mluví vaše bývalá velekněžka.“

Stevie Rae se na něj zakřenila. „Jo, jsem první velekněžka červených upírů. Hustý, co?“

„Máš moc hezké tetování,“ řekl Adam. Tvářil se spíš zvědavě než nervózně.

„Děkuju!“ rozplývala se Stevie Rae. „Tady tohle je James Stark, první červený bojovník. Taky má parádní tetování.“

Stark mu podal ruku. „Těší mě. Ale tetování mi chválit nemusíš.

Adam mírně pobledl, ale ruku mu stiskl. Usmál se a vypadalo to nefalšovaně, nervózně, ale nefalšovaně.

„Ahoj,“ zapojila jsem se a taky mu podala ruku. „Já jsem Zoey.“

Adam rychle přelétl pohledem od kompletního tetování na mém obličeji k véčkovému výstřihu mého trička, který odhaloval kousek tetování na klíčních kostech, a pak k mé dlani, taky pokryté složitým vzorem. „Nevěděl jsem, že upíři si nechávají dělat ještě další tetování. To máš od někoho tady z Tulsy?“

Usmála jsem se. „No, někdy tady bývá. Ale většinu času ji najdeš na onom světě.“ Viděla jsem na něm, jak mu to šrotuje v hlavě, tak jsem využila pauzu a vyhrkla: „Poslyš, říkal jsi, že přítelkyni nemáš, ale co přítele?“

„Ehm, ne, ani přítele nemám. Teda aspoň právě teď ne.“ Adam se podíval po Damienovi a ten jeho pohled zachytil.

Úspěch! zajásala jsem v duchu, jenže v tu chvíli zafrkala Afrodita. „Do hajzlu, tohle není žádná seznamovací reality show. Já jsem Afrodita LaFontová. Ano, táta je starosta. Alelujá.“ Zavěsila se do Daria. „A tohle je můj bojovník Darius.“

Adam zaregistroval Afroditin školní svetr se sextánským znakem tří sudiček našitým vlevo na kapsičce a jeho hezké obočí vyjelo vzhůru. „Na Škole noci smějí studovat lidé?“

„Afrodita je Nyktina věštkyně, což dokazuje pouto, jež ji váže k Dariovi, Erebovu synovi a jejímu zaslíbenému bojovníkovi a ochránci,“ promluvila z šera Thanatos a ladně kráčela k nám. Tomu říkám perfektní načasování a vstup na scénu. Byla vysoká, mocná, bezvěká a klasicky krásná. Její tón byl příjemný a sdělný, jako by vedla výklady k lidským reportérům dennodenně. „Vím, že vnitřní uspořádání naší společnosti nepatří k všeobecným znalostem, ale většina lidí ví, že bojovník se nemůže připoutat slibem k člověku.“

„No, tohle interview sice přišlo na poslední chvíli, ale měl jsem trochu času na přípravu, a i když jsem šel spíš po povrchu, zrovna na tohle jsem narazil.“

„To, že Afrodita je Nyktinou věštkyní a navštěvuje naši školu stejně jako několik červených mláďat a dospělých, bude jedním z témat našeho rozhovoru. Ačkoli jak se zdá, vy už jste s tím rozhovorem začal.“ Thanatos se úplně vynořila ze stínu a pokývla na kameramana, který držel svoji techniku a zjevně nás točil, i když o tom nikdo z nás nevěděl. „Jsem Thanatos, nová velekněžka tulské Školy noci. Buďte zdráv, Adame Paluko. Vítám vás v naší škole.“

„B-buďte zdráva.“ Adam ztratil nervy jen na vteřinku. „Nechtěl jsem vás urazit tím, že už jsme začali točit.“

Thanatos se usmála. „Nejsme uražení. Pozvali jsme vás sem. Těší mě, že rozhovor probíhá takto neformálně. Nezůstaneme zde, pod překrásnou tulskou noční oblohou?“

„Jistě,“ přisvědčil Adam, když kameraman kývl. „Ty plynové lampy jsou vlastně moc dobré osvětlení. Dejte nám vteřinku, hodíme mikrofon na tágo a pak můžeme natočit tolik z vás, kolik jen chcete.“

„To je vynikající. Zoey, Afrodito, Stevie Rae, Starku a Damiene, zůstaňte prosím na rozhovor. Darie, mohli byste se s Shaunee a s Erin postarat, aby se ostatní mláďata rozešla na koleje? Dnes prožila škola těžkou noc.“ Darius se uklonil Afroditě a Thanatos a odešel se Shaunee. Erin zamířila opačným směrem.

„Říkáte, že škola dnes prožila těžkou noc. Co tím myslíte?“

„Jistě sledujete, co se kde šustne, a víte, že v areálu školy vypukl požár,“ odpověděla Thanatos.

„Dostali jsme o tom na Foxu zprávu. Netýkalo se to vašich stájí?“ pobídl ji.

„Přesně tak, nešťastná, avšak nijak překvapivá nehoda.“ Ukázala na velké měděné lampy, které krášlily prostor kolem nás. „Světlo plynových lamp či svic je pro naše oči příjemnější než elektrické. Jak jste sám poznamenal, vytváří nádhernou atmosféru, ale stále je to živý plamen a někdy může být nebezpečný. Ve stájích zůstala bez dozoru hořet lampa. Bylo větrno. Jeden silný poryv shodil lampu na balík sena a stáje začaly hořet.“

„Doufám, že se nikomu nic nestalo.“ Přišlo mi, že Adamovo znepokojení je opravdové.

„Naše učitelka jezdectví a jedno mládě utrpěli menší újmu, protože se nadýchali kouře, a člověk, jehož zaměstnáváme jako správce stájí, utrpěl popáleniny, zejména na rukou. Uzdraví se. Musím podotknout, že Travis Foster je nyní takový náš hrdina. Jen díky němu všichni koně vyvázli.“

„Travis Foster je člověk?“

„Přesně tak. Vážený zaměstnanec a přítel.“

„Fascinující,“řekl Adam. Rozhlédl se. Postřehla jsem moment, kdy utkvěl pohledem na hranici, ze které už zbyla jen oranžově světélkující hromada uhlíků. „Opravte mě, pokud se mýlím, ale tamhleten dohasínající oheň nemá se stájemi nic společného. Když jsem si zjišťoval informace, dočetl jsem se, že upíři spalují své zemřelé na hranici. Nepřišel jsem se svým interview nevhod?“ Položil tu otázku velice ohleduplným tónem, ale viděla jsem, jak mu oči hoří zvědavostí.

„Nemýlíte se. Jsou to pozůstatky pohřební hranice. Naše škola vskutku utrpěla smutnou ztrátu, jež s požárem stájí nijak nesouvisí. Náš šermířský mistr Drak Lankford nedávno zahynul při tragické nehodě na levandulové farmě, která se nachází v těsném sousedství přírodní rezervace Tall Grass Prairie.“ Sklapla jsem pusu a čekala, jak pro všechno na světě Thanatos hodlá Drakovu vraždu lidské veřejnosti vysvětlit coby „tragickou nehodu“. „Z rezervace utekl velký bizoní samec. Několik z nás právě na oné farmě provádělo překrásný očistný rituál, ale šalvějový dým a náš kruh zřejmě to nešťastné zvíře rozdráždily a ono na nás zaútočilo. Náš šermířský mistr se vrhl mláďatům na pomoc a přitom přišel o život.“

„To je strašné! Je mi to moc líto.“ Adama to zjevně zaskočilo. Všichni jsme se tvářili dost rozhozeně a to zakrylo náš úžas nad Thanatinou velikánskou lží.

„Děkuji vám, Adame. Bylo to strašlivé neštěstí a krutá ztráta pro tuto školu, ale náš mistr zemřel tak, jak žil, jako čestný bojovník chránící naše mladé. Díky němu nebyl nikdo jiný zraněn a rituál jsme dokončili. Na statečnost Draka Lankforda se bude vzpomínat ještě po staletí.“ Jemně si osušila oči krajkovým kapesníčkem, který vyndala z rukávu. Byl to opravdu dojemný okamžik. Adam tam stál a tvářil se soucitně, kameraman švenkoval od Drakovy hranice k truchlící Thanatos, která se snažila ovládnout svůj žal a působila u toho naprosto lidsky.

Bylo to perfektně zrežírované. Napadlo mě, kolik hodin herectví asi naše velekněžka smrti jako mládě absolvovala.

Thanatos už si osušila slzy a zhluboka se nadechla. „Abych zodpověděla vaši další otázku, ne, toto interview nepřichází nevhod. Pozvali jsme vás, vzpomínáte? Těší nás, že vás smíme přivítat na naší škole, přestože držíme smutek Začněme tedy už oficiálně točit. Půjde to zde na této lavičce?“ Ukázala na jednu z dlouhých kamenných lavic, které se táhly před vchodem do školní budovy. Kdyby byl normální vyučovací den, byly by obsazené mláďaty, která by si na nich dělala úkoly, flirtovala a klevetila. Dnes tu bylo úplně prázdno.

„Perfektní,“ odsouhlasil to Adam.

Než se s kameramanem připravili, Thanatos se usadila na lavici. Tiše nás pobídla: „Zoey, Starku, sem vedle mě.“ Ukázala napravo. „Afrodito, Stevie Rae, Damiene, vy sem.“ Zaujali místa po její levici.

Když se Adam vrátil a začalo oficiální natáčení, zmocnila se mě mírná nervozita. Tohle uvidí i moji bývalí kámoši na Jižní střední!

„Thanatos, můžete se prosím vyjádřit k tomu, co o vás včera večer řekla Neferet, bývalá velekněžka tulské Školy noci? Tvrdila, že zdejší novou velekněžkou se stala Smrt.“ Odmlčel se a usmál se. „Mně jako Smrt nepřipadáte.“

„Vídáte ji často, mladý Adame?“ opáčila Thanatos v mírném žertu.

„Vlastně ani ne, ještě jsem neumřel,“ zareagoval také vtipem.

„Neferetinu poznámku mohu snadno vysvětlit. Nejsem smrt jako taková. Pouze jsem obdařena nadáním, které mi umožňuje pomoci zemřelým přejít z této roviny existence do jiné. Nejsem Smrt s velkým S, stejně jako vy nejste Člověk s velkým Č. Jsou to pouze vlastnosti, jež nás charakterizují. Snad byste to pro lepší představu mohl brát tak, že jsem velmi spolehlivé médium.“

„Neferet se také zmínila o novém druhu upírů, o červených upírech, a naznačila, že mohou být nebezpeční.“ Sledovala jsem, jak kamera klouže ke Starkovi a Stevie Rae. „Můžete se vyjádřit i k tomu?“

„Zajisté, ale nejprve bych zřejmě měla cosi objasnit. Neferet již není zaměstnána v tulské Škole noci. A podle zvyklostí naší společnosti velekněžka, se kterou je ukončen pracovní poměr, přichází o své postavení jednou provždy. Už se nemůže stát velekněžkou na žádné další Škole noci. Jistě si dovedete představit, že pro propuštěného zaměstnance i pro zaměstnavatele může být taková změna obtížná a často trapná. Upíři nemají žádné zákony o pomluvě a nactiutrhání. Používáme systém založený na cti a závazku. Tentokrát náš systém zjevně selhal.“

„Chcete tedy říct, že Neferet je…“ Nechal větu viset ve vzduchu a kývl, aby ji Thanatos dokončila za něj.

„Ano, je to smutné, ale je to tak. Neferet je nespokojená propuštěná zaměstnankyně, která se snaží nepodloženě očernit svého někdejšího zaměstnavatele,“ prohlásila klidně Thanatos.

Adam střelil pohledem po Starkovi, který stál vedle mě poblíž Thanatos. „Ta propuštěná zaměstnankyně se velice znepokojivě vyjadřovala o jednom konkrétním obyvateli zdejší Školy noci, Jamesi Starkovi.“

„To jsem já,“ ozval se Stark okamžitě. Poznala jsem na něm, že se necítí dobře, ale kdokoli jiný včetně televizních diváků by viděl jen moc hezkého kluka s červeným tetováním v podobě dvou osově souměrných šípů na obličeji.

„Takže, Jime. Smím ti tak říkat?“ zeptal se Adam.

„Smíš, ale mám radši, když se mi říká Starku. Oslovují mě tak všichni.“

„Dobře, Starku. Neferet tvrdí, že jsi na chicagské Škole noci zabil svého mentora, a naznačila, že představuješ hrozbu pro zdejší občany. Chceš se k tomu nějak vyjádřit?“

„To je teda pěkná kravina!“ vyletělo z mojí pusy.

Stark předvedl svůj frajerský úšklebek, vzal mě za ruku a před kamerami si se mnou propletl prsty, aby to všichni viděli. „Červenko, točí nás, tak nebuď takhle hrozně sprostá. Uslyší tě babička a pěkně si to slízneš.“

„Promiň,“ zahuhlala jsem. „Tak já nechám mluvit jen tebe.“

Zazubil se ještě víc doširoka. „To by bylo poprvé.“

K mému vzteku se všichni mí kamarádi rozesmáli. Zamračila jsem se. Stark mluvil dál a nic nedbal na to, že mám v plánu zadusit ho polštářem, jen co příště usne.

Nejdřív zněl nejistě, ale jak mluvil, hlas mu sílil. „Můj mentor William Chidsey byl bezvadný. Milý. Chytrý. Fakticky chytrý.

A nadaný. Pomáhal mi. Byl pro mě vlastně spíš jako táta než mentor.“ Odmlčel se a přejel si rukou po obličeji. Když pokračoval, najednou jako by tam byl s reportérem sám a úplně zapomněl, že kamera běží. „Víš, Adame, skoro hned na začátku, když jsem byl ve druháku, jak se tomu říká na lidských středních školách, jsem zjistil, že mám dar.“ Nevyslovil to sarkasticky, ale tak, aby bylo zřejmé, že to není nic skvělého. Jeho tón jasně říkal, že ten dar je velká zodpovědnost, a rozhodně nic zábavného. „Nemůžu minout cíl. Jsem lučištník,“ vysvětlil, když se na něj Adam tázavě zadíval. „Střílím z luku. A když na něco mířím, zasáhnu to. Bohužel to není takhle jednoznačné. Vžij se do toho, může být pořádný rozdíl mezi tím, na co se díváš, a tím, na co myslíš a na co se v duchu soustředíš. Jednoduchý příklad: Představ si, že máš v ruce luk a šíp a míříš na dopravní značku, stopku. Natáhneš luk a namíříš šíp na střed té červené značky. Ale co když si v duchu říkáš: ‚Chci trefit to, co zastavuje auta.‘ A než se vzpamatuješ, šíp prorazí chladič auta, co zrovna jede kolem.“

„No, chápu, že tohle může věci pěkně zkomplikovat,“ řekl Adam.

„Jo, nebo způsobit katastrofu. Nějaký čas trvalo, než jsem na to přišel a naučil se s tím zacházet. Mezitím jsem udělal opravdu příšernou chybu.“ Stark se znovu odmlčel a já mu stiskla ruku a vyjádřila mu tak němou podporu. „Kvůli tomu můj mentor zemřel. Už se to víckrát nestane. Zavázal jsem se slibem.“

„A proto je James Stark zde na tulské Škole noci,“ ujala se slova Thanatos a kamera se obrátila k ní. „My v Tulse věříme na druhé šance.“ Pohlédla na Afroditu. Musela jsem se přemáhat, aby mi nespadla čelist, když hladce navázala: „Co říkáš ty,

Afrodito LaFontová, není toto vynikající místo pro druhou šanci?“

Nemusela jsem se bát. Před kamerou byla Afrodita ve svém živlu. Postoupila vpřed ke kameře (jak jinak), pak se posadila vedle Thanatos. „Naprosto s vámi souhlasím, velekněžko. Skoro čtyři roky jsem byla mládě, ale naše milostivá bohyně Nyx se rozhodla, že mi znamení odejme a místo něj mi dá věštecký dar. Mí rodiče podpořili mé rozhodnutí zůstat na Škole noci. Dokonce jsme probírali možnost, že nastoupím na stáž u nejvyšší rady v Benátkách, až složím závěrečné zkoušky. Maminka i tatínek mi neuvěřitelně fandí.“ Široce se usmála do kamery. „Sami byste to viděli, kdybyste si prohlédli výpisy z našich kreditek za posledních pár měsíců. Moji rodiče jsou vážně super!“

No uznejte. To byla taková snůška keců a lží, že jsem nebyla mocná slova. Ještě že Stevie Rae neoněměla.

„Když mluvíme o těch super rodičích, moje mamča Ginny Johnsonová napeče ty nejúžasnější čokoládové sušenky v celém vesmíru a bude je prodávat na našem dnu otevřených dveří, který brzo uspořádáme, viďte, Thanatos? Thanatos se nenechala vyvést z míry. „Máš naprostou pravdu, Stevie Rae. O víkendu, pokud nám to dovolí bouřlivé oklahomské počasí, se chystáme zpřístupnit školní areál veřejnosti. Doufáme, že tu s námi budou Tulačky a jejich kočky, které je možno adoptovat. Ráda bych při této příležitosti oznámila, že veškerý výtěžek z prodeje cukroví,“ usmála se na Stevie Rae, „poputuje právě na účet místní dobročinné organizace Tulačky. Navíc zde budou v prodeji také výrobky z levandule, kterou pěstuje babička naší nedospělé velekněžky Zoey Redbirdové.“

„Nezapomeň na jarmark práce.“

Všichni včetně kameramana se obrátili za hlasem naší učitelky jezdectví. Lenobia tam stála se svou překrásnou černou klisnou Mujaji, která vypadala prostě parádně.

„Profesorko Lenobio, je milé, žes přišla na naši tiskovou konferenci,“ přivítala ji Thanatos.

„No tedy, to je nádherný hřebec!“ nadchl se Adam a kameraman zabral Mujaji zblízka.

Damien se s úsměvem dotkl Adamovy paže. „Zlato, to je klisna, ne hřebec.“

„Jé, tak to jsem se spletl.“ Adama to vůbec nerozhodilo, usmál se a roztomile mu zčervenaly tváře. „Já jsem pohlaví nikdy moc neřešil.“

„Protože všichni jsme stejní.“ Ta slova vyšla z mojí pusy a já za ně Nyktě v duchu poděkovala. „Holka, kluk, člověk, upír, jaký je v tom rozdíl? Tulsa patří nám všem a my ji máme rádi. Tak spolu můžeme všichni dobře vycházet!“

Thanatos se zasmála, znělo to jako hudba. „Ach, Zoey, sama bych to neřekla lépe. A Lenobio, ještě žes mi to připomněla. Adame, s radostí dnes oznamuji, že během dne otevřených dveří a benefice ve prospěch Tulaček bude tulská Škola noci jako první v zaznamenané historii přijímat žádosti o zaměstnání od lidských uchazečů. Pohovory se týkají pozic profesorů v kabinetu dramatické výchovy a v kabinetu literatury.“ Thanatos vstala a roztáhla paže. Vypadala dobrotivě a moudře. „Škola noci vítá Tulsu. Rozcházíme se, ale v sobotu se opět šťastně sejdeme.

14)

Neferet

Neferet by tu tiskovou konferenci vůbec neviděla, kdyby nezavolala do apartmánu pokojovou službu. Mile úslužný blonďatý poslíček byl téměř dost mladý, aby o něj měla zájem. Ten minulý, který měl to štěstí, že k ní přišel, teď bude několik dní v neschopnosti. Zanechala ho zesláblého a pokrytého modřinami, ale nebude si pamatovat nic než okouzlení její krásou a sérii temných erotických snů. Lékař je jistě bude považovat za projev horečky. Lidé jsou tak křehká stvoření. Škoda že si stále musí hledat nové a nové hračky.

Prohlédla si tohoto poslíčka. Byl vysoký a působil nesmírně nervózně. Měl špatnou pleť. Z rozšířených pórů mu přímo čišelo panictví. Usoudila, že panická krev by chutnala dobře s vychlazeným šampaňským, které jí právě donesl, a tak ukázala do obývacího pokoje.

„Zanes tu láhev dál, prosím,“ zapředla.

Krev panice je tak převelice sladká, že jí nepřišlo zatěžko odmyslet si špatnou pleť a upocené dlaně. Vždyť se ho koneckonců nemusí dotýkat. Alespoň ne příliš…

„Můžu to dát sem, madam?“ Očima těkal k jejím prsům a ústům a zase zpět k láhvi, kterou otevíral. Linul se z něj odér sexuální touhy, strachu a okouzlení.

„Tam je to přesněsprávně.“ Přejela si dlouhým špičatým nehtem po hlubokém výstřihu hedvábného roucha.

„Ty jo.“ Polkl a nezkušenýma roztřesenýma rukama se snažil sundat z hrdla láhve zlatou fólii. „Snad mi prominete, když to řeknu, ale jste mnohem hezčí než ti upíři ve zprávách.“

„Upíři ve zprávách?“

„Ano, madam. Zrovna je ukazujou v nočním vysílání na Fox 23.“

„Pusť mi to!“ štěkla.

„Ale to šampaňské –“

„Nech ho být! Dokážu si ho otevřít sama. Pusť mi ty zprávy a jdi.“

Chlapec udělal, co chtěla, a odšoural se. Cestou na ni pořád vrhal toužebné pohledy, ale ona si ho nevšímala. Nemohla se odtrhnout od toho, co se odehrávalo na velké ploché televizní obrazovce. Byla tam Thanatos se Zoey a několika členy její party. Seděli v hloučku před školní budovou a uvolněně si povídali s reportérem. Neferet se zachmuřila. Všichni vypadali tak normálně.

Ohrnula ret, když slyšela Thanatino vysvětlení smrti Draka Lankforda jako tragické nehody s bizonem.

„Ten mizerný Aurox,“ zamumlala si pro sebe. „Nedokonalá, neschopná schránka! Za tohle všechno může on.“

Dál sledovala interview, ušklíbala se na Starka a Zoey a znovu začala věnovat pozornost tomu, co se říká, až když zaslechla své jméno. Zesílila zvuk a Thanatin hlas zaburácel: „…Neferet je nespokojená propuštěná zaměstnankyně, která se snaží nepodloženě očernit svého někdejšího zaměstnavatele…“

Zůstala jako solný sloup.

„Ona se opovažuje nazývat mě zaměstnankyní!“ Dívala se dál. Její hněv dostoupil takové intenzity, že se rozletěly skleněné dveře vedoucí na terasu a mramorovou podlahu zasypaly křišťálové střepy.

„Tulsa patří nám všem a my ji máme rádi. Tak spolu můžeme všichni dobře vycházet!“Zoeyin směšně veselý hlas jí přejížděl po páteři jako struhadlo.

„Nedovolím, abys pokazila všechno, na čem pracuji, ty otravná holko!“ V Neferet to vřelo. Když Thanatos oznámila, že tulská Škola noci chce přijmout lidské profesory, zůstala koukat

s otevřenou pusou stejně jako reportér. Pak se nová velekněžka rozloučila s blahovolným rozcházíme se, ale zase se šťastně sejdemea Neferet nevěřícně zírala na moderátory zpráv, jak hloupě žvaní o zajímavé spolupráci s upíry a o prospěchu, který bude město mít ze dne otevřených dveří a jarmarku práce. Celou tu dobu v pozadí ukazovali detailní záběr Zoeyiny usměvavé tváře. Neferet praštila do vypínače. Nedokáže Zoey Redbirdovou vystát už ani vteřinu.

V šikovném výklenku mezi obývacím pokojem a jídelnou začal vyzvánět Neferetin počítač. Na obrazovce blikala silueta Nyktiných vztažených paží a vedle ikony stálo: NEJVYŠŠÍ RADA UPÍRŮ.

Neferet pomalu došla k počítači a kliknutím myši hovor přijala. Automaticky se zapnula videokamera. Chladně se usmála na šestici vážných velekněžek usazených na vyřezávaných mramorových trůnech. „Čekala jsem, že zavoláte.“

První promluvila Duantia, nejstarší členka rady. Neferet si pomyslela, že vypadá opravdu hodněstaře. V dlouhých hustých vlasech měla víc šedé než hnědé a pod tmavýma očima Neferet docela určitě viděla kruhy. „Předvolaly jsme tě, ale ty zůstáváš v Tulse a my zasedáme zde v Benátkách. Co tě zdrželo?“

„Mám spoustu práce.“ Neferet nasadila spíš pobavený než otrávený tón. Hlavně ne vystrašený. Nesmí za žádnou cenu dovolit, aby si myslely, že z nich má strach, že se vůbec něčeho bojí. „Cesta do Itálie se mi právě teď nehodí.“

„Pak jsme tedy nuceny vynést nad tebou rozsudek absente reo.“

Neferet zafrkala. „Schovejte si svou latinu pro upíry, kteří jsou příliš staří, než aby dokázali žít v přítomnosti. Duantia pokračovala, jako by ji vůbec neslyšela. „Naše sestra

velekněžka a sedmá členka této rady Thanatos předložila nezvratný důkaz získaný prostřednictvím odhalovacího rituálu, jehož svědky byli velekněžka Zoey Redbirdová, její –“

„Ta drzá holka není žádná velekněžka!“

„Nepřerušuj mne!“ Dokoncei přes internet, na vzdálenost mnoha tisíc kilometrů, byla Duantiina moc jasně patrná. Neferet se musela hodně přemáhat, aby se před počítačovou obrazovkou nepřikrčila.

„Tak mluv. Už tě víckrát nepřeruším,“ pronesla bez emocí.

„Svědky odhalovacího rituálu, jejž vedla Thanatos, byli mladá velekněžka Zoey Redbirdová, její kruh, jehož každý člen byl Nyktou obdařen nadáním pro živel, a několik Erebových synů. Při tomto rituálu země vydala svědectví o tom, že jsi zavraždila lidskou bytost a obětovala ji bílému býku Temnoty, jenž je zjevně tvým chotěm.“

Neferet sledovala, jak se členky rady rozpačitě vrtí, jako by nedokázaly snést slovo choť ve spojení s bílým býkem. To ji potěšilo. Velmi brzy bude nejvyšší rada muset snést daleko víc než pouhá slova.

„Neferet, co řekneš na svou obhajobu?“ uzavřela svou řeč Duantia.

Neferet se napřímila do plné výšky. Cítila, jak se kolem ní hemží vlákna Temnoty, olizují jí kotníky a kloužou po lýtkách. „Nepotřebuji se hájit. Zabitím toho člověka jsem se nedopustila vraždy. Byla to posvátná oběť.“

„Ty se opovažuješ nazývat Temnotu posvátnou?“ vykřikla členka rady jménem Alitheia.

„Alitheio, neboli Pravdo, abychom mluvili jazykem, který je dosud živý, podělím se s tebou o trochu toho, co by ti mělo být vlastní. Pravdou je, že jsem nesmrtelná. Za sto let jsem získala

více moci než vy všechny za celá staletí. Pravdouje, že za dalších sto let se většina z vás obrátí v prach, ale já budu stále mladá, mocná, krásná bohyně. Rozhodnu-li se obětovat člověka, lhostejno, za jakým účelem, je to posvátné, ne hříšné!“

„Neferet, je Temnota tvým chotěm?“ prořízl ticho následující Neferetino provolání Duantiin hlas.

„Přivolejte bílého býka a zeptejte se Temnoty samy. Jestli na to máte odvahu,“ dodala Neferet posměšně.

„Nejvyšší rado, jak zní váš rozsudek?“ zeptala se Duantia. Neúhybně hleděla Neferet do očí a jednotlivé členky jedna po druhé povstávaly a každá řekla jediné slovo: „Zavržena!“

Poslední povstala Duantia. „Zavržena!“ pronesla pevně. „Od tohoto dne již nejsi Nyktinou velekněžkou. Již nejsi vůbec upírkou. Pro nás jsi mrtvá.“ Členky nejvyšší rady se k Neferet naráz otočily zády, ozvalo se pípnutí oznamující konec hovoru a obraz zmizel.

Neferet zůstala zírat na černou obrazovku. Těžce oddechovala a snažila se upokojit rozbouřené nitro. Nejvyšší rada ji zavrhla!

„Odporné babizny!“ zaječela. Příliš brzy! Samozřejmě se chtěla od nejvyšší rady odtrhnout, ale teprve až by v ní způsobila rozkol a poštvala jednotlivé členky proti sobě, aby měly příliš starostí s vnitřním rozkladem a nemohly se jí plést do světového pořádku, který by mezitím kolem jejich útulného ostrůvku vybudovala. „A už se mi to málem podařilo, tehdy když jsem měla po svém boku Kalonu jako Ereba. Jenže Zoey mi to zkazila, donutila mě odhalit, že je podvodník.“ Neferet se nemohla přes své zklamání přenést, a tak rázně vyšla z místnosti. Pod jehlovými podpatky zavrzalo sklo. Vyšla na terasu a přitiskla ruce ke studenému kamennému zábradlí. „To

Zoey způsobila, že mě do Tulsy přijela špehovat Thanatos. A to Zoeyina matka byla příliš slabá a nedokonalá oběť. Kdyby se podařilo stvořit adekvátní schránku, Refaimova smrt by ukončila odhalovací rituál. A teď mě zavrhla nejvyšší rada a tulští človíčci se na mě dívají jako na ochočeného mazlíčka.“ Vztáhla paže k nebi a vztekle vřískla: „Zoey Redbirdová zaplatí za všechno, co mi provedla!“

Spustila ruce, strhla ze sebe hedvábné roucho a obnažila své tělo před tváří noci. Nahá rozpřáhla paže a zaklonila hlavu, takže ji dlouhé vlasy zahalily jako tmavá opona. „Přijď ke mně, Temnoto!“ Obrnila se proti bolestivé rozkoši z ledového doteku svého bílého býka.

Nic.

Ve tmě se pohybovaly jen nepokojné tmavé šlahouny, které ji provázely na každém kroku.

„Pane můj! Přijď ke mně! Potřebuji tě!“ zvolala Neferet.

„Tvé volání mne nepřekvapuje, má paní bez srdce.“

Neferet jako vždy slyšela jeho hlas uvnitř své hlavy, ale jeho ohromující přítomnost nepocítila. Spustila paže, rozhlédla se a hledala ho. „Pane, nevidím tě.“

„Něco potřebuješ.“

Neferet stále nechápala, proč se jí nezjevuje, ale nedala svůj zmatek najevo. Raději svůdně odvětila: „Potřebuji tebe, pane.“

Vzápětí se z masy hadovitých sluhů Temnoty u jejích nohou oddělil nejsilnější šlahoun, ovinul se jí kolem pasu, zařízl se do hladké pokožky a zanechal po sobě dokonalý rudý kruh. Ostatní vlákna jí začala šplhat vzhůru po nohách, aby se nakrmila z teplého proudu krve.

Neferet si dala dobrý pozor, aby nevykřikla.

„Lhát mi není radno, má paní bez srdce.“

„Potřebuji více moci,“ přiznala. „Chci zabít Zoey Redbirdovou, ale je pod příliš silnou ochranou.“

„Je pod silnou ochranou a rovněž je bohyninou milovanou. Ani ty nejsi připravena někoho takového otevřeně zničit.“

„Tak mi tedy pomoz. Snažně prosím, pane,“ lísala se Neferet a nevšímala si vlákna ostrého jako břitva, které se jí zařezávalo stále hloub do těla, ani ostatních šlahounů.

„Zklamala jsi mne. Čekal jsem, že mne přivoláš a budeš žebrat o pomoc. Víš, má paní bez srdce, správně bych neměl být schopen předvídat tvé jednání. Nudí mne to a nikterak netoužím plýtvat svou mocí na něco předvídatelného a monotónního.“Hlas jí nemilosrdně bušil v hlavě.

Nehnula ani brvou.

„Nebudu tě žádat o odpuštění,“ pronesla chladně. „Když jsme se prvně sešli, věděl jsi, co jsem zač. Nezměnila jsem se. A nezměním. Ano, a právě proto jsem tě vždy oslovoval má paní bez srdce.“ Hlas už nebyl tak vtíravý. Nyní v něm zaznívala stopa pobavení. „Připomínáš mi, jak dobře jsme započali. Byla jsi takové neodolatelné překvapení. Překvap mne znovu a zvážím, zda ti mám opět přispět na pomoc. Do té doby ti dávám vládu nad kousky Temnoty, které s tebou zůstávají z vlastní vůle. Není třeba si zoufat. Vyvolí si tě mnohé. Dobře je krmíš. Uvidíme se, má paní bez srdce, až… pokud… mne zaujmeš natolik, abych se vrátil.“Hlas se vytratil, silný šlahoun kolem jejího pasu povolil a zmizel ve tmě.

Neferet klesla na zem. Ležela na studené kamenné dlažbě terasy a dívala se, jak vlákna Temnoty lížou její krev. Nezarazila je. Nechala je, ať se krmí, hladila je, povzbuzovala a počítala, kolik jich jí zachovalo věrnost.

Když jí nepomůže býk, pomůže si sama. Zoey Redbirdová už jí působí potíže příliš dlouho. Už příliš dlouho dovoluje té holce, aby jí hatila plány. Ale nezabije ji. Tím by na sebe předčasně strhla bohynin hněv. Bohyni nelze na rozdíl od nejvyšší rady ignorovat. Ne, pomyslela si, nemusím Zoey zabít. Stačí, když stvořím bytost, která to udělá za mě. Schránka selhala kvůli nedokonalé oběti. Když bude oběť dokonalá, žádné selhání už nehrozí.

„Jsem nesmrtelná. Nepotřebuji býka, abych mohla tvořit. Stačí posvátná oběť a moc. Kouzlo znám. Aurox byl jenom začátek…“ Neferet hladila vlákna Temnoty a dovolila jim, aby se dál krmila.

Dost,ujišťovala sebe samu, zůstalo mi jich ještě dost.

Zoey

„Bohyně ví, že to nerada říkám, ale spletla jsem se. Tohle jeseznamovací reality show.“ Afrodita zavrtěla hlavou a protočila oči. Ona, Stevie Rae a já jsme pomalu šly přes parkoviště k autobusu plnému děcek. Nemohly jsme jít rychle, protože jsme nekoukaly na cestu, ale na Damiena a toho reportéra, Adama. Stáli spolu u dodávky s logem Fox 23, usmívali se na sebe a povídali si.

„Pssst!“ zasyčela jsem na Afroditu. „Uslyší tě a pro Damiena to bude trapas.“

„Ale prosím tě,“ zafrkala. „Náš homík je úplně bez sebe. Nemá páru, že tu vůbec jsme.“

„Já jsem hlavně ráda, že zase flirtuje,“ řekla jsem.

„Koukejte! Vyndali telefony!“ zajásala Stevie Rae šeptem, ale ty vykřičníky v jejím hlase byly až moc slyšet.

„Ne, i s tou reality show jsem se spletla,“ pronesla Afrodita. „Tohle je spíš kanál National Geographic.“

„Podle mě je to rozkošnej kocourek,“ vzdychla Stevie Rae.

„Ten kluk, co se baví s Damienem?“ zeptala se Shaylin, která k nám právě přišla.

„Jo. Myslíme, že si domlouvají rande,“ odpověděla Stevie Rae a nespouštěla z kluků oči.

„Má hezké světlé barvy,“ prohodila Shaylin. „Vlastně se k Damienovým moc pěkně hodí.“

„Copak, jejich duhy se propojily?“ Afrodita sarkasticky zafrkala.

Shaylin se zamračila. „Nemají barvy jako duha. To je hrozný stereotyp. Mají barvy jako letní obloha, modrá a žlutá. Damien v tom má ještě něco bílého, nadýchaného, vypadá to úplně jako obláčky.“

„Do hajzlu, ono to nemá smysl pro humor,“ vzdychla Afrodita.

„Afrodito, nesmíš pořád o Shaylin mluvit ve středním rodě. To vůbec není hezké,“ pokárala ji Stevie Rae.

„Tak pro příště, je to horší, než kdybych jí říkala mentál?“ Tázavě povytáhla blond obočí. „Nebo dokonce idiot, imbecil nebo debil, když sáhneme ke staré dobré škále mentální retardace?“

„Velekněžka jsi tady ty, ale mám dojem, že ji jen povzbuzuješ, když na takovéhle otázky odpovídáš. Je to, jako když zvedneš řvoucí batole, akorát řve dál,“ odtušila Shaylin velice věcným tónem.

Prolétlo mi hlavou: Krucinálfagot, Afrodita jí vyškube vlasy i s kořínkama.

Jenomže Afrodita se rozesmála. „Hele, ono to udělalo vtip! Možná to přece jen má osobnost.“

„Afrodito, mám dojem, že trpíš poškozením mozku,“ řekla Stevie Rae.

„Díky,“ odvětila Afrodita. „Jdu do autobusu. A odteď to homíkovi stopuju. Jestli bude flirtovat víc než pět minut, půjdu a –“ Nedořekla to, protože se právě obrátila k autobusu. Podívala jsem se tam taky. U otevřených dveří stály Shaunee a Erin. Shaunee vypadala rozrušeně. Erin neměla ve tváři vůbec žádný výraz. Viděla jsem, že spolu mluví, ale byly jsme moc daleko a neslyšely jsme, co říkají.

„Něco je na ní špatně,“ ozvala se Shaylin.

„Na kom?“ zeptala se Stevie Rae.

„Na Erin.“

„Shaylin má pravdu. Na Erin je něco špatně,“ řekla Afrodita.

Nevěděla jsem, co mě šokovalo víc, jestli to, co Shaylin s Afroditou tvrdily, nebo to, že se na něčem shodly.

„Pověz mi, co vidíš,“ vybídla Stevie Rae tiše Shaylin.

„Nejlíp bych to popsala asi takhle. Za domem, kde jsem žila jako dítě, to jsem ještě viděla, byla drenážní strouha. Hrávala jsem si u ní a dělala, jako že to je krásný bublající horský potůček ve Skalnatých horách někde v Coloradu, protože byl čistý a vcelku hezký. Jenže jakmile jsem se naklonila opravdu blízko, ucítila jsem smrad. Páchl po nějakých chemikáliích a ještě po něčem shnilém. Na pohled vypadala voda hezky, ale u dna byla špinavá a zkažená.“

„Shaylin.“ Vážně už mi docházela trpělivost. Bylo to jako poslouchat nějakou Kramishinu básničku, a to není vždycky příjemný zážitek. „Jak to sakra myslíš? Erin má barvu jako špinavá voda? A jestli jo, proč to říkáš až teď? Mění se!“

zaječela. Nato se k nám otočili všichni v autobuse i Shaunee s Erin. Shaylin rychle dodala: „Zima se mění v jaro! Že máme dneska nádhernou noc?“

Spolužáci vrtěli hlavami a divně po ní koukali, ale snad aspoň přestali poslouchat.

„Krucinál, ty se na špionáž fakt nehodíš.“ Afrodita ztlumila hlas a naklonila se k nám blíž. „Zoey, mysli trochu. Je to jednoduché. Shaylin říká, že Erin vypadá stejně jako vždycky, hezká, blonďatá, oblíbená, dokonalá. Jedno velké klišé. Jenomže ve skutečnosti je pod povrchem něco shnilého. Ty to nevidíš. Já to nevidím. Ale Shaylin jo.“ Střelila pohledem k autobusu. Všechny jsme se tam podívaly právě včas, abychom viděly, jak Shaunee zavrtěla hlavou a vyběhla po černých pogumovaných schodech dovnitř. Erin zůstala na místě, krásná, ale totálně chladná. „Zdá se, že Shaunee to asi vidí taky. Jenomže my bychom jí nevěřili. Mysleli bychom si, že je na Erin naštvaná, protože siamská dvojčata konečně podstoupila oddělovací operaci.“

„To je dost drsný,“ řekla jsem.

„Taky mi připadá,“ přisvědčila Stevie Rae. „Ale instinkt mi napovídá, že je to pravda.“

„Můj taky,“ ozval se Damien a připojil se k nám. Tváře měl pořád červené a vesele zamával na odjíždějící zpravodajskou dodávku, ale zároveň sledoval Erin. „A napovídá mi ještě něco.“

„Že ty a zprávař budete nerozlučná teplá dvojka?“ Afrodita to řekla pozitivním a zdvořilým tónem, což bylo v přímém rozporu s obsahem těch slov.

„Do toho ti vůbec nic není,“ odvětil Damien a poklidně pokračoval: „A zřejmě bys mi měla věnovat

zvýšenou pozornost, Afrodito. To, co teď řeknu, ti obrátí život naruby.“

„Tahle hláška je dávno pasé,“ podotkla.

„Možná pasé, ale velmi výstižná,“ kontroval. „Vyložila jsi, co Shaylin vidí. To znamená, že jsi posloužila coby orákulum.“

„Já nejsem žádné blbé orákulum. Jsem věštkyně.“ Afrodita vypadala děsně naštvaně.

„Orákulum, věštkyně.“ Damien obrátil vzhůru jednu dlaň, pak druhou, jako by to byly misky vah v rovnováze. „Podle mě je to totéž. Pouč se o historii, věštkyně. Sibyla, Delfy, Kassandra! Tahle jména ti snad nic neříkají?“

„Ne. Snažím se zbytečně nečíst.“

„Být tebou, tak začnu. Tyhle tři jsou pouze první z celé řady, která mě díky mému dobrému vzdělání napadá. Někdo je nazývá orákula. Někdo věštkyně. Jedno a totéž.“

„Nebyl by na internetu nějaký stručný výtah?“ Afrodita se snažila o přidrzlý tón, ale z obličeje se jí vytratila barva, oči měla jak talíře a ještě modřejší než obvykle. Vypadala vyděšeně. Zatraceně vyděšeně.

„Paráda, poučili jsme se. Za sebe můžu říct, dobrá práce!“ zaštěbetala jsem vesele. Všichni na mě zůstali koukat, a tak jsem se to pokusila vysvětlit. „Thanatos chtěla, abychom procvičovali své dary. Takže zrovna jsme dostali body za extra aktivitu. Teď bych šla do autobusu, vrátila se do tunelů a pustila si pár dílů Hranice nemožného, co vy na to?“

„Hranice nemožného? Jsem pro,“ řekla Shaylin a zamířila k autobusu.

„Líbí se mi Walter,“ spustila Afrodita. „Připomíná mi mého dědu. Teda Walter je trochu chytřejší a je zhulený cvok, ne ožralý sociopat. Ale oba je člověk tak nějak musí mít rád.“

„Ty máš dědečka? A máš ho ráda?“ předběhla mě s otázkou Stevie Rae.

„Ovšem že mám dědečka. Nedávala jsi pozor při biologii nebo co?“ Afrodita pokrčila rameny. „To je fuk. Moje rodina se dost těžko vysvětluje. Jdu za tamtímk autobusu.“ A jak řekla, tak taky udělala. Šla za Shaylin.

Zůstali jsme se Stevie Rae a Damienem sami.

„Jak ve cvokárně,“ bylo všechno, na co jsem se zmohla.

„Pravda pravdoucí,“ přisvědčil Damien.

„Fajn, myslíte, že už všichni nastoupili?“ zeptala jsem se.

„Doufám, že jo. Refaim určitě. Za dvě hodiny už bude svítat. Vsadím se, že Hranici nemožnéhoještě neviděl, podle mě se mu bude líbit. Přitulit se k němu a koukat na dévédéčka, to by se mi zrovna teď moc líbilo, i když u toho bude šílená Afrodita.“ Zazubila se na mě. „Objednáme si pizzu u Andoliniho?“

„No jasně,“ řekla jsem.

„Hm-ehm…“ odkašlal si Damien s dokonalým načasováním.

„Copak?“ zeptala jsem se.

„Holky, ehm, připadalo by vám hodně hrozné, kdybych se, no, s někým sešel na kafe… dneska… ráno… v Coffee House na Cherry Street?“

„Oni mají ještě otevřeno?“ podivila jsem se a mrkla na telefon. Panebože, byly skoro čtyři.

„Mají teď nonstop provozní dobu. Kvůli té ledové bouři měli celé týdny špatné tržby, a tak se to snaží dohnat a přilákat, no, noční zákazníky,“ vysvětlil.

„Fakticky? Nechávají otevřeno kvůli nám?“ Měla jsem v živé paměti jejich fantastické sendviče a krásné výstavy děl místních umělců. „Dřív zavírali v jedenáct!“

„Už ne,“ odvětil nadšeně.

„Tak to je bomba. Teda já tam nikdy nebyla, ale je úžasný, že tady poblíž máme kavárnu, co pro nás zůstává v noci otevřená,“ připojila se Stevie Rae.

„Až se budeme zítra vracet ze školy, řekneme Dariovi, ať nám tam zastaví, co vy na to?“ Cítila jsem, že to je dobrý nápad. Je normální, že se parta středoškoláků po vyučování zastaví v kavárně. „Damiene, pokud tam dneska půjdeš, zeptáš se obsluhy, jestli jim nebude vadit, když se stavíme?“

„Obhlédnu terén!“ Rozzářil se, ale pak zesmutněl. „Tak co si o tom myslíte? Zlobil by se na mě Jack?“

„Ale zlatíčko, to víš, že ne!“ vyhrkla jsem.

„Jack by to chápal,“ dodala Stevie Rae. „Nechtěl by, abys byl smutný a osamělý, než se k tobě vrátí. Vrátí se, viď?“ Damien se mi zadíval přímo do očí. „Jack se mi v někom vrátí, že je to tak?“

Jejich duším je souzeno, aby se opět setkaly…pošeptal mi někdo. Poznala jsem povědomý moudrý Nyktin hlas, a tak jsem se usmála a zavěsila se do Damiena. „Vrátí, slibuju. A slibuje ti to i bohyně.“

Damien zamžikal, aby zaplašil slzy. „Mám rande! A budu z toho mít radost.“

„Správně!“ řekla jsem.

„Být tebou, jdu po něm jak slepice po flusu. I když to zní dost odporně,“ prohlásila Stevie Rae a vzala ho za druhou ruku.

„Je to zvláštní rčení,“ poznamenal.

„Mírně řečeno,“ přisvědčila jsem. „Jako ta hnusná scéna v Titaniku, kde Leonardo učí Kate flusat.“

„To by nikdy neudělali,“ souhlasil. „Je to jediná vada na kráse toho filmu.“

„Kromě toho, že se Leo promění v moc hezký nanuk,“ dodala jsem.

Damien i Stevie Rae se mnou v tomhle byli zajedno a dali to jasně najevo. Zamířili jsme k autobusu. Za okny jsem rozeznávala tváře spolužáků. Autobus byl plný a mně se strašně moc ulevilo, protože už jsem fakt chtěla jet domů. Stark stál s Dariem hned u dveří. Zadíval se na mě a mě začalo všude šimrat a hřát. Refaim seděl v první řadě před Kramishou. Stevie Rae na něj zamávala a já cítila, jak se úplně klepe radostí. Shaylin s Afroditou zrovna stoupaly po schodech. Neviděla jsem Afroditě do tváře, ale pohazovala vlasy. Evidentně už flirtovala se svým bojovníkem.

Jo, Temnota nám pěkně zatápí a stalo se hodně ošklivých věcí, ale aspoň jsme pohromadě a milujeme se. Napořád.

„Potřebuju s tebou mluvit.“

Erinin bezvýrazný hlas na mě zapůsobil, jako kdyby ze sprchy místo horké vody začala téct studená.

„Jasně. Hej, za vteřinku taky nastoupím,“ obrátila jsem se na Stevie Rae a Damiena.

„Zůstávám,“ řekla Erin hned, jak jsme se ocitly samy.

„Zůstáváš? Jako že tady?“ Věděla jsem, jak to myslí, ale schválně jsem dělala nechápavou, abych získala čas a mohla se probrat otázkami, které se mi vyrojily v hlavě. Přemluvila jsem přece Shaunee, když se začaly s Erin hádat a ona se od nás chtěla odtrhnout a odstěhovat se zpátky do Školy noci. Neměla bych v tom zabránit i Erin?

„Jasně že tady. Tunely už nemůžu ani cítit. Je tam vlhko a mně z toho krepatějí vlasy.“

„No, na to existuje přípravek. Od Avedy. Zítra se stavíme v salonu Ihloff a koupíme ti ho.“

„Fajn, nejde jen o vlasy. Nechci bydlet v tunelech. Žiju tady. Na téhle škole. Nechci sem jezdit autobusem. Je to blbý.“

„Erin, já vím, že školní autobusy jsou blbý. Do háje, byly blbý už tenkrát, když jsem ještě nebyla označená. Ale myslím, že bychom měli zůstat pohromadě. Nejsme jen skupina děcek, parta. Jsme rodina.“

„Ne, to nejsme. Jsme spolužáci, chodíme do stejné školy. Nic víc. Tečka.“

„S naším nadáním pro sebe znamenáme mnohem víc.“ Úplně mě šokovala, nejen tím, co říkala, ale tím, jak se chovala. Byla tak příšerně studená! „Erin, tolik jsme toho spolu prožili, je přece jasné, že nejsme jenom děcka, co se náhodou sešla na stejné škole.“

„To si myslíš ty, ale co když já to vnímám jinak? Nemám snad na vybranou? Nyx jde přece hlavně o svobodnou volbu.“

„To jo, ale to ještě neznamená, že nesmíme nic říct, když někdo, na kom nám záleží, dělá hloupost,“ namítla jsem.

„Nech ji jít.“

Obě jsme s Erin vzhlédly. Na dolním schodu autobusu stála Afrodita. Opírala se o rám dveří, paže zkřížené. Čekala jsem, že bude mít ohrnutý nos jako vždycky, ale ona se netvářila naštvaně. Neřekla to sarkastickým tónem. Vypadala velice sebejistě. Za ní jsem viděla Stevie Rae a Shaylin. Obě kývly a jejich němý souhlas s Afroditiným názorem mě přiměl změnit rozhodnutí. Došlo mi, že promluvila moje rada, její členky rozhodly, co bude pro nás všechny nejlepší, i když pro Erin to možná nejlepší nebylo.

„Děkuju, Afrodito. Kdo mohl tušit, že zrovna ty mě podpoříš?“ Erin se zasmála. V kontrastu s Afroditiným dospělým výrazem to působilo trucovitě a dětinsky.

„Víš ty co, Erin, jsem ráda, že jste mi to s Afroditou připomněly,“ řekla jsem. „Nyx nám opravdu dává svobodu volby, a jestli ses rozhodla bydlet na Škole noci, pak to budu respektovat. Doufám, že se to nijak nedotkne našeho kruhu. Pořád jsi voda. Ty i tvůj živel jste pro nás důležití.“

Erininy rty se prohnuly v úsměvu, ale na chladných modrých očích se jí to neprojevilo. „No jasně. Vždycky budu voda a ta může přitéct, odkud chce. Zavolejte, kdybyste mě potřebovali, a já si to nějak zařídím.“

„To zní dobře,“ odvětila jsem rychle. Bylo mi hrozně trapně. „No, v tom případě se asi uvidíme zítra.“

„Jasně. Nashle ve škole.“ Povýšeně nám zamávala a odkráčela.

Nastoupila jsem do autobusu a obrátila se na Daria. „Jsme tu všichni?“

„Všichni do jednoho,“ odpověděl.

„Tak vyrazíme domů.“ Posadili jsme se na svoje místa, Stevie Rae vedle Refaima, Afrodita do první řady hned za Daria, který řídil. Stark na mě čekal v další řadě. Sklonila jsem se k němu, dala mu rychlou pusu a zašeptala: „Zajdu za Shaunee, hned jsem zpátky.“

„Jsem tady. Pro tebe vždycky,“ řekl a jemně mě pohladil po tváři.

Darius velkým obloukem otočil autobus a zamířil na dlouhou příjezdovou cestu. Jak drncal přes výmoly, odpotácela jsem se uličkou až dozadu k Shaunee. Seděla sama. Smím si k tobě na chvilku sednout?“

„Jo, jasně.“

„Takže ty a Erin už se spolu moc nebavíte, co?“

Shaunee se hryzla do vnitřní strany tváře a zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Je dost naštvaná.“ Snažila jsem se říct něco, co by Shaunee pomohlo, aby se mi svěřila.

„Ne, to se mi ani nezdá,“ odvětila.

Nakrčila jsem čelo. „Ale mně přišla naštvaná.“

„Ne,“ zopakovala a zadívala se z okna. „Vzpomeň si, jak se posledních pár dní chovala, zvlášť dneska. Takhle naštvanost nevypadá.“

Zamyslela jsem se nad tím. Erin byla chladná. Nedávala najevo žádné emoce. A to bylo všechno. „Hele, máš pravdu. Když o tom teď doopravdy přemýšlím, nevypadala vůbec nijak, akorát nepřítomně, a to je divný.“

„Mnohem divnější je, že ona dává najevo víc emocí než Erin.“ Shaunee ukázala ven na malé nádvoří pro profesory kousek od parkoviště. U fontány tam seděla nějaká holka. Když jsme jeli kolem ní, dopadlo na ni dost světla a bylo vidět, že má tvář schovanou v dlaních. Třásla se jí ramena, jako by brečela.

„Kdo to je?“ zeptala jsem se.

„Nicole.“

„Ta červená Nicole? Určitě?“ Natáhla jsem krk a snažila se na ni líp podívat, ale už jsme zajeli na cestu lemovanou stromy a ty mi úplně zakryly výhled.

„Určitě to byla ona,“ řekla Shaunee. „Viděla jsem ji tam, když jsem šla k autobusu.“

„Hm,“ zahučela jsem. „Zajímalo by mě, co s ní je.“

„Myslím, že pro hodně z nás se všechno mění, a občas to stojí fakt za prd.“

„Můžu něco udělat, aby to pro tebe bylo snesitelnější?“

Shaunee se ke mně otočila. „Zůstaň moje kamarádka.“

Překvapeně jsem zamrkala. „Vždyť jsem.“

„I bez Erin?“

„Bez Erin tě mám radši,“ prohlásila jsem upřímně.

„Já sebe taky,“ řekla. „Já sebe taky.“

Za chvíli jsem se vrátila na svoje místo vedle Starka a nechala se obejmout. Položila jsem si hlavu na jeho rameno a zaposlouchala se do tlukotu jeho srdce, čerpala jsem z jeho síly a lásky.

„Slib mi, že nezačneš vyšilovat a nestane se z tebe studený čumák, kterého už ani nebudu znát,“ hlesla jsem.

„Slibuju. Ať se děje, co chce,“ řekl bez váhání. „Teď pusť z hlavy všechno kromě toho, že tě dneska hodlám donutit ochutnat jinou pizzu.“

„Nedáme si Santino? Tu přece zbožňujeme!“

„Důvěřuj mi, Červenko. Damien mi vyprávěl o pizze Athény. Prý je to ambrózie mezi pizzami. Nevím přesně, co to znamená, ale nejspíš bude hodně dobrá, takže do ní musíme jít.“

S úsměvem jsem si vedle něj udělala pohodlí a aspoň po tu krátkou cestu ze školy na nádraží jsem předstírala, že můj nejvážnější problém je, že si musím rozšířit obzory v oblasti pizzy.

15)

Babička Redbirdová

Sylvia s radostí a vděčně přivítala slunce a její srdce se zdálo být lehčí než kdykoli za posledních mnoho let, dokonce lehčí než včera ráno, kdy se setkala s Auroxem a místo hněvu a nenávisti se rozhodla pro lásku a odpuštění.

Její dcera zemřela, ale ačkoli se jí do konce tohoto života bude po Lindě stýskat, věděla, že se konečně osvobodila od pustoty,

v níž se její život proměnil. Linda spočinula na onom světě u Nykty, spokojeně, zbavená bolesti. Když na to stará žena pomyslela, usmála se.

Usadila se k pracovnímu pultu ve své dílně, začala si broukat prastarou čerokézskou ukolébavku a probírala se pestrou směsicí bylin, kamenů, krystalů a nití. Našla dlouhý úzký list sladké trávy a obtočila ho kolem svazku sušené levandule. Dnes ráno zazpívá slunci a zároveň s jeho paprsky se nechá omývat očistným dýmem sladké trávy a uklidňující vůní levandule. Dál vyráběla vykuřovadlo a její myšlenky se obrátily od její biologické dcery k Zoey, dceři jejího ducha.

„Ach, u-we-tsi-a-ge-ya, tolik mi scházíš,“ povzdechla si tiše. „Až dnes zapadne slunce, zavolám ti. Udělá mi dobře, když uslyším tvůj hlas.“ Její vnučka byla mladá, ale dostalo se jí výjimečného daru od její bohyně, a přestože to na Zoey vložilo neobyčejnou zodpovědnost, zároveň to značilo, že má schopnost postavit se výzvám, které před ni ta velká zodpovědnost klade.

Vzápětí její mysl zabloudila k Auroxovi, chlapci, který je netvorem. „Nebo je to snad netvor, který je chlapcem?“ Stará žena zavrtěla hlavou a její ruce bez přerušení pracovaly dál. „Ne, budu o něm mít to nejlepší mínění. Budu mu říkat tsu-ka-nv-s-di-na. Býk, ne netvor. Spatřila jsem ho, pohlédla mu do očí, viděla ho plakat lítostí a osamělostí. Má duši, a tedy i možnost volby. Budu věřit, že Aurox si zvolí Světlo, navzdory tomu, že v něm přebývá Temnota. Nikdo z nás není zcela dobrý. Ani zcela zlý.“ Zavřela oči a nadechla se sladké vůně travin a bylin. „Velká Matko země, dodej sílu tomu dobrému, co v sobě ten chlapec má, a dovol, ať tsu-ka-nv-s-di-na zkrotne.“

Znovu si začala pobrukovat a dokončila vykuřovadlo. Teprve když byl pletenec trávy a levandule hotový, uvědomila si, že už si nebrouká ukolébavku, ale úplně jinou melodii, „Píseň pro ženu statečnou ve válce“. I vsedě se její nohy samovolně pohybovaly a vydupávaly důrazný rytmus zároveň s tím, jak stoupal a klesal její hlas.

Když jí došlo, co dělá, strnula. Pohlédla na své ruce. Mezi sladkou trávou a levandulí byla vpletená modrá nit s navázanými surovými tyrkysy. Náhle se jí rozbřesklo a pochopila.

„Bohynin snop,“ pronesla s úctou. „Děkuji, Matko země, žes mě varovala. Má duše tě slyší a tělo poslouchá.“ Pomalu a důstojně vstala. Šla do ložnice a sundala si noční košili. Otevřela skříň stojící u stěny z holých borovicových prken a vytáhla svůj nejposvátnější oděv, pláštík a zavinovací suknici, které si vyrobila, když zjistila, že čeká Lindu. Jelenice byla stará a věci jí byly trochu volnější, protože zhubla, ale zůstaly hebké a měkké. Mechový odstín, který tak dlouho míchala a pak jím kůži pracně barvila, ani po třech desítkách let nevybledl. Ani jedna mušlička nebo korálek se neuvolnily.

Začala si splétat stříbrné vlasy do dlouhého silného copu a zpívala si přitom nahlas „Píseň pro ženu statečnou ve válce“.

Do ušních lalůčků si zavěsila stříbrné náušnice s tyrkysy.

Svému hlasu udávala rytmus bosýma nohama a přitom si kladla kolem krku tyrkysové náhrdelníky, vrstvila je na sebe jako důvěrně známou hřejivou váhu.

Štíhlá zápěstí si obepnula širokými tyrkysovými náramky i tenčími stříbrnými řetízky s tyrkysem, tyrkys byl nejdůležitější, až měla paže pokryté od zápěstí k lokti.

Teprve potom vzala vykuřovadlo a krabičku dlouhých dřevěných zápalek a vyšla z ložnice.

Nechala svého ducha, aby vedl její bosé nohy. Nezavedl ji k bublajícímu potůčku za domem, kde obvykle vítala ráno. Místo toho se ocitla uprostřed široké přední verandy. Stále se řídila instinktem a zapálila vykuřovadlo, ladnými zkušenými pohyby se začala ovívat vůní sladké trávy a levandule. Byla od hlavy k patě zahalená dýmem a zpívala válečnou píseň vědem, když vtom se před ní z kalužiny Temnoty zhmotnila Neferet.

Neferet

Hlas Sylvie Redbirdové jí zněl jako skřípot křídy po tabuli. „Tvá víra říká, že je nezdvořilé nepřivítat hosta.“ Neferet musela zvýšit hlas, aby byl přes odporný popěvek té staré ženské vůbec slyšet.

„Host je zvaný. Tebe jsem do svého domu nepozvala. Takže jsi vetřelkyně. Má víra říká, že tě vítám přesně tak, jak si zasloužíš.“

Neferet ohrnula ret. Stařena už nezpívala, ale nohama dál vydupávala rytmický vzorec. „Ta písnička je skoro stejně otravná jako ten kouř. Opravdu si myslíš, že tě ten zápach ochrání?“

„Myslím si všelicos, Tsi Sgili,“ řekla Sylvia, dál kolem sebe mávala svazkem bylin a tančila na místě. „Právě teď si myslím, žes porušila slib, který jsi mi dala, když moje u-we-tsi-a-ge-yavstoupila do tvého světa. Volám tě za to k zodpovědnosti.“

Drzost té staré ženské Neferet skoro rozesmála. „Já ti nic neslíbila.“

„Ale ano. Slíbila jsi, že budeš Zoey chránit a budeš jí mentorkou. Pak jsi dané slovo porušila. Dlužíš mi cenu toho slibu. Stařeno, jsem nesmrtelná. Neřídím se stejnými pravidly jako ty,“ odvětila Neferet pohrdlivě.

„Můžeš být i nesmrtelná, to nic nemění na zákonech Matky země.“

„Snad ne, ale mění to způsob, jakým jsou ty zákony dodržovány,“ řekla Neferet.

„Porušení slibu není jediné, za co mi dlužíš odškodnění, čarodějnice,“ pokračovala Sylvia.

„Jsem bohyně, žádná čarodějnice!“ V Neferet se zvedl hněv. Pomalu se začala blížit k verandě. Šlahouny Temnoty se plazily s ní, ačkoli vycítila, že zaváhaly, když k nim připluly stužky bílého dýmu a prolnuly se s nimi.

Sylvia stále tančila a ovívala se svazkem bylin. „Tvůj druhý dluh je závažnější než porušení slibu. Dlužíš mi život. Zabila jsi mou dceru.“

„Tvou dceru jsem obětovala vyššímu dobru. Nic ti nedlužím!“

Stařena si jí vůbec nevšímala. Přestala na chvíli tančit, sklonila se a položila kouřící byliny na zem ke svým nohám. Pak se narovnala, zaklonila hlavu a rozpažila, jako by objímala oblohu. „Velká Matko země, vyslyš mě. Jsem Sylvia Redbirdová, čerokézská vědma a Ghigua svého kmene, kmene Školy noci. Žádám tě o milost. Tsi Sgili Neferet, dříve velekněžka bohyně Nyx, se zavázala slibem. Dluží mi cenu za jeho porušení. Zavraždila rovněž mou dceru. Dluží mi život. Žádám tě o pomoc, Matko země, žádám o odškodnění za obě křivdy. Tím odškodněním ať je tvá ochrana.“

Neferet bez ohledu na šlahouny Temnoty, které se k ní zbaběle stáhly, vystoupila po schodech k Sylvii. „Velice se mýlíš,

stařeno. Jediná bohyně, která tě nyní poslouchá, jsem já. To u mě bys měla žadonit o ochranu.“

Když se ocitla na začouzené verandě, Sylvia znovu promluvila. Její hlas se změnil. Když hovořila k Matce zemi, zněl silně. Teď byl jemnější, tišší. Už neměla rozpřažené paže ani prosebně zakloněnou hlavu. Její tmavé oči se zadívaly přímo na Neferet. „Ty nejsi bohyně. Jsi zlé zkažené dítě. Je mi tě líto. Co se ti stalo? Kdo tě takhle zkazil, děvenko?“

Neferet se zmocnil tak intenzivní vztek, že málem vybuchla. Úplně zapomněla na vlákna Temnoty a rozehnala se po Sylvii, aby kůže uhodila o kůži. Měla chuť tu drzou babiznu rozervat, rozsekat, rozkousat.

Rychlým pohybem, který se vůbec nehodil k jejímu věku, před sebe Sylvia zvedla ruce, aby si kryla obličej před Neferetinými ranami.

Tsi Sgili prošlehla od rukou celým tělem bolest. Zavřískla, ucukla a zadívala se na krvavé stopy na svých pěstech. Byly to popáleniny a měly stejný tvar jako modré kameny na náramcích, které pokrývaly vrásčité paže.

„Ty se opovažuješ mě udeřit? Mě, bohyni!“

„Já nikoho neudeřila. Pouze jsem se bránila ochrannými kameny, které mi darovala Matka země.“ Stará žena se jí pořád dívala do očí. Nechala ruce ovinuté tyrkysem a stříbrem pozdvižené před sebou a znovu se rozezpívala.

Neferet by ji nejradši vlastníma rukama roztrhala na kusy. Ale když se obloukem k Čerokézce přiblížila, ucítila horko sálající z modrých kamenů, které měla na sobě. Jako by v nich tepal oheň stejně žhavý jako její zuřivost.

Potřebovala bílého býka! Jeho mrazivá Temnota by oheň té staré ženské udusila. Snad by ho ta podivná energie, kterou ta

baba ovládá, překvapila a on by jí opět propůjčil svou svůdnou moc.

Neferet ovládla svůj hněv a poodstoupila mimo kruh kouře a horka, který Sylvii obklopoval. Zkoumavě se na starou ženu zadívala, pozorovala její tanec, poslouchala její píseň. Staré. Prastaré. Bylo zjevné, že Sylvia Redbirdová a zemská moc, kterou ovládá, už existují velice dlouho.

I bílý býk byl prastarý.

Tahle indiánka ho ničím nepřekvapí.

„Poradím si s tebou sama.“ Aniž spustila ze Sylvie Redbirdové pohled, vztáhla paže a bez mrknutí si špičatými nehty rozškrábla rány, které jí způsobily stařeniny ochranné tyrkysy. Vyřinula se krev a rozstříkla se po podlaze verandy. Neferet zatřepala rukama a karmínové kapky prolétly kouřovou clonou, rozehnaly ji a potřísnily stařenu jasně červenými skvrnkami, které ošklivě kontrastovaly se zemitými zelenými a modrými tóny jejích šatů. Pak Neferet obrátila ruce dlaněmi vzhůru a nechala tam nashromáždit další krev. „Pojďte, mé temné děti, napijte se!“ Šlahouny nejprve váhaly, ale jakmile ochutnaly její krev, získaly odvahu.

Viděla, jak se Sylviiny oči rozšířily a potemněly strachem. Stará žena nesklopila zrak, ale její píseň ztratila na síle. Její hlas náhle zněl staře… slabě… třaslavě…

„Teď, děti! Ochutnaly jste mou krev a táž potřísnila Sylvii Redbirdovou. Zajměte ji, přiveďte tu babu ke mně!“ Neferetin hlas se změnil v rytmické prozpěvování, které znělo jako temný ozvuk Sylviiny zemité válečné písně.

„Není nutno ji zabít.

Můj hněv ukojí jiná věc.

Dala jsem vám napít.

Stvořte pro mě klec.

Staré bude nové.

Pohostím vás silným svěžím mládím.

Mí věrní sluhové,

umlčte zpěv té staré baby!“

Šlahouny ji uposlechly. Vyhnuly se tyrkysům, omotaly se stařeně kolem holých neozdobených nohou a zastavily její rytmický tanec. Pod chodidly se jí rozprostřela Temnota jako podlaha vězení, pak začala stoupat do výšky a vytvořila kolem Sylvie klec. Teprve tehdy její píseň umlkla a ozval se zmučený výkřik. Šlahouny strašlivou klec se zajatkyní vyzvedly do vzduchu a stíny a mlhou ji nesly za svou paní.

Aurox

Aurox počkal, až slunce na zimní obloze vystoupá výš, než se znovu odvážil vyšplhat z jámy. Za úsvitu bylo pod mrakem a šedavo, ale jak plynuly nekonečné hodiny, zimní slunce mlhou a šerem přece jen prorazilo. V poledne stálo nejvýš a Aurox přistoupil k činu.

Pod kůží ho šimralo tísnivé tušení, ale nenechal se jím strhnout k neopatrnosti. Využil provazce svalů na svých pažích, pevně se přidržel kořenů a vzepřel se tak, aby viděl přes okraj. Propátral okolí všemi svými paranormálními smysly. Musím se odsud dostat, aniž by mě někdo viděl, to byla jeho hlavní myšlenka.

Ve škole nevládl takový klid jako včera. Lidští dělníci pilně opravovali poškozenou část stájí. Aurox nespatřil žádného upíra, zato kam se podíval, tam byl ten lidský kovboj, Travis.

Ruce a předloktí měl stále omotané vrstvami bílého fáče, ale jeho silný hlas se nesl přes celý areál až k Auroxovi. Lenobia se v poledním slunci neukázala, ale ani nemusela. Travis ji zastoupil, a nejen ve vztahu k dělníkům. Převzal na sebe plnou zodpovědnost i za koně. Aurox sledoval, jak přemisťuje obrovskou peršeronku a Lenobiinu černou klisnu z jedné provizorní ohrady do druhé.

On pro Lenobii pouze nepracuje. Má její důvěru.To poznání ho zaskočilo. Když tak mocná upírka v těžkém neklidném období tolik spoléhá na člověka, snad by bylo možné, že by i Zoey,

Ne. Aurox si nemohl dovolit takovéto plané fantazie. Slyšel, co je zač. Zoey to slyšela také. Všichni to slyšeli! Stvořila ho Temnota prostřednictvím krve a života Zoeyiny matky. Neměl nejmenší naději, že se dočká její důvěry nebo odpuštění.

Na celém světě existuje jen jedna osoba, která mi věří, která mi odpustí. Musím jít k ní.

Aurox se dál držel kořenů a nenápadně vyhlížel mezi úlomky kůry. Čekal… díval se… Konečně lidé pomalu začali odcházet. Povídali si, jak je fajn, že to mají pěšky kousek do Queenies, protože si můžou k obědu dát jejich speciální sendviče s vaječným salátem, a smáli se. Přátelé se pořád smějí.

Aurox toužil po tom, aby se také mohl smát s přáteli.

Když se od něj všichni vzdálili a jejich hlasy už nebyly slyšet, vyhoupl se z jámy a jako opice vyběhl po kmeni padlého stromu opřeném o školní zeď a seskočil z jejího vršku.

Nejraději by se rozběhl jako vítr, přivolal zvíře, využil jeho nadpřirozenou rychlost a běžel, až by mu zpod kopyt odletovaly drny. Místo toho se přinutil jít krokem. Oprášil si ze šatů hlínu, listí a trávu. Pročesal si prsty zacuchané vlasy,

vydrolil z nich hrudky bahna a krve a upravil je, aby vypadaly aspoň trochu normálně.

Být normální bylo teď nejlepší. Být normální znamená zůstat nepovšimnut. Normálního se nikdo nebojí.

Vůz stál tam, kde ho předchozího dne zanechal. Klíčky byly pořád v zapalování. Auroxovi se jen mírně chvěly ruce, když motor naskočil a on vyjel ze zadního parkoviště na Utica Square a zamířil na jihovýchod, ke svému útočišti.

Připadalo mu, že cesta trvala jen chviličku. Byl za to vděčný. Když odbočil na příjezdovou cestu k babičce Redbirdové, stáhl okýnka. Bylo sice chladno, ale chtěl cítit vůni levandule a přijmout do sebe klid, který nabízela. Stejně jako přijal útočiště, které mu nabídla babička.

Jakmile zaparkoval u široké verandy, všechno se změnilo. Zprvu nechápal, odmítl se tím zabývat. Hned ucítil ten pach, ale nechtěl si přiznat, co znamená.

„Babičko? Babičko Redbirdová?“ zavolal, když vystoupil z auta a rozběhl se za domek. Čekal, že ji spatří u křišťálového potůčku, tam patřila. Měla si tam broukat veselou písničku. Klidná. Jistá. V bezpečí.

Nebyla tam.

Zmocnila se ho strašlivá předtucha. Připomněl si odporný pach, který postřehl ve vzduchu provoněném levandulí, když zastavil před domem.

Rozběhl se.

„Babičko! Kde jsi?“ křičel a běžel zpátky před dům. Nohy mu podkluzovaly na drobném štěrku, kterým byl vysypaný prostor k parkování.

Chytil se zábradlí a zdolal šest schodů dvěma velkými skoky. Ocitl se uprostřed široké dřevěné verandy, přímo před zavřenými vstupními dveřmi. Rozrazil je a vpadl dovnitř.

„Babičko! To jsem já, Aurox, tvůj tsu-ka-nv-s-di-na. Vrátil jsem se!“

Nic. Nebyla tam. To bylo špatné, moc špatné.

Pomalu došel na verandu. Tam byl pach nejznatelnější.

Temnota. Strach. Nenávist. Bolest. Aurox vyčetl z krvavých skvrn na podlaze všechny tyto emoce a mnohem víc. Jak tam stál, ztěžka oddychoval a zíral na hrozné důkazy násilí a zkázy, přikradl se k němu kouř. V kotoučích stoupal zpod jeho mokasínů a nesl v sobě útržky informací. V těch šedivých obláčcích se zachoval otisk prastaré písně, která se k němu vznesla jako pírko. Aurox rozpoznal ozvěnu hlasu kurážné ženy.

Zavřel oči a zhluboka se nadechl. Prosím, žádal tiše,pověz mi, co se tu stalo.

Zaútočil na něj příval pocitů, nenávist a hněv. Těm rozuměl snadno, znal je. „Neferet,“ zašeptal. „Tys tu byla. Cítím tvůj pach. Cítím tě.“ Po těchto emocích však následovaly další a ty ho srazily na kolena.

Ucítil odvahu Sylvie Redbirdové. Rozpoznal její moudrost, odhodlání a nakonec i její strach.

Padl na kolena. „Ach bohyně, ne!“ zvolal k nebesům. „To je Neferetina krev a prolila ji babička Redbirdová. Zabila ji Neferet stejně jako její dceru? Kde je babiččino tělo?“

Nedostal žádnou odpověď, jen naslouchající vítr si povzdychl a na zábradlí verandy opodál krákoral a klapal zobákem velký krkavec.

„Refaime! Jsi to ty?“ Aurox si prohrábl špinavé vlasy. Krkavec na něj upíral oči a otáčel hlavu ze strany na stranu. „Přál bych

si, aby bohyně udělala z býka ve mně ptáka. Vzlétl bych a věčně se vznášel vysoko na nebi.“

Krkavec zaskřehotal, roztáhl křídla a odletěl. Aurox zůstal docela sám.

Stejným dílem se mu chtělo plakat zoufalstvím a zklamáním jako přivolat své zvíře a na někom si vybít vztek a strach, lhostejno na kom.

Ale chlapec, který byl zároveň netvorem, neudělal ani jedno z toho. Neudělal nic, vůbec nic, jen se zamyslel. Dlouho seděl na babiččině verandě a obklopený zbytky krve a kouře, strachu a odvahy se snažil dobrat pravdy.

Kdyby Neferet babičku Redbirdovou zabila, tělo by tu zůstalo. Nemá důvod své skutky tajit. Její zločiny už byly odhaleny, o to se postarala Thanatos. Po čem tedy Neferet touží víc než po smrti a zkáze?

Odpověď byla stejně jednoduchá jako strašlivá.

Neferet chce vyvolat chaos a k tomu vede jedna přímá cesta, způsobit bolest Zoey Redbirdové.Aurox poznal, že to je pravda, jakmile ho to napadlo. Babička má výjimečné postavení mezi smrtelníky: Je nadaná vůdkyně, mnozí ji milují. A je mocná. Babička je mocná.

Sylvia Redbirdová by byla daleko dokonalejší oběť než její dcera.

„Ne!“ Aurox si takovou příšernou myšlenku nechtěl vůbec připustit. Mimo to, jestli Neferet zajala Zoeyinu milovanou babičku, má jistotu, že dívka se jí vydá na pomoc a použije přitom veškerou svou pozoruhodnou sílu. A k tomu ještě vyvolá rozvrat v upíří komunitě a způsobí ve městě paniku.

„Ať už chce Neferet babičku Redbirdovou použít jako oběť nebo jako rukojmí, dokud ji bude držet, Zoey se ji bude snažit

zachránit, a tak se Neferet splní její největší touhy, po chaosu a pomstě. Dobrá, tak tedy babičku musí zachránit někdo jiný.“

Aurox s rozhodnutím neváhal, ačkoli si byl dobře vědom toho, že riskuje vše. Dojet zpátky do Tulsy mu trvalo neobvykle dlouho, aspoň mu to tak připadalo. Měl tak dost času na přemýšlení. Myslel na Neferet a její bezcitnou neúctu k životu. Myslel na Draka Lankforda, na to, jak bojoval a zvítězil nad osamělostí a zoufalstvím, které ho požíraly zaživa. Myslel na odvahu těch, kdo se postavili tak strašlivému nepříteli, vždyť z pouhé vzpomínky na bílého býka se celý chvěl. A myslel na Zoey Redbirdovou.

Když se vrátil do Tulsy, slunce už dávno zapadlo. Nezajel na zastrčené parkoviště na náměstí. Minul zavřené nákupní centrum a na Jednadvacáté se dal na východ. Na křižovatce s Utica Street odbočil vlevo a o blok dál ještě jednou, přímo přední bránou Školy noci. Zaparkoval kousek od prázdného malého žlutého autobusu.

Zhluboka se nadechl. Zachovej klid. Ovládni zvíře. Dokážu to. Musím. Pak vystoupil.

Cestou od babiččina opuštěného domu přemýšlel o lecčems, ale co konkrétně udělá, až dorazí do školy, o tom neuvažoval. Nechal se tedy vést instinktem a prostě zamířil pěšky přes areál.

Zjevně byla přestávka na oběd. Z jídelny v hlavní budově se linula taková vůně, až se mu sbíhaly sliny. Uvědomil si, že celý den nic nejedl. Nohy ho automaticky nesly ke středu areálu a k jídlu.

Právě vstoupil na chodník před vchodem do jídelny, když se velké dřevěné dveře otevřely a ven vyšla skupinka mláďat.

Povídala si a smála se, jejich hlasy zněly bezstarostně a povědomě.

Zoey si ho všimla jako první. Poznal to podle toho, jak překvapeně vykulila oči. Začala vrtět hlavou a otevřela pusu, jako by na něj chtěla křiknout, když vtom prostor mezi nimi proťal jako šíp Starkův hlas.

„Zoey, běž zpátky dovnitř! Darie, Refaime, ke mně! Na něj!

16)

Zoey

„Potřebuju mluvit se Zoey!“ vykřikl Aurox a vzápětí ho Stark praštil pěstí přímo do pusy, takže už nic víc říct nemohl. Padl na kolena a plival krev.

„Starku! Do prkýnka, přestaň!“ Pokusila jsem se svého bojovníka chytit za ruku.

„Řekl jsem, běž zpátky dovnitř!“ zahulákal na mě a setřásl mě, jako bych byla mravenec. S Dariem srazili Auroxe z chodníku a začali ho strkat ke skupině hustě rostoucích dubů, kde byla největší tma.

Oni z něj chtějí vymlátit duši!

„Vždyť ti nic nedělá, Starku. Nikomu neubližuje.“ Rozběhla jsem se za bojovníky. Děsily mě tlumené bolestné zvuky, které Aurox vydával, když ho vláčeli po trávě. Snažila jsem se Starka nějak přivést k rozumu, ale on mě vůbec neposlouchal. Darius se na mě ani neohlédl.

Pak mě za zápěstí chytila Stevie Rae. „Zoey, nech to na chlapech.“

„Ale vždyť on –“

„Teď už nám nikam neuteče.“ Stark do něj kopl a Aurox se svalil do šera u paty jednoho mohutného dubu. „I kdyby se proměnil v tu nestvůru.“ Stark zněl stejně nebezpečně, jak vypadal. Sundal si z ramene luk, založil šíp a namířil ho přímo na Auroxe.

„Nechci se proměnit. Snažím se tomu ubránit.“ Aurox se vyhrabal do kleku. Měl skloněnou hlavu a na mikinu mu crčela krev z rozbité pusy. „Jestli nesmím mluvit se Zoey, zavolejte Thanatos.“

„Zavolej ji,“ řekl Darius Refaimovi. „A přiveď i Kalonu.“ Refaim odběhl a Darius přistoupil k Auroxovi. Ten zvedl hlavu. Oči mu svítily a v obličeji byl celý rudý. Chtěl vstát, ale Darius ho praštil hřbetem ruky a zase ho srazil. Pak vytáhl zpod bundy úzký, nebezpečně vyhlížející nůž a zůstal nad Auroxem stát.

Aurox ležel tváří dolů a já zaslechla, jak hrůzostrašně sténá.

„Proměň se a já tě zabiju,“ pronesl pomalu, zřetelně Stark.

„Snažím se neproměnit!“ Znělo to divně, jako by ze sebe Aurox ta slova vyrážel násilím. Vtom otočil hlavu a tvář měl úplně zkroucenou, oči mu plály. Kůže se mu škubala a vlnila, jako by pod ní běhali brouci.

Vypadalo to odporně, dělalo se mi špatně od žaludku. Tahle stvůra nemůže být můj Heath. Vidoucí kámen se spletl. Dotkla jsem se kamene a přitiskla si ho dlaní k tělu. Nic. Ani trošku nehřál. Spletla jsem se. Už zase jsem něco zvorala.Zaplavil mě takový smutek, že jsem nemohla myslet na nic jiného.

„Snaž se víc!“ Kolem mě k Auroxovi přešla Afrodita a já na ni udiveně zamrkala. Neměla jsem páru, co to do ní vjelo.

„Afrodito, ustup! Mohl by –“ spustil Darius, ale ona ho nenechala domluvit.

„Co by mi asi tak mohl udělat? Tady frajer s lukem mu ustřelí zadek. A ty ho pak rozpáráš od rozkroku ke krku. Jsem tak v bezpečí, jako kdybych učila v mateřské školce. Teda tam by mi bylo akorát blbě z těch spratků, ale víš, jak to myslím.“

„Afrodito, co to vyvádíš?“ Znovu jsem našla hlas.

Ukázala pečlivě udržovaným nehtem na Auroxe. „Jestli na nikoho nezaútočíš, nebudeš mít proč bojovat. Tak se seber a ovládni to svinstvo, co v sobě máš. Hned.“ Ohlédla se přes rameno na mě. „Pojďte blíž. Nepotřebujeme, aby na nás celá škola civěla jak na bouračku.“ Zadívala se na všechny kamarády, kteří za námi přiběhli a utvořili kolem mě kruh. Damien, Shaunee, Shaylin. To, že tam oni a Stevie Rae se mnou jsou, mě zklidnilo a pomohlo mi jasněji myslet. Afrodita zatím pokračovala: „Fajn, Shaylin tvrdí, že Aurox má barvu jako měsíční světlo, což mi připomnělo Nyx, a to mi zas připomnělo, že i někdo tak hnusný jako tenhle kříženec kluka a býka si zaslouží promluvit, když kvůli němu myslím na Nyx. To je celé. Tečka.“

„Jo, pardon.“ Shaylin ke mně přistoupila a tiše řekla: „Vím, že zrovna tohle tady nikdo nechce slyšet, ale když se na něj podívám, naprosto jasně vidím stříbrné měsíční světlo.“

„Já to slyšet chci.“ Auroxův hlas zněl víc normálně. Už nevypadal, jako by mu pod kůží běhali hnusní brouci. Z pusy mu pořád tekla krev a celou jednu stranu obličeje měl sedřenou od toho, jak ho Stark srazil na chodník, ale už zase připomínal obyčejného kluka a ne něco z Resident Evil.

„Ani se nehni, svině,“ procedil Stark mezi zuby. „Afrodito, aspoň jednou v životě poslechni Daria a ustup. Copak jsi zapomněla, v co se mění?“

„Zabil Draka. Může zabít i tebe,“ přidal se Darius.

„Já nechtěl! Snažil jsem se to neudělat.“ Aurox se podíval na mě. „Zoey, pověz jim to. Pověz jim, že jsem se snažil tomu všemu zabránit. Nemám ponětí, co se stalo. Ty mi věříš. Vím to. Babička Redbirdová řekla, žes mě zachránila.“

Stark k němu o krok postoupil. „O Zoeyině babičce vůbec nemluv!“

„Kvůli ní tu jsem! Zoey, tvoje babička je v nebezpečí. Bylo to, jako by mi dal pěstí do žaludku. Stark mu šlápl na krk, znovu ho donutil lehnout si obličejem dolů a řval něco o babičce. Darius hulákal taky. Damien začal křičet. Auroxova tvář se zase rozvlnila a najednou tam stál Kalona. Jednou rukou popadl Starka, druhou Daria a odhodil je. S roztaženými křídly se tyčil nad Auroxem, pěsti zaťaté a v obličeji připomínal Hulka. Evidentně se chystal nadělat z Auroxe cucky.

„Nezabíjej ho!“ zaječela jsem. „Ví něco o babičce!“

„Bojovníku, ustup!“ Thanatos ani nezvýšila hlas, ale síla jejího rozkazu doslova přeběhla Kalonovi po kůži. Otřásl se jako kůň, který se chce zbavit mouchy, ale spustil ruce. Velekněžka smrti mě probodla pohledem tmavých očí. „Přivolej ducha. Podpoř dobro v Auroxovi. Pomoz mu, aby se neproměnil.“

Roztřeseně jsem se nadechla a zavřela oči, abych neviděla toho netvora, o němž jsem si myslela, že by mohl být Heath, který možná nějak ublížil babičce. „Duchu, přijď ke mně,“ zašeptala jsem. „Jestli je v Auroxovi něco dobrého, dej tomu sílu. Pomoz mu zůstat klukem.“ Ucítila jsem, jak můj nejbližší živel zavířil kolem, a uslyšela Auroxův trhavý nádech, když do něj vstoupila jeho moc. A vzápětí se jenom na chviličku rozpálil můj vidoucí kámen.

Otevřela jsem oči a kámen ochladl. Aurox seděl na zemi, ztěžka se opíral o kmen dubu. Sice krvácel a byl pomlácený, ale byl na

sto procent kluk. Darius i Stark už se zvedli a se zamračeným výrazem se vraceli k nám. Kalona se tvářil naštvaně, ale ustoupil.

„Stevie Rae, přivolej zemi. Ať je tma pod tímto stromem ještě hlubší. Damiene, přivolej vzduch. Ať kolem nás fouká silný vítr a nikdo nás neslyší. Naše mláďata nemají zapotřebí být svědky dalšího násilí a zmatku. Co se tu stane, zůstane mezi námi,“ rozhodla Thanatos.

Stevie Rae a Damien ji poslechli a za okamžik už naše skupinka stála v bublině vonící po dubovém listí a kolem nás foukal vítr a přehlušoval naše slova.

Thanatos na oba pochvalně kývla. Potom se obrátila k Auroxovi. „Tak tedy, co víš o Sylvii Redbirdové?“ zeptala se ho ostře.

„Neferet ji unesla.“

„Ach bohyně!“ Zapotácela jsem se, ale Stark mě podepřel, abych neupadla. „Je mrtvá?“

„Já, já nevím. Doufám, že není,“ odpověděl Aurox upřímně.

„Ty nevíš? Doufáš, že není mrtvá?“ Stevie Rae přímo bublala vzteky. „Zase jsi udělal něco, co jsi nechtěl udělat?“

„Ne! S tím nemám nic společného.“

„Tak jak o tom víš?“ vypravila jsem ze sebe, i když se mi třásl hlas a měla jsem pocit, že se každou chvíli pozvracím.

„Vrátil jsem se k jejímu domu a byla pryč. Na verandě jsem našel krev. Neferetinu. Poznám ji. Poznám její pach.“

„Byla tam i babiččina krev?“ zeptala jsem se.

„Ne.“ Zavrtěl hlavou. „Ale v kouři a v půdě zůstaly stopy její moci, jako kdyby se chystala k boji.“

„Řekl jsi, že ses vrátil k jejímu domu. Proč?“ zeptala se Thanatos.

Aurox si otřel z pusy krev. Třásla se mu ruka. Vlastně to vypadalo, že se co nevidět rozbrečí.

„Včera ráno mě našla, po té příšerné noci. Odpustila mi. Řekla, že mi věří, a poskytla mi útočiště. Povídala si se mnou, jako bych byl normální. Jako bych nebyl netvor. Dala mi jméno tsu-ka-nv-s-di-na.“ Zadíval se mi do očí.

„Býk,“ vybavila se mi slovíčka, která jsem se učila jako dítě. „To je čerokézsky býk.“

„Ano, přesně to povídala babička. Nabídla mi útočiště, pokud už víckrát nikomu neublížím, ale já odjel.“ Zavrtěl hlavou. „Neměl jsem odjíždět! Měl jsem tam zůstat a chránit ji, ale nevěděl jsem, že jí hrozí nebezpečí.“

„To není tvá vina. Tentokrát ne,“ pronesla Thanatos. „Říkáš, žes od ní odjel včera a dnes ses tam vrátil?“

Aurox přikývl. „Odjel jsem, protože jsem potřeboval zjistit, kdo jsem, co jsem zač. Jel jsem sem. Schoval jsem se pod tím rozlomeným stromem.“ Prosebně pohlédl na velekněžku. „Slyšel jsem, co jste o mně říkala u Drakovy hranice. Nemohl jsem to snést. Nevěděl jsem, co si počít, tak jsem se chtěl vrátit k babičce Redbirdové, jistě by mi pomohla najít nějaký způsob, jak odčinit to, jak jsem byl stvořen.“

„Tvé stvoření provázela vražda její dcery, schránko,“ vložil se do toho Kalona chladně. „Máme ti snad věřit, že ti poskytla útočiště žena, jejíž dcera zemřela, abys ty mohl vzniknout?“

„Je to neuvěřitelné. To si uvědomuji.“ Auroxovy zvláštně zbarvené oči znovu vyhledaly moje. „Nechápu, jak může babička být tak hodná, jak mi mohla odpustit něco takového, ale je to pravda. Dokonce mi dala k jídlu čokoládové sušenky

s levandulí a mléko.“ Ukázal na svoje boty a já poznala ručně šité mokasíny, jaké babička vždycky vyrábí jako dárky k zimnímu slunovratu.

„Žádný člověk nedokáže takto odpouštět. Dokonce i bohyni by přišlo zatěžko ti odpustit,“ řekl Kalona studeným, mrtvým hlasem.

„Mně bohyně odpustila,“ ozval se tiše Refaim. „A přitom jsem spáchal horší zločiny než Aurox.“

„Babička mu říká býk. Peče čokoládové sušenky s levandulí,“ potvrdila jsem. „A tyhle mokasíny sama ušila.“

„To potvrzuje, žes byl v jejím domě a že s tebou mluvila,“ prohlásil Stark. „Ale ještě to neznamená, žes jí neprovedl něco hrozného a její věci pak neukradl.“

„Kdyby to tak bylo, proč by potom přijel sem?“ namítla jsem bezděky.

„Výborná připomínka,“ řekla Thanatos. Otočila se k Shaylin. „Dítě, přečti jeho barvy.“

„Už jsem to udělala. Proto Afrodita nedovolila Starkovi a Dariovi, aby ho zmlátili,“ odvětila Shaylin.

„Jeho auru tvoří měsíční světlo,“ ujala se vysvětlení Afrodita. „Tak jsem na ně vlítla a ten testosteron utnula.“

„Podej mi výklad, věštkyně,“ přikázala jí Thanatos.

„Když má barvu měsíčního světla, musím to brát tak, že je nějak propojený s Nyktou, protože měsíc je její hlavní symbol. Dobré zdůvodnění,“ kývla Thanatos. Zkoumavě se zadívala na Auroxe. „Nedovolil jsi, aby došlo k přeměně, která se v tobě odehrávala, a to ještě dříve, než ti Zoey dodala sílu.“

„Moc pod kontrolou jsem to neměl,“ přiznal.

„Ale viděla jsem, že ses snažil.“ Zvedla od něj oči ke mně. „Odpustila by mu tvá babička navzdory tomu, že sama viděla, co se z něj může stát?“

Neváhala jsem. „Ano. Babička je nejlaskavější člověk, jakého znám. Je to naše vědma, naše Ghigua.“ Přistoupila jsem k Auroxovi. „Kde je? Kam ji Neferet vzala?“

„Nevím. Vím jen, že s Neferet bojovala. Babička ji zranila do krve a teď jsou obě pryč. Mrzí mě to, Zo.“

„Tak už mi nikdy, nikdyneříkej,“ zasyčela jsem.

Všimla jsem si, že Stark mhouří oči a kouká na Auroxe jako na mouchu, které chce oškubat křidýlka.

„Ty nejsi Heath Luck,“ řekl. Mluvil tlumeně, ale zjevně se jen stěží držel, aby nevybuchl.

Aurox zavrtěl hlavou a zatvářil se úplně zmateně. „Já jsem Aurox. Žádného Heatha Lucka neznám.“

„Ještě aby,“ zafuněl Stark. „Takže jak řekla Zoey, už nikdy jí neříkej Zo. Tak jí říkal kluk, kterému ty nesaháš ani po kotníky.“

„Má Heath Luck něco společného s babičkou Redbirdovou?“ zeptal se Aurox.

„Ne!“ utnula jsem to dřív, než mohl Stark zařvat něco sprostého. „A vážně se musíme soustředit na to, jak najít babičku.“

„Já možná vím, kde Neferet Sylvii Redbirdovou drží,“ řekl Kalona. Všichni jsme se k němu vyčkávavě otočili. „Má střešní apartmá v hotelu Mayo. Celá terasa je její. Stěny jsou z pevného mramoru a neprojde jimi žádný zvuk. Má veškeré soukromí, jaké se dá koupit za peníze. Snad unesla Sylvii Redbirdovou tam.“

„Jak by ji tam dostala?“ namítla jsem, přestože bych fakt ráda věřila, že babičku najdeme takhle snadno a jen si pro ni

zajdeme do Neferetina apartmá. „Babička by tam s ní dobrovolně nešla, a i když starosta a městská rada lezou Neferet do zadku, personál v Mayu by se asi dost divil, kdyby přes vestibul vláčela starou paní.“

„Sama jsi viděla, že se umí pohybovat tiše a nepozorovaně. Jistě také dokážeš snadno zmizet a zase se objevit, Zoey Redbirdová,“ podotkla Thanatos.

„Jo, to dokážu. Svým způsobem. Ale pochybuju, že bych uměla zneviditelnit někoho dalšího.“

„Neferet to umí,“ řekl vážně Aurox. „To a mnoho dalšího. Vaše bohyně jí dala moc. I bílý býk jí dal moc. A když jí přece nemá dost, krade ji prostřednictvím bolesti, smrti a lží. Je jí celá prosáklá.“

„Podceňovat Neferet by byla chyba,“ přisvědčila Thanatos.

„Tak musíme do toho jejího apartmá a donutit ji, aby babičku pustila,“ řekla jsem.

„Počkat,“ ozval se Stark. „Jak víme, že si to jen nevymyslel, aby nás přivedl Neferet přímo do rány?“

„Nejsem Neferetin netvor!“ vykřikl Aurox.

„Předevčírem v noci jsi byl, krucinál, a Drak Lankford je kvůli tomu mrtvý,“ odsekl Stark.

„Stark může mít pravdu,“ podpořila ho Stevie Rae. „Zkus babičce brnknout.“

Byla jsem ráda, že můžu aspoň něco dělat, a tak jsem vytáhla telefon a vytočila babiččino číslo. Zatímco to vyzvánělo, Thanatos řekla: „Pokud to nezvedne, mluv jako obyčejně. Nech jí vzkaz o dnu otevřených dveří. Jestli ji Neferet unesla, může mít u sebe i její telefon.“

Přikývla jsem. Bylo mi těžko, když se z hlasové schránky ozval babiččin známý hlas, že právě není k zastižení, ale že zavolá

zpátky, jakmile to půjde. Zhluboka jsem se nadechla, a když zaznělo pípnutí, pokusila jsem se o docela normální tón.

„Nazdar, babi, promiň, že volám tak pozdě. Ještě že máš vypnuté zvonění, aspoň tě nebudím.“ Roztřásl se mi hlas, ale než jsem se stačila sesypat a rozbrečet se, kolem ramen mě objala Starkova silná paže. Opřela jsem se o něj a rychle mluvila dál. Doufala jsem, že zním spíš nadšeně než hystericky. „Nevím, jestli jsi to viděla ve zprávách, ale Thanatos oznámila, že uspořádáme velký den otevřených dveří a jarmark práce a pozveme celou Tulsu. Taky to bude benefice pro Tulačky, a všem ukážeme, že Neferet je úplný cvok a my ne,“ pokračovala jsem a pomyslela si: Tady to máš, ježibabo hnusná!„No, bude to tuhle sobotu, a Thanatos chtěla, abych se tě zeptala, jestli nám to se sestrou Marií Andělou pomůžete zorganizovat. Řekla jsem jí, že určitě budeš pro, tak mi prosím tě co nejdřív zavolej a domluvíme podrobnosti, dobře? Mám tě ráda, babi! Moc a moc ráda! Ahoj.“

Stark mi vzal telefon z ruky, ukončil hovor, přitáhl si mě do náruče a já se konečně rozbrečela. Při všem tom vzlykání a popotahování jsem ucítila, jak se mých zad dotýká další ruka a poznala jsem konejšivou přítomnost země. Vzápětí tam byla další a o mě se jemně otřel vzduch. Pak se přidala poslední a zahřál mě oheň. Ducha už jsem přivolala před chvílí a teď se ke mně vrátil, zarazil slzy a dal mi sílu, abych se odlepila od Starka a roztřeseně se usmála na kamarády.

„Díky, už je mi líp,“ řekla jsem.

„Líp ti bude, až se vysmrkáš,“ poškádlil mě něžně Stark a podal mi zmuchlaný kapesník.

„Co si budeme nalhávat, Zoey, vypadáš děsně,“ prohlásila Afrodita. Vrtěla hlavou, ale stála tam se zbytkem mého kruhu a tím dávala najevo svoji účast a podporu.

„Já nelžu.“ Ohlédla jsem se a zjistila, že Aurox mezitím vstal. Teď mluvil k Thanatos. Darius s Kalonou zůstali ochranitelsky stát mezi ním a velekněžkou. Aurox otočil hlavu a setkali jsme se pohledem. Pěkně se mnou zacloumalo, když jsem v jeho očích zahlédla slzy. Vypadal skoro stejně zničeně jako nejspíš já. Obrátil se zase k velekněžce a naléhavě prosil: „Dejte mě do želez. Vsaďte mě do vězení. Přijmu jakýkoli trest, který nade mnou vynesete, ale prosím, v zájmu Sylvie Redbirdové, věřte mi. Nejsem Neferetiným spojencem. Hnusí se mi. Je mi odporné, že mě stvořila ze smrti a bolesti. Aby mi mohla poroučet, musí Temnotou ovládnout mé tělo a probudit zvíře v mém nitru. Velekněžko, vy víte, že to tak je.“

„Nemáme dostatek důkazů, ale vše naznačuje, že je tomu vskutku tak,“ uznala Thanatos. Tak mě poslouchejte. Dávám na to své slovo, Neferet unesla Zoeyinu babičku.“

„Tohle je tvoje jediná šance.“Vystoupila jsem z kruhu přátel a přešla k němu. „Ale jestli nám lžeš, jestli máš cokoli společného s tím, co se babičce stalo, použiju všech pět živlů a všechnu moc, kterou mi bohyně dala, a zničím tě, bez ohledu na to, kdo nebo co jsi. Na to ti dávám slovo zas já.“

„Přijímám,“ řekl a sklonil hlavu.

„A já stvrzuji,“ pronesla Thanatos. „Všechny bytosti obdařené duší mají možnost volby. Doufám, že sis zvolil správně, Auroxi.“

„Ano,“ potvrdil.

„Dal jsi nám na to své slovo,“ připomněla mu ještě a pak se rozhlédla po nás ostatních. „Musíme proniknout do Neferetina apartmá.“

„Já půjdu,“ nabídl se Aurox.

„Ne!“ vykřikli jsme já, Stark, Darius a Kalona.

„Zatraceně, půjdu já,“ ozvala se Afrodita. „Ta mrcha je přesvědčená, že jsem skoro stejná jako ona, v čemž má v jistém smyslu trochu pravdu, ale pokud jde o loajalitu, poměřuje ji u každého podle té svojí a ona žádnou ani nezná. Vždycky mě chtěla využít, a navíc neslyší moje myšlenky. Dostanu se k ní.“

„Možná tě pustí dovnitř, ale sotva ti ukáže, že zajala babičku Redbirdovou,“ namítl Aurox.

„To je pravda. Před Afroditou by přítomnost zajatkyně zatajila pomocí kouzel,“ řekla Thanatos.

„Přede mnou ne,“ ozval se Aurox. „Ani ji nenapadne, že by to měla udělat. Bude se na mě zlobit, že se mi nepodařilo zmařit odhalovací rituál, ale jistě mě pustí dál aspoň na tak dlouho, abych objevil babičku.“

„Nebo na tak dlouho, aby tě zmanipulovala,“ odtušil Darius.

„A probudila toho netvora, co v tobě spí,“ dodal Stark.

„Auroxi, nedovedeš své zvíře ovládat. Rozhodně ne, pokud Neferet provede oběť a probudí ho,“ souhlasila Thanatos.

„Možná právě proto se zmocnila Zoeyiny babičky,“ řekl Darius a omluvně se po mně podíval. „Zřejmě potřebuje větší oběť než kočku bojovníka, aby znovu získala vládu nad Auroxem.“

„Ne! Já, ne…“ zasténal Aurox zničeně. Ramena mu klesla a schoval si tvář do dlaní.

Já jsem jen vrtěla hlavou, pořád dokola. Stark mě vzal za ruku a stiskl ji. „To nedovolíme. Získáme babičku zpátky.“

„Ale jak?“ vypravila jsem ze sebe mezi vzlyky.

„Půjdu já.“ Kalona se na mě upřeně zadíval. „Nevniknu pouze do Neferetina obydlí. Pokud drží v zajetí Sylvii Redbirdovou, najdu ji a vysvobodím. Přede mnou Temnota nic neskryje,

známe se příliš dlouho. Neferet se domnívá, že je nepřemožitelná, protože se stala nesmrtelnou, ale v porovnání s mými nespočetnými staletími moci a zkušeností je pouhé děcko. Zabít ji nemohu, ale vzít jí starou ženu ještě svedu.“

„No, možná. Jestli tě vůbec pustí dovnitř,“ poznamenal Stark. „Mám pocit, že zrovna teď tě moc v lásce nemá.“

„Neferet mne nenávidí, ale to nic nemění na tom, že po mně touží.“

„Vážně? Nevypadá to tak. Neferet už má jiného,“ nedal se Stark. „Její druh je teď bílý býk.“

Kalona se na něj sardonicky usmál. „Jsi mladý a o ženách toho mnoho nevíš.“

Vycítila jsem, jak se Stark naježil, rychle jsem siutřela oči a nos a dala se dohromady. „Budeš ji muset přesvědčit, že nás kvůli ní zrazuješ, že ten slib, co jsi dal Thanatos, byl falešný.“

„Neferet neví, že jsem se Thanatos zaslíbil.“

„No, podle mě by mohla,“ promluvila Shaunee.

Překvapeně jsem se na ni podívala.

„Neříkám to, protože jsem naštvaná, a fakt nechci zacházet do detailů, tak mi prosím zkrátka věřte, můžeme vcelku bezpečně předpokládat, že všechno, co o nás ví Erin, ví taky Dallas.“

„Ježkovy oči!“ vyjekla Stevie Rae.

„Dallas s Neferet mluvil,“ řekl Refaim.

„Ehe?“

Prakticky jsem zapomněla, že tam s námi Refaim je, a hned jsem se za to zastyděla, když pokrčil rameny a vysvětlil: „Nejsem zvyklý příliš mluvit. Většinou mlčím a lidé si mě nevšímají, takže leccos zaslechnu.“

„Já si tě všímám,“ ujistila ho Stevie Rae, vytáhla se na špičky a dala mu pusu na tvář.

Usmál se na ni. „Ano, ty ano. Ale Dallas ne. Byl jsem poblíž, když mu o přestávkách někdo volal. Dvakrát. Pokaždé to byla Neferet.“

„A já jsem si na devadesát devět procent jistá, že Erin vyklopí Dallasovi všechno, co o nás chce vědět,“ řekla Shaunee.

„Erin včera zůstala zde ve škole, když jste vy ostatní odjeli na nádraží,“ podotkla Thanatos.

Pohlédla jsem na Shaylin. „Pověz jí o tom.“

Nezaváhala. „Erin má jiné barvy než předtím. Všimla jsem si toho před pár dny.“

„Mění se,“ doplnila Afrodita. „Myslíme si to obě, já i Shaylin. Proto jsme poradily Zoey, ať jí dovolí tady zůstat, když chce.“

„Pak tedy souhlasím se Shaunee. Je velmi pravděpodobné, že Neferet ví vše, co ví Erin,“ řekla Thanatos. Povím vám, co si myslím,“ spustila Afrodita. „Podle mě bychom měli držet jazyk za zuby a s nikým nemluvit o babičce Redbirdové, Auroxovi ani o ničem jiném. Kdo nepatří do téhle party, ten nesmí vědět ani ťuk. Stačí jedna holka jako Erin a může jít všechno do háje.“

„Věštkyně, z tvých slov si vskutku můžeme vzít poučení,“ pronesla Thanatos a my ostatní jsme přikývli.

Střelila jsem pohledem po Kalonovi. Brát ho jako člena naší party se mi zdálo hrozně divné, ale nevěděla jsem, jestli to znamená, že mu nemůžeme věřit.

Thanatos jako ozvěna vyjádřila podobnou myšlenku. „Stále jsi přesvědčen, že ti důvěřuje?“ zeptala se ho.

„Neferet? Důvěřuje? Kdepak. Ale touží po mně, ačkoli předmětem jejího chtíče je pouze má nesmrtelná moc. A jak již

poznamenala Afrodita, hloubku něčí loajality poměřuje jenom podle své,“ odvětil.

„Neferet je loajální jen sama vůči sobě,“ řekl Refaim.

„Přesně tak,“ přisvědčil jeho otec.

„Doufejme, že ty takhle povrchní nejsi,“ poznamenal Stark a jeho tón jasně naznačoval, že si myslí pravý opak.

Já tam jen stála, dívala se na Kalonu, myslela na to, jaký to dřív býval lhář, manipulátor a vrah, a říkala si: Tenhleten má zachránit moji babičku?

Snažila jsem se znovu nerozbrečet strachy, když Refaim zašeptal moje jméno. Otočila jsem se k němu. Usmál se a němě naznačil tři slůvka: Lidé se mění.

17)

Shaylin

„Ke mně. Hned.“ Afrodita gestem naznačila Shaylin, aby šla za ní. S rozvlněnými boky vyrazila přes trávník přibližně směrem ke kolejím.

Shaylin s povzdechem potlačila podrážděnost a pustila se za otravnou blondýnou. Když ji dohonila, Afrodita už byla v půli věty. „Takže musíš na výzvědy.“

„A ty se musíš naučit slušně chovat,“ opáčila Shaylin.

Afrodita se zastavila a přimhouřila oči v modré škvírky.

„Možná by tě zajímalo, že takhle vypadáš nepřitažlivě a nadělají se ti vrásky kolem očí,“ vyhrkla Shaylin, než ta druhá stačila říct něco ošklivého a hubatého.

„Že ty ses bavila s Damienem?“

„Možná,“ odpověděla Shaylin vágně. Nechtěla Damienovi způsobit problémy. Ale ano, bavila se s ním. Vlastně ho začínala mít doopravdy ráda, stejně jako Stevie Rae a Zoey. Ovšem Afrodita, to byla jiná kapitola. „Afrodito, poslyš, vypadá to, že my dvě budeme muset hodně spolupracovat, nebo jak tomuhle našemu věštění říkat. Takže by nám oběma usnadnilo život, kdybys se mnou mluvila aspoň zdvořile, když už nic jiného.“

„Ne, to by usnadnilo život tobě. Na mém by se to nijak neprojevilo.“

Shaylin zavrtěla hlavou. „Vážně? A co tomu říká Nyx? Bojujeme s pořádnou Temnotou. Zoey zabili mámu a teď je ve vážném nebezpečí i její babička. Oprav mě, jestli se pletu, ale není Zoey náhodou tvoje kamarádka?“

Afrodita znovu přivřela oči, ale řekla jen jedno slovo: „Je.“

„Tak to bys asi měla udělat všechno pro to, abys jí pomohla.“

„To už dělám, ty krávo,“ štěkla Afrodita.

„A jsi si tím tak jistá? Nenapadlo tě nikdy ani na vteřinku, že kdybys nebyla na ostatní tak hnusná, zesílil by třeba tvůj věštecký dar?“

Štěrbinky se rozevřely. Zvolna. Afrodita vypadala skoro překvapeně. „Ne. To mě vůbec nenapadlo.“

Shaylin bezradně rozhodila rukama. „Ježíšikriste, copak tě vychovali vlci?“

„Něco takového,“ odvětila Afrodita. „Ale měli spoustu prachů.“

„To snad není pravda,“ zamumlala Shaylin. Pak začala znovu. „Tak dobře, já ti povím něco o sobě. Když jsem přečetla tvoji auru a schválně jsem ti špatně vyložila to o těch záblescích světla, nadělalo mi to pěkný zmatek v hlavě. Když jsem se na tebe později podívala, všechny tvoje barvy mi připadaly rozmazané.“

„To je snad jasné, byla jsem naštvaná.“

„Ne, barvy všech mi pak připadaly slité a nejasné, dokud jsem se ti neomluvila. Počkat, ještě jinak. Úplná pravda je, že můj pravý zrak přestal dobře fungovat, dokud jsem se ti neomluvila a nemyslela to upřímně.“

„Hmm. To je skoro i zajímavé.“

„Akorát se tady zbytečně namáhám, co?“

„Mohlo by to být i horší,“ odmávla to Afrodita. „Tak zpátky k těm výzvědům.“

„Dobře. Tak jo. Co mám udělat?“

„Najdi Erin. A Dallase. Jestli mám pravdu, a to mám čistě pro tvoji informaci skoro vždycky, najdeš je pohromadě.“

„A to je špatné, že jo?“

„Nedokrvuje se ti mozek?“

„To si ani nezaslouží odpověď,“ řekla Shaylin.

„Výborně. Nemáme čas, abych ti to vysvětlovala krok za krokem jako pitomečkovi. Za dvě hodiny svítá. Autobus vyrazí na nádraží a Kalona zase do Neferetina doupěte nepravosti.“

„No, ten Kalonův nápad, že počká do úsvitu, aby ji oslabilo slunce, ale tak, aby nebylo úplně evidentní, že na to čekal, asi moc dobře nezafunguje,“ podotkla Shaylin a pohlédla k nebi.

„Co to krucinál blábolíš, ty tele?“

Shaylin ukázala nahoru. „Dešťové mraky. Pořádná spousta. Moc bych si přála, aby se vyjasnilo. Zastíní slunce a to nedokáže Neferet oslabit. Takže kdo je tady tele?“

„Neříkej mi tele,“ ohradila se Afrodita.

„Tak mi tak neříkej ty,“ odsekla Shaylin.

„To si ještě rozmyslím. Zpátky k tomu, co jsem původně chtěla říct, než pojedeme na nádraží a Kalona odletí, chci, aby ses podívala Erin a Dallasovi na barvy. Pomůže nám každá

informace, kterou o Erin zjistíme, a zvlášť potřebujeme vědět, jestli je zrádkyně a slizká coura, jo, jinými slovy to, co tvrdila Shaunee. Mám ohledně Erin a Dallase takové tušení, a rozhodně není hřejivé a milé.“

„Dobře, jo, to zní jako dobrý nápad, ale nemám ponětí, kde by mohli být. Ty snad jo? Máš takový dar?“ zeptala se Shaylin.

„Bohyně, ty máš fakt dlouhé vedení. Ne, nemám v hlavě džípíesku. Zato v ní mám mozek. Ten mi napovídá, že jestli spolu Erin a Dallas provozujou prasečinky, nejlepší by bylo mrknout se po nich v Erinině pokoji na koleji, protože už tam s ní není Shaunee.“

„Aha. Jo. To má logiku.“ Shaylin se zarazila. „Jenže já nevím, který pokoj je její.“

„Třetí patro, číslo třicet šest. Když se ještě dělily o mozek, tvrdily, že takovou nosí velikost. Já říkala, že je to součet jejich IQ.“

„Jak jinak,“ vzdychla Shaylin.

„No vida, konečně mi rozumíš!“ zajásala falešně Afrodita. „Sejdeme se u autobusu. Co nejdřív.“ Už se obrátila k odchodu, ale zarazila se a dodala: „Prosím.“

Shaylin vykulila oči.

Afrodita protočila panenky a zjevně se chystala říct něco hnusného. Místo toho se ale dlouze zadívala nahoru, pak střelila po Shaylin pohledem a podotkla: „Tvoje přání se vyplnilo. Ty mraky jsou skoro pryč.“ Pohodila vlasy a odvlnila se.

Shaylin zavrtěla hlavou. „Padlá na hlavu,“ zamumlala si pro sebe a zamířila k dívčím kolejím. „Nyx, moc tě neznám a nechci

před tebou vypadat, že jsem drzá nebo že se rouhám, ale Afrodita a tvoje věštkyně? Proč?“

„To nikdo netuší, asi ani sama Afrodita.“

Z šera pod nedalekým dubem vystoupil Erik Night a Shaylin sebou polekaně trhla.

„Eriku! Cos tam dělal?“ Ruka jí vylétla ke krku. Měla pocit, že Erik určitě vidí, jak jí tam tepe krev, a nejen proto, že se ho lekla. Vždycky když ho uviděla, první dojem byl stejný, ta absolutně nádherná kombinace brunet/vysoký/pohledný se nedala přehlédnout a brala dech. Jenomže pak spatřila jeho barvy a ty zdaleka tak přitažlivé nebyly. Napadlo ji, že jí připomíná překrásně malovanou keramickou mísu, kterou si hrozně moc přejete, protože by se v ní báječně vyjímal salát nebo něco podobného, ale pak se podíváte zespoda a tam je nápis POZOR: NEPOUŽÍVEJTE K SERVÍRO V ÁNÍ POTR A VIN.

„Promiň, nechtěl jsem tě vyděsit. Vyhýbám se tady práci.“ Jeho úsměv zazářil jako milionwattová žárovka. Shaylin chápala, proč je do něj zamilovaných téměř sto procent zdejší dívčí populace. Potíž byla v tom, že ona viděla víc než jen tu krásu.

„Nebudu tě rušit. Jen v tom klidně pokračuj. Tak zatím.“

„Hej.“ Dotkl se její paže, jen lehce, když kolem něj procházela, a přiměl ji zastavit. „Myslel jsem, že jsme kamarádi.“

Zkoumavě se na něj zahleděla. Když ji označil, mezi jeho barvami převládala nerozhodná hrášková zelená a úplně přebíjela jasné záblesky nějaké jiné, možná zlaté jako sluneční paprsky, ale nemohla si tím být jistá, protože se objevovaly příliš krátce. Jinak byl takový rozmazaný a nevýrazný. V posledních dnech si jeho barev nijak zvlášť nevšímala, a když se teď konečně znovu podívala pořádně, překvapilo ji, že ta zelená zesvětlala a spíš než rozblemcaný hrášek připomíná

tyrkys, takový ten hezký modrozelený odstín mořské pěny. A místo šedé mlhy se okolo objevila béžová, jako písek na krásné nedotčené pláži. Shaylin měla tak trochu pocit, jako by spadla do hluboké vody. Pokusila se potlačit nervozitu a vyhrkla: „Jo, jsme kamarádi, ale nic víc.“

„O nic jiného jsem nežádal, ne?“

Zadívala se mu do očí. Byly jasně modré a až moc často odbíhaly dolů k jejím prsům. Ovšem říct něco na způsob: „Tobě jde tak akorát o kamarádství s výhodami,“ to by byl spíš Afroditin styl. Zvolila tedy lepší odpověď. „Ne, o nic jiného jsi nežádal.“

Znovu se usmál. „Takže budeme kamarádi?“

Bylo těžké mu ten úsměv neoplatit a po pravdě ji nenapadal žádný důvod, proč to neudělat. Zazubila se a přikývla. „Jo, kamarádi.“

„Bezva! Co kdybych tě doprovodil tam, kam jdeš? Vyhýbat se práci můžu stejně dobře s tebou jako sám.“

„Jaké práci se vyhýbáš?“ vyvlékla se z toho, aby mu musela říct, kam jde, a zamířila ke kolejím trochu oklikou. Pomalu.

„Přípravám,“ odpověděl s povzdechem. „Píšu je strašně nerad. Víš, profesorem jsem nikdy být nechtěl.“

„To ví přece každý. Měl jsi být filmová hvězda,“ řekla úsečně. Nechtěla, aby to vyznělo povýšeně nebo sarkasticky, ale ublížený výraz v jeho modrých očích jasně svědčil o tom, že se jí to nepovedlo.

„Jo, to ví každý,“ zopakoval po ní stroze, odvrátil pohled a nacpal si ruce do kapes.

„Ale ta stopařina tě přece na cestě do Hollywoodu jen trošku zdrží, ne? Kolik ti je, dvacet jedna?“

„Devatenáct. Teprve před pár měsíci jsem dokončil proměnu. Proč se ptáš? Vypadám staře?“

Zasmála se. „Jednadvacet není žádné stáří.“

„Když k tomu přičteš čtyři roky, tak jo, a stopařem musím být přesně tolik.“

„A musíš kvůli tomu zůstat na tulské Škole noci?“

„Chceš se mě zbavit?“ Jako vtip to vyznělo jen napůl.

„Ne, to vůbec ne,“ ujistila ho. „Spíš jsem myslela, jestli nemůžeš dělat stopaře na západním pobřeží. Určitě existuje nějaká Škola noci blíž Hollywoodu.“ Mezi řečí si uvědomila, že Erik nezní jako naštvaný rozmazlený fracek. Spíš unaveně, zklamaně a možná i trošku sklíčeně.

„Už jsem to zjišťoval. A dozvěděl jsem se něco divného a dost strašidelného.“ Odmlčel se a kradmo na ni pohlédl. „I když to bude znít strašidelně spíš těm děckám, co je budu označovat. Já už to mám za sebou a zas tak strašidelné to nebylo. Vlastně jsi byl docela legrační,“ podotkla.

Zamračil se. „Správně jsem měl vypadat mocně, sebevědomě a třeba i maličko děsivě.“

„Takže ty chceš děsit lidi?“

To ho rozesmálo. „Ne, fakt ne. A na samotném označování nic děsivého ani není, aspoň by teda nemělo být. Nenormální je, že něco v mojí krvi mě drží tady. Smím cestovat, ale jenom tehdy, když mě moje krev volá, abych označil kluka nebo holku, co patří na tuhle Školu noci.“

„To jsi něco jako džípíeska.“

„Něco takového.“ Nezněl moc nadšeně. „Ale o mně už jsme toho napovídali až až. Kam jdeš?“

Polkla, protože jí vyschlo v krku, a plácla první lež, která ji napadla. „Na kolej. Afrodita mě poprosila, jestli bych jí nedošla pro něco do pokoje.“

„Poprosila? Doopravdy řekla slovo prosím? Nebo dala rozkaz ve stylu: ‚Dones mi moje věci, nebo ti spoutám ruce gumičkou a hodím tě do vařící vody, jako když moje máti vaří humra!‘?“

Zahihňala se. „Buď jsi vážně dobrý, nebo opravdu mizerný herec, protože tohle znělo až moc jako Afrodita.“

Otřásl se. „Už to víckrát neudělám.“

„Ale abych odpověděla, druhá možnost je správně.“

„To je teda šok. Tak já tě na tu kolej doprovodím, dobře?“

Zachytila jeho pohled. Vlastně proč ne?„Dobře,“ řekla.

Erik

„Ohledně těch příprav s tebou docela souhlasím. Musí být strašná nuda vymyslet, co budeš učit, sepsat to, odevzdat a pak to odučit. Je to na jednoho trochu moc,“ řekla Shaylin.

„Mně to vykládej,“ odvětil suše. „Zrovna začínáme se Shakespearem. Jeho hry miluju, ale byla to daleko větší zábava, když jsem mohl jen hrát a školská rada se mnou nezacházela jak s nějakým zatraceným robotem. Jo, přípravy jsou nuda. Otravná dřina.“

Musel se držet, aby se Shaylin pořád nekoukal na prsa. Ale tak úplně za to nemohl, měla totiž na sobě dost průsvitné bílé tričko a pod ním byla jasně vidět zářivě růžová podprsenka. A na té byly uprostřed a na ramínkách černé mašličky.

„A kterou Shakespearovu hru budete probírat?“ zeptala se ho.

Dívej se jí do obličeje a soustřeď se! „Kterou hru?“

Její pohled jasně vyjadřoval, že ho považuje za idiota, a on s ní musel souhlasit, protože když se konečně přinutil odtrhnout oči od obsahu růžové podprsenky, úplně ho rozhodila její hustá hříva tmavých vlasů, které se vlnily a stáčely do lokýnek a vypadaly, že by byly na dotek hebké jako hedvábí, kdyby směl,

„Jo aha, kterou hru. Rozhodně komedii. V dnešním světě je tragédií až až.“

„A kterou?“

Zdálo se, že ji to doopravdy zajímá, a tak bezděky upřímně přiznal: „Mám dilema. Moje oblíbená je Zkrocení zlé ženy, ale když se nad tím zamyslíš a pořádně si přečteš Kateřininu závěrečnou řeč, je v rozporu s matriarchálním systémem Školy noci a já si fakt nechci rozzlobit Thanatos. Tak mě napadlo, že radši vyberu Jak se vám líbí.Rosalinda patří k Shakespearovým nejsilnějším hrdinkám. S tou bych se neměl dostat do žádných problémů s vedením.“

„Není to trochu zbabělé?“

„Možná, ale učení není tak jednoduché, jak to vypadá. V zákulisí musíš řešit hroznou spoustu blbostí, a to nepočítám ten nekonečný boj s Temnotou a to, že nám tu umírají profesoři a zároveň máme čím dál víc označených mláďat, takže nám chybí učitelé.“

Nastalo dlouhé nepříjemné ticho a pak Shaylin řekla: „Jo, musí být pro tebe hrozně otravné, že si profesoři nechávají párat břicha a uřezávat hlavy. A to nepočítám ty davy červených mláďat, která teď musíš učit, protože jsme doopravdy neumřeli. Aspoň zatím.“

Erik se zamračil. Takhle to nemyslel. Ne doopravdy.

„To nevyznělo nejlíp,“ připustil.

„A já bych asi neměla zapomínat, že hrášek se v tyrkysovou mořskou pěnu a nedotčenou pláž jen tak nezmění.“

„Jak to myslíš?“ Shaylin byla fakt kočka, ale šla mu z ní hlava kolem.

„Myslím to tak, že jsem potřebovala, aby mě někdo vrátil do reality. Děkuju, žes to udělal.“ Přidala do kroku a on si pořád lámal hlavu s tím hráškem a tyrkysem, když najednou zimní trávník pod jejich nohama vystřídal chodník před dívčí kolejí.

„Ehm, rádo se stalo?“ pokusil se zachránit situaci, když došli k širokému betonovému schodišti, které vedlo ke krytému vchodu.

„No, moc zábavy jsem si tady neužila.“ Shaylin rychle sešla ze schodů, a když míjela Erika, obrátila se k němu. „S těmi věcmi z koleje jsem si to rozmyslela. Ať si pro ně Afrodita dojde sama.“ Pak se otočila k Erin. „Tohle asi znamená, že ani dneska s námi nepojedeš na nádraží.“

„Já už jsem s babosedem skončila, ale ty běž, ať ti neujedou. Stejně se tam hodíš líp než já.“

„Moje řeč, mořská panno,“ zapředl Dallas a pohladil Erin po zadku. „Voda potřebuje svobodu, aby mohla týct, kudy chce.“

„Jo, a už půjdeme. Tady je nuda,“ odvětila Erin.

„Tak s tím něco uděláme!“ Dallas ji kousl do krku. Erin zakvičela a vzápětí se hrdelně zasmála.

„A já nebudu říkat jo, ne, jo, ne. Moje jo je vždycky jo!“ Erin se ušklíbla na Shaylin, chytila Dallase za ruku a s jízlivým smíchem oba odešli. Erik za nimi zůstal civět. „Kdy se ti dva dali dohromady?“

„Hned jak se rozdělily Erin se Shaunee,“ odpověděla Shaylin. „A je to přesně tak špatné, jak se Shaunee bála.“

Vykulil oči. „Tys sem nešla Afroditě pro věci, co?“

„Ne.“

Došlo mu to. „Do hajzlu! Erin přeběhla na druhou stranu, že jo? A Dallasova parta se teď dozví všechno, co ví Zoeyina parta.“

„Už to tak vypadá. Musím jít za Zoey a Stevie Rae a povědět jim, že Erin vážně chodí s Dallasem.“ Shaylin se zarazila a dodala: „Děkuju, že ses mě zastal. Vím, že to pro tebe nebylo snadné.“

„Ty si o mně fakt myslíš, že jsem vůl, že jo?“

Shaylin neodpověděla hned. Pátravě se na něj zadívala, jako kdyby chápala, jak důležitá pro něj její odpověď bude. Nakonec řekla: „Myslím, že máš potenciál být spíš tyrkysově než hráškově zelený.“

„A to je dobře?“

Usmála se. „Lepší než misogynní gynekolog.“

Rozchechtal se. „Tak jo, fajn. Hele, smím tě doprovodit k autobusu?“

„Ne, dneska ne. Ale zeptej se mě někdy příště. A aby bylo jasno, když říkám ne, myslím ne, a když říkám ano, myslím ano.“

„To už jsem o tobě věděl i předtím,“ prohlásil.

„Bezva, tak příště počkej, až řeknu ano, a pak mi teprve dej pusu. Tak zatím, Eriku.“

Odešla a on se usmál, zářivěji a zářivěji. Nebyl to ten jeho stowattový úsměv, při tom hrál, že je šťastný. Tenhle byl lepší, cítil sešťastný. A Erik Night si poprvé po dlouhé době uvědomil, že něco cítit je daleko lepší než něco hrát…

18)

Kalona

„Mraky se trhají. Věřím, že je to dobré znamení,“ řekl Kalona. Mluvil k velekněžce smrti, která stála u autobusu s mláďaty a upíry. Pořád ještě všichni nenastoupili, takže nemohli vyjet ke svému domovskému nádraží.

„Jasná zpráva, to rádi slyšíme. Ale my potřebujeme pohnout zadkem a vyrazit,“ ozvala se Stevie Rae. „Přejeme ti všichni hodně štěstí. Jestli má Neferet babičku Redbirdovou, ty jsi ten pravý, kdo ji dostane zpátky!“ Věnovala mu ten svůj nevinný radostný úsměv a jeho syn mu ve šťastné shodě s ní zamával, pak se dveře autobusu konečně zavřely a Darius s ním odjel.

Zoey s ním vůbec nepromluvila. Ani slůvko. Sedla si do autobusu, když si ostatní ještě venku povídali, ukládali si učebnice a chystali se na cestu. Ale cítil na sobě její pohled. Vyzařovala z něj nedůvěra. Zároveň však také naděje. Jsem jediný, kdo jí může babičku přivést nazpět živou, pomyslel si, když školní autobus mizel v zatáčce na Utica Street. Mohla mi alespoň popřát štěstí.

„Nyx, prosím, bdi nad mým bojovníkem Kalonou.“

Když uslyšel bohynino jméno, trhl sebou a pohlédl na Thanatos. Velekněžka stála před ním se zdviženýma rukama a tváří obrácenou k předjitřnímu nebi.

„Rozhodl se vydat po tvé cestě a připoutat se ke mně, tvé věrné velekněžce. Je mým mečem, mým štítem, mým ochráncem. A jako mám já svrchovanou moc nad touto Školou noci, Kalona se stal i jejím ochráncem.“

V Thanatině hlase zaznívala moc, a když se ta síla dotkla jeho kůže, zachvěl se. Ona vzývá Nyx! A bohyně jí odpovídá!Thanatos pokračovala a jemu se tajil dech.

„Proto tě žádám o pomoc, milostivá bohyně noci. Prosím, dodej mu sílu, oslabí-li ho Temnota a její nástrahy. Dej, ať jeho rozhodnutí smí zazářit a jako měsíční svit proniká šedivou mlhou, ať jeho odhodlání zažene stíny, jež by zmátly jeho úsudek a odvedly ho od jeho cíle. Nedovol mu padnout za oběť Temnotě, dokud kráčí cestou Světla.“

Kalona sevřel ruce v pěst, aby Thanatos neviděla, že se mu začaly chvět.

Nyx se neobjevila, ale bylo hmatatelně cítit, že je zde přítomna a naslouchá. Cítil sladkou dobrotu, již kolem sebe vždy šířila na každém kroku. Tak tomu bylo odjakživa. Kamkoli Nyx obrátila svůj nesmrtelný zrak, tam se objevila magie a Světlo, síla a smích, radost a láska. Vždy láska.

Sklonil hlavu. Tolik se mi po ní stýskalo!

„Kalono, provázej tě Nyktino požehnání!“

Příval energie, který ta slova následoval, zaplavil je oba. Kalona vzhlédl a spatřil, že se na něj velekněžka radostně usmívá.

„Nyx tě slyšela,“ řekl. Naštěstí se v jeho hlase neodrazilo jeho rozechvění.

„Vskutku je tomu tak,“ odvětila Thanatos. „A to je opravdu dobré znamení.“

„Nezklamu tebe ani bohyni,“ prohlásil, rozběhl se a vznesl se k obloze. V duchu dodal: Tentokrát ne, tentokrát ji nezklamu.

Letěl přímo k cíli. Terasa Maya byla široká a vysoko nad zemí. Lehce se ze švestkově fialového nebe snesl na studenou kamennou dlažbu. Černá křídla složil na nahá záda. Ano, přichází za ní s obnaženou hrudí. Tak se jí nejvíce líbil.

„Bohyně, tvůj choť se vrací!“ zvolal a v duchu byl vděčný tomu, kdo nebo co rozbilo sklo ve dveřích. Alespoň se nemusí pracně dobývat dovnitř, pokud se mu nedostane takového přivítání, jaké očekává.

„Žádného chotě tu nevidím, pouze okřídlené zklamání.“ Její hlas se ozval zezadu, z šera v nejzazším koutu terasy, daleko od vchodu do apartmá.

Zvolna se k ní otočil, dal jí čas, aby se mohla pokochat jeho nahou hrudí a mocnými křídly. Neferet podléhala živočišným pudům. Prahla po mužích, ale nestačilo jí tělesné potěšení, které jí mohli nabídnout. Toužila nad nimi získat absolutní moc. Bílý býk jí mohl dát moc, ale býk není muž.

„Za dlouhé věky své existence jsem skutečně v mnohém zklamal. Dělám chyby. Tou největší bylo, že jsem tě opustil, bohyně.“ Mluvil pravdu, až na to, že měl na mysli jinou bohyni než Neferet.

„Teď mě nazýváš bohyní a plazíš se zpátky ke mně.“

Postoupil k ní o dva kroky a máchl křídly. „Vypadám snad, jako že se plazím?“

Naklonila hlavu. Nevynořila se z příšeří a on tak rozeznával pouze její smaragdové oči a ohnivý lesk jejích vlasů v prvních paprscích slunce, které vycházelo za jejími zády.

„Ne,“ odvětila znuděně. „Spíš se třepotáš.“

Roztáhl křídla a rozevřel náruč. Jeho jantarové oči se setkaly s jejíma chladnýma zelenýma a on na ni zaměřil svou vůli. Neferet byla nesmrtelnou teprve krátce. Stále bude přístupná jeho vábení.

„Podívej se znovu, bohyně. Pohleď na svého chotě.“

„Vidím tě. Nejsi tak mladý, jak si tě pamatuji.“

„Zapomínáš, s kým mluvíš!“ Snažil se svůj hlas ovládnout, ale probudila v něm hněv. Zapomněl, jak velice nenáviděl její chladný sarkasmus.

„Skutečně?“ Plavně vykročila z temného kouta. „To ty jsi přišel za mnou. Opravdu ses domníval, že tě přivítám s otevřenou náručí?“ Slunce se vynořilo zpoza vzdáleného obzoru, a jak Neferet přicházela blíž, Kalona ji konečně zřetelně spatřil. Změnila se. Stále byla krásná, ale vytratilo se z ní všechno měkké, smrtelné, lidské. Vypadala jako nádherná socha, které někdo vdechl život, ale byl to život bez svědomí, bez duše. Vždy byla chladná, ale doposud si uchovala schopnost hrát laskavost a lásku. S tím však byl konec. Kalona se ptal sám sebe, zda je jediný, kdo v ní zcela jasně spatřuje nádobu zla.

„Nedomníval, ale doufal jsem v to, přestože jsem se doslechl, že mé místo po tvém boku si uzurpuje jiný.“ Snad ten otřesený tón jeho hlasu bude považovat za známku žárlivosti.

Věnovala mu ještěrčí úsměv. „Ano, našla jsem si něco většího, než je pouhý pták, ačkoli připouštím, že tvá žárlivost mě pobavila.“

Spolkl žluč, která mu stoupala hrdlem při pomyšlení, že se jí musí dotknout, a přešel až k ní. Stočil křídla vpřed, takže studená hebká pírka pohladila její pleť.

„Já jsem větší než pouhý pták.“

„Proč bych tě měla přijmout zpět?“ V jejím hlase nezazněla žádná emoce, ale cítil, jak se pod jeho laskáním nedočkavě chvěje.

„Jelikož jsi bohyně a zasloužíš si nesmrtelného chotě.“ Udělal ještě krůček k ní, věděl, že tak ucítí jeho mrazivou nesmrtelnou moc, zrozenou z požehnání luny.

„Já už nesmrtelného chotě mám,“ prohlásila Neferet.

„Toto však nedokáže.“ Ovinul ji křídly. Pomalu před ní poklekl, rty pouze kousek od jejího rozechvělého těla. „Budu ti sloužit.“

„Jak?“ Na hlase stále nebyl znát žádný cit, ale natáhla ruku a pohladila vnitřní stranu jeho křídla.

Uzavřel se proti všemu krom smyslových vjemů a zasténal.

Dál ho hladila. „Jak?“ zopakovala otázku a dodala: „Zvlášť když teď sloužíš jiné paní.“

Předpokládal, že o jeho slibu Thanatos ví, a tak měl předem připravenou odpověď. „Skutečně mohu sloužit pouze bohyni, a jestli mi má bohyně odpustí, učiním cokoli, oč mne požádá.“ Myslel, že ta hra se slovy mu bude připadat zábavná. Neferet uvěří, že mluví o ní, on však může mít na mysli kterékoli ženské božstvo. Ale jakmile to vyslovil, pravdivost toho, co právě řekl, mu projela celým tělem. Zalapal po dechu a odtáhl se od nestvůry, která před ním stála. Tou jedinou větou skončila hra, již sám se sebou hrál již dlouhé věky. Jsem stvořen, abych sloužil jedné bohyni a žádné jiné.Neferet ztělesňovala pravý opak všeho, za čím stála Nyx. Otočil se k Neferet zády a skryl tvář v dlaních. Jak jsem si kdy mohl nalhávat, že tato žena, že vůbec nějaká žena dokáže v mém srdci nahradit Nyx? Po staletí jsem žil jako rozervaná slupka sebe samého a snažil se zaplnit prázdnotu v sobě násilím, chtíčem a mocí. K ničemu to nebylo.

Ucítil na ramenou její ruce, hebké, teplé, jako by z nich vyzařovala laskavost. Jemně, tak velice jemně ho otočila tváří k sobě. Když zvedl hlavu, strnul. Nestála tam Neferet. Ani se k němu nepřiblížila. Nemohla se ho dotknout ona. Nikdy se ho nedotkla takto laskavě.

Zato Nyx ano.

Cítil na tvářích vlhkost. Bezděky slzy setřel.

„Hmmm…“ Neferet si poklepávala o bradu dlouhým špičatým nehtem a zkoumavě si ho prohlížela z opačné strany terasy. Vypadalo to, že Nyktinu přítomnost vůbec nezpozorovala.

Že by se to odehrálo pouze v jeho představách? Ne! Pamatuji si její dotek, její teplo, laskavost.Nyx tam byla. Přiměl se tomu uvěřit.

„Kalono, nemohu říci, že mě tvé prosby nedojímají. Zřejmě ses konečně naučil, jak se hovoří se skutečnou bohyní. Možná ti tvou zradu odpustím a dovolím ti znovu mě milovat. Pod jednou podmínkou.“

„Ať je, jaká chce,“ promluvil ke své neviditelné bohyni. Doufal, že je tu stále s ním, že ho stále poslouchá.

„Tentokrát mi musíš přivést Zoey Redbirdovou. Nechci ji však zabít, ještě ne. Došla jsem k závěru, že bude daleko zábavnější trochu ji potýrat.“ Neferet k němu pomalu přistoupila a nehty mu přejela po hrudi, rozškrábla kůži a z té se vyřinuly rudé stružky. Nastavila ruku tak, aby jí krev stékala po prstech do dlaně. Nechala ji tam nashromáždit, pak se sklonila k ranám, olízla je a zahojila. S úsměvem zamířila dovnitř. „Zapomněla jsem, jak báječně chutnáš. Pojď za mnou a ověříme si, jestli mě stejně potěší i zbytek tvého těla.“

Kalona vůbec nic necítil, nemohl se ani pohnout. Nyktin dotek jím tak otřásl, že úplně zapomněl na Sylvii Redbirdovou. Nechtěl nic než svou bohyni.

Nesnesu Neferetin dotek. Ani naoko se nedokážu poddat takovému rouhání proti Nyktě, už nikdy.

Rovnováhu mu vrátilo krkavčí zaskřehotání. Ohlédl se. Slunce už stálo nad obzorem a ozařovalo siluetu ptáka hřadujícího na kraji kamenného zábradlí. Díval se na něj vědoucíma očima.

Refaim? Kalona se vzchopil. Přísahal jsem, že nezklamu Thanatos ani Nyx, a nezklamu ani svého syna. Ale nesnesu, aby se mne dotkla tato zvrácená napodobenina mé bohyně.

Nedokázal udělat ani krok. Podlehl zmatku. V jeho nitru se odehrávala bitva, jeho myšlenky se střetly jako nepřátelé.

„Co je s tebou?“ Neferet stála za roztříštěnými skleněnými dveřmi. Podezíravě mhouřila oči. Zvedla ruku. V dlani stále měla jeho krev. „Pojďte sem, někteří. Nakrmte se. Zřejmě musím Kalonovi ukázat, nakolik jsem se změnila. Neposlušnost teď už nestrpím.“

Díval se, jak se z kouta hlavní místnosti plazí hadovité šlahouny Temnoty. Shlukly se kolem Neferetiny ruky a spolu s jeho krví hltaly i její. Věděl, že ji to musí bolet. Šlahouny se svíjely a škubaly, stále se krmily, ale Neferet je druhou rukou ještě hladila, téměř láskyplně.

Odvrátil pohled. Dělalo se mu z ní zle.

Vtom zaslechl sten. Nejprve myslel, že to byla Neferet, ale když se na ni znovu podíval, stále s úsměvem hladila chapadla Temnoty. Ozval se další sten. Kalona se rozhlédl po místnosti. Neferet neměla rozsvícené žádné elektrické světlo. Vysoká okna měla tabulky ze silného kouřového skla, a proto ani sem do nejvyššího patra vysoké budovy nedopadalo příliš světla. V apartmá hořelo několik silných bílých voskovic. Jejich mihotavé plameny sloužily jako jediné osvětlení. Kalona napínal zrak, ale viděl pouze stíny a Temnotu.

Z jednoho zvlášť tmavého kouta hlavní místnosti se vyplazil další šlahoun Temnoty a rozvířil inkoustové stíny. V černi se něco pohnulo. Světlo svic se v jednom okamžiku zachytilo a zalesklo na čemsi stříbrném. Kalona zamrkal , nevěděl jistě, zda ho neklame zrak. Soustředil se na to tmavé místo a náhle

rozeznal tvar. Byl to jakýsi zámotek, visel tam u stropu. Kalona zavrtěl hlavou, nic mu to neříkalo. Ve tmě se znovu zalesklo stříbro a vtom uvnitř toho zámotku zahlédl ještě něco, co odráželo světlo. Oči, otevřené lidské oči. A jakmile se do nich zadíval, všechno náhle dávalo smysl.

Okřídlený nesmrtelný vstoupil dovnitř.

Sylvia Redbirdová se pohnula a třaslavě, slabě zamumlala: „Už ne… už ne…“ Chapadla se kolem ní zavlnila, posunula se po jejím těle a zařízla se opět do kůže. Vyřinula se krev a kapala do louže, která se už pod klecí vytvořila. Hladové šlahouny Temnoty však kupodivu na té hojnosti pod sebou nehodovaly. Sylvia se znovu pohnula a tentokrát před sebe zvedla paže. Když se její předloktí obepnutá tyrkysem a stříbrnými náramky dotkla jednoho šlahounu, oživlé vlákno se zachvělo a rychle ucuklo, ale to už z něj stoupal černý kouř a scvrkávalo se, takže odpadlo a na jeho místo se připlazilo jiné.

„Ach, vidím, že jsi objevil mého nejnovějšího mazlíčka.“

Kalona se přemohl a odtrhl pohled od Sylvie Redbirdové. Šlahouny Temnoty už se nakrmily, ale zůstaly omotané kolem Neferetiny ruky a paže v groteskní nápodobě Sylviiných ochranných náramků.

„Jistě poznáváš babičku Zoey Redbirdové. Naneštěstí byla na mě připravená, když jsem si pro ni přišla. Stačila přivolat moc svých předků a provést ochranné kouzlo.“ Neferet podrážděně vzdychla. „Nějak to souvisí s těmi tyrkysy a stříbrem. Brání mi na ni dosáhnout, ale moje milé děti Temnoty jí působí aspoň trochu utrpení.“

„Když nic jiného, ta stařena vykrvácí a zemře,“ prohodil.

„To jistě. Nakonec ano. Škoda že její krev je k ničemu. Vůbec se nedá pít. To nic. Já si počkám.“

„Hodláš ji zabít?“

„Chtěla jsem ji obětovat, ale jak vidíš, je to složitější, než jsem čekala. Co na tom. Jsem bohyně. Snadno se přizpůsobuji změnám. Možná si ji ponechám a udělám z ní svého mazlíčka. Toby její vnučce ublížilo.“ Pokrčila rameny. „Na tom nesejde, jestli ji zabiju, nebo využiju. Konec bude stejný. Vždyť je to pouhá smrtelná skořápka.“

„Myslel jsem, že tvým mazlíčkem je Aurox.“ Kalona se snažil, aby neprojevil přílišný zájem. „Proč chceš tak mocného tvora vyměnit za starou babu?“

„Nechci Auroxe vyměnit. Ten býčí netvor neslouží dobře a nebyl mi zdaleka tak užitečný, jak jsem doufala. Tak trochu jako ty, má ztracená lásko.“ Pohladila nadouvající se šlahoun. „To ty ale dobře víš, nemám pravdu? Stal ses místo Draka Lankforda šermířským mistrem Školy noci. Zajisté je ti známo, jak tvůj předchůdce zemřel.“

„Ovšem. Aurox ho zabil.“ Kalona zvolna vykročil k Sylviině kleci. „A já zaujal Drakovo místo, abych si získal důvěru Thanatos a nejvyšší rady.“

„Co tě k tomu vede?“

„Dělám to pro nás, jak jinak. Jednohlasně tě zavrhly. Už mezi nimi nemůžeš vyvolávat rozbroje, a tak mne napadlo, že se toho ujmu sám. Thanatos mi začíná věřit. A nejvyšší rada věří jí. Už Smrti našeptávám věrolomné myšlenky.“

„Zajímavé,“ řekla Neferet. „A svědčí to také o tvé oddanosti, zvlášť když uvážím, že jsme se rozloučili jako zapřisáhlí nepřátelé.“

„Udělal jsem chybu, že jsem tě tak unáhleně opustil. Uvědomil jsem si to, až když jsem se dozvěděl, že se tvým chotěm stal někdo jiný. Nelíbí se mi, když ve mně někdo probouzí

žárlivost.“ Při těch slovech začal přecházet sem a tam. Doufal, že si to vyloží jako projev roztrpčení nad jejími pochybnostmi. Ve skutečnosti se soustředil na to, aby se stále přibližoval ke kleci se Sylvií Redbirdovou.

„Mně se zase nelíbí, když mě někdo zrazuje. A přece jsme se opět sešli.“

„Nezrazuji tě.“ Mohl to říci naprosto upřímně. Nezrazoval Neferet. Neměl vůči ní vůbec žádné závazky.

„Ach, já myslím, že děláš ještě něco horšího. Podle mě zrazuješ vlastní podstatu.“

To ho zarazilo, zastavil se. „Nechápu.“

„Jak se daří tvému synovi Refaimovi?“

„Refaimovi? Co ten má s námi do činění?“ Když zmínila synovo jméno, pocítil první záchvěv úzkosti.

„Viděla jsem tě. Sledovala jsem tě, jak truchlíš nad jeho ztrátou. Záleží ti na něm.“ Vyplivla ta slova, jako by měla odpornou chuť. Přistoupila o krok blíž. On o krok ustoupil.

„Refaim mne po dlouhý čas doprovázel. Po staletí plnil každý můj rozkaz. Jeho ztráty želím jako ztráty kteréhokoli jiného oddaného služebníka.“

„Myslím, že lžeš.“

Přinutil se zasmát. „A tak dokazuješ, že nesmrtelnost s sebou ještě nenese neomylnost.“

„Řekni, žes nedovolil, aby tě oslabily sentimentální city. Řekni, že ses nerozhodl běžet jako ubohý pejsek za bohyní, která tě již jednou odmítla.“

„Mé city mne neoslabují. To ty mučíš starou ženu, abys ublížila pouhému děcku.“

„Jak se opovažuješ přede mnou mluvit o Zoey Redbirdové? Ty přece víš, kolik bolesti mi způsobila!“ Neferet těžce

oddychovala. Šlahouny Temnoty se kolem ní zasvíjely, rozrušené jejím hněvem.

„Zoey že ti způsobila bolest?“ Nevěřícně zavrtěl hlavou. „To ty za sebou zanecháváš chaos a bolest. Zoey si tvé nepřátelství nezaslouží, ty sama na ni útočíš. Já to musím vědět. Využila jsi mne, abys jí ublížila.“

„Věděla jsem, že mě obelháváš. Od počátku vím, že ji miluješ, svoji přesladkou, jedinečnou znovuzrozenou A-yu.“

„Já ji nemiluji!“ Kalona málem prozradil pravdu: Miluji a vždy budu milovat pouze Nyx! Hned si to však rozmyslel, když se za ním ozvalo další zasténání. „Ale ani k ní nepociťuji nenávist. Nechceš se spokojit s tím, že způsobíš rozklad nejvyšší rady a ujmeš se vlády nad upíry, již si zvolí starobylejší způsob života na tvém ostrovním hradu na Capri? Zvlášť tví červení upíři tě budou zbožňovat a uctívat, s radostí obnoví staré upírské obyčeje. V tomto ti pomohu, budu tvým chotěm a budu plnit tvou vůli.“ Mluvil k ní klidným, rozumným tónem. Zároveň ještě o krok ustoupil. Blíže k Sylvii Redbirdové. „Proč ne? Co zde? V zimě je tu led, v létě vedra, a všude úzkoprsí, pobožní lidé. Myslím, že pro Tulsu jsme oba příliš dobří.“

„To jsou správné postřehy.“ Vlákna Temnoty, stále nalitá Kalonovou krví, se upokojila a Neferet očividně zvažovala jeho návrh. „Musel bys samozřejmě složit krevní přísahu, že mi budeš sloužit.“

„Zajisté,“ zalhal.

„Výborně. Snad jsem se v tobě zmýlila. Vlastním dokonalé nástroje, které mi s takovým kouzlem pomohou.“ Láskyplně pohladila hadovitá chapadla. „Mají smísit mou krev s tvou a navěky nás k sobě připoutat?“

Kalona napjal svaly a chystal se jedním skokem překonat vzdálenost, která ho v tom okamžiku dělila od Sylvie Redbirdové. Poručí vláknům Temnoty, aby ji propustila, a odletí s ní, než se Neferet stačí říznout a dokončit temné kouzlo. Usmál se. „Cokoli si přeješ, bohyně.“

Neferetiny plné rudé rty už se začínaly stáčet k úsměvu, když vtom zděšeně zaskřehotal krkavec na zábradlí terasy. Neferet přimhouřila oči a obrátila se k ptákovi. Sluneční světlo za ním z něj dělalo jasný cíl. Ukázala na něj štíhlým prstem a zavelela:

„Nakrmili jste se nesmrtelnou krví.

Ať už je krkavec Refaim mrtvý!“

Šlahouny ovíjející její tělo se vymrštily ke krkavci jako černé šípy.

Kalona neváhal. Vrhl se mezi ptáka a jistou smrt, zaštítil svého syna před útokem.

Síla úderu ho odhodila z místnosti na terasu až ke kamennému zábradlí. Na prsou ucítil strašlivou bolest, ale stačil na nehybného ptáka zakřičet: „Refaime, leť!“

Pták uposlechl, ale na úlevu nebyl čas. Ke Kalonovi kráčela Neferet obklopená šlahouny Temnoty. Vstal. Bolesti na prsou si nevšímal. Rozpřáhl ruce a roztáhl křídla.

„Zrádce! Lháři! Zloději!“ vřískala Neferet. Také roztáhla paže a napjala prsty. Pročísla jimi vzduch a shrábla lepkavá vlákna, které se kolem ní rychle množila.

„Chceš proti mně v boji použít Temnotu? Což jsi zapomněla, že ses o to nedávno pokusila a já jí rozkázal odejít? Jsi stejně hloupá jako šílená, Neferet.“

Neferet odpověděla zpěvavým zaklínadlem:

„Děti, víte, jak mne potěšit!

Nesmrtelná krev se bude lít

a vy můžete pít a pít a pít!“

Vrhla po něm provazce Temnoty. On před sebe napřáhl otevřené dlaně a promluvil k hadovitým sluhům stejnými slovy, která použil teprve před několika týdny, kdy ho Neferet vyzvala na souboj, přestože byl zdravý, při plné síle a neomezovala ho dusivá náruč země. „Dost! Již dlouho jsem spojencem Temnoty. Uposlechněte. Toto není váš boj. Zmizte!“

Zděsil se, když se mu šlahouny zařízly do kůže. Neuposlechly ho!Místo toho se mu zakously do masa, trhaly a přisávaly se, jako jedovaté pijavice. Strhl si jednoho svíjejícího se tvora z hrudi a praštil s ním o kamennou dlažbu. Rozprskl se, ale vzápětí se z kousků zformovalo tucet nových příšer se zuby ostrými jako břitva.

Neferet se smála jako šílená. „Vypadá to, že spojencem Temnoty je pouze jeden z nás, a ty to nejsi, má ztracená lásko!“

Prudce se otočil, dál ze sebe strhával temná stvoření, a jak bojoval, náhle se mu projasnila mysl. Uvědomil si, že Neferet má pravdu. Provazce už nepřijímaly jeho rozkazy, protože si skutečně zvolil jinou cestu. Kalona už neměl s Temnotou nic společného. 19)

Kalona

Vrátilo se mu to snadno, jako ztracený přítel, který s ním nečekaně zas přišel pojíst a popít. Kalona kdysi dávno býval

Nyktiným vyvoleným bojovníkem. Po celé věky válčil s Temnotou daleko vražednější než tato.

Ano, šlahouny se množily, když je drtil, ale stačilo jim zlomit vaz a nedokázaly se okamžitě obnovit. Byli to jen druhořadí pohůnci.

Kalona se smíchem vířil dokola, rozdával rány a bojoval. Jaký skvělý pocit, dělat opět to, k čemu byl stvořen! V zápalu bitvy zahlédl Neferet. Mlčky přihlížela.

„Myslíš, že mne porazí takové loutky? Stovky let jsem na onom světě s takovými bojoval. Uvidíš, že s nimi dokáži bojovat další století.“

„Ach, to jistě ano, zrádce. Ale ona to nedokáže.“ Ukázala dlouhým prstem na Sylvii Redbirdovou, stále uvězněnou v trýznivé kleci Temnoty.

„Kalonovou krví jste se nasytili,

teď mě slyšte, moji věrní milí.

Tyrkys už ji dále neochrání,

jeho moc bude mou zbraní!“

Vlákna Neferet neprodleně uposlechla. Odlepila se od něj a plná jeho nesmrtelné krve se vrhla k Sylvii Redbirdové. Ta s výkřikem pozvedla paže a snažila se jejich útok odrazit. Kameny na jejích předloktích je sice viditelně zpomalily, ale nestačilo to. Několik šlahounů díky moci získané z Kalonovy nesmrtelné krve dokázalo tyrkysům odolat. Zakously se staré ženě do masa. Postupně slábly, ale jakmile z nich začal stoupat kouř, odplazily se zpátky k němu, aby se znovu nakrmily. Kalona s nimi bojoval, ale zatímco se dvěma úspěšně bránil,

další dva pronikly jeho obranou a napily se jeho krve. Pak se s obnovenými silami vracely k Sylvii.

Sylvia Redbirdová se dala do zpěvu. Slovům Kalona nerozuměl, ale smysl písně byl zjevný. Byla to píseň smrti.

„Ano, Kalono. Jen zůstaň a bojuj s Temnotou. Pouze přiživuješ mučitele Zoeyiny babičky. Nakonec její ochranný štít prolomí tak jako tak, ale s tvou pomocí to bude mnohem dřív. Ale až se ty tyrkysy vyčerpají, možná ji nezabiju. Třeba si ji ponechám a skutečně si ji ochočím. Jak dlouho myslíš, že si taková stařena uchová zdravý rozum, když ji bude mučit sama Temnota?“

Věděl, že Neferet má pravdu. Nemůže Sylvii zachránit, nemůže poručit Temnotě, aby ji propustila. Naopak, Temnota využije moc jeho krve a bude ji trýznit.

Sylvia přestala zpívat a zakřičela na něj: „Běž! Nech mě tu!“

Měla pravdu, ale pokud zde tu starou ženu nechá, vrátí se na Školu noci poražený. Jenže nemám na vybranou!Pokud zůstane a bude dál bojovat s Temnotou, zbyde ze Sylvie Redbirdové pouze její smrtelná schránka. A Neferet neudrží svůj hněv na uzdě. Až stařenu přestane chránit tyrkysový štít, zničí ji. Byla to rána pro Kalonovu pýchu, ale pokud chtěl zvítězit, musel nyní ustoupit a vrátit se jindy. Roztáhl mocná křídla, vznesl se z terasy a nechal Temnotu, Neferet i Sylvii Redbirdovou daleko za sebou.

Věděl, kam musí. Letěl jako šíp, vysoko, a nakonec se nadpřirozenou rychlostí spustil přímo doprostřed školního areálu, před sochu Nykty. Poklekl a potom udělal to, co si až doposud nedovolil. Vzhlédl a zadíval se na mramorovou podobu své ztracené bohyně.

Ne, opravil se v duchu. Ne Nyx, to já jsem se ztratil.

Vzhled, který Nyktě propůjčila sochařka, působil skutečně skvostně. Bohyně byla nahá. Paže měla vztažené a v rukou svírala měsíční srpek. Její mramorové oči hleděly přímo vpřed. Vypadala krásně a bojovně, velkolepě a mocně. Kalona by dal cokoli, jen aby se ho zase alespoň dotkla.

„Proč?“ zeptal se sochy. „Proč jsi přijala můj slib a dovolila mi znovu kráčet tvou cestou právě v okamžiku, kdy mne to stálo nadvládu nad Temnotou? Nyní jsem nemohl jinak než dovolit Neferet, aby mne porazila. Musel jsem ponechat starou ženu napospas jejím mučitelům. Zklamal jsem! Proč jsi mne přijala a vzápětí jsem musel zklamat?“

„Svobodná volba.“ V Thanatině hlase zazněla velitelská autoritativní síla. „Víš, co to znamená, dokonce lépe nežli já.“

„Ano,“ odvětil, ale stále se díval na sochu. „Znamená to, že Nyx nám nebrání dělat chyby, i když za to my sami i naši bližní zaplatíme velkou cenu.“

„Jsi nesmrtelný, a tak si možná neuvědomuješ, že život je lekce,“ řekla.

„Pak tedy navěky nevyjdu z učebny,“ pronesl hořce.

„Nebo se na to můžeš dívat jako na nekonečnou příležitost k posunu a vývoji,“ opáčila.

„K posunu kam?“ Vstal a obrátil se ke své velekněžce. „Copak jsi mne neslyšela? Zklamal jsem. Sylvia Redbirdová zůstala v zajetí Temnoty, jíž vládne Neferet.“

„Ptáš se, kam se můžeš posunout. Já odpovídám: Zvol si sám. Na každý pád jsi bojovník. Ale sám si zvol, jakým bojovníkem budeš. Drak Lankford byl bojovník. Málem si zvolil, že bude zahořklý a neoblomný, křivopřísežník a zrádce. Jen proto, že

jeho láska se ocitla mimo jeho dosah. Můžeš se rozhodnout stejně.“

„Ty to víš.“

„Že miluješ Nyx? Ano, vím to,“ řekla Thanatos. „Vím také, že je mimo tvůj dosah, ať už jsi ochoten si to přiznat nebo ne.“

Semkl rty. Nejraději by řval vzteky, pověděl Thanatos, že bohyně se ho docela určitě dotkla, že možná přece jen mimo jeho dosah není. Vzpomněl si však, jak pod jeho dotekem zkameněly dveře bohynina chrámu a nevpustily ho dovnitř. Náhle už si tak jistý nebyl.

„Přiznávám,“ odvětil stroze.

„Dobrá. K tvé druhé otázce: Ano, slyšela jsem tě. Nemohl jsi Sylvii Redbirdovou zachránit, protože již nemáš moc nad Temnotou.“

„Ano.“

Thanatin pohled sjel k řezným ranám na jeho těle. Hojily se, ale ještě teď z nich tekla krev. „Bojoval jsi s Temnotou.“

„Ano.“

„Pak jsi tedy nezklamal. Svůj slib jsi splnil.“

„Splnil jsem slib a kvůli tomu jsem nemohl vykonat, cos po mně žádala,“ řekl. „To je znepokojivý paradox.“

„To je,“ přisvědčila.

„Co teď? Nesmíme Neferet dovolit, aby tu starou ženu mučila. Chce ji využít k tomu, aby ovládla Zoey. Zoey by byla pro Temnotu mocným spojencem, i kdyby s ní spolupracovala proti své vůli.“

Thanatos smutně zavrtěla hlavou. „Bojovníku, to vše je pravda, ale uniká ti podstata věci.“

„Podstata věci?“

„Nesmíme Neferet dovolit, aby tu starou ženu mučila, protože je to kruté. Kdybys to chápal, Nyx by přestala být tak nedosažitelná.“

„Já to chápu!“

Kalona s Thanatos se naráz otočili a spatřili Auroxe. Celou tu dobu seděl na kamenném schodišti Nyktina chrámu a mlčky je pozoroval, ale oni si ho nevšimli.

„Proč není pod dozorem stráží? Nebo alespoň pod zámkem?“ rozčílil se Kalona.

„Nepotřebuju stráže ani vězení o nic víc než ty! Sám jsem se rozhodl sem přijít, odvrátit se od Temnoty, přesně jako ty!“ zakřičel na něj Aurox. „A kdybych jel za babičkou Redbirdovou dřív nebo odtamtud vůbec neodjel, nenechal bych Neferet, aby ji unesla. Bojoval bych za ni líp!“

Kalona k němu přistoupil, popadl ho za límec na zátylku a smýkl s ním na zem k nohám sochy. „Nedokázal ses ani ovládnout, abys nezabil Draka. Napadl jsi Refaima. Nemůžeš bojovat s Temnotou, hlupáku. K čemu ti jsou smělá prohlášení a vznešené úmysly, když jsi byl stvořen z Temnoty!“

„Ale nikdo mi nemusí vysvětlovat, že život staré ženy nemá cenu jen proto, že má vliv na svou vnučku!“ odsekl Aurox rozhněvaně.

Kalona už se znovu natahoval po jeho límci, aby s ním pořádně zacloumal, ale Thanatos zakročila. „Vždyť ten chlapec mluví pravdu. Jemu na Sylvii skutečně záleží.“

„Ale také je stvořením Temnoty!“

Thanatiny oči se rozšířily. „Tím bezpochyby je. A to, bojovníku, dost možná bude spásou Sylvie Redbirdové.“ Velekněžka rychlým krokem zamířila pryč a Kalona s Auroxem za ní

nechápavě zůstali koukat. „Na co čekáte? Pojďte se mnou!“ zavolala na ně, aniž se zastavila.

Muži na sebe zmateně pohlédli a potom udělali, co jim jejich velekněžka nařídila.

Zoey

Nemohla jsem spát. Jen jsem se strachovala o babičku. Snažila jsem se nemyslet na to, co všechno by jí Neferet mohla udělat, ale před očima se mi střídal obraz za obrazem, jak babičce ubližuje, nebo ještě horší věci.

Neferet ji možná už zabila.

„Přestaň na to myslet!“ řekl mi Stark přísně, když jsme se k sobě přitulili v posteli. „Nemůžeš vědět, jestli se něco takového stalo, a jen z toho vyšiluješ.“

„Já vím. Já vím. Ale nemůžu si pomoct, Starku. Nemůžu ji ztratit. Babičku ne!“ Zabořila jsem obličej do jeho prsou a držela se ho jako klíště.

Snažil se mi dodat odvahu, utěšit mě a na chvilku mě jeho přítomnost skutečně zklidnila. Soustředila jsem se na jeho lásku a sílu. Byl můj strážce, můj bojovník, můj milý. Držel mě nohama pevně na zemi.

Jenomže pak vyšlo slunce a on usnul. Zůstala jsem se svými myšlenkami sama. Ani Nalin motorek mě nedokázal rozptýlit. Vlastně bych si nejradši zalezla do koutku a brečela svojí kočce do zrzavého kožíšku.

Jenomže to mi babičku zpátky nepřivede.

Věděla jsem, že můj neklid vzbudí Starka, a to by nebylo zrovna nejlepší, když byl venku den, a tak jsem dala Nale pusu na

čumák a tiše se vykradla z pokoje. Nohy mě automaticky zavedly do kuchyně, kde jsem shrábla plechovku vychlazené coly a pytlík tortillových chipsů se sýrovou příchutí. Posadila jsem se ke stolu a usilovně si přála, aby se někdo probudil a přišel si se mnou povídat. Jenže nikde ani noha. Ne že bych jim to vyčítala. Včera jsme vstávali brzo a všichni měli nervy na huntě. Potřebovali se prospat. Do háje, také jsem to potřebovala. Místo toho jsem koukala na telefon, pila colu a cpala se chipsy.

Také jsem brečela.

Jestli babičku opravdu unesla Neferet, můžu za to já. To mě označili a odskákala to celá moje lidská rodina.

„Měla jsem s nimi úplně přerušit kontakt.“ Škytavě jsem vzlykla. „Kdybych se od nich odstřihla, Neferet by ani nevěděla, že mám nějakou mámu nebo babičku. Byly by v bezpečí… naživu…“ Smetla jsem si z džín sýrové drobky a vysmrkala se do papírové utěrky. „To já jsem svoji rodinu zatáhla do upířích věcí.“ Schovala jsem si do té papírové utěrky obličej a bulela jak dvouletá. „A přesně tak si taky připadám, pitomý mimino. Bezmocná! Blbá! K ničemu!“ vzlykala jsem. „Nyx! Kde jsi? Pomoz mi, prosím. Tolik tě potřebuju!“

Tak dospěj, dcero. Staň se ženou, velekněžkou, přestaň být dítětem.

Její hlas mi naplnil mysl. Zvedla jsem hlavu, rychle zamrkala a otřela si z nosu nudle. Hliněné stěny tunelu svítily. Přímo přede mnou se začala formovat nějaká postava. Jako bych se dívala do temné tůně a z jejích hlubin něco stoupalo vzhůru. Byla to žena! Za normálních okolností bych řekla, že je tlustá. Byla nahá a měla obrovská prsa, oblé široké boky a silná

stehna. Vlasy kolem ní vířily, stejně bohaté a temné jako její tělo.

Byla absolutně, dokonale krásná, každé kilo a každá křivka. Najednou jsem na tloušťku úplně změnila názor.

Otevřela oči a byly to ametystové krystaly, vlídné, hřejivé, měly barvu fialek.

„Nyx!“

Ano, u-we-tsi-a-ge-ya, to je jedno z mých jmen. Tvoji předkové mě však znali jako Matku zemi.

„Ty jsi i bohyně mojí babičky!“

Usmála se a mně dělalo problém se na ni dívat, protože byla tak neskutečně nádherná. Sylvii Redbirdovou vskutku znám.

„Můžeš jí pomoct? Myslím, že je v hrozném nebezpečí!“ Křečovitě jsem sepjala ruce.

Tvá babička mě dobře zná. Může se zahalit mocí mé země jako každé mé dítě, které se rozhodlo kráčet mou cestou.

„Děkuju! Děkuju ti! Povíš mi, kde je, a pomůžeš mi ji pak zachránit?“

Obojí je už teď v tvých silách, Zoey Redbirdová.

„Nerozumím ti! Prosím, pomoz mi, už kvůli babičce,“ žadonila jsem.

Bohyně se znovu usmála, ještě oslnivěji. Vždyť jsem ti už dala radu, hned když jsem odpověděla na tvou první prosbu. Pokud chceš zachránit svou babičku a v konečném důsledku i svůj lid, musíš dospět. Stát se ženou, velekněžkou, přestat být dítětem.

„To všechno chci, ale nevím, jak na to. Naučíš mě to, prosím?“ Hryzla jsem se do rtu, abych se zas nerozbrečela.

Jak se stát ženou, kterou máš být, to tě nikdo naučit nemůže. Sama si k tomu musíš najít cestu. Věz však: Dítě sedí, pláče

a poddává se sebelítosti a malomyslnosti. Velekněžka jedná. Pro co se rozhodneš, Zoey Redbirdová?

„Pro to, co je správné! Chci se rozhodnout správně. Ale potřebuju tvoji pomoc!“

Jako vždy ji máš. Co jsem jednou dala, nikomu neodejmu. Přeji ti, má drahá u-we-tsi-a-ge-ya,ať jsi požehnána…

Bohyně se rozplynula, vsákla se do stěn tunelu a zanechala po sobě jen oblak prachu, který se třpytil jako ametystové krystaly v jejích očích.

Seděla jsem tam, čučela do zdi a přemýšlela o tom, co mi bohyně řekla. Došlo mi, že je mi vlastně ze všeho nejvíc trapně. Velká Matka země mi v podstatě poradila, ať přestanu fňukat. Znovu jsem si otřela obličej. Dopila jsem colu.

Pak jsem došla k rozhodnutí. A řekla ho hezky nahlas.

„Je načase dospět. Přestat bulet. Něco udělat. A když nespím já, nebude spát ani moje stádo pakoňů, slunce neslunce.“

Vydala jsem se tunelem zpátky a vytočila na mobilu první číslo.

„Co se děje, Červenko?“ ohlásila se po třetím zazvonění Stevie Rae rozespale.

„Oblíkni se, vezmi zelenou svíčku a přijď za mnou do suterénu,“ řekla jsem a položila to. Další na řadě byla Afrodita.

„Upřímně doufám, že někdo umřel,“ ozvalo se místo pozdravu.

„Hodlám se postarat o to, aby ten někdo nebyla babička. Vzbuď Daria. Sejdeme se v suterénu.“

„Prosím, že smím zavolat Shaunee a komtese Damienové a taky je vytáhnout z postele,“ nadchla se.

„Jen do toho. Pověz jim, ať vezmou svíčky svého živlu. Jo, a Shaunee ať vezme Erininu modrou. Asi budeš záskok za vodu.“

„Mám lepší nápad, ale na tom není nic zvláštního. Tak zatím.“

To už jsem byla v našem pokoji. Neváhala jsem ani vteřinu. Velekněžky nejsou nerozhodné děti. Jednají. Tak jsem jednala.

„Starku, vstávej.“ Zatřásla jsem mu ramenem.

Zamrkal a zamžoural na mě přes kouzelně rozcuchané vlasy. „Co se stalo? Jsi v pořádku?“

„Stalo se to, že nebudeme spát, dokud nepřijdeme na to, jak zachránit babičku.“

Posadil se a přitom ze sebe shodil Nalu. Ta mu začala nadávat jak naštvaná důchodkyně. „Ale Kalona už ji přece zachraňuje. Svěřil bys Kalonovi tady Nalu?“

Protřel si oči. „Nejspíš ne. Proč chceš Kalonovi půjčit Nalu?“

„Nechci, jenom dávám příklad. Řeknu ti to na rovinu: Nechci se spoléhat zrovna na něj, že babičku zachrání.“

„Jasně, tak co s tím?“

„Vyvoláme kruh.“ Ze stolku u naší postele jsemvzala zapalovač a tlustou fialovou svíci, která voněla po levanduli a mém dětství. Zhluboka jsem se nadechla. Pak jsem se zas otočila ke Starkovi. „Oblíkni se a přijď za mnou do suterénu.“

Rychle jsem odešla. Nechtěla jsem na nikoho čekat, ani na Starka ne. Potřebovala jsem být chvíli sama, abych se mohla soustředit na ducha, načerpat sílu ze živlu, ke kterému mám nejblíž. Musela jsem být statečná, silná a chytrá, a upřímně, tohle všechno fakt nejsem, určitě ne všechno naráz. Kdysi jsem se zeptala babičky, jak to, že je tak chytrá. Smála se a řekla, že má kolem sebe chytré lidi a vždycky je ochotná je poslouchat a učit se.

„Fajn,“ řekla jsem si, když jsem lezla po kovovém žebříku z tunelů pod nádražím do suterénu. „Mám chytré kamarády. Umím poslouchat. A teoreticky se tak můžu poučit. Tak to udělám.“

Šla jsem přibližně doprostřed místnosti, sedla si tam do tureckého sedu a postavila svíčku na studenou betonovou podlahu. Vzala jsem do ruky zapalovač, zavřela oči a provedla tři uklidňující nádechy, nádech, výdech, nádech, výdech, nádech, výdech. Pořád se zavřenýma očima jsem promluvila. „Duchu, ty jsi moje srdce. Naplňuješ mě a dáváš mi sílu. Prosím, přijď ke mně!“ Pak jsem oči otevřela a zapálila svíčku.

Plamen zahořel stříbrně. Ucítila jsem, jak do mě živel vstupuje, a najednou všechna ta úzkost a zmatek, které mi zahlcovaly mysl i duši od chvíle, kdy Aurox přinesl tu zprávu o babičce, začaly mizet. Duch vířil kolem mě a skrze mě, stříbrný plamen na fialové svíci tančil, jako by měl ze mě radost. Přikývla jsem. „Bezva, tak do práce. Zaprvé. Zjistit, co se krucinál děje.“ Vytáhla jsem z kapsy mobil a našla v kontaktech Thanatos. Bylo rozumné, že jsem se rozhodla počkat v podzemí, dokud mí červení nebudou zase v plné síle, ale to ještě neznamenalo, že zalezu poslušně do postele jako mrně, co běží domů, aby nedostalo zaracha.

Thanatos zazvonil telefon, právě když s Kalonou odtáhli zrezivělou mříž a vešli do suterénu. Spolu s nimi tam byl Aurox.

Ukončila jsem hovor, vstala a už jsem se chtěla Thanatos zeptat, kde se tady sakra bere a proč sem sakra přivedla Auroxe, když mozek konečně naplno pobral, co vidím. Kalona byl celý pořezaný a zakrvácený. Vypadalo to, jako by ho někdo sešlehal bičem ze žiletek.

„Babička? Kde je?“

Kalona přede mnou zůstal stát. Upřel na mě jantarové oči. Všimla jsem si, že několik zahojených růžových ranek se znovu otevřelo a řine se z nich krev. Tady dole v podzemí je jeho tělo zranitelné,připomněla jsem si. Nemůže se tady pořádně

uzdravit.Ale nebrala jsem ohled na to, že sem dobrovolně přišel, i když byl evidentně raněný. Byl bojovník. Dal slib, že nás bude chránit, byla to jeho práce.

„Kde je?“ zopakovala jsem otázku.

„V Neferetině apartmá. Tsi Sgili ji vězní s pomocí vláken Temnoty,“ odpověděl.

„Proč jsi ji neosvobodil?“ Nejradši bych mu začala pěstmi bušit do prsou, otevřela ještě víc těch ran, aby ho všechno bolelo tak jako mě, a jako babičku. Ale neudělala jsem to. Vraždila jsem ho jen očima a slovy. „Řekl jsi, že jestli ji Neferet unesla, vysvobodíš ji. Kámošil ses s Temnotou stovky let! Proč jsi ji nedovedl zachránit?“

„Služebníci Temnoty již Kalonu neposlouchají. Skutečně si zvolil návrat na Nyktinu cestu, a proto již není spojencem Temnoty,“ řekla Thanatos.

„Do hajzlu, to je teda paráda. Hůř už sis to fakt načasovat nemohl, Kalono,“ ozvala se Afrodita. Právě s Dariem a Starkem vyšplhali po žebříku, a za nimi se postupně vynořili i Shaunee, Damien a k mému údivu také Shaylin.

„Tak proč jsi utekl? Proč jsi do háje ty vlákna nepřemohl a nevzal babičku s sebou?“ zeptal se Stark. „Než jsi všechno zvoral, chránil jsi přece na plný úvazek Nyx před Temnotou. Už jsi zapomněl, jak se to dělá?“

Kalona se k němu prudce otočil. „Vypadá to snad, jako bych utekl z bitvy?“

Stark vůbec nezaváhal. „Jo, ty jsi tady a babička ne. Tys sakra zdrhnul!“

Kalona zavrčel a vykročil k němu. Darius vytáhl z rukávu nůž a Stark zvedl svůj všudypřítomný luk. Naštvaně jsem mezi ně skočila.

„Tímhle vůbec ničemu nepomáháš, Kalono! Vysvětli mi, proč je babička pořád u Neferet,“ štěkla jsem.

„Mohl bych ty loutky Temnoty odrážet celé dny. Nakonec bych nad nimi zvítězil. Stálo by mne to pouze trochu krve a bolesti. Ony však se mnou neměly bojovat. Rozkázala jim, aby se krmily mou krví a získaly z ní sílu prolomit moc země, jíž se Sylvia Redbirdová zaštítila.“

„Pokračuj. Řekni mi všechno.“ Můj hlas zněl silně, ale hned jsem si musela zakrýt pusu dlaní, abych se nerozvzlykala. Nebudu brečet!

„Tyrkys a stříbro, moc země. Jimi se chrání, ale když se vlákna napila mé krve, získala schopnost její štít zdolat. Kdybych tam zůstal a dál s nimi bojoval, zvítězil bych, avšak Sylvia Redbirdová by zemřela.“

„Klec Temnoty, v níž je tvá babička uvězněna, může prolomit jedině někdo, kdo je sám stvořen z Temnoty,“ prohlásila Thanatos.

„A ten někdo jsem já.“ Aurox postoupil vpřed.

„Do hajzlu! Tak to jsme úplně v prdeli!“ zaúpěla Afrodita.

Bohužel jsem s ní musela souhlasit.

20)

Zoey

„Dokážu to. Stvořila mě Temnota, z Temnoty,“ řekl Aurox. „Vlákna se ze mě nenakrmí, bylo by to pro ně, jako by požírala sama sebe. Možná je dokonce můžu i ovládat. A jestli mě nebudou poslouchat, zničím je a zachráním Sylvii Redbirdovou. Zoey, mně na babičce moc záleží. Dokážu ji zachránit. Vím to.“

„Neumíš ovládat to svinstvo v sobě!“ zařval na něj Stark. „Jo, Neferet tě pustí dovnitř. To dá rozum, proč by neměla? Má spoustu babiččiny krve. Nakrmí s ní Temnotu a ovládne tě. Zase!“

„Vlákna se krví Sylvie Redbirdové nemohou nakrmit,“ ozval se Kalona. „Neferet to sama přiznala a já to viděl na vlastní oči. Pouze hádám, ale zdá se, že její krev chrání stejná zemská magie jako její tělo.“

„Jenomže tebe je možné ovládnout i bez ní, že?“ K Auroxovi přistoupil Damien. Mluvil přísně klinickým tónem a mně bylo jasné, že prochází stohy údajů z biologie, které má uložené v tom svém velkokapacitním mozku. „Jsi schránka stvořená Temnotou. Zvíře v tobě, v podstatě bytost založená na zlu bílého býka, se proměňuje i bez oběti. Všichni jsme to viděli, když tě dneska zmlátili Stark s Dariem.“

„Zvíře se živí násilím, nenávistí, chtíčem a bolestí. To je pravda,“ připustil Aurox.

„Ale jistou míru kontroly nad ním máš. Dnes ses přece jen zcela neproměnil,“ podotkla Thanatos.

„Snažím se neproměňovat. Snažím se to ovládnout.“

„Fajn, a máš aspoň nějakou představu, jak to děláš?“ zeptala se ho Stevie Rae, která za námi právě dorazila.

„Ne,“ řekl Aurox schlíple.

„A proto tu jsme. Musíme Auroxe naučit ovládat jeho proměnu, alespoň na tak dlouho, aby stačil vysvobodit Sylvii Redbirdovou z klece Temnoty a svrhnout ji z terasy Neferetina doupěte,“ prohlásila Thanatos.

„Svrhnout?“ Hlas mi přeskočil do pisklava, ale nemohla jsem s tím nic dělat. Měla jsem pocit, že mi praskne hlava.

„Budu tam čekat, zachytím ji a odletím s ní do bezpečí,“ řekl Kalona.

„A kolik času máme na to, abychom zjistili, jak dostat Auroxe do klidu, a zašli si pro babičku?“ zeptala se Afrodita.

„Pochybuji, že přežije tuto noc,“ odpověděl Kalona.

„No,“ řekla jsem, „tak se do toho dáme.“ Podívala jsem se na Auroxe. „Opravdu ti na babičce záleží?“

„Ano. Hodně. Zachráním ji i za cenu vlastního života, pokud to bude nutné.“

„Možná bude.“ Obrátila jsem se ke Starkovi, Dariovi a Kalonovi. „Vypadá to, že budete muset Auroxovi násilím způsobit spoustu bolesti. Hned teď.“

Bojovníci pohlédli na Thanatos. „Souhlasím se Zoey. Způsobte Auroxovi bolest.“

Aurox

„Tohle mě bude bavit,“ řekl Stark, odložil luk a šípy a prokřupal si klouby.

„Mne také,“ přidal se Kalona a začal Auroxe obcházet. „Dlužím ti několik ran za svého syna.“

„A já za Draka,“ prohlásil Darius a od opasku vytáhl malý, ale na první pohled nebezpečný nůž.

„Nemáte ho zabít,“ ozvala se Zoey. Hlas měla chladný, bez emocí.

Ten bezcitný tón Auroxe vyděsil víc než všichni tři bojovníci dohromady.

„Určitě se nedá zabít zas tak snadno,“ řekla Afrodita, založila si paže na prsou a mrkla na Daria. „Tak do toho, pohraj si trochu s tou svojí kudlou, krasavče.“

„Zvíře se živí hněvem. Berte to vážně. Rozzlobte se,“ nařídila bojovníkům Thanatos. Zmlkli a začali se k němu blížit.

Okamžitě vycítil změnu nálady. Na začátku ho zjevně neměli rádi a nevěřili mu, ale vztek necítili. Teď z nich vyzařovalo napětí, nabývalo na intenzitě. Zvíře v něm se nedočkavě zavrtělo.

Aurox zatnul zuby a napjal svaly. Ne, neztratím kontrolu. Je to tsu-ka-nv-s-di-na,ne zvíře. Zkrotím toho býka!

První zaútočil Kalona. Nelidsky rychle se otočil, udeřil ho do tváře a srazil na kolena. Než se stačil zvednout, přiskočil k němu Darius. Ucítil na rameni palčivou bolest a potom teplo, jak mělký řez začal krvácet. V příštím okamžiku mu Stark vrazil pěst do břicha.

Aurox se zlomil v pase. Bojovníci měli vztek. Vůně jeho krve zapůsobila na oba upíry a on cítil, jak v nich narůstá touha po násilí, zvlášť silně ve Starkovi. Temnota, poznávám ji. Stark zná zlo, přestože si zvolil jinou cestu. Auroxovi se podařilo znovu postavit a zaujmout obranný postoj, právě včas, protože Kalona mu zasadil další ostrou ránu do obličeje, tentokrát do druhé tváře. Aurox se otočil po směru rány a zvedl paži přesně ve správnou chvíli, aby zablokoval Starkovu pěst.

Uhýbal a chránil se před ranami, ale zvíře uvnitř něj se zachvělo a pokusilo se přemoct jeho vůli. Kůže se mu zavlnila a zmocnil se ho ten strašlivý pocit, jako by mu tály kosti, který doprovázel proměnu z chlapce v rohatou nestvůru, ale stále byl sám sebou. Stále se ovládal.

„Musíš taky bojovat!“ zavolala na něj Zoey.

Zablokovaldalší Starkův úder. „Nemůžu!“ křikl. „Jestli začnu bojovat, proměním se.“

„Tak k čemu nám jsi dobrý?“ Afrodita nespokojeně rozhodila pažemi. „Neferet tě tam sotva nechá jen tak nakráčet, popovídat si s Temnotou a odejít s babičkou ruku v ruce.“

„Mají pravdu,“ řekla Thanatos. „Musíš rány oplácet. A přitom ovládat zvíře.“

Přikývl a s hrozným tušením se sehnul před Dariovým nožem. Když se zvedal, švihem se napřáhl a zasáhl bojovníka zespoda pěstí do brady.

Vycítil příval bolesti a vzteku, který Daria zaplavil. Ucítilo ho i zvíře. Jeho tělo ty emoce nasálo a zvíře z nich získalo sílu. Aurox se to snažil zarazit, mít to pod kontrolou. Ale když z prudké otočky kopl Starka do břicha a vyrazil mu dech, postřehl, jak mu chodidla začínají tvrdnout a měnit se v kopyta.

„Mysli na měsíční světlo!“ křikla na něj ta dívka s pravým zrakem. „Máš ho v sobě. Zkus ho najít.“

Pomyslel na měsíční světlo a levanduli, stříbro a tyrkys a zemi kolem sebe.

Kalona mu zasadil další ránu, opět palčivý úder hřbetem ruky. Tentokrát ho Aurox popadl za zápěstí, použil svou nelidskou sílu a smýkl nesmrtelným stranou.

Zvíře zařvalo.

„Začíná šílet!“ vyjekla Afrodita.

„Běžte všichni zpátky do tunelů,“ houkl Stark. „Nevím, jak dlouho ho zvládneme udržet.“

„Tak se snažte, protože my nikam nejdeme!Auroxi, drž se!“ zakřičela Zoey.

„Dělám, co můžu!“ zavolal na ni Aurox a ucouvl dál od trojice bojovníků. Prudce oddechovali, ale neútočili. „Ovládám to!“

„Jestli ne, jestli komukoli zde ublížíš, rozdrtím tě.“ Kalonův hlas zněl klidně. Nekřičel. Nepředváděl se. Ale Aurox poznal, že mluví pravdu. Ten nesmrtelný by mě opravdu dokázal rozdrtit.Při tom pomyšlení se zvíře trochu stáhlo, jeho hněv se zmírnil.

Aurox pořád stál na místě. „Ovládám to! Ovládám.“

„S tím taky počítám,“ řekla Zoey. „Kluci, dejte si chvilku pohov, mám nápad.“ Bojovníci přikývli, ale dál Auroxe ostražitě sledovali. Zoey pokračovala: „Damiene, Shaunee, Stevie Rae, zaujměte místa. Utvořte kolem Auroxe kruh.“ Trojice se okamžitě rozběhla do tří stran. „Afrodito, vezmi si Erininu svíčku, zastoupíš vodu.“

„Mám lepší nápad.“ Afrodita podala modrou svíci dívce s pravým zrakem. „Postav se na západ a mysli na mokro.“

„Já a voda?“ Dívka si svíci vzala, ale zmateně zavrtěla hlavou.

Afrodita vyndala z kapsy něco malého stříbrného, padlo jí to přesně do dlaně, a otevřela to. Na zrcadlovém povrchu se zalesklo světlo. Podržela to dívce před obličejem. „Přečti si vlastní auru.“

Dívka s povzdechem pohlédla do zrcátka. Vtom jí obočí vyletělo do výše a oči měla dvakrát tak velké.

„Paráda! Páni! Vůbec mě nenapadlo přečíst si sebe. Jsem celá všelijak modrá!“

Afrodita zaklapla zrcátko, dala si ho zpátky do kapsy a zatvářila se samolibě. „Jo, přesně to jsem si myslela. Tak padej na západ.“

Dívka s úsměvem zaujala svoje místo v kruhu.

„To bylo moudré, věštkyně,“ řekla Thanatos.

„Mám světlé chvilky,“ odvětila Afrodita. Pak křikla na Zoey, která na ni vykuleně civěla stejně jako ostatní mláďata: „Rádo se stalo.“

„Tak se podíváme, jestli taky umím být moudrá,“ řekla Zoey.

„Jak mohu pomoci já?“ zeptala se Thanatos.

„Vyvolejte kruh. Chci být tentokrát čistě jenom duch,“ odpověděla Zoey bez váhání.

„Dobrá,“ souhlasila Thanatos.

„Auroxi, máš to pevně v rukou?“ zeptala se ho Zoey.

Stále ztěžka dýchal a zvíře čekalo těsně pod povrchem jeho kůže, ale protože na něj neútočili bojovníci, znovu nad sebou získal jistou vládu. „Ano. Zatím.“

„Bezva. Teď vám povím, co uděláme.“ Zoey k němu vykročila. „Thanatos, vyvolejte kruh. Přivoláme živly a budeme je mít připravené. Bojovníci, jakmile tu bude všech pět živlů, zaútočte na Auroxe. Auroxi,“ zastavila se jen necelý metr od něj a trojice bojovníků, „chci, abys taky útočil a snažil se ovládnout zvíře, ale až začneš ztrácet kontrolu, všichni tady uvidíme, že tu proměnu nemůžeš zarazit, a pokusíme se ti pomoct.“

„Jak?“ zeptal se.

„Mně už se to jednou vcelku povedlo. Vyslala jsem k tobě ducha, aby ti pomohl. Představ si to samé, ale pětkrát silnější,“ vysvětlila. „Říkal jsi, že zvíře se krmí násilím, hněvem a bolestí, ne?“ No, živly nejsou ani dobré, ani zlé, alev nás pěti každopádně vyvolávají dobré pocity. Tak myslím, že když k tobě vyšleme kromě svých živlů i ty svoje dobré pocity, dokážeš se jich třeba chytit a získat dost pozitivní energie, abys zvíře přemohl.“

„Auroxi, pokud se to podaří…“ Thanatos vstoupila do kruhu a šla k Zoey, „…dokážeme tak, že jsi něco víc než pouze Temnota, z níž jsi byl stvořen.“

„Pak se to podaří, protože já nejsem Temnota. Nemohu jí být,“ prohlásil s přesvědčením.

„Dokaž to,“ řekl Stark.

„Dokážu,“ odvětil a podíval se Zoey do očí. „Jsem připravený.“

„Začněme vzduchem.“ Thanatos si od Zoey vzala zapalovač a přistoupila k Damienovi. Jednoduše zvolala: „Vzduchu, jsi prvním z živlů a já tě přivolávám do tohoto kruhu.“ Zapálila Damienovu žlutou svíčku, přešla k Shaunee a stejným způsobem přivolala oheň. Když však došlo na dívku s pravým zrakem, promluvila rozvláčněji. „Vodo, jsi proměnlivá, umíš se přizpůsobit. Mnohokrát tě do tohoto kruhu přivolalo a představovalo tě tvé mládě Erin Batesová. Ta dívka se však jako voda změnila a přizpůsobila novému prostředí. Nyní tu stojí nová Nyktina dcera a dychtivě, s otevřenou náručí očekává tvůj dar. Jako velekněžka tě zvu do tohoto kruhu. Přijď, vodo, a ukaž Shaylin, že je požehnána!“ Aurox sledoval, jak Thanatos zapaluje dívčinu modrou svíčku. Dívka vzápětí radostně zalapala po dechu.

„Cítím ji! Voda je tady, všude kolem mě!“

Thanatos se usmála. „A my za tento dar Nyktě skládáme vřelé díky.“ Postoupila ke Stevie Rae, přivolala zemi a rozsvítila zelenou svíci. Aurox ucítil vůni trávy a země. Zhluboka ji vdechl. Připomněla mu to ráno, kdy ho probudila babiččina píseň.

Musím to dokázat. Uvěřila ve mně a já ji neopustím.

To už Thanatos stála u Zoey. „Duchu, ty do kruhu vstupuješ jako poslední. Otevíráš i uzavíráš náš svazek. Nechť se nyní opět šťastně shledáme! Duchu, přijď!“

Jakmile přiložila zapalovač ke knotu fialové svíčky, zašumělo to a svíce vzplála čistě stříbrným plamenem. Rostl do výšky, byl stále jasnější, až se proměnil v zářící provaz, který se ovinul kolem celého kruhu a spojil ho. Aurox cítil, jak kolem něj víří moc. Zhluboka se nadechl a připravil se.

„Do toho,“ řekla Zoey. „Bojovníci, ať ho to bolí!“

Tentokrát jako první zaútočil Stark. Aurox myslel, že je připravený, ale upír ho překvapil. Neohnal se po něm pěstí, místo toho mu podkopl nohy. Aurox tvrdě dopadl na zem. Snažil se vzpamatovat a vstát, jenomže Kalona ho kopl do břicha a Darius mu současně přejel čepelí nože po druhém rameni.

Aurox zareagoval automaticky. Chytil nesmrtelného za nohy, zkroutil mu je a zároveň se přetočil, napřáhl pěst, která už se měnila v pazneht, a udeřil Daria do zad. Oba bojovníci zachroptěli bolestí a ta v něm zažehla plamen, jako když se zápalka dotkne suchého troudu. Zvíře se vydralo na povrch. S řevem se vrhl na Starka.

„Teď!“ zvolala Thanatos.

„Přikažte živlům, ať naplní Auroxe! Ukažte mu, jaká je to radost, cítit vzduch, oheň, vodu, zem a ducha!“ vykřikla Zoey.

Aurox ji slyšel jakoby zdálky. Obrátil se k ní. Stříbrné světlo, které držela před sebou, upoutalo pozornost zvířete. Zaryčel a chtěl změnit směr útoku, vrhnout se na to světlo.

„Pozor na něj, Zoey!“ křičel Stark. „Tady, ty parchante! Na ni vůbec nekoukej!“ Nabral Auroxe ramenem a odrazil ho. Aurox předstíral zakolísání, naznačil klamný úhyb vpravo a levou pěstí, teď už plně proměněnou v kopyto, zasáhl Starka přímo do žaludku, až se zlomil v pase. Aurox už se skláněl, aby ho nabral na rohy, když vtom ho zasáhly živly.

Tentokrát zakolísání nepředstíral. Nejprve ucítil ducha. Hluboko v sobě. Něco se tam pohnulo. Něco, co bylo přímým protikladem zvířete, které žilo pod jeho kůží. Probudila se v něm radost. Připadala mu zvláštně povědomá a on otočil hlavu a bezděky pohledem vyhledal Zoey. Zadívali se na sebe. Měla v očích slzy. V jedné ruce držela svíčku hořící stříbrným plamenem. Druhou si tiskla na prsa.

„Nebreč, Zo. Potečou ti nudle,“ zaslechl vlastní slova, vyřčená naprosto normálním, dokonale lidským hlasem.

Pak do něj pronikl poryv vzduchu a on zalapal po dechu, a rozesmál se. Bylo to jako miniaturní tornádo. Oheň ho sežehl a voda zase zchladila. Země voněla jako levandulové pole, uklidnila ho a posílila.

Aurox se dál smál. Zadíval se tam, kde ještě před chvílí měl rozeklané smrtící paznehty. Zas to byly ruce a nohy!

„S vítězným kolečkem ještě počkej. Tohle je ti na prd, jestli nedokážeš bojovat.“ A Stark mu dal pěstí. Tvrdě. Z nosu mu vytryskla krev a strašlivě to zabolelo.

Aurox zachrčel a ránu mu oplatil, trefil ho ze strany do brady. „Dokážu bojovat!“ zařval. Stark šel k zemi.

Zvíře v něm se zazmítalo, ale on pomyslel na živly a jejich přítomnost mu dodala sílu. Netvor se přikrčil a zbaběle ustoupil.

Když se po něm ohnal Darius, Aurox se široce usmíval. Odrazil ránu a praštil bojovníka do zápěstí takovou silou, že pustil nůž. Kov zazvonil o betonovou podlahu. Stále s úsměvem Aurox podkopl Dariovi nohy a bojovník si sedl na zadek.

S Kalonou to tak snadné neměl. Nesmrtelný byl nadpřirozeně rychlý, a když Aurox přišel o reflexy zvířete, dokázal odrazit jen

každou třetí ránu. Ale na tom nezáleželo. Podstatné bylo, že stále bojoval a přitom zůstával člověkem.

„Výborně! To stačí!“ zazněl Thanatin rozkaz, právě když se Stark s Dariem vzpamatovali a společně s Kalonou se chystali k dalšímu výpadu. Bojovníci zůstali stát, ačkoli Auroxovi připadalo, že jen neochotně.

„Duchu, země, vodo, ohni, vzduchu, děkujeme vám za vaši mocnou účast. Můžete odejít. Rozcházíme se, ale brzy se zase šťastně shledáme!“ uzavřela Thanatos kruh. Všechny svíce rázem jasně vzplály a pak zhasly.

„Ty jo, ono to zabralo,“ pronesla do ticha Zoey.

Aurox si tričkem otřel krev z nosu a úst. Ani nepřemýšlel, co dělá, prostě jen poslechl nohy, které ho nesly k Zoey. Náhle ji držel, zvedl ji do výšky a točil se s ní dokola, znovu a znovu. „Dokázala jsi to!“ zajásal. „Funguje to!“

Překvapeně se rozesmála, ale jakmile ji postavil zpátky na zem, ustoupila ke Starkovi. Nedokázala jsem to jen já. To my všichni.“ Vzala Starka za ruku a usmála se na každého kolem, jen Auroxe si nevšímala. „Všichni jste byli skvělí.“

„Takže jo, kruh zabral,“ řekl Stark. „Ale jak mu to pomůže dostat babičku z Neferetina apartmá? Neferet vás tam nenechá vyvolat kruh.“

„Tak dobře jsem to zas nepromyslela,“ přiznala Zoey.

„Musíš Auroxe vidět, abys ho posílila živly?“ zeptal se Kalona.

„Vlastně ne,“ odpověděla. „Bude to těžší a nevím, jak dlouho to udržíme, ale nemusíme někoho vidět, abychom k němu vyslali svůj živel.“

„Domnívám se, že řešením je ochranné kouzlo,“ pronesla zvolna Thanatos, jako by přemýšlela nahlas. „Obklopíte tu budovu. Já otevřu kruh, vykonám kouzlo a svážu ho solí. Zoey,

když bude duch uprostřed, v srdci budovy, měl by kruh zůstat stabilní.“

„Mayo má obrovský vestibul. Je tam bar a restaurace,“ řekla Afrodita. „Vaří tam slušně, dokonce mají i ucházející nabídku šampaňského a taky je tam romantické šero.“

„A proč by mě to mělo zajímat?“ opáčila Zoey.

„Protože si tam my dvě můžeme sednout, do boxu v rohu. Já budu popíjet dobrý šampus. Ty si budeš jako číst nudně tlustou učebnici, ale ve skutečnosti za ní budeš mít zapálenou nějakou malou fialovou svíčku a vysílat tady k rohatýmu živly.“

„Kde budeme my?“ zeptal se Stark. Nevypadal vůbec šťastně.

„Venku. Budete hlídat pakoně, aby kupříkladu komtesu Damienovou nezačal obtěžovat nějaký vágus, protože ona by s jekotem upustila svíčku a celé to podělala,“ odtušila Afrodita.

„Já bych svíčku nikdy neupustil,“ ohradil se Damien.

„Co kdyby fakticky odporně smrděl a vypadal by, jako že má vši?“ nadhodila Afrodita.

„Brrr.“ Damien se otřásl.

„Tak vidíš,“ uzavřela to Afrodita.

„Auroxi, zvládneš to?“ zeptala se Zoey.

Podíval se jí do očí a nezaváhal. „Ano. Zvládnu. Udělám to. Když mě podpoří živly.“ Odmlčel se a neubránil se nadšenému úsměvu. „Mě! Jsem víc než zvíře. Víc než Temnota.“ Otočil se od Zoey k Thanatos. „Řekla jste, že mám možnost volby. Volím si Světlo a cestu bohyně.“

Thanatos mu úsměv oplatila. „Ano, dítě. Ano, věřím, že je tomu tak. A věřím také, že tě Nyx slyší.“

„Huláká tak, že ho bohyně snad ani nemohla přeslechnout,“ poznamenala Stevie Rae, ale taky se na něj usmála.

Zoey se však neusmívala. Obrátila se ke Kalonovi. „Doopravdy babičku chytíš? Zní to absurdně a dost děsivě. Vždyť ji Aurox shodí v podstatě ze střechy Maya.“

Kalona roztáhl křídla. Obklopila celou skupinu a dotkla se stropu suterénu. Během souboje se nesmrtelnému znovu otevřely rány a po těle se mu řinula krev. Auroxovi připadal jako bůh pomsty.

„Chytím Sylvii Redbirdovou, a jakmile bude v mých rukou, přestane jí hrozit nebezpečí.“

Zoey přikývla. „Počítám s tím. No, tak plán bychom měli.

21)

Zoey

Čekat do soumraku bylo peklo. Udržet jazyk za zuby, když se ostatní spolužáci z nádraží probouzeli a ospale se šourali po kuchyni, zdržovali, jedli cereálie, žvanili o škole, domácích úkolech a o všem možném, jen ne o zachraňování babičky, z toho mě akorát bolela hlava a břicho.

Připočtěme k tomu fakt, že Aurox se schovával ve věži číslo 1 a čekal tam, dokud se pro něj nevrátíme a nespustíme náš plán. Jak řekla Afrodita: „Nikdo ho tady nesmí vidět. Jestli se Neferet dozví, že náš rohatej se vrátil do Školy noci a my z něj nenadělali sekanou, tak na něj můžeme stejně dobře namalovat terč a dát babičce sbohem.“

Sečteno a podtrženo, hlava mě bolela jako střep a v blízké budoucnosti už na mě čekal akutní záchvat průjmu.

„Dej si colu,“ řekl Stark a přisunul si židli vedle mého místa u kuchyňského stolu.

„Už jsem jednu měla.“

„Tak si dej druhou.“ Naklonil se ke mně, dal mi pusu na tvář a zašeptal: „Podupáváš nohou jako neurotik a ostatní děcka na tebe koukají jak na nevybuchlou bombu.“

„Přesně tak si taky připadám.“ Otřela jsem se mu nosem o tvář a využila to jako záminku, abych mu mohla šeptat do ucha.

„Dáš si Hraběte Čokulu, Zoey?“ zeptala se přehnaně vesele Stevie Rae.

„Nemám hl–“ začala jsem odpovídat, jenomže Afrodita mi skočila do řeči.

„Moc ráda si jednu misku dá. Snídaně je nejdůležitější jídlo dne.“

„Ty nikdy nesnídáš,“ upozornila jsem ji zachmuřeně.

Pozvedla poloprázdnou flétnu na šampaňské v náznaku přípitku. „Mám ráda tekutou snídani, a to každý den. Pomerančový džus vyživuje mozkové buňky.“

„A šampus je zabíjí,“ podotkla Shaylin s plnou pusou Lucky Charms.

„Beru to tak, že bohyně udržuje věci v rovnováze. Jen si pomyslete, o kolik chytřejší bych byla než vy všichni dohromady, kdybych tolik nenasávala.“

„Tenhle myšlenkový postup není právě logický,“ řekl Damien.

„Nezapařuje se ti z té logiky hlava? Tak se mi zdá, že se ti dělají kouty. Předčasné plešatění je u mužů častý problém.“

Damien se zajíkl.

Já vzdychla.

„Nebuď takhle ošklivá,“ pokárala ji Stevie Rae a podala mi misku cereálií.

„Když jsme u ošklivosti, ty tvoje úděsné kovbojské džíny mají pas tak vysoko, že by z něj mohli skákat sebevrazi,“ odsekla Afrodita a dolila si další mimosu.

„Podle mě to Stevie Rae sluší,“ řekla Shaylin.

„Jasně. A zítra si vezmeš každou botu jinou, protože to je tvoje představa o vytříbené eleganci.“

Snažila jsem se jíst, zatímco do sebe kámoši rýpali. Stark byl pořád vedle mě, položil mi ruku na stehno a sem tam ho konejšivě stiskl.

V hlavě mi šrotovalo a já to nemohla zastavit. Jo, chápala jsem, proč musíme počkat až do soumraku, než vyrazíme k Mayu. Dva z mých zástupců živlů by shořeli, kdyby vylezli na denní světlo. A to nepočítám Starka, který by se také ugriloval dokřupava. Dokonce jsem chápala, proč musíme nejdřív do školy na první hodinu, kterou učí Thanatos. Měla v plánu rozdělit nás do skupin a zadat nám různé úkoly spojené s přípravou na sobotní den otevřených dveří. Těm z nás, kdo půjdou zachraňovat babičku, samozřejmě přidělí pochůzky mimo areál školy. Snad tak Erin, Dallas ani nikdo jiný, kdo by náhodou nebo schválně byl v kontaktu s Neferet, nebude mít tušení, k čemu se chystáme a že vůbec o babiččině zmizení víme.

Těžké bylo to čekání, zvlášť když spolužáci, ti, co nebyli zapojení do našeho plánu, o ničem nevěděli a zdržovali. Trvalo jim celou věčnost, než byli připravení jít k autobusu.

Aurox se schovával ve věži téhle budovy. Babička byla zavřená v kleci vytvořené z Temnoty. Bylo těžké předstírat, že se nic neděje. Chtěla jsem chodit sem a tam. Chtěla jsem ječet. Do háje, snad bych nejradši i do něčeho praštila. Nebo do někoho.

Rozhodně do Neferet. Ale nechtělo se mi brečet, a to jsem považovala za dobré znamení.

Už mi docházely cereálie i trpělivost, když do kuchyně jako ohňostroj vrazila Kramisha. No, možná mi ohňostroj připomínal spíš její ohoz, měla totiž na sobě těsnou žlutou sukni, fialový svetřík se stříbrnou kvintánskou výšivkou Nyktina zlatého vozu s hvězdami a jasně červené kožené kozačky na klínech, které měly skoro stejnou barvu jako její rudá paruka.

„Autobus čeká. A Darius je fešák, takže ho tam nesmíme nechat trčet a přemejšlet, proč nám to všem sakra tak trvá.“ Zamávala rukama, aby mláďata popohnala. „Tak padáme, padáme!“

Nejradši bych jí dala pusu. Jenže ona mě vzápětí probodla pohledem a řekla: „Něco pro tebe mám. Stáhl se mi žaludek, když sáhla do svojí velikánské kabely Louis Vuitton a vytáhla fialový sešit.

„Nedokážu ani slovy vyjádřit, jak moc nesnáším poezii,“ řekla Afrodita.

„Nech si ty svoje kecy,“ utnula ji Kramisha. „Už jsi dneska měla vizi?“

„Ne. Dneska si dávám místo vizí mimosu, ale děkuju za optání,“ odvětila Afrodita.

„Vypadá to, že já makám, když ty se flákáš, věštkyně, takže si moje básničky neber do huby.“ Kramisha pobídla gestem k odchodu i ji. „Dej si vodchod. Řekla jsem snad jasně, že todle je pro Zoey.“

„Fajn. Někdo říká, strčte si někam jógu. Já říkám, strčte si někam obrazné vyjadřování. A to nemyslím ani trochu obrazně.“ Afrodita pohodila hárem a odvlnila se z místnosti.

„Mám tady zůstat?“ zeptala se Stevie Rae.

Tázavě jsem na Kramishu zvedla obočí.

„Ne,“ odpověděla a podívala se na Damiena, Shaylin a Starka. „Vy taky běžte.“

„Hele, to se mi vůbec nelíbí,“ ohradil se Stark.

„Tak to máš smůlu. Cejtím jasnej signál, že mám se Zoey mluvit vo samotě, a tak to taky udělám.“ Kramisha pořád třímala to, co jsem začala nazývat Fialový notes zkázy, ale zkřížila paže na prsou a netrpělivě zaťukala špičkou boty o zem.

„Běž,“ řekla jsem Starkovi. „Kramishin instinkt je většinou správný.“

„A tím ‚většinou‘ myslí vždycky,“ dodala Kramisha. Znělo to fakt hodně netrpělivě.

„Dobře, ale nelíbí se mi to. Počkám v autobuse.“ Stark mi dal pusu, zamračil se na Kramishu a odešel.

Kramishazavrtěla hlavou. „Napadá mě pro toho kluka výstižnej výraz: pánovitej.“

„On mě jenom chrání, nic víc,“ bránila jsem ho.

Zafrkala. „Jo, přesně to povídal druhej manžel mý tety, než jí přišil takovou, že přeletěla místnost, akorát za to, že se na něj špatně podívala.“

„Stark by mě nikdy neuhodil, Kramisho!“

„No jo, nic jsem tím nemyslela. K věci, todle je pro tebe. Jenom pro tebe. Nemám páru, proč mám tak silnej pocit, že si to máš poslechnout, přemejšlet vo tom a nechat si to pro sebe, ale tak to prostě je. Ale jseš velekněžka, tak si dělej, co chceš. Já akorát musím všecko říct na rovinu a předat ti každý slovíčko.“

„Jasně, rozumím. Tak mi to dej přečíst.“ Sáhla jsem po notesu.

„Ne,“ řekla k mému překvapení. „Nevím proč, ale todle se má číst nahlas. Ty jen poslouchej.“ Začala číst a její hlas se změnil. Nebyl hlasitější, ale zaznívala v něm nějaká síla. Vyslovovala každé slovo tak, že z toho nevyšla jenom nějaká rýmovaná básnička, ale spíš zpěv.

„Prastaré zrcadlo

kouzelné zrcadlo

šedé stíny

skryté

věkovité

mlžného jíní

závoj ať sklouzne

s tímto kouzlem

volám k pradávným

minulost zjevte

kouzlo proveďte

já vás zachráním!“

Došla na konec a v místnosti najednou zavládlo hluboké ticho.

„Ty brďo, to je hodně ujetý,“ konstatovala znovu svým obvyklým tónem. „Rozumíš něčemu z toho?“

„Nevím. Znělo to mocně, jako by to nebyla jen básnička,“ řekla jsem. „Líbí se mi, že ty nás zachráníš.“

„Todle nejni pro mě, Zoey. Je to pro tebe. Ani si nejsem jistá, co to vlastně má bejt, protože z toho mám úplně jinej pocit než u jinejch svejch básniček. Spíš mi to přijde jako zaklínadlo než jako věštba.“

„Zaklínadlo?“ Rozhlédla jsem se. Nic se tu nezměnilo. Nic se nestalo. „Víš to jistě?“

„Ne, nevím. Vezmi si to.“ Vytrhla stránku a podala mi ji. „Vím, že ty a tvůj kruh máte něco v pácu. A vím, že bys mi vo tom řekla, kdybys mohla.“ Zvedla ruku a zarazila mě, než jsem stihla

vysvětlit, že jí nic vysvětlit nemůžu. Mně nemusíš nic vykládat. Jseš moje velekněžka. Věřím ti. Akorát jsem ti musela todle dát a říct ti, že to budeš potřebovat. Až na to příde, vodříkej to tak, jako teď já. Jsou to mocný slova.“

Vzala jsem si to od ní, pečlivě papír poskládala a dala si ho do přední kapsy džín. „Děkuju, Kramisho. Doufám, že ti brzo budu moct říct, jak moc to pro mě znamená.“

„Však jo. Jak říkám, věřím ti, Zoey. Teď akorát musíš věřit ty sama sobě.“

„Jo, já vím. To mě právě děsí,“ přiznala jsem bezděky.

Vřele a pevně mě objala. „Zoey, kdyby tě to neděsilo, tak bych myslela, že jseš úplně blbá. Buď silná a ber to takhle, Nyx není pitomá a to vona tě vyvolila pro všechny tydle náročný věci, tebe a nikoho jinýho.“

„To je vlastně fakticky dobrá myšlenka, pomohlo mi to,“ prohlásila jsem.

„No, nejsem žádnej slavnej psycholog jako doktor Phil z tý show v telce, ale pálí mi to,“ řekla.

„A máš daleko vymazlenější boty,“ pokusila jsem se zavtipkovat aspoň napůl normálně.

„Jo, připadaj mi jako Dorotčiný červený střevíčky, akorát já mám kozačky na klínech, páč se líp vyznám v módě než vona.“

Ta narážka na Čaroděje ze země Oz mi přišla dost dobrá, protože jsem si připadala, jako když se vydávám po žluté cihlové cestě do pořádného maléru mezi okřídlené opice. Tím pádem byl Aurox hodná čarodějnice ze západu Glinda. A já? Byla jsem si vcelku jistá, že já jsem zbabělý lev…

Myslela jsem, že na setkání s Erin jsem připravená. To jsem se pořádně spletla. Čekala jsem, že bude odtažitá a studená,

protože se tak chovala celých těch několik posledních dní. Dokonce jsem věděla, že si něco začala s Dallasem, Shaylin nám totiž pověděla, jak je včera viděla spolu a přečetla jejich bahnité a dost hnusné barvy. A Shaunee pak přiznala, že je viděla, jak se muchlujou (ačkoli nám odmítla sdělit to, co nazvala „brutální detaily“). Ale přes to všechno jsem netušila, že Erin do toho půjde tak otevřeně. Protože když jsme přišli na první hodinu, seděla vzadu ve třídě mezi červenými hnusáky přilepená k Dallasovi jako žvýkačka.

„Krucinál, to snad ne,“ zamumlala Afrodita, když k nám probublal Erinin sarkastický smích ve stylu „bohyně, já jsem tak sexy, až to bolí“.

„Vůbec si jí nevšímejte,“ zašeptala Shaunee, a zatímco my ostatní jsme zírali, do jak hluboké stoky Erin klesla, ona šla klidně dál. Ani se na svoje bývalé dvojče nepodívala. Prostě jen se vztyčenou hlavou prošla kolem, jako by neslyšela Erinino pubertální chichotání a necítila jedovaté pohledy, které na ni vrhala.

„Shaunee má pravdu.“ Ztlumila jsem hlas, aby mě slyšela jen moje parta. „Erin je jako zlobivé dítě, co stojí o jakoukoli pozornost, ať pozitivní nebo negativní. Úplně ji i všechny kolem ní ignorujte.“

Tak jsme to taky udělali. Já si sedla do přední řady se Stevie Rae, Refaimem a Shaunee na jedné straně a Afroditou, Shaylin a Damienem na druhé.

Auroxovo prázdné místo působilo hrozně nápadně. Co teď asi dělá? Chystá se postavit Neferet a zachránit babičku, co se mu asi honí hlavou? Nerozmyslí si to a nevezme roha? Beztak už na nádraží vůbec nebude, až se pro něj vrátíme. Bude na půl cesty do Brazílie nebo tak něco…

Můj soukromý panický záchvat zarazila Shaylin. „Koukni se tamhle,“ sykla šeptem. Musela se ke mně naklonit přes Afroditu. Hlavou nenápadně pokývla vlevo od naší skupiny k holce, která tam seděla sama. S údivem jsem si uvědomila, že je to Nicole. Seděla co nejdál od všech ostatních, spíš vpředu, aby mezi ní a Dallasovou partou zůstala jasná mezera.

„Barvy?“ zeptala se Afrodita tiše.

„Červená už skoro zmizela,“ odpověděla Shaylin jen tak hlasitě, abych ji slyšela i já. „A ta hnědá písečná bouře, nebo co to je, začíná zlátnout. Vypadá to fakt hezky.“

„Hmm,“ zahučela jsem.

„Divné,“ podotkla Afrodita.

„Zatraceně divný,“ zašeptala vedle mě z druhé strany Stevie Rae. „Ale stejně ji nemám ráda.“

Snažila jsem se přijít s nějakou chytrou odpovědí, ale vtom dovnitř vstoupila Thanatos. „Buďte zdrávi!“

„Buďte zdráva!“ odpověděli jsme.

Nemařila čas a za to jsem jí byla doopravdy vděčná, protože maření času už jsem měla po krk.

„Nepožádám vás, abyste odevzdali domácí úkol, jak bych to udělala, kdyby toto bylo běžné vyučování. Nebudu předstírat, že jste neztratili svou ředitelku Neferet a že vaše životy nebyly rozervány vedví.“

Damien rychle něco naťukal na svůj iPad a zvedl ho, abychom na něj viděli. Stálo tam: VEDVÍ = VEJPŮL, NA KUSY.

„Chci vědět, kdo může za ten požár ve stájích.“ Erinina otázka nepřekvapila zdaleka jenom mě. Odevšad se ozýval šepot. Shaunee zbledla a tvářila se bezvýrazně, a dokonce i Thanatos zaváhala déle, než je u učitelů obvyklé. Pak odpověděla.

„Zdá se, že to byla nešťastná nehoda.“

„No, žádný šťastný nehody přece ani neexistujou.“ V Dallasově hlase zazněl výsměch.

„Žádné šťastné nehody? To jsi chtěl říct?“ opravila ho Thanatos hladce.

„Nejsi ty sám nehoda? Pamatuju si, jak jsi mi říkal, že tvoji rodiče si zajeli do Dallasu jen na víkend, ne aby si udělali dítě,“ křikla na něj dozadu Stevie Rae.

Pár spolužáků se zasmálo. Thanatos už ale mluvila dál. „Někdy se to nejlepší zrodí v náhodných vypjatých okamžicích, co ty na to, Dallasi?“

Zamumlal něco, čemu nikdo nerozuměl. Zaslechla jsem, jak mu Erin něco šeptá zadýchaným hlasem a la Marylin Monroe, a teprve pak promluvil nahlas. „Takže za ten požár ve stájích nebude nikdo potrestanej?“

„Nikdo ho nezaložil úmyslně.“ Nicole to neřekla jemu. Dívala se na Thanatos a mluvila, jako by v učebně byly samy dvě. „Už jsem to říkala Lenobii. Byla jsem tam. Foukal silný vítr a shodil lampu. Stalo se to hrozně rychle. Zrovna jsem šla do sedlovny uložit hřebla a další věci, protože jsem předtím hřebelcovala jednu klisnu. Viděla jsem, jak se to stalo. Foukl tam silný poryv větru a ta lampa spadla přímo na balíky sena, byla jich tam pořádná hromada a chytly doslova ve vteřině.“ Nicole se otočila a tentokrát promluvila přímo k Dallasovi. „Byla to nehoda. Tečka. Konec.“

„Ještě že jseš taková důvěryhodná, jinak by si třeba lidi mysleli, že lžeš.“ Byla to jasně míněná urážka.

„Ano, ještě že tak,“ utnula jeho sarkasmus Thanatos. „A učitelka jezdectví Nicolino svědectví potvrdila. Jsme hlavně rádi, že při té nehodě nikdo nepřišel o život.“

„Ale stáje jsou v hrozném stavu,“ vyplnila jsem bezděky rozpačité ticho, abych všechno vrátila jakž takž do normálu. „Znamená to, že hodiny jezdectví odpadnou?“

„Ne, vůbec ne.“ Thanatos ke mně vyslala pohled, který vypadal dost vděčně. „Pokračujeme ve výuce podle rozvrhu. Pokud však chodíte na jezdectví, místo jízdy na koni budete zřejmě pomáhat s odklízením trosek.“ Pak zvedla ruku a poklepala si na čelo, jako by si právě na něco vzpomněla. „Krom těch, koho budu potřebovat, aby mi pomohli připravit sobotní den otevřených dveří.“

Damien se přihlásil.

„Ano, Damiene, na co se chceš zeptat?“ vybídla ho Thanatos.

„Nechci se ani tak na něco zeptat. Jen se dobrovolně hlásím, že pomůžu, jakkoli to bude potřeba.“

Thanatos se usmála. „Budu ti nanejvýš vděčná.“

„Ta příprava má být něco jako školní výlet?“ Znělo to hrozně divně, když se Erinin hlas ozýval zezadu.

„I tak by se jisté fáze přípravy daly pojmout, jelikož je potřeba zařídit leccos mimo školní areál. Erin, chceš také dobrovolně pomáhat?“

„Jestli se při tom ulejeme ze školy, pak není Erin jediná, kdo se hlásí dobrovolně,“ řekl Dallas.

Nemohla jsem po Stevie Rae nebo Afroditě nějak nápadně pokukovat, ale koutkem oka jsem zahlédla, jak Stevie Rae kříží prsty pro štěstí.

„Tvou pomoc bych ocenila, Dallasi. Během dne jsem na Googlu vyhledávala tulské benefice. Jednou ze zdejších nejúspěšnějších charitativních akcí je zřejmě Večer vína a růží, který se koná ve prospěch tulského zahradního centra. V jeho rámci se v městském růžovém sadu natáhnou

šňůry s lucerničkami a po soumraku se tam pořádá ochutnávka vín a večeře. A to je pro tebe úkol jako stvořený, můj nezvykle nadaný mladý upíre.“

„Jako stvořený pro mě? Já víno moc nerad,“ namítl Dallas.

Afrodita zafrkala, ale já se po ní nepodívala, koukala jsem přímo vpřed a zadržovala dech. Věděla jsem, čeho se Thanatos snaží dosáhnout, a strašně moc jsem doufala, že se jí to povede.

„Ne, to jsi mě nepochopil,“ řekla velekněžka. „Pouze si chci pro náš den otevřených dveří vypůjčit jejich nápad s osvětlením. Jen si představ, Dallasi, jak krásně by naše škola vypadala, kdybychom koruny našich starých dubů ozdobili šňůrami s elektrickými žárovkami.“

„Tady by vůbec mělo být víc elektřiny. Už dlouho říkám, že tahle škola potřebuje zmodernizovat rozvody. Nejsme v šedesátejch letech. Měly by tady bejt opravdický světla. Naše oči to vydrží.“ Dallas zněl nafoukaně jako vždycky.

„Inu, protentokrát s tebou souhlasím,“ odvětila Thanatos s úsměvem. Znovu jsem ocenila její fantastický herecký talent. Potom se otočila k Erin. „Erin, zdá se, že s Dallasem tvoříte schopný pár. Mohu ti svěřit dozor nad výzdobou? Úžasné osvětlení je bezpochyby důležité, ale potřebujeme také v areálu rozmístit stoly s pěknými ubrusy. Dokážeš to zorganizovat s místními lidmi a domluvit se s Dallasem na celkové koncepci?“

„Já jsem k výzdobě a nakupování přímo zrozená. Půjčte mi školní zlatou kartu a máte to v suchu,“ prohlásila Erin.

„Budeš mít štědrý rozpočet,“ ujistila ji Thanatos. „Zvláště s ohledem na to, že den otevřených dveří se bude konat již za několik málo dní. Nemáme času nazbyt.“

„Když mám peníze, s termíny není problém.“ Erin velekněžce přímo zobala z ruky.

Afrodita s dokonalým načasováním zamávala rukou. „Nóó, tady.“ Znělo to znudeně a přidrzle. Víc než obvykle.

„Máš nějaký dotaz, Afrodito?“ vyvolala ji Thanatos.

„Spíš inteligentní poznámku. Když už chcete někomu svěřit organizaci charitativní akce, měla byste se obrátit na odborníka, a to je moje maličkost. Tomu, co střední vrstvy barbarsky nazývají plánování večírků, se věnuju už od kolíbky.“

Thanatos se na ni blahosklonně usmála a nasadila i odpovídající tón. „O tom nepochybuji, ale Erin s Dallasem se přihlásili dřív. I pro tebe však mám úkol. Ráda bych, abys zajela do města a požádala své rodiče, aby se zúčastnili naší benefice. Podle toho, co jsi včera sdělila médiím, s jejich podporou můžeme počítat.“

„No jo, jak chcete. Proberu to s nimi.“ Afrodita to hrála skvěle. Zněla naštvaně a hrozně vytočeně, že Thanatos dala přednost Erin před ní, a přesně o to nám šlo. Když si bude Erin (a potažmo Dallas) myslet, že mají na starosti něco důležitého a my jim závidíme, protože děláme jen poskoky, stoupne jim to do hlavy. Budou se naparovat a předvádět. Ničeho jiného si nebudou všímat a Neferet vyslepičí možná tak to, že Thanatos jim věří a dává jim zodpovědné úkoly.Krok číslo jedna stoprocentně vycházel podle plánu.

Damien se znovu přihlásil, ruku rovnou a jistou. Když ho Thanatos vyvolala, úplně přetékal nadšením. „Mohl bych prosím jet s Afroditou? Vždycky jsem chtěl zblízka nahlédnout do kuloárů městské politiky.“

„Ble,“ okomentovala to Afrodita.

„Ano, smíš,“ přisvědčila Thanatos.

Teď byla řada na mně, abych se přihlásila. Měla jsem to připravené, ale stejně bylo těžké říct to tak, aby se mi nechvěl hlas. „Ehm, volala jsem babičce, abych se s ní dohodla o těch výrobcích z levandule na den otevřených dveří, ale zatím mi to nebere.“

„Nechala jsi jí vzkaz?“ zeptala se Thanatos.

„Jo, nechala.“ Dlouze jsem vydechla. „Ani se nedivím, že má vypnutý mobil, vzhledem k tomu odhalovacímu rituálu a tomu, co se stalo s mámou.“ Teď nevadilo, že se mi klepe hlas, a byla jsem za to fakt ráda, protože jsem se držela jen silou vůle. „Mám za ní zajet na farmu a promluvit s ní?“ To snad postačí až zítra nebo pozítří,“ odmávla to Thanatos, jako by o nic nešlo. „Právě nyní to není nutné. Dnes potřebuji, abys zašla k Tulačkám. Velice se těším, až mě představíš vedoucí této organizace, sestře Marii Anděle. S podporou tvé babičky můžeme přece počítat s naprostou jistotou, a tudíž bude užitečnější, když se budeš nejdřív věnovat Tulačkám, Zoey.“

„Dobře, vezmu si to na starost,“ odvětila jsem.

„Mohla bych taky jít k Tulačkám?“ promluvila Shaylin, aniž se přihlásila. „Moc bych chtěla, aby si mě vybrala nějaká kočka.“

Thanatos se usmála. „Zajisté, děvče.“ Obrátila svůj pronikavý pohled na Stevie Rae. „Velekněžko, potřebuji, abys zajistila spolupráci se svou biologickou matkou. Během televizního interview ses zmínila o tom, že peče cukroví. Ale jsem toho názoru, že jedna matka nedokáže do soboty napéct tolik sušenek, aby to uspokojilo apetit celé Tulsy.“

„Tak já mamče řeknu, ať zapojí další maminky ze sdružení rodičů a přátel školy. Když se vybírají peníze na henriettské Kvočny, napečou toho hory.“

„Svěřuji ti tedy starost o pohoštění,“ řekla Thanatos. „Shrňme si to, ti z vás, které jsem pověřila vedením, tedy Dallas, Erin, Afrodita, Zoey a Stevie Rae, si mezi sebou rozdělí ostatní mláďata podle vlastního uvážení a zadají jim úkoly. Dallasi, jsem přesvědčena, že obstojíš jako bojovník, a tudíž bezpečí své skupiny zajistíš osobně. Zoey, Afrodito, Stevie Rae, vy si smíte na pochůzky mimo školní areál vzít své bojovníky. Nechám to na vašem uvážení. Buďte opatrní a nenápadní, to jest, zakryjte si znamení a neberte si na sebe žádnou část školní uniformy. Nemáme zapotřebí další třenice mezi upíry a lidmi ani pozornost veřejnosti.

Také vás až do pondělka zprošťuji povinnosti docházet na tuto hodinu. Ať se zde zastaví pouze vedoucí skupin a podají mi hlášení, a pochopitelně mě můžete požádat o pomoc, pokud to bude zapotřebí. Až vyřídím své dnešní povinnosti ve městě, vrátím se do školy a zůstanu zde, abych vám byla kdykoli k dispozici.

Nečekejme tedy, až zazvoní. Jste moji výběroví studenti a nemusíte se tak striktně držet pravidel. Vím, že vám leží na srdci dobro naší školy. Rozejděte se a věnujte se svým úkolům. Rozcházíme se, ale brzy se zase šťastně shledáme.“

Takhle levou zadní se Thanatos zbavila Dallase, Erin a jejich party čumilů a špehů. Ti si teď mysleli, že Thanatos je důvěřivá velekněžka, kterou snadno oblafnou, a navíc dostali na starost velkou část organizace dnu otevřených dveří, který se společně s Neferet určitě pokusí co nejvíc zkazit.

Zato my jsme vyrazili zachránit babičku a nakopat nic netušící Neferet zadek. Pak bude dost času napravit, co Dallas s Erin a svým gangem stačili do té doby zmršit. Takový byl aspoň náš plán.

22)

Aurox

Aurox čekal ve věži nádražní budovy a konečně se mohl uvolnit. Bylo to zvláštní, ale od té chvíle, co získal důvěru a možnost zachránit babičku Redbirdovou, zmatek v jeho mysli pominul. Byl na správné cestě. Věděl to. A když do jeho nitra vtrhly živly a dodaly mu sílu, aby svou vlastní vůlí ovládl zvíře, nadchlo ho to.

„Jsem víc než jen schránka stvořená z Temnoty.“ Slova se odrazila od kamenných zdí věže. Aurox se usmál. Nejraději by to zakřičel z vrcholku Maya. „Udělám to,“ slíbil nahlas sám sobě. „Až bude babička volná a v bezpečí, vykřičím na celý svět, že jsem si zvolil Světlo místo Temnoty.“ Prozatím mu dělalo dobře, že smí ta slova říct aspoň takhle, když je slyší pouze on sám.

Leda že by naslouchala bohyně…

Vzhlédl k nočnímu nebi. Bylo jasno, a přestože se nádraží nacházelo v centru města, viděl spoustu hvězd a také úzký zářivý cípek měsíce.

„Srpek. Tvůj symbol,“ promluvil k němu. „Nyx, jestli mě slyšíš, chci ti poděkovat. Jistě za tím stojíš ty, že jsem se směl rozhodnout být něčím víc než tím, co mě stvořilo. Temnota by mi takovou možnost volby nedala, muselas to být ty. Takže ti děkuji. A moc bych si toho cenil, kdybys posílila babičku Redbirdovou. Pomoz jí vytrvat, než se k ní dostanu a zachráním ji.“ Cítil sebedůvěru a spokojenost. Opřel se o oblouk věžní zdi,

zavřel oči a stále s úsměvem na tváři upadl do hlubokého spánku.

Na sny nebyl zvyklý. Z prospaných hodin si obvykle nic nepamatoval. Už proto byl ten sen o rybaření od počátku zvláštní.

Nikdy na rybách nebyl, ale molo, na němž seděl, se mu zdálo povědomé. Klidné jezero mělo topazově modrou barvu a obklopoval ho překrásný les prastarých stromů. V životě nedržel v ruce prut, ale tenhle mu připadal známý. Nahodil vlasec dlouhým obloukem. Splávek žbluňkl do vody s příjemným zvukem. Aurox se s povzdechem líně zahleděl na zrcadlovou hladinu, a žaludek se mu stáhl krutým překvapením.

Neviděl odraz vlastní tváře.

Byla to tvář jiného chlapce. Měl neupravené pískově hnědé vlasy a hnědé oči vykulené údivem, jaký cítil i Aurox sám.

Natáhl ruku a dotkl se té tváře.

„To nejsem já,“ oslovil chybný odraz a znovu sebou šokovaně trhl. Byl to jeho hlas, ale v nesprávném těle! „Je to sen. Pouhý výplod mé spící mysli.“ Stačí se jen probudit. Nemohl se však od toho pohledu odtrhnout.

Potom odraz otevřel ústa a Aurox slyšel sám sebe říkat věty, které nijak neovládal. „Hej ty,mysli trochu. Akorát sis půjčil moji volbu a moji dobrotu. Nejsou tvoje.“

Auroxe zaplavila hrůza. Ten chlapec, to tělo mluvilo pravdu. Na hladině viděl, jak jeho odraz prudce vrtí hlavou, popírá, co mu řeklo srdce.

„Ne, to já jsem si zvolil Světlo namísto Temnoty. Já se tak rozhodl!“

„To se teda pleteš, čéče. Rozhodl jsem se já, ty se akorát vezeš. Takže si nemůžeš dovolit žádný flákání, zvlášť jestli chceš zachránit Zoinu babičku.“

„Zo.“ Aurox svraštil čelo. „Tak jí nesmím říkat.“

„Ty jseš ale blesk, šerloku. To je proto, že Zo jsem jí říkal já. Ale to je fuk, jen tě varuju. Moc si o sobě nemysli. Tak snadný to pro tebe nebude. Dělám, co můžu, ale přijde chvíle, kdy to bude jen na tobě a ukáže se, co v tobě je.“

Vtom Auroxovi zabrala ryba, vodu rozčeřila kola, zrcadlový povrch se zvlnil a sen se roztříštil.

Aurox otevřel oči. Zalapal po dechu a vsedě se narovnal. Prudce oddechoval. Srdce mu bušilo jako splašené, tak zběsile, že v sobě ucítil pohyb zvířete. Vyskočil na nohy a začal pochodovat sem a tam, aby zahnal úzkost.

Znovu vzhlédl k nebi. Stříbrný srpek se posunul. Aurox se podíval na hodinky, které mu půjčil Stark. Bylo skoro deset večer. Každou chvíli se pro něj vrátí Thanatos. Potřeboval se uklidnit a dostat se včas dolů před staré nádraží. Potřeboval znovu získat sebedůvěru a připravit se na střet s Neferet a Temnotou.

Vyšplhal po rezavém kovovém žebříku a seskočil z věže na střechu budovy. Tam doběhl k postrannímu schodišti. Počká na Thanatos, jak slíbil. Spoléhá na něj. Zoey na něj spoléhá. I všichni ostatní.

Dokáže jim, že udělali správně, když mu svěřili babiččin život.

„Byl to jen sen. Nic víc,“ pronesl k noční prázdnotě. Hlas měl jistý, ale bolelo ho u srdce, protože se do něj vkradl přízrak pochybnosti.

Zoey

„Tamhle je, čeká pod tou římsou, kde je největší tma, přesně jak mu Thanatos řekla.“ Ukázala jsem ke vchodu do opuštěného nádraží, které vypadalo jako něco z Gotham City. Aurox se schovával ve tmě, ale jeho zářivě blond vlasy a oči v barvě měsíčních kamenů jeho kamufláži zrovna dvakrát nepomáhaly. Stark zastavil s jedním z mnoha školních SUV co nejblíž a Thanatos otevřela zadní dveře a naznačila Auroxovi, že si má nastoupit. Nejsou tu všichni,“ poznamenal, když zabouchl dveře a rozhlédl se po autě.

„Ehm, jasně že ne,“ řekla jsem a napadlo mě, že zní fakticky nervózně. „Thanatos nás naoko rozdělila a poslala každého jinam, aby se Neferet nedomákla ničeho podezřelého. Pamatuješ?“

„Ach ano. Ano.“ Odmlčel se a pak dodal: „Buďte zdráva, Thanatos.“

„Buď zdráv i ty, Auroxi. Neměj starost. Ostatní se k nám připojí před budovou hotelu.“

„Není ti nic? Jsi nějak bledý,“ ozvala se ze zadního sedadla Shaylin.

Otočila jsem hlavu, div jsem si nevyvrátila krk. „Jak bledý? Změnila se mu aura?“

„Ne, ta je stejná. Myslela jsem bledý jako normálně bledý. Je bílý jak stěna,“ odpověděla Shaylin.

„Nic mi není,“ prohlásil Aurox rázně. „Jenom už jsem netrpělivý a chci se do toho dát.“

„Totéž cítíme i my,“ řekla Thanatos. „Upokoj se a napětí si schovej až do boje.“

Přikývl a zmlkl. Já si kousala ret, myslela na babičku a koukala z okna. Mayo naštěstí není od nádraží daleko. Stark odbočil z Páté a zaparkoval vzadu na Oneok Plaza. Už tam stálo jiné tmavé SUV. Vystoupili z něj Darius, Afrodita, Shaunee a Damien. Shaunee i Damien měli svoje živlové svíčky. Afrodita se jednou rukou držela Daria a v druhé třímala děsně tlustou učebnici geometrie.

„Geometrie? To myslíš vážně? Nemohlas jako kamufláž vybrat něco lepšího?“ Uvědomila jsem si, že z nervozity plácám hlouposti, ale geometrii fakt nesnáším.

„Kamufláž, to je to klíčové slovo. Doopravdy se přece učit nebudeme. Budeme jenom předstírat, že se učíme, ty trubko.“

„No jo, dobře,“ zamumlala jsem. „Vždyť já vím, že to není doopravdy. Akorát jsem hrozně nervózní a bojím se o babičku.“

„Což je zcela pochopitelné.“ Damien mě objal. „Proto jsme tady. Dostaneme ji zpátky.“ Podíval se na Auroxe. „Jsi připravený?“

Aurox přikývl. Nepřipadal mi připravený, ale já jsem koneckonců také asi moc připraveně nevypadala, tak jsem mu sotva mohla něco vyčítat. Zrovna jsme se Shaylin vyndávaly z kabelek svoje živlové svíčky, když se shůry snesl Kalona, tiše jako noc sama.

„Co se děje ve škole?“ zeptala se ho Thanatos.

„Dallas a Erin vyvolávají spory mezi červenými mláďaty. Rozsévají nesváry i mezi svými. Až bude toto za námi, budeme s nimi muset něco udělat.“

„Souhlasím,“ řekla Thanatos. „Ale náš plán zabral.“

„Ano. Komandují teď ostatní studenty, nad nimiž jsi jim svěřila dohled, a ani v nejmenším je nezajímá, co dělá Zoey, ty nebo kdokoli jiný z nás,“ prohlásil.

„Erin dělá velkou chybu,“ hlesla Shaunee.

„Jsem rád, že ji dělá bez tebe,“ řekl Damien.

„Za to jsme rádi všichni,“ přisvědčila jsem.

Vtom u nás zastavil můj Brouk a vystoupili z něj Stevie Rae a Refaim. „Sorry, lidi,“ vyhrkla kámoška a rychle k nám kráčela se svojí zelenou svíčkou. „Erin a Dallas vyjeli hned za náma, a tak jsem musela dělat, jako že jedu do Henrietty. Ježkovy oči, bála jsem se, že se za nás pověsí, ale potom sjeli z dálnice a mně došlo, že jedou do Garbee’s, kde se prodává osvětlení.“ Zarazila se a zkoumavě se na mě zadívala. „Jsi v pohodě, Červenko? Koukáš na mě jak tele na nový vrata.“

Zamrkala jsem a uvědomila si, že na ni civím. „Jenom je zvláštní, když nemáš tetování.“

Stevie Rae si opatrně sáhla na čelo, aby si nerozpatlala silný krycí make-up, který maskoval její krásné upíří znamení. „Jo, taky si připadám divně. A vy všichni vypadáte zvláštně.“

„Ale nejsme tolik nápadní a to je nejdůležitější,“ podotkl Stark.

Chápala jsem to a souhlasila, že všichni musíme působit nenápadně, do háje, i Kalona měl na sobě dlouhý kožený kabát, který ve tmě jakž takž zakrýval jeho obrovitá křídla. To ale nic neměnilo na tom, že bez znamení jsme vypadali divně a obyčejně. Až moc obyčejně. Zrovna dneska jsme potřebovali být mocní, sebevědomí a neobyčejní. Snažila jsem se soustředit na pozitiva a věřit, že všechno dobře dopadne, ale pravda je taková, že mě bolelo břicho a měla jsem co dělat, abych se nerozbrečela.

Ne. Nebudu brečet. Brečí jen slabé malé holky. Vůdkyně jednají. Když už ne kvůli sobě, kvůli babičce budu jednat.

„Tvoje znamení je uvnitř. To se nedá ničím zakrýt, nemůžeš ho ztratit ani zapomenout,“ řekl Stark. Evidentně cítil, jak jsem vynervovaná.

„Děkuju, žes mi to připomněl,“ hlesla jsem a jemně se dotkla jeho tváře dočasně zbavené tetování.

„Připomeňme si to všichni. Naše síla nespočívá ve vnějších znacích našeho druhu, nýbrž uvnitř, v našich volbách a darech, jež nám dává bohyně,“ pronesla Thanatos. „Pusťme se tedy do díla. Nejprve musíme otevřít kruh a seslat ochranné kouzlo. To náš kruh zahalí. Dokud zůstane neporušený,všech vás pět bude v bezpečí. Lidské oči vás neuvidí. Lidské ruce vám neublíží. Ale než bude kouzlo vykonáno a až bude poté zrušeno, zůstanete nechráněni.“

Na předloktí se mi zježily chloupky a musela jsem začít zhluboka dýchat, abych se úplně nesesypala. Pořád jsem kradmo pokukovala po Auroxovi. Od chvíle, co jsme ho vyzvedli, toho moc nenamluvil. V duchu jsem si představila bohyni tak, jak jsem ji naposled viděla, kyprou, moudrou a silnou, a pro sebe se pomodlila: Prosím, bohyně, ať to zvládne!

„Shaunee, přední strana hotelu směřuje na jih. Přestože je zima, venku před vchodem jsou kavárenské stolky. Tam budeš ty se svou svící. Darie, ty tu zůstaneš s ní. Chraň ji,“ pokračovala Thanatos.

„Budu, velekněžko,“ odvětil vážně Darius. „Budu také dost blízko, abych v případě potřeby ochránil Afroditu a Zoey.“

„Ty stolky patří k restauraci. Nechávají je venku kvůli kuřákům,“ vysvětlila Afrodita. Sáhla do kabelky, chvíli se v ní přehrabovala

a pak hodila Shaunee balíček cigaret. Ty kouříš?“ Zdálo se to hloupé, ale po tom všem, čím jsme spolu prošly, mě pomyšlení, že Afrodita kouří, úplně šokovalo.

„Ani nápad. Víš, kolik vrásek se ti kvůli kouření nadělá? Ve třiceti vypadáš jak stará bota. O těch stolcích pro kuřáky vím, protože už jsem v restauraci Maya byla, a tak jsem se připravila.“ Podívala se na Shaunee. „Až budeme se Zoey předstírat, že se učíme, ty smíš předstírat, že kouříš a že Darius je tvůj kluk. Ale opět je klíčové slovo předstírat. Nezapomínej, že tě tím velkým oknem vidím, a jestli budeš předstírat až moc dobře, zabiju tě. Jo, mimochodem, dej si bílou chilli polévku. U té nemusíš jen předstírat, že ji jíš. Je dobrá.“

„Dík,“ řekla Shaunee. „A i když jsi pořád dost hnusná, děkuju, že mi půjčíš svého bojovníka.“

„Stalo se, i když nerado.“

„Damiene,“ pokračovala Thanatos a Afrodity si stejně jako my ostatní radši nevšímala, „podél východní strany Maya vede ulička. Není tam mnoho světla a vynášejí tam odpad. Zaujmeš tam své místo. Starku, ty půjdeš s Damienem. Kdyby ho někdo obtěžoval, než vyvoláme kruh a ochranné kouzlo, využij svou schopnost ovládat mysl a přinuť toho člověka odejít.“

Stark přikývl. „Rozumím. Postarám se, aby Damiena nechali všichni na pokoji. Přesně jako se Darius postará, aby se nic nestalo mojí Zoey.“

„Dávám ti na to své slovo,“ řekl Darius.

Stiskla jsem Starkovi ruku. Věděla jsem, že nemá rád, když jsme moc daleko od sebe, ale stejně jako já chápal, proč je to nutné. Bylo potřeba chránit kruh a Damienův živel do něj vstupuje jako první, takže tam bude stát se svíčkou v ruce ve studené tmavé uličce a čekat, až Thanatos obejde celý blok a vyvolá

ochranné kouzlo. Bude v daleko nepříjemnější situaci než já v pěkné restauraci s učebnicí geometrie.

„Stevie Rae, Damienova ulička vede dozadu za budovu k menšímu vchodu pro obsluhu, ke kterému se přichází ze Čtvrté ulice.“

Stevie Rae přikývla. „Tam je můj sever. Budu tam s Refaimem.“

Thanatos se obrátila k Shaylin. „Západní strana hotelu je obrácená do ulice Cheyenne. Není tam žádné vhodné místo, kde by ses mohla skrýt, pouze chodník mezi budovou a silnicí. Voda je při vyvolávání kruhu třetím živlem v pořadí. Nebudu ti lhát. Budeš tam sama, zatímco budou do kruhu vstupovat ostatní živly.“

„Nebude,“ vyhrkla jsem, vděčná za to, co mi napovídala intuice. „Bude tam s ní Nyx. Dala Shaylin spoustu fantastických darů, pravý zrak, nadání pro vodu a schopnost ovládat mysl, kterou mají všichni červení.“

„To je fakt, Shaylin,“ podpořila mě Stevie Rae. „Označili tě teprve nedávno a ještě sis to nestihla pořádně vyzkoušet, protože, no, ono není moc pěkné hrabat se lidem jen tak v hlavě, ale určitě to dokážeš. Kdyby tě někdo otravoval, podívej se na něj. Musí se ti koukat přímo do očí a ty mu pak řekneš, co po něm chceš, a musíš na to opravdu soustředěně myslet.“

Shaylin přikývla. Vůbec nevypadala nervózně. Působila pevně jako skála. „Pomyslím si: Běžte pryč, nechte mě být, zapomeňte, že jste mě vůbec viděli!Je to tak správně?“

„Jasnačka.“ Stevie Rae se usmála. „Vidíš, snadný jako facka.“

„A navíc na tebe dohlédnu také já,“ řekl Kalona.

„Ne! Shaylin to zvládne sama. Všichni si poradíme. Ty nesmíš ani na vteřinu spustit oči z vrcholu Maya a z Neferetiny terasy.

Jakmile uvidíš babičku, poletíš k ní a zachráníš ji. Nic jiného tě dneska nemusí zajímat,“ namítla jsem.

„To není pravda, mladá kněžko,“ vložila se do toho Thanatos. „Kalona je můj bojovník a jako takový je povinen chránit naše mláďata i mě.“ Přistoupila ke Kalonovi. „Sleduj mě, až budu vyvolávat kruh a sesílat kouzlo. Střež všechny, kdo patří k nám. Postarej se, aby vše proběhlo hladce a my mohli vykonat svůj dnešní úkol.“ Velekněžka stočila pohled ke mně a potom k Auroxovi, který stál na okraji skupinky. „Dokud nesešlu kouzlo, nesmíš vstoupit do Neferetina doupěte.“

„Počkám, dokud neucítím, jak mě naplňují živly,“ potvrdil.

„Pamatuj, Auroxi, bez síly živlů nedokážeš ovládat zvíře v sobě, a až Neferet zjistí, že jsi přišel vysvobodit její zajatkyni, bude se netvor drát na povrch,“ varovala ho ještě.

„Budu na to pamatovat.“

„A já se postarám, abys mohla pokojně vyvolat kruh,“ řekl Kalona. „Budu tě střežit z výšky. Všechny vás budu střežit.“ Obrátil studené jantarové oči k Auroxovi. „Uvědomuješ si doufám, že ti nemohu pomoci. Ven z Neferetina bytu se budeš muset probojovat sám.“

Hrklo ve mně. Tolik jsem se zaměřila na to, jak dostat babičku bezpečně ven, že mě ani nenapadlo, co se vlastně bude potom dít s Auroxem.

„Počkat, nemůžeš je odtamtud vynést oba?“ zeptala jsem se Kalony.

„Bez rizika? Ne. I má nesmrtelná síla má jisté meze,“ odpověděl. „Auroxi, kdybych tě upustil z velké výšky, zemřeš?“

Znělo to praštěně. Kalona se Auroxe ptal na pád z nebe stejným tónem, jako kdyby chtěl vědět, jestli má radši sendvič se šunkou a sýrem nebo s krůtím masem a sýrem.

Aurox netrpělivě trhl rameny. „To zřejmě závisí na tom, jestli bych byl ve zvířecí podobě nebo ne. Zvíře je mnohem těžší zničit než mě.“

„Až bude babička v bezpečí, odvoláme živly.“ Teď jsem mluvila stejně praštěně klidným tónem jako oni dva. „Auroxi, dovol pak zvířeti vystoupit na povrch, jen natolik, aby ses odtamtud mohl probojovat.“

„Myslíš, že jsi toho schopen?“ zeptala se ho Thanatos.

„Možná. Nejspíš to bude záviset převážně na Neferet. Já, já jsem o odchodu příliš nepřemýšlel, pouze o tom, jak se dostat dovnitř,“ přiznal Aurox.

„Souhlasím se Zoey. Využij zvíře. Neferet posledně potřebovala oběť, aby ho ovládla. Bude ji potřebovat zas, ale my jí její obětinu sebereme,“ řekla Thanatos. „Tak se snad dostaneš do bezpečí. Až budeš opět sám sebou, vrať se do Školy noci.“

Auroxův výraz se trochu rozjasnil. „Budu smět zůstat? Chodit do školy?“

„Na tuto otázku nemohu odpovědět sama. O tvém osudu musí rozhodnout nejvyšší rada,“ prohlásila Thanatos. Tajil se mi dech. Čekala jsem, že z toho Aurox vycouvá, uvědomí si, že v podstatě míří na sebevražednou misi, pošle nás všechny do háje zeleného a zmizí.

Nic takového neudělal. Podíval se mi do očí a řekl: „Chci se tě na něco zeptat.“

„Jasně, na co?“

„Co znamená, když někdo řekne, že se s ním jen vezu?“

Nemohl mě víc překvapit, ani kdyby najednou porodil tucet koťat. Chvilku jsem vůbec nevěděla, jak na to odpovědět, a pak jsem plácla: „To znamená, že sis něco nezasloužil sám, jenom

se vezeš s někým, kdo si to doopravdy zasloužil, a přiživuješ se na jeho úspěchu.“

Auroxova tvář připomínala bezvýraznou masku. Zhluboka se nadechl a pomalu vydechl. Všichni jsme na něj koukali jak tumpachoví, ale on neřekl ani slovo. Jen tam stál, dýchal a vypadal skoro jako socha.

„Hele, s kým se vezeš?“ rozetnul ticho Starkův hlas.

Aurox stočil k mému bojovníkovi měsíční oči. „S nikým. Vůbec s nikým a dnes v noci to dokážu.“ Pak jeho pohled sklouzl zpátky ke mně. „Až ucítím přítomnost živlů, půjdu k Neferet. Jakmile bude babička v bezpečí, udělej, cos řekla. Odvolej živly. Pak utečte. Nechci riskovat, že někomu z vás ublížím, a nemám žádnou jistotu, že dokážu zvíře ovládnout. Vyřiď babičce, že její bezpečí je důležitější než moje.“ Přejel pohledem celou naši partu a rozloučil se. „Rozcházíme se, ale brzy se zase šťastně sejdeme.“ Pak se rozběhl přes ulici a zašel do budovy hotelu.

„Tohle pro něj bude blbá noc,“ zamumlal Stark.

„Slabé slovo,“ opravila ho Afrodita. „Tohle pro něj bude blbý pořád.

23)

Neferet

„Tak, stařeno, proč je tvá krev tak zkažená, že ji nedokážou pozřít ani mé děti?“

Sylvia Redbirdová pomalu otočila hlavu. Její oči se v kleci Temnoty zaleskly jako tůňky.

„Tvoje loutky se ze mě nemůžou nakrmit, protože jsem se na tebe stihla připravit.“

Hlas staré ženy zněl ochraptěle, ale stále v něm byla skrytá síla, která Neferet stejně tak udivovala jako popouzela.

„No jistě. Vždyť ty jsi přece tak výjimečná a tvá bohyně tě tolik miluje. Ale počkat,“ opáčila s předstíraným úžasem. „Jestli jsi skutečně tak výjimečná a milovaná, co děláš tady a proč tě mé děti smějí mučit? Proč tě tvá bohyně nezachrání?“

„Tvrdíš, že jsem výjimečná. Já bych to o sobě neřekla, Tsi Sgili. Kdyby ses mě zeptala, řekla bych, že velká Matka země si mě váží. Nic víc. Nic míň.“

„Pokud se velká Matka země chová k váženému dítěti volajícímu o pomoc takto, smím ti poradit, abys zvážila změnu božstva?“ Neferet se napila vína smíšeného s krví. Nevěděla, proč cítí takovou potřebu tu stařenu popichovat. Její bolest a blížící se smrt jí ke spokojenosti měly stačit, ale nestačily. Neferet rozčilovalo, že Sylvia nekřičí. Neškemrá. Od chvíle, co odletěl Kalona, Sylvia dokonce přestala i sténat bolestí. Teď buď byla zticha, nebo si zpívala.

To zatracené prozpěvování šlo Neferet hrozně na nervy.

„Nežádám velkou Matku zemi o pomoc. Žádám ji o požehnání a toho mi dala už mnoho.“

„Požehnání! Jsi v kleci Temnoty, která tě pomalu a bolestivě zabíjí. Jsi snad nějaká katolická světice? Mám tě ukřižovat hlavou dolů a pak ti ji uříznout?“ Neferet se zasmála vlastnímu žertu, ale vyznělo to jaksi naprázdno. Potřebuji, aby mě zbožňovali a uctívali! Jak mohu vládnout jako bohyně bez těch, kdo by mě uctívali?

„To tys zabila profesory na Škole noci.“

Sylvia to nepronesla jako otázku, ale Neferet cítila potřebu jí odpovědět. „Ovšem.“

„Proč?“

„Abych způsobila chaos mezi lidmi i upíry, jak jinak.“

„Ale jaký ti z toho plyne prospěch?“

„Chaos je jako požár, spálí lidi, upíry, celou společnost. Vítěz, který se vynoří z popela, ovládne svět. Tím vítězem budu já.“ Neferet se samolibě a sebevědomě usmála.

„Vždyť jsi mocná už byla. Byla jsi velekněžkou Školy noci. Tvá bohyně tě milovala. Proč jsi obětovala něco takového?“

Neferet na Sylvii hněvivě pohlédla. „Moc není totéž co nadvláda. Jakou mocasi má tvá velká bohyně země, když nedokáže ovlivnit ani to, jestli tě připravím o život nebo ne? Už dávno jsem pochopila, že skutečná moc spočívá pouze v nadvládě nad ostatními.“

Sylvia zavrtěla hlavou. Konečně mluvila i vypadala patřičně odevzdaně. „Nemůžeš skutečně ovládat nikoho kromě sebe, Tsi Sgili. Možná ti to tak nepřipadá, ale všichni se rozhodujeme sami za sebe.“

„Opravdu? Na to se musíme blíže podívat. Předpokládám, že bys raději zůstala naživu.“ Neferet se odmlčela a zvědavě čekala na Sylviinu odpověď.

„To ano,“ zašeptala Sylvia.

„Vida, a já zcela jistě rozhoduji o tom, jestli zůstaneš naživu, nebo zemřeš. Teď zkusíme, kdo má větší moc.“ Neferet zvedla zápěstí. Rychlým zkušeným pohybem si špičatým nehtem rozřízla kůži, kde těsně pod povrchem pulzovala žíla. „Tento rozhovor už mě nebaví.“ Nechala krev téct a její hlas nabral zpěvavou kadenci.

„Děti, pojďte ochutnat mou zlost,

pak běžte do té klece, mé moci máte dost!“

Její věrné šlahouny Temnoty se k ní připlazily a začaly se ze zápěstí dychtivě krmit. Plné čerstvých sil se vrátily k Sylvii a obklíčily ji. Stará žena zvedla na obranu paže, ale několik jejích náramků se v tom okamžiku přetrhlo a mezi mřížemi klece, které stále houstly, se rozsypalo stříbro a tyrkys a neškodně dopadaly do stále větší kalužiny krve.

Když se Sylvia znovu chtěla dát do zpěvu, hned po prvních slovech musela umlknout, protože šlahouny se jí vrhly na holé nechráněné paže.

Zasykla novým přívalem bolesti. Neferet se rozesmála. Kalona

Lidé se nedívají vzhůru. To se za věky existence světa nezměnilo. Člověk ovládl oblohu, a přece, pokud zrovna není nádherný západ slunce nebo zářivý úplněk, lidé jen zřídka zvednou hlavu, aby pohlédli nad sebe. Kalona tomu nerozuměl, ale byl za to vděčný. Obkroužil Mayo a povšiml si Damiena, Stevie Rae, Shaylin i Shaunee. Pak se vrátil k výškové budově ONEOK a snesl se k Thanatos.

„Všichni čtyři jsou na svých místech.“

Thanatos přikývla. „Výborně. Zoey šla dovnitř. Je načase začít.“ Sáhla do objemných záhybů svého sametového roucha a vytáhla velký tmavý sáček a dlouhou krabičku dřevěných zápalek.

Kalona ukázal na sáček. „Sůl ke svázání?“

„Je to vpravdě velká budova. Budu na ni potřebovat hodně soli.“

Nesmrtelný přikývl a napadlo ho, že Thanatin suchý smysl pro humor se mu zamlouvá stále víc. „Doufejme, že se v ní skrývá i špetka štěstí.“

„Štěstí? Netušila jsem, že v něj nesmrtelní věří.“

„Zachraňujeme člověka, nikoli nesmrtelného. Lidé kříží prsty na rukou a nohou nebo si drží palce, když druhým přejí štěstí. Pouze se přidržuji jejich zvyku,“ prohlásil. „Navíc mám dojem, že budeme potřebovat veškerou možnou pomoc. Pokud nám pomůže špetka štěstí, neodmítnu ji.“

„Ani já ne.“ Thanatos k němu natáhla ruku. „Ať už to dnes dopadne jakkoli, vím, že dodržíš slib daný mně a potažmo Nyktě. Buď požehnán, Kalono.“

Uchopil její předloktí a uctivě se uklonil. „Rozcházíme se, ale brzy se znovu šťastně sejdeme, velekněžko.“

Vznesl se k nebi, zatímco Thanatos přešla Pátou ulici a zašla do tmavé uličky, kde čekal Damien a jeho strážce Stark. Kalona se usadil na jednom kamenném pilíři východní zdi a sledoval je. Překvapilo ho, jak zřetelně se k němu Thanatin hlas nese, a rázem zpozorněl. Moc ve velekněžčině hlase byla hmatatelná, a když ji slyší on, mohl by ji slyšet i nějaký člověk.

„Přijď, vzduchu, do kruhu tě volám sem,

chraň nás a braň, slyš a buď přítomen!“

Thanatos škrtla zápalkou a žlutá svíce jasně vzplála a ozářila Damienův vážný obličej. Stark stál před ním, v ruce luk a šíp. Kalona se opět vznesl a sledoval velekněžku, jak se rychlým krokem vrací z uličky k průčelí budovy. Z ruky schované v záhybech roucha sypala cestičku soli. Ve světlech zdobeného

vchodu se drobné krystalky třpytily tak, že seshora vypadaly jako diamanty.

Thanatos přistoupila ke kulatému stolku, u něhož seděli Shaunee a Darius. Dívka si před sebe položila svou velkou kabelku, aby kolemjdoucí neviděli její červenou svíci.

„Přijď, ohni, do kruhu tě volám sem,

bystře a silně plaň, hoř a buď přítomen!“

Zápalka vzplála, než Thanatos vůbec stačila škrtnout, a červená svíce zahořela plamenem se slyšitelným húúúš!

Kalona se zamračil. Bylo dobře, že se živly zhmotňují, ale byl by raději, kdyby u toho nedělaly takový hluk.

Thanatos za sebou nechávala solnou stopu, rychle obešla roh a vykročila po chodníku ulice Cheyenne. Stejně jako na opačné straně budovy i zde byly v polovině devítipatrové výšky opěrné pilíře a tam se Kalona usadil a zadíval se dolů na drobnou dívku, která v tureckém sedu seděla pod živým plotem. Shaylin se ukryla tak dobře, že kolem ní Thanatos málem prošla, aniž si jí všimla. Kalona pochvalně pokývl. „Mladá,“ zamumlal si pro sebe, „ale lstivá. Nyx si vybrala správně, když ji tolik obdařila.“

„Přijď, vodo, do kruhu tě volám k nám,

omyj nás, kolébej, řiň se a buď přítomna!“

Modrá svíce nevzplála tak dramaticky jako Shauneeina, ale hořela stálým plamenem a Kalona ucítil chladivou vůni jarních přeháněk.

Znovu vzlétl a následoval svou velekněžku.

Stevie Rae čekala s Refaimem za budovou. Thanatos musela sestoupit po strmém tmavém schodišti a obejít dodávky, které tu parkovaly. Kalona zbystřil. Refaim chrání svou Stevie Rae a já chráním svého syna.Ale zdálo se, že zvýšená pozornost není potřeba. Noc byla tichá jako sama smrt, když Thanatos ke Stevie Rae došla.

„Přijď, země, do kruhu tě volám k nám, podpoř a povzbuď nás, drž a buď přítomna!“

Zelená svíce zaprskala a vzplála. Kalona v tom mihotavém světle spatřil Refaimovu tvář. Chlapec působil vyrovnaně a sebejistě, jako by věřil, že všechno nemůže dopadnout jinak než dobře.

Kalona si přál, aby měl synovu pevnou víru.

Vzlétl výš a stále nespouštěl zrak z velekněžky, která obcházela zbytek kruhu. Zezadu došla opět do uličky, rychle mlčky minula Damiena a Starka a uzavřela kolem budovy solný kruh. Když se znovu ocitla před vchodem, jen na chviličku se zastavila a vzhlédla. Kalona zachytil její pohled a potom se vznesl na vrcholek budovy ONEOK a usadil se tam. Ze svého stanoviště viděl, jak se velekněžka zahaluje a vchází do hotelu. Na okamžik mu zmizela z dohledu a vzápětí zahlédl její tmavý plášť v boxu u velkého okna restaurace, kde seděly Afrodita se Zoey.

Kalona sice neslyšel, co říká, ale poslední verše volání živlů si zašeptal pro sebe sám.

„Přijď, duchu, do kruhu tě volám sem,

obdař a naplň nás, dej a buď přítomen!“

Zoey si v kapse přinesla maličkou fialovou svíčku. Domluvily se s Afroditou, že ji schovají za tou velkou učebnicí, kterou si přinesly jako zástěrku. Kalona neměl tak dobrý výhled, aby zahlédl světlo plamene, a přesto s jistotou věděl, že kruh je vyvolán a ochranné kouzlo sesláno. Ucítil příval živelné síly. Přeběhla mu po těle jako elektrický výboj.

Ne!křikl by nejraději. Cítím-li to kouzlo já, může si ho všimnout i Neferet!S hroznou předtuchou se zadíval přes propast, která dělila vrchol jeho budovy od střešní terasy Neferetina apartmá. Přes silný kamenný ochoz však nic neviděl. Má vzlétnout výš a riskovat, že ho Neferet zahlédne? Co se tam děje?

„Pospěš si, chlapče. Běž nahoru a zaměstnej Neferet, ať nepostřehne kruh a její msta dopadne pouze na tvou hlavu. Já se postarám, aby všichni ostatní vyvázli bez úhony. Ukradni jí tu starou ženu, než tě zabije!“ Nikdo to nevyslovil nahlas, ale tak to skutečně bylo. Kalona to věděl a byl si jistý, že to ví i Aurox. Neunikne. Neferet dnes v noci svou zrádnou schránku zabije.

Kalona pocítil žár a poznal, že se za ním zjevil Erebus, aniž se musel otočit nebo uslyšet jeho hlas. Ani na okamžik nespustil zrak z Neferetiny terasy.

„Jsi připraven přijmout mou pomoc, bratře?“

„K čemu bych ji potřeboval? Odevždy jsem byl lepším bojovníkem než ty,“ odpověděl Kalona.

„Lepším bojovníkem snad, ale nikoli lepším manželem.“

„To je titul, který mi nikdy nenáležel.“ Kalona se nenechal vyprovokovat. „Vrať se ke své bohyni. Dnes v noci nemám ani čas, ani trpělivost se s tebou přít.“

„Temnotase nedokáže krmit z nás obou zároveň,“ pronesl Erebus bezvýrazným tónem. „Kdybychom tam přiletěli spolu,

vysvobodili bychom tu starou ženu a vrátili ji jejím drahým. Neferet by nás nedokázala zastavit.“

Kalona se pootočil, aby viděl jak na bratra, tak na terasu. „Proč bys to dělal?“

„Přece abych získal, co chci,“ řekl Erebus.

„A to je?“

„Abys zmizel ze Školy noci, z této i ze všech ostatních. Upíři nejsou tvůj lid. Drž se od nich navěky dál a nech tyto děti Noci a jejímu Slunci.“

„Zaslíbil jsem se Smrti jako její bojovník a dané slovo neporuším.“

„Jednou už jsi je porušil. Co sejde na tom, když to uděláš znovu?“

„Již nikdy víc dané slovo neporuším!“ Kalonův hněv rozvířil vzduch chladnou mocí měsíčního svitu. Ze slunečného těla jeho bratra začala stoupat mlha, jak se moc střetla se žárem jeho zlatých křídel.

Erebus křídly zamával a mlha se vypařila. „Jako vždy myslíš pouze na sebe,“ obvinil ho posměšně.

Kalona znechuceně zavrtěl hlavou. „Co by tomu řekla Nyx, kdyby tě slyšela, jak se snažíš něco vyzískat za život staré ženy?“

Erebus zafrkal. „Ty máš tak co mluvit o životu jedné staré ženy. Kolik žen, starých i mladých, jsi zničil za ty věky, co jsi psancem?“

„Nyx neví, že tu jsi.“ Kalona se k bratrovi opět otočil zády. „Jsem psanec. Jsem křivopřísežník. A přece vím, že kdyby Nyx zjistila, co děláš, pohrdala by tebou.“

„Má bohyně pohrdá tebou!“

Kalona se neobtěžoval sledovat, jak jeho bratr odchází. Poznal, že se Erebus vrátil na onen svět, když zmizel jeho žár a jeho zloba.

Bojovník dál mlčky sledoval terasu naproti. Zanedlouho se k němu na jeho stráži připojila Thanatos.

„Kruh je otevřený. Kouzlo sesláno. Nyní nám nezbývá než čekat,“ řekla.

„A být ve střehu,“ přisvědčil a v duchu dodal: A pochybovat.

Aurox

Ucítil, jak vzniká ochranné kouzlo, a věděl, co to znamená. Bez dalšího váhání Aurox vběhl do výtahu a stiskl tlačítko střešního apartmá. „Dělej! Prosím tě, dělej!“ zahulákal na zavřené dveře. Moc pomalu! Potřebuju se tam dostat hned! Když to kouzlo cítím já, cítí ho jistě i ona!Nejraději by začal do kovových stěn pomalé krabice bušit pěstmi. Zaplavila ho horká, hustá bezmoc. Zvíře se pohnulo.

Aurox strnul. Vyděšeně zpomalil dech. Ovládej zvíře… ovládej zvíře…začal si dokola opakovat v duchu. Výtah právě dorazil do nejvyššího podlaží a dveře se pomalu otevřely, když si ho živly našly. Mohutným přívalem ho naplnily silou a klidem a zdusily žár zvířete.

Dlouze si oddechl úlevou a s nově nabytou sebedůvěrou vstoupil do luxusní mramorové haly. Vzduch byl ztěžklý pachem Neferetiny krve. Auroxe to na chvíli zmátlo. Podařilo se snad babičce Redbirdové kněžku zranit?

Pak zaslechl smích a známé šustivé zvuky, které vydávaly šlahouny Temnoty, když se krmily. Slyšel i hrůzostrašné steny

bolesti. Byl to ženský hlas. Aurox se obrnil energií živlů a rychle, tiše vešel do hlavního obývacího prostoru apartmá.

Myslel, že je připravený na to, co tam uvidí. Věděl, že Neferet vězní babičku v kleci Temnoty. Věděl, že bude vyděšená a raněná. Ale bylo to mnohem horší, než čekal. Babičce věnoval jen letmý pohled, jen na okamžik se zadíval do jejích očí plných bolesti. Svou pozornost zaměřil především na Neferet.

Snad ani nevěděla, že tam je. Rozvalovala se na velké černé sedací soupravě ve tvaru podkovy. Paže měla roztažené, dlaně obrácené vzhůru a smála se. Obklopovaly ji šlahouny Temnoty, plazily se v klubcích po polstrování a proplétaly se v divokém spěchu, aby se nakrmily z Neferetiných krvácejících zápěstí. Jakmile se od její kůže odlepila jedna morda, přisála se tam další. Aurox sledoval jedno nacucané vlákno, jak se plazí k babiččině kleci a přidává se k mnoha jiným, která se vytrvale zařezávala do kůže staré ženy a zanechávala na ní stejné tenké šrámy, z nichž se tak rychle zotavil Kalona. Věděl, že babička takové štěstí mít nebude.

Přistoupil k Neferet a padl před ní na kolena. „Kněžko! Vrátil jsem se k tobě!“

Měla zakloněnou hlavu. Když uslyšela jeho hlas, zvedla ji. Zamžourala na něj, jako by nedokázala dost dobře zaostřit pohled, a pak překvapeně vykulila oči. V rozporu s tím, jak letargicky působila, bleskově rychlým pohybem chňapla jedno čerstvě nakrmené vlákno a švihla jím po něm. Hadovitý tvor ho zasáhl doprostřed hrudi, rozsekl mu tričko a roztrhl kůži.

„Jdeš pozdě!“ rozkřikla se na něj.

Aurox nehnul ani brvou. „Odpusť mi, kněžko! Byl jsem zmatený. Nevěděl jsem, kudy se k tobě mám vrátit,“ odříkal výmluvu, které podle něj mohla Neferet nejsnáz uvěřit.

Posadila se víc rovně, jemně odstrčila šlahouny od svých zápěstí a konejšivě k nim promlouvala, jako by to byly milované děti.

„Neuposlechl jsi můj rozkaz. Musela jsem vykonat oběť, abych ovládla zvíře, ale tys mě i přesto zklamal.“ Mrštila po něm další vlákno. Zanechalo mu rudou stopu na bicepsu.

Umocnilo to bolest, zvíře ji ucítilo a znovu se dalo do pohybu. Aurox zavřel oči a představil si zářící kruh, obklopující ho ochranným svitem.

Zvíře se neochotně utišilo.

Auroxovi to vlilo do žil nové síly. Otevřel oči a poníženě k Neferet promluvil: „Tvůj rozkaz jsem uposlechl! Za mé selhání může ten kruh a přítomnost Smrti. Kněžko, nedokážu ani popsat, jakou záplavu Světla a moci Thanatos vykouzlila. Ochromilo to zvíře ve mně. Nemohl jsem ho vyvolat!“

„Zato já ano, ale ani potom jsi nedokázal zničit Refaima a porušit kruh.“ Neferet po něm šlehla dalším vláknem. To nezanechalo jen ránu. Omotalo se mu kolem krku a začalo se z něj krmit.

Aurox přesto nedal nic najevo, ale zvíře uvnitř něj zaryčelo, ačkoli ten zvuk pohltila chladivá vlna vody a odvál ho mocný poryv vzduchu.

„Za to může Drak Lankford. Chránil Refaima,“ řekl a zůstal zcela nehybný, přestože se z něj dál krmila Temnota.

Neferet podrážděně potřásla hlavou. „Drak tam neměl co dělat. Myslela jsem, že Anastasiina smrt ho zlomila. Bohužel jsem se zmýlila.“ Povzdychla si. „Stále však nerozumím, proč jsi Refaima nezabil poté, co už byl Drak mrtev.“

„Bylo to tak, jak jsem řekl, kněžko. To kouzlo se mnou provedlo něco hrozného. Nebyl jsem to já. Neovládal jsem zvíře.

Roztrhalo šermířského mistra, ale pak jsem ho nedokázal přinutit, aby zůstalo a dorazilo Refaima. Uteklo a já ho nemohl zastavit. Teprve dnes jsem opět přišel k rozumu. Jakmile jsem se vzpamatoval, neprodleně jsem se k tobě vrátil.“

Neferet se zamračila. „Inu, ani předtím jsi příliš rozumu neměl. Zřejmě budu s takovými věcmi muset počítat. Nedokonalá oběť, nedokonalá schránka,“ zamumlala spíš pro sebe než k němu. „Ale nedopadlo to zase tak zle,“ promluvila už opět na něj. „Alespoň jsi ukončil příšerně počestný život Draka Lankforda. Nezastavil jsi odhalovací rituál a mě kvůli tomu zavrhla nejvyšší rada upírů, ale došla jsem k závěru, že mi to nijak zvlášť nevadí. Můžu si tu přece hrát s místními lidičkami a svým malým upířím společenstvím.“ Předklonila se a podala Auroxovi zakrvácenou ruku. „Budiž ti tedy odpuštěno.“

Aurox se jí chopil a sklonil k ní hlavu. „Děkuji, kněžko.“

Šlahoun, který se krmil z jeho krku, odtrhl tmavou mordu, spustil se na Neferetinu ruku a po paži se jí odplazil do záňadří.

„Vlastně mi tvůj návrat vnuknul jistý nápad. Draka Lankforda téměř dokonale zlomila smrt jeho choti. Jak trapné a slabošské, dát někomu takovou moc nad svými emocemi. Ale to není podstatné. Drak byl zralý a moudrý muž, a přece ho Anastasiina smrt málem zničila. Zoey Redbirdová není ani zralá, ani moudrá. Když Kalona hloupě zabil jejího lidského partnera, roztříštila se a téměř jsem se jí už zbavila.“ Neferet si poklepala zakrváceným prstem o rudé rty. Pohledem sklouzla od něj k rohu místnosti, kde se kolem Sylvie Redbirdové stále těsněji stahovaly mříže Temnoty. „Sylvie, dovedeš si představit, jak zničená bude tvá chuděra sladká u-we-tsi-a-ge-ya, až zemřeš?“

Hlas babičky Redbirdové byl slabý a protkaný bolestí, ale nezazněla v něm ani stopa nejistoty. „Zoey je silnější, než tušíš.

Podceňuješ lásku. Zřejmě proto, že sis nikdy nedopřála ji sama poznat.“

„Nikdy jsem nedovolila, aby mě ovládla jako hlupáka!“ Neferet se zlostně blýsklo v očích.

Aurox by nejraději babičku prosil: Nepopouzej ji, mlč, dokud tě nevysvobodím!

Ona však nemlčela. „Kdo přijímá lásku, není hlupák. Je člověk a přesně to ty nejsi, Tsi Sgili. Vyžíváš se ve svém vítězství nad lidskostí jen proto, že se z tebe stalo něco zkaženého a naprosto nehodného lásky.“

Aurox si všiml, že babiččina slova na Neferet hluboce zapůsobila. Tsi Sgili vstala a s úsměvem, který jí dodával vzezření ještěra, mu rozkázala: „Schránko, přivolej zvíře a zabij Sylvii Redbirdovou!

24)

Aurox

Přestože Aurox ten rozkaz potřeboval, aby se mohl dostat k babičce a zachránit ji, po těch slovech se mu sevřel žaludek a zrychlil tep. Vstal a vykročil ke kleci, jejíž mříže tvořila vlákna Temnoty.

„Zlom jí vaz. Nechceme její tělo ještě víc poškodit, stačí, jak se na ní podepsaly mé děti. Chci mít naprostou jistotu, že ji Zoey dokáže identifikovat.“

„Ano, kněžko,“ odvětil prkenně.

Nedíval se na hrůznou louži srážející se krve a tyrkysy rozházené po koberci pod klecí. Pohlédl na babičku

Redbirdovou. Snažil se jí očima sdělit, že se nemusí bát, že jí ani za nic neublíží. Rty jí naznačil dvě slova. Uteč, terasa.

Babička ho pozorně sledovala. Přikývla a nahlas řekla: „Bude se mi stýskat po východu slunce, po levanduli a po mé u-we-tsi-a-ge-ya, ale smrt mi nenahání strach.“

Aurox už byl téměř u klece. Věděl, co musí udělat. Vlákna se před ním rozestoupí. Babička začne utíkat. On se za ní vrhne, jako kdyby ji chtěl chytit, a přitom vlastním tělem zabrání Neferetiným plazím dětem, aby k ní pronikly. Venku na terase ji polapí a bude ji držet, dokud ji nepřevezme Kalona a neodletí s ní do bezpečí.

Potom ho živly opustí a zvíře se bude muset na svobodu probojovat samo. Aurox si nedělal naděje, že se mu to podaří, ale vší silou se držel myšlenky na to, že osvobodit babičku je samo o sobě vítězstvím. Vztáhl ruce a chtěl rozhrnout temná vlákna.

„Proč jsi nepřivolal zvíře?“ ozvala se náhle Neferet jen kousek za ním.

Babička Redbirdová se přikrčila a vytřeštěně zírala přes jeho rameno.

Aurox se otočil. Stála tam Neferet, vznášela se v hnízdě plazivých šlahounů. Vůbec neviděl její nohy, od kolen dolů jako kdyby splynula s dětmi Temnoty, které tak dlouho krmila.

Rázem se ho zmocnil strach. Rozechvěl ho jako zimní vítr. Zevnitř ho zahřál oheň a Aurox našel hlas. „Kněžko, zvíře neposlouchá mé rozkazy jako před odhalovacím rituálem. Ale k tomu, abych zlomil vaz staré babě, ho nepotřebuji.“

„Jenže já mám zvířata moc ráda. Pomohu ti ho přivolat.“ Její ruka vystřelila jako útočící had a vlepila mu políček.

Zvíře se zachvělo, ale země štiplavou bolest utišila a znovu dala Auroxovi možnost zvíře ovládnout.

Neferet povytáhla obočí. „Není to zajímavé? Necítím ani nejmenší náznak přítomnosti zvířete.“ Její hnízdo Temnoty ji poponeslo ještě blíž k němu. Ucítil její dech. Páchl zkaženě, jako by jedla shnilé maso. Přinutil se neuhnout, když se k němu naklonila a objala ho, jako by byli milenci. „Ale víš, co cítím?“

Nemohl mluvit. Dokázal pouze zavrtět hlavou.

„Povím ti to.“ Přejela mu po tváři špičatým nehtem. Vyřinula se krev a vlákna kolem ní se hned zazmítala. „Cítím zradu.“ Vyťala mu další políček, tentokrát ale hrábla prsty, jako by to byly drápy, a způsobila mu další krvavé šrámy. „Jsi schránka stvořená pro mě, daná mi darem. Jsi můj a smím ti rozkazovat. I zvíře je mé a musí mě poslouchat.“ Znovu ho uhodila a vytryskla další krev. Zvíře se pohnulo, ale Auroxe posílil duch, a tak nad ním neztratil kontrolu.

„Duch? Jak to, že je v tobě přítomen duch?“ Neferet se narovnala do plné výše, její zuřivost způsobila, že se její děti začaly prudce množit a rozpínat. „Udeř ho!“ Mrštila po něm jedním šlahounem. Aurox tentokrát pozvedl paži, aby se chránil. Vlákno se mu zařízlo hluboko do předloktí. Zvíře se vzepjalo, přiživené jeho bolestí.

Ostatní čtyři živly se okamžitě připojily ke konejšivému duchu a voda ho ukolébala, vzduch ochladil, země mu dala rovnováhu a oheň sílu.

Neferet se strašlivě rozzuřila. „Máš v sobě živly! Kde je ta mrcha Zoey a její kruh?“

„Těm neublížíš, čarodějnice!“ zařval na ni Aurox, otočil se a násilím roztáhl mříže klece. Strhl babičku k sobě, vzal ji do náruče a rozběhl se pryč.

„Na něj! Řežte a mučte Auroxe bez ustání!“

Šlahouny se Auroxovi ovinuly kolem kotníků, zařízly se a podtrhly mu nohy. Pustil babičku. Stará žena vykřikla: „Auroxi!“

Snažil se zareagovat, zavolat na ni, ať běží na terasu, kde na ni čeká záchrana, jenže Neferet byla rychlejší a na jediný nádech kouzlo dokončila.

„Zvíře stvořené z Temnoty, povstaň! Ať rozkazem ti je mé přání!“

Auroxe zaplavila vlákna Temnoty. Už se do něj pouze nezařezávala, celého ho ovíjela. Jeho kůže se zavlnila a začala do sebe hrozné hadovité netvory vtahovat. Sežehla ho bolest. S každým úderem splašeného srdce mu Temnota prostoupila tělem hloub, až se střetla s živly a přemohla je. Opustily ho a zvíře se probudilo. Babička Redbirdová vzlykala a natahovala se po něm. Už nedokázal tu bolest déle snášet, jeho tělo se strašlivě zazmítalo a začalo se měnit. „Ne! Běž!“ vyrazil ze sebe Aurox výkřik. Jeho hlas byl úplně jiný, neskutečně pronikavý a naprosto nelidský.

Zmocnilo se ho zvíře, zrozené z bolesti, zuřivosti a zoufalství.

Stará žena se vyškrábala na nohy a kulhavě vykročila k rozbitým dveřím na terasu.

„Zabij ji. Hned!“ rozkázala Neferet.

Z posledních sil Aurox vykřikl, ale to už zvíře s rykem uposlechlo.

Zoey

Zavrtěla jsem hlavou, když si Afrodita objednala už třetí sklenku šampusu. „Jak můžeš pít?“

„Díky falešné občance, podle které je mi dvacet pět a jmenuju se Anastasia Beaverhausenová.“

Obrátila jsem oči v sloup.

„No dobře. Doopravdy tam mám jméno Kitina Maria Bartovicková.“

„Což nezní ani trošičku falešně, že jo,“ opáčila jsem a znovu zakoulela očima.

„A co, hlavně že to funguje.“

„Jaksi jsi zamluvila ten původní komentář k tvým hektolitrům šampusu,“ připomněla jsem jí.

„A ty jsi zamluvila svůj smysl pro humor.“ Napila se toho růžového bublinkatého šmejdu. „Mimochodem, najednou vypadáš nějak blbě. Co se děje?“

Přejela jsem si rukou po čele. Chvěla se. Žaludek se mi obracel naruby a zase zpátky.

Afrodita se ke mně naklonila blíž, jako kdyby se chtěla na něco podívat do mojí otevřené učebnice, a zašeptala: „Jestli začneš chrlit krev a umřeš, dnešní plán půjde do kytek.“

„Já neumírám. Jenom –“ Nedořekla jsem to, protože mě najednou naplnil příval energie. „Ach, ne!“

„Co je?“

„Duch. Vrátil se.“ To už jsem vytáčela Thanatino číslo. Velkým oknem jsem venku viděla Shaunee, jak sebou škubla, jako by do ní taky něco narazilo, a kolem ní se rozprskly ohnivé jiskry, fakt jsem to viděla. Prudce se otočila. Střetly jsme se pohledem. Popadla svoji červenou svíčku.

Thanatos to vzala na první zazvonění. „Má Kalona babičku?“ zeptala jsem se.

„Ne. Vůbec se neukázala. Zoey, nesmíš –“ Položila jsem to a chňapla malou fialovou svíčku.

„Neodnesl ji?“

„Ne.“ Už jsem byla na nohou. „Jdu nahoru.“ Nečekala jsem na Afroditiny argumenty. Vyřítila jsem se z restaurace a přes vestibul k výtahům. Už tam byli Shaunee a Darius. Ona držela svíčku. Její plamen hořel daleko jasněji než plamen té mojí, ale hlavně že nezhasly.

„Oheň se vrátil,“ řekla Shaunee.

Zmáčkla jsem šipku nahoru. „Já vím. Babička je pořád tam.“

Do vestibulu vrazil Stark a hned za ním Damien. Jeho svíčka taky pořád hořela. „Vzduch se vrátil! Oheň a duch taky?“

Kývla jsem a otočila se ke Starkovi. „Babička se nedostala ven. Jdu za ní.“

„Beze mě teda ne,“ prohlásil.

„Ani beze mě.“ Stevie Rae byla rudá v obličeji, ale zapálenou svíčku měla bezpečně v dlaních.

Vzápětí vběhla do vestibulu Shaylin, vypadala vyděšeně a zmateně. Rukou chránila plamen modré svíčky. „Něco se stalo. Voda se ke mně vrátila a Thanatos přitom ještě nezrušila kruh. Došlo mi, že bych měla radši běžet sem.“

„To je dobře,“ řekla jsem. „Tak všichni poslouchejte.“ Dveře výtahu se otevřely a já nastoupila. „Aurox ztratil kontrolu. Nejspíš mu Neferet udělala něco hrozného. Já se Starkem jdeme nahoru a postaráme se, aby to neodskákala i babička. Vy zůstaňte tady. Nenechte svíčky zhasnout. Držte kruh.“

„To teda ne,“ prohlásila Shaunee a nastoupila k nám. „Jestli jdeš ty, jde i oheň.“

„Jdeme všichni,“ řekla Stevie Rae.

„Do hajzlu. Tak já taky,“ zafuněla Afrodita.

A bylo to. Já a všichni moji kamarádi jsme se natěsnali do výtahu. Zmáčkla jsem tlačítko do střešního apartmá.

„Uvědomuješ si doufám, že až se tyhle dveře otevřou, bude nás za nimi čekat epochální průser,“ podotkla Afrodita. Drž se uvnitř kruhu se Zoey,“ řekl jí Darius. V obou rukou měl nože.

Stark nasadil šíp na tětivu. Položila jsem mu na paži ruku, ve které jsem nedržela svíčku. „Nezabíjej Auroxe, pokud to nebude nutné.“

„Zoey, to nebude Aurox, ale zvíře. Mysli na to,“ opravil mě.

Přikývla jsem. „Budu. Ty mysli na to, že tě miluju.“

„Napořád,“ přisvědčil.

Dveře se otevřely do prázdné haly. Společně jsme vystoupili z výtahu, hořící svíčky v rukách, kruh stále otevřený.

Do nosu mě uhodilo aroma krve. V té hrozivě svůdné vůni byly tóny levandule a něčeho dalšího, co jsem nepoznala. Připomínalo mi to útesy za babiččinou farmou.

„Tyrkys,“ řekla Stevie Rae. „Voní tady tyrkys.“

Vtom jsem zaslechla, jak babička vzlykavě volá Auroxovo jméno, pak následoval výkřik, strašlivý řev a Neferetin nezaměnitelný hlas: „Zabij ji. Hned!“

Rozběhla jsem se do bytu. „Vzduchu, ohni, vodo, země, duchu! Zastavte zvíře!“

Aurox, plně proměněný v toho strašného netvora, který spal pod jeho kůží, zaútočil na babičku a ve stejném okamžiku se oslnivě zablesklo. Obklopily ho živly, žhavá energie. Zvíře zuřivě zařvalo a z jeho odporné tlamy létaly sliny a krev. Začalo kolem babičky kroužit.

„U-we-tsi-a-ge-ya!“

„Běž na terasu!“ křikla jsem. Jen pár metrů za babičkou byly rozbité skleněné dveře a za nimi jsem viděla hvězdnaté nebe a terasu, na kterou se právě s roztaženými křídly snášel Kalona.

„Ne! Tentokrát ne.“ Najednou před námi stála Neferet. „Uzavřete ty dveře!“ zavelela a rozbité sklo nahradila spleť černých chapadel, takže babička neměla kudy utéct. Neferet se vzápětí otočila k nám. „Teď jste v mém domě a já nepozvala dovnitř žádného červeného upíra ani mládě!“

„Ne!“ vykřikla Stevie Rae. Ji, Starka a Shaylin to odhodilo na zavřené dveře výtahu. Narazili do nich tak tvrdě, až Shaylin zanaříkala. Obě holky upustily svíčky. Kruh se porušil.

„Zoey!“ zahulákal Stark zoufale a jeho tělo dál naráželo do zavřených kovových dveří.

„Zastav to!“ vyjekla Shaylin.

Pochopila jsem, co se děje. Červení upíři se řídí jinými pravidly. Slunce je spálí. Dokážou manipulovat s lidskou myslí. A nemůžou vejít k někomu domů bez pozvání.

Afrodita tahle jiná pravidla znala až moc dobře. Rozběhla se k výtahu a zmáčkla knoflík. Když se dveře otevřely, trojici červených to hodilo dovnitř. Stark se vyhrabal na nohy jako první.

„Podej mi můj luk!“ křikl na Refaima.

„Ne, bude lepší, když svůj luk nedostaneš,“ řekla Neferet. Máchla rukou a něco černého lepkavého podtrhlo Refaimovi nohy. „Raději chci, abyste se vy tři jen dívali.“ Luskla prsty a kolem dveří výtahu se zhmotnila vlákna připomínající pavučinu, která je podržela otevřené. Potom se Neferet obrátila ke mně. „Je hezké, že jsi přišla za babičkou. Trochu se pobavíme, co ty na to? Schránko, zabij tu stařenu!“

Její rozkaz zapůsobil na zvíře jako bič. Zařvalo a snažilo se osvobodit ze sevření živlů.

A živly pomalu povolovaly.

Pustila jsem svíčku a roztáhla ruce. Damien mě vzal za pravou, Shaunee za levou.

„Duchu, drž ho!“ zaječela jsem.

„Vzduchu, nedej se!“ křikl Damien.

„Ohni, spal ho!“ nezůstala pozadu Shaunee.

Bublina energie kolem zvířete zablikala a já na chvíli myslela, že přece jen vydrží, ale Neferet znovu promluvila.

„Mé děti v hlubinách, plody božské Temnoty,

vylezte a buďte nástrojem mé odplaty!“

Kůže zvířete se zacukala a zavlnila, a jakmile znovu zaryčelo, z tlamy se mu vyvalily hnusné černé potvory. Udeřily do živlové bariéry. Ucítila jsem odliv síly jako ránu do žaludku. Shaunee vykřikla. Zaslechla jsem, jak Damien lapá bolestí po dechu. Oba mě dál pevně drželi za ruce.

„Duchu, drž!“

„Vzduchu, drž!“

„Ohni, drž!“

Všichni tři jsme dělali, co jsme mohli, ale já věděla, že je to ztracené. Temných netvorů bylo moc. Měli moc velkou sílu. Neúplný kruh je nemohl udržet.

„Zoey! Uteč!“ Babička se choulila na podlaze před sítí Temnoty, která jí odřízla přístup na terasu. Rozeznala jsem na opačné straně Kalonu, který s vlákny zuřivě bojoval. Trhal je, rval a přesekával. Zvolna je zdolával, ale věděla jsem, že to nestihne.

„Babi, pojď sem! Nemůžu, u-we-tsi-a-ge-ya. Jsem příliš slabá.“

„Snažte se! Musíte se snažit!“ zahulákala z výtahu Stevie Rae.

Babička se k nám začala plazit.

Neferet se rozesmála. „To je tak zábavné! Nikdy by mě nenapadlo, že se zbavím tolika z vás naráz. Dokonce i Kalony. Nejvyšší radu úplně zdrtí, až se doslechne, že opět zradil, napadl mě, a když jste mi přišli na pomoc, pozabíjel vás.“ Seděla na opěradle velikánského zahnutého gauče, nohy zkřížené přes sebe a ruku vychovaně položenou na koleni. Dlouhé černé šaty ji zakrývaly až po paty, ale něco s nimi nebylo v pořádku. Neferet se vůbec nehýbala, ale látka šatů jen tak nesplývala. Chvěla se. Jako by Neferet pokrývali brouci.

„Tomu nikdo neuvěří. Byla tu Thanatos, dosvědčí to,“ řekla jsem.

„Taková tragédie, že ze všeho nejdříve se Kalona obrátil proti své velekněžce,“ odvětila.

„Neprojde vám to!“ zaječela jsem na ni.

Znovu se zasmála a prstem naznačila „pojď ke mně“. Nestvůry, které vylezly ze zvířete, zatlačily proti bublině s novou vervou.

Shaunee se zapotácela a její ruka vyklouzla z mé. Energie živlů kolem zvířete zeslábla.

„Mrzí mě to, Zoey. Už to neudržím.“ Damien se také pustil, padl na kolena a začal dávit.

Bublina se zachvěla.

Něco ve mně se strašlivě zatřáslo a mně došlo, že za chvilku ztratím i ducha a zvíře bude volné.

„Prober se, Zoey. Tentokrát to nezachráníš,“ řekla Neferet.

Stark za mnou něco hulákal. Darius s Refaimem stáli u otevřeného výtahu a bojovali se šlahouny Temnoty, které se snažily prodrat dovnitř.

Ale to všechno se náhle zdálo hrozně vzdálené, protože Neferetina poslední slova mi pořád zněla v hlavě. Nezachráníš… nezachráníš… já vás zachráním…

Pak jsem si vzpomněla. Není to básnička! Je to zaklínadlo!

Ucítila jsem, jak se ode mě odpoutal duch, a vykročila jsem vpřed. Vytáhla jsem z kapsy poskládaný list fialového papíru a můj vidoucí kámen se najednou rozpálil.

Neměla jsem čas na pochybnosti. Mohla jsem jedině jednat. Strhla jsem si řetízek, na němž jsem měla kámen pověšený, a zvedla ho před sebe jako štít. Pak jsem hlasem zostřeným panikou a mocí přečetla:

„Prastaré zrcadlo

kouzelné zrcadlo

šedé stíny

skryté

věkovité

mlžného jíní

závoj ať sklouzne

s tímto kouzlem

volám k pradávným

minulost zjevte

kouzlo proveďte

já vás zachráním!“

Podívala jsem se skrz vidoucí kámen a svět se úplně změnil. Už jsem nedržela malý oblázek s dírou uprostřed. Roztáhl se do výšky i šířky a proměnil se v hladkou kruhovou plochu. Uvědomila jsem si, co to je, až když jsem na jejím povrchu spatřila tmavý odraz místnosti.

„Chceš mě porazit zrcadlem?“

Nemusela jsem váhat, odpověď jsem znala. „Ano,“ pronesla jsem odhodlaně. „Přesně to si myslím, že udělám.“ Uchopila jsem zrcadlo oběma rukama a nastavila ho k Neferet.

Sklouzla z gauče. Jak ke mně ladně kráčela, zrcadlo zachytilo její odraz. S krutým smíchem do zrcadla pohrdavě pohlédla a řeč jejího těla se zčistajasna úplně změnila. Začala vrtět hlavou. Otevřela ústa, zakňučela a přikrčila se, jako kdyby se na ni měla snést neviditelná rána. Ta změna mě úplně šokovala, a tak jsem natáhla krk a podívala se, co v tom zrcadle vidí.

Byla to Neferet, jak jsem ji neznala. Mladá, snad ještě mladší než já. A také hezká, hodně hezká, ačkoli dlouhé zelené šaty měla rozervané a bylo vidět, že ji někdo zbil. Ošklivě. Tvář měla netknutou, ta zůstala dokonalá. Zato na prsou měla něco, co vypadalo jako otisky zubů. Zápěstí měla oteklá a posetá černými modřinami. Nejpříšernější ale byla krev, která jí pokrývala vnitřní stranu stehen a stékala jí po nohách.

„Ne!“ vzlykla Neferet. „Už ne! Už nikdy!“ Zakryla si obličej rukama a zoufale zakvílela. Pak se trhaně rozvzlykala a vlákna Temnoty se začala rozplývat.

„Duchu!“ zavolala jsem svůj živel, poslední, který pořád držel zvíře v slábnoucím kruhu síly. „Pusť ho.“ Potom jsem vykročila kupředu a pořád držela zrcadlo proti Neferet. „Auroxi!“ Výkřik zvíře přiměl, aby se odvrátilo od místa, kde ležela zhroucená babička. „Temnota už tě neovládá. Vrať se k nám! Dokážeš to!“ Potřásl zrůdnou hlavou. Šla jsem dál. On se mě pokusil obejít. Zadívala jsem se mu do očí barvy měsíčního kamene. „Duchu! Už ho nevězni, pomoz mu!“

Cítila jsem, jak živel vstoupil do zvířete. Klopýtlo a kleslo na jedno koleno. Zaryčelo.

„Bojuj s tím! Jsi víc než netvor stvořený z Temnoty!“ vmetla jsem mu do tváře.

Zvedl hlavu a mě zaplavila naděje. Tělo se mu škubalo a třáslo. Měnil se!

„Zoey, pozor!“ zakřičel na mě Stark.

Odvrátila jsem se od Auroxe právě včas, abych spatřila, jak se ke mně blíží Neferet. Pořád zírala do zrcadla. Z očí jí tekly krvavé slzy. Vlastními drápovitými nehty si rozškrábala obličej. Zvedla ruce, zkrvavené a smrtící. „Ty čubko! Nedovolím, abys mi to všechno připomínala! Nyx ať jde do horoucích pekel, zabiju tě vlastníma rukama!“ Vrhla se na mě.

Aurox do ní narazil plnou silou. Pořád ještě měl zvířecí rohy a jeden dlouhý bílý hrot proklál Neferet přímo mezi prsy. Setrvačnost je oba strhla a společně proletěli zbytky sítě vláken, se kterými do té chvíle bojoval Kalona. Okřídlený nesmrtelný uskočil stranou, z cesty napůl zvířeti a napůl klukovi, který odvlekl svíjející se a ječící Neferet přes celou terasu. Ani jsem se nestačila nadechnout a byli u kamenného ochozu. Nelidská síla zvířecího těla ho roztříštila a oni se zřítili ze střechy dolů.

25)

Zoey

Pustila jsem zrcadlo a rozběhla se tam. „Kalono! Zachraň ho!“ Nesmrtelný se dal do pohybu dřív, než jsem to vůbec dořekla. S roztaženými křídly se vrhl přes pobořené zábradlí a zmizel. Já se zastavila u samého kraje střechy. Naklonila jsem se přes něj a uviděla, jak Kalona chytil Auroxe za kotník těsně předtím, než by kluk, teď už úplně proměněný v člověka, dopadl na chodník.

Neferet takové štěstí neměla. Viděla jsem ji. Narazila do ostré hrany budovy a po nekontrolovaném pádu skončila uprostřed Páté ulice. Takhle z výšky vypadala jako rozbitá panenka. Měla zlomený vaz. Paže a nohy zohýbané v nemožných úhlech. Pod hlavou se jí šířila tmavá louže krve.

Náhle vedle mě stála Thanatos a objala mě silnou paží kolem ramen, jako by se bála, že spadnu za Neferet. A pak tam se mnou byli všichni. Stark se mě ujal místo Thanatos a držel mě, a já se třásla a pořád zírala dolů na Neferetino tělo. Kalona vynesl na střechu Auroxe. Afrodita podpírala babičku. Ta mě vzala za ruku.

„U-we-tsi-a-ge-ya, pojď pryč a nedívej se na tu hrůzu,“ řekla mi.

Ale já se koukala dál. Proto jsem viděla, jak sebou Neferetino tělo začalo škubat. Sledovala jsem to až do konce. Její paže a nohy se zazmítaly. Vlasy se zavlnily. Záda vypnula do oblouku. A pak se Tsi Sgili jakoby rozpustila. Ze záhybů jejích krví nasáklých šatů se vyrojily tisíce černých pavouků a zmizely v temném kanálu u silnice.

Teprve pak jsem zvedla oči. Obrátila jsem se k Thanatos. „Není mrtvá.“

Velekněžka smrti mi odpověděla, i když jsem to nemyslela jako otázku.

„Nevím.“ Vypadala pobledle a otřeseně. „Jakživa jsem neviděla, ani jsem si nedovedla představit to, čeho jsme právě byli svědky.“

Zavládl ve mně klid. Nebyla jsem unavená. Nebrečela jsem. Nebyla jsem naštvaná. Byla jsem prostě absolutně klidná.

„Myslím, že bychom se měli připravit. Instinkt mi napovídá, že Neferet se vrátí a znovu po nás půjde.“

„Ano, kněžko, souhlasím s tebou,“ přitakala Thanatos.

Vzala jsem babičku kolem pasu a nechala ji, ať se o mě opře. „Musíš do nemocnice,“ promluvila jsem k ní něžně.

„Ne, u-we-tsi-a-ge-ya. Potřebuju jet domů.“

Podívala jsem se do jejích mírných očí. „Naprosto tě chápu, babi. My tě tam se Starkem odvezeme.“

„Nejdřív musíš ještě něco udělat,“ ozval se Stark.

„Dá ti pusu a poví ti, jak moc tě miluje, až jindy. Jdeme odsud. Ti pavouci byli fakt pro tuhle pitomou noc třešinka na dortu. Chci do vany a dát si xanax,“ prohlásila Afrodita.

Já nic neřekla. Měla jsem ze Starka divný pocit. „Počkejte tady. Tohle musíte vidět všichni.“ Stiskl mi ruku a zašel do apartmá. Hned se zase vrátil a za přetržený řetízek nesl vidoucí kámen.

Už zase to byl oblázek s dírou uprostřed a vypadal úplně nevinně. Ale já věděla svoje, a tak jsem si ho od něj vzala hezky opatrně jako nevybuchlou bombu, což nebylo tak daleko od pravdy. Už jsem si ho chtěla strčit do kapsy džín, ale Stark mě zarazil.

„Ne, ještě ho neukládej. Zaměř jím na Auroxe. Řekni znovu to kouzlo.“

„Ehe?“ Najednou jsem nezněla vůbec dospěle, vyrovnaně ani chytře.

„Na mě?“ Všichni jsme se otočili k Auroxovi. Ty bláho, ten kluk vypadal na šrot. Oblečení měl na cáry a obličej i ruce celé od krve a plné modřin. „Proč na mě?“

„Protože když jsi napíchl Neferet, zahlídl jsem v tom kouzelném zrcadle tvůj odraz. Všichni tady musí vidět to, co já,“ řekl Stark. „Zakouzli to ještě jednou, Zoey.“

„Ani nevím, jestli to napodruhé bude fungovat. Je to zas nějaká stará magie. Divná a totálně nepředvídatelná,“ namítla jsem.

„Odříkej to zaklínadlo, u-we-tsi-a-ge-ya,“ poradila mi babička.

„Už nemám ten –“

Stark mi podal zmuchlaný fialový papír. „Ale máš.“

„No tak jo.“ Zvedla jsem vidoucí kámen a namířila jím na Auroxe. Ještě jsem ani nezačala číst a už jsem cítila, jak horce žhne.

„Prastaré zrcadlo

kouzelné zrcadlo

šedé stíny

skryté

věkovité

mlžného jíní

závoj ať sklouzne

s tímto kouzlem

volám k pradávným

minulost zjevte

kouzlo proveďte

já vás zachráním!“

Můj hlas nebyl tak zvučný jako poprvé, ale slova zněla zřetelně a silně a s posledním veršem se vidoucí kámen znovu proměnil v lesklý kruh. Odrazová plocha mířila na Auroxe.

„Krucinál. Je to fakt,“ řekla Afrodita. „To je nejdivnější věc, co jsem kdy viděla, a já už viděla leccos divného.“

Babička kulhavě přistoupila k Auroxovi. Dotkla se jeho tváře. On koukal do zrcadla a v očích měl slzy. Stočil pohled k babičce.

„Věděla jsem, že ti právem věřím, tsu-ka-nv-s-di-na,“ řekla mu. „Děkuji, žes mě zachránil, chlapče.“ Když se k němu naklonila, sehnul se a ona mu dala na tvář lehkou maminkovskou pusu.

„Musíš se do toho zrcadla podívat taky, Zoey,“ pobídl mě Stark.

„Nemusím.“ Byla jsem podivně otupělá. „Já vím, jak Heath vypadá.“

Aurox se znovu zadíval do zrcadla. „Tak tohle je Heath?“

„Jo,“ odvětil Stark s povzdechem. „Tohle je Heath. Což znamená, že nějakou záhadou jsi můj kamarád.“

Aurox pořád koukal na svůj odraz, když vtom se výraz jeho tváře změnil. Usmál se a řekl: „Rád tě zas vidím.“

Něco v jeho hlase ve mně vyvolalo záchvěv.

Pak Aurox vzhlédl a zadíval se mi do očí. „A ty?“ zeptal se mě. „Čím byl Heath pro tebe?“

V hlavě se mi vyrojila spousta odpovědí: Byl můj problém, osina v zadku, můj milý, můj lidský partner, moje skála, navždycky můj kluk.

„Heath byl moje lidskost,“ vylétlo mi nakonec z pusy. „A jak to tak vypadá, teď je tvoje lidskost.“

Zrcadlo mi vyklouzlo z rukou. Než se stačilo rozbít, ozval se takový tichý zvuk a byl z něj zase vidoucí kámen. Teď už jsem ho do té kapsy strčila.

Babička se vrátila ke mně a já ji znovu objala kolem pasu. Stark mě vzal za ruku, zvedl ji ke rtům a políbil mě do dlaně.

„Netrap se,“ řekl tiše. „Ať se děje, co se děje, máme lásku. Lásku napořád.“