Kristin Cast

Škola noci 11. Odhalená

Prolog

Zoey

„Páni, Červenko, tomuhle říkám parádní účast. Tady je víc lidí než blech na starým psovi!“ Stevie Rae sizaclonila dlaní oči a rozhlédla se po nově osvětleném školním areálu. Dallas je sice absolutní kretén, alevšichni jsme museli uznat, že žárovičky, kterými ověsil kmeny i větve starých dubů, dodávají celé školekouzelný pohádkový přídech.

„Některá ta tvoje vidlácká přirovnání jsou vážně nechutná,“ podotkla Afrodita. „Ale tohle je přesné. Zvlášťkdyž je tady tolik místních politiků. Totální paraziti.“

„Snaž se být milá,“ požádala jsem ji. „Nebo aspoň buď zticha.“

„Takže tady někde je i tvůj taťka starosta?“ Už tak vykulená Stevie Rae vyvalila bulvy ještě víc.

„Nejspíš jo. Před chvilkou jsem zahlédla Cruellu De Vil, jinak též známou coby Ta, co mě porodila.“Afrodita se zarazila a povytáhla obočí. „Měli bychom asi dávat dobrý pozor na ta koťata z Tulaček. Vidělajsem tam pár takových, co mají moc pěkný černobílý kožíšek.“

Stevie Rae zalapala po dechu. „Ježkovy oči, to nemyslíš doopravdicky vážně, že by si tvoje mamkaudělala kožich z koťátek, že ne?“

„Rychlejc, než bys mrkla těma svýma ježkovýma očima,“ popíchla ji Afrodita.

„Stevie Rae, ona si dělá srandu. Řekni jí, jak to doopravdy je,“ obrátila jsem se na Afroditu.

„Dobře. Nestahuje z kůže koťata. Ani štěňata. Jen tulení mláďátka a demokraty.“

Stevie Rae svraštila čelo.

„No vidíš, nic nehrozí. A mimo to, u stánku Tulaček máme Damiena a víš, že on by nedovolil žádnémukoťátku zkřivit ani fousek, natož pocuchat kožíšek,“ chlácholila jsem svoji nejlepší kámošku, protože jsemnechtěla, aby nám Afrodita zkazila dobrou náladu. „Vlastně nám to báječně vychází. Koukni, co se nám za

ten týden a něco podařilo zorganizovat.“ Oddechla jsem si úlevou, že se nám akce tak vydařila, a přelétla

jsem pohledem areál plný lidí. Stevie Rae, Shaylin, Shaunee, Afrodita a já jsme obsluhovaly u stánku sdomácími sladkostmi (protože mamča Stevie Rae a parta jejích kamarádek z rodičovského sdruženíchodily mezi návštěvníky a nabízely k ochutnání

čokoládové sušenky, kterých jsme měly na prodej asi tak tunu). Byly jsme jen kousek od Nyktiny sochy,odkud byl dobrý výhled na celý areál. Viděla jsem dlouhatánskou frontu u babiččina levandulovéhostánku. Usmála jsem se. Hned vedle přijímala Thanatos žádosti o zaměstnání, několik lidí tam vyplňovaloformuláře.

Uprostřed stály dva velké stříbrobílé stany, taky ověšené Dallasovými žárovičkami. V jednom Stark sDariem a dalšími Erebovými syny předváděli různé zbraně. Stark zrovna ukazoval malému chlapečkovi,jak se drží luk. Zvedl od něj oči a podíval se na mě. Vyměnili jsme si rychlý úsměv a on se pak dálvěnoval dětem.

Mezi bojovníky nebyli Kalona ani Aurox. Thanatos z pochopitelných důvodů rozhodla, že občané Tulsy na setkání s nimi ještě nejsou připravení.

V tom jsem s ní souhlasila.

Taky jsem nebyla připravená na…

V duchu jsem se okřikla. Ne, teď nebudu myslet na celou tu věc s Auroxem/Heathem.

Radši jsem obrátila pozornost k druhému velkému stanu. Tam Lenobia pečlivě dohlížela na lidi, kteří serojili jako včely kolem Mujaji a mohutné peršeronky Bonnie. Společnost jí dělal Travis. Travis s ní teď bylvlastně pořád a to mě hřálo u srdce. Na zamilovanou Lenobii byl moc hezký pohled. Učitelka jezdectvízářila štěstím jako planoucí pochodeň, a když uvážím, kolik Temnoty jsem poslední dobou viděla,připadalo mi to jako oáza v poušti.

„Do hajzlu, kam jsem dala to víno? Neviděl jste někdo můj kelímek z Queenies? Jak mi správněpřipomněla tady kovbojka, někde tu straší mí rodiče, tudíž se musím pořádně posilnit, než všechnyobejdou a najdou mě,“ mumlala Afrodita a kutala mezi krabicemi sušenek. Hledala velký fialový plastovýkelímek, ze kterého jsem ji předtím viděla pít.

„Ty máš v tom kelímku z Queenies víno?“ Stevie Rae nad tím vrtěla hlavou.

„A piješ ho brčkem?“ Shaunee taky zavrtěla hlavou. „Není to nekulturní?“

„V zoufalé situaci lze sáhnout k zoufalým opatřením,“ odsekla Afrodita. „Hlídá nás tady taková spoustajeptišek, že se člověk nemůže ani napít, aby hned nemusel poslouchat nudné kázání.“ Střelila pohledemnapravo, kde kočičí útulek rozestavil do půlkruhu klece se zvířaty k adopci a bedny hraček vycpanýchšantou na prodej. Tulačky měly taky stříbrobílý stan, jen daleko menší, kde za pokladnou neúnavněobsluhoval Damien, ale kromě něj měly všechno ostatní kolem koček na starost benediktinky v tradičníchhábitech, protože Tulačky jsou jejich podnik.

Jedna z jeptišek se zadívala mým směrem a já na ni zamávala a zazubila se. Sestra Marie Anděla mi takyzamávala a potom si dál povídala s rodinou, která se zjevně právě zamilovala do roztomilé bílé kočkypřipomínající velký chomáč vaty.

„Afrodito, jeptišky jsou v pohodě,“ ujistila jsem ji

A stejně mají tolik práce, že si tě vůbec nevšímají,“ dodala Stevie Rae.

„Jen si to představ, možná všichni nekoukají pořád jenom na tebe,“ vydechla s hraným úžasem Shaylin.

Stevie Rae se zahihňala a zamaskovala to kašlem. Než stačila Afrodita nějak hnusně odseknout, přikulhalak nám babička. Až na to kulhání a pobledlost vypadala zdravě a spokojeně. Uteklo jen něco přes týdenod té doby, co ji Neferet unesla a pokusila se ji zabít, ale úžasně rychle se zotavila. Thanatos tvrdila, že je

to díky tomu, že na ženu svého věku je v nezvykle dobré kondici.

Já věděla, že za to vděčí něčemu jinému, něčemu, co máme obě společné, zvláštnímu poutu s bohyní,která s důvěrou dává svým dětem možnost svobodné volby a obdařuje je jedinečnými schopnostmi.Babička je oblíbenkyně Velké matky a čerpá sílu přímo z magické oklahomské půdy.

„U-we-tsi-a-ge-ya, zřejmě budu u stánku s levandulí potřebovat pomoct. Ani se mi nechce věřit, jaký jetam nával.“ Sotva babička domluvila, přispěchala k nám jedna jeptiška. „Zoey, sestra Marie Anděla bypotřebovala, abys jí pomohla s vyplňováním adopčních formulářů.“

„Já vám pomůžu, babičko Redbirdová,“ ozvala se Shaylin. „Miluju vůni levandule.“

„Ach, zlatíčko, to bys byla moc hodná. Mohla bys nejdřív doběhnout ke mně do auta? V kufru je ještějedna krabice levandulových mýdel a vonných sáčků. Vypadá to, že tady vyprodám úplně všechnyzásoby,“ řekla babička spokojeně.

„Jasně.“ Shaylin chytila klíčky, které jí babička hodila, a rozběhla se k hlavnímu vstupu do areálu, kudy se

šlo k parkovišti a dál do stromy lemované ulice vedoucí k Utica Street.

„A já zavolám mamče. Říkala, že stačí dát vědět, kdyby toho tady na nás bylo moc. Za vteřinku se sem s

kámoškama vrátí,“ prohlásila Stevie Rae.

„Babi, nevadí, když půjdu pomoct Tulačkám? Strašně ráda bych se podívala na jejich nová koťátka.“ „Jen běž, u-we-tsi-a-ge-ya. Myslím, že sestře Marii Anděle se po tobě stýskalo.“

„Dík, babi.“ Usmála jsem se na ni. Pak jsem se otočila ke Stevie Rae. „Fajn, tak jestli se tvoje mamča ajejí parta vrátí, já půjdu k jeptiškám.“

„Jasně, bez problému.“ Stevie Rae si zaclonila oči a zapátrala v davu. „Už ji vidím, je s ní paní Rowlandová

a paní Wilsonová.“

„Buď v klidu, my to tady zvládnem,“ řekla Shaunee.

„Tak jo.“ Široce jsem se na obě usmála. „Vrátím se, co nejdřív to půjde.“ Když jsem odcházela od stánku

se sladkostmi, všimla jsem si, že se mi v patách drží Afrodita se svým velikánským fialovým kelímkem. „Jámyslela, že nestojíš o kázání.“

„Pořád lepší jeptišky než mámy z rodičovského sdružení.“ Otřásla se. „Navíc mám kočky radši než lidi.“

Pokrčila jsem rameny. „Tak jo, jak chceš.“

Na půl cesty ke stanu Tulaček Afrodita zpomalila, až se skoro zastavila. „Fakticky, totálně, ubohý,“

zamumlala přes brčko a nepřátelsky přimhouřila oči. Koukla jsem se, kam se dívá, a taky jsem se

zamračila.

„Jo, už jsem je spolu viděla kolikrát, ale pořád to nechápu.“ Zůstaly jsme s Afroditou stát a civěly na to,

jak se Erin, bývalé dvojče Shaunee, plazí po Dallasovi. „Vážně jsem myslela, že tohle je pod její úroveň.“

„Evidentně není,“ konstatovala Afrodita.

„Fůůůj,“ vyjekla jsem a odvrátila pohled, když se k sobě společensky naprosto nevhodně přicucli.

„Řeknu ti, v celé Tulse není dost chlastu, aby mi přestalo vadit, když vidím, jak se ti dva cicmají.“ Afrodita

vydala dávivý zvuk, který se vzápětí změnil v zafrkání a smích. „Sleduj, na dvanácté hodině útočí

závojnatka.“

A opravdu, k nic netušícímu párečku, který se tam olizoval, se hnala jeptiška, mám dojem, že to bylasestra Emílie (jedna z těch upjatějších). „Tváří se dost vážně,“ podotkla jsem.

„Mám ti takový pocit, že jeptiška je přímý opak afrodiziaka. Tohle bude asi zábava. Pojď se koukat.“ „Zoey! Tady!“ Otočila jsem se od blížící se srážky k sestře Marii Anděle, která na mě mávala anaznačovala, že mám jít k ní.

„Jdeme.“ Zahákla jsem ruku za Afroditin loket a táhla ji ke stanu s kočkami. „Nebyla jsi dost hodná, budeš

bez televize.“

Než stačila něco namítnout, stály jsme u Tulaček a sestra Marie Anděla se na nás zářivě usmívala.„Výborně, Zoey a ještě Afrodita. Potřebuju vás obě.“ Vlídně pokynula k mladé rodině stojící u klecí skoťátky. „Tohle jsou Cronleyovi. Rozhodli se, že si osvojí obě naše tříbarevné kočičky. Jsem tak

ráda, že ty dvě zůstanou spolu, mají k sobě blíž, než je u sourozenců z jednoho vrhu obvyklé.“

„Paráda,“ řekla jsem. „Začnu pro ně vyplňovat papíry.“

„Pomůžu ti s tím. Dvě kočky, dvoje papíry,“ nabídla se Afrodita.

„Máme s sebou doporučení od veterináře,“ promluvila paní Cronleyová. „Nějak jsem tušila, že tady dneska

najdeme svoje koťátko.“

„I když hned dvě jsme teda nečekali,“ dodal její manžel. Stiskl své ženě rameno a z jeho úsměvu bylo

jasné, jak ji má rád.

„No, s dvojčátky jsme taky nepočítali,“ odvětila a pohlédla na dvě holčičky, které zůstaly u klece achichotaly se chundelatým trojbarevným koťatům, která měla brzy přibýt do jejich rodiny. „A to se nakonec ukázalo jako báječné překvapení, takže si myslím, že dvě kočičky budou taky perfektní,“uzavřel to tatínek.

Stejně jako pohled na Lenobii s Travisem mě tahle rodina zahřála u srdce.

Už jsme s Afroditou mířily k provizornímu psacímu stolu, když se jedna z holčiček zeptala: „Mamí, co je

támhleto černé?“

Něco v tónu hlasu té malé mě zarazilo. Místo ke stolu jsem zamířila ke kleci s koťaty.

Jakmile jsem k ní došla, pochopila jsem proč. Dvě trojbarevné kočičky syčely a oháněly se packami po

několika velkých černých pavoucích.

„Fujtajbl!“ vyjekla maminka. „Asi se vám ve škole přemnožili pavouci

Znám dobrého deratizátora, můžu vám na něj dát kontakt,“ řekl tatínek.

„Tady bude potřeba zatraceně víc než dobrý deratizátor,“ zašeptala Afrodita a spolu se mnou zírala do

klece.

„No, víte, obvykle tu s breberkama problémy nemáme,“ plácla jsem honem a po zádech mi odporem

přejel mráz.

„Brrr, tatí! Je jich tam moc.“

Blonďatá holčička ukazovala na zadní část klece. Tu pokrývalo tolik pavouků, že se celá hýbala, jak se

tam hemžili.

„Propánajána!“ Sestra Marie Anděla pobledle zírala na pavouky, kteří jako by se množili. „Ještě před

chvilkou tam nic takového nebylo.“

„Sestro, vezměte tuhle milou rodinu do stanu a začněte společně vyplňovat papíry,“ řekla jsem rychle apevně se podívala do jeptiščiných bystrých očí. „A pošlete sem za námi Damiena. On nám pomůže se těchhloupých pavouků zbavit.“

„Ano, ano, jistě.“ Sestra na nic nečekala.

„Přiveď Shaunee, Shaylin a Stevie Rae,“ obrátila jsem se na Afroditu, pořád tlumeným hlasem.

„Chceš tady před všemi těmi lidmi vyvolat kruh?“ opáčila šeptem.

„Byla bys radši, kdyby všechny ty lidi začala Neferet žrát?“ Zničehonic vedle mě stál Stark. Cítila jsem jeho

sílu i obavy. „Je to Neferet, nebo ne?“

„Jsou to pavouci. Spousta pavouků.“ Ukázala jsem na klece.

„Mně to zavání Neferet,“ řekl tiše Damien, který právě přišel.

„Přivedu zbytek kruhu.“ Afrodita odložila kelímek a rozběhla se zpátky ke stánku se sladkostmi.

„Co máš v plánu?“ zeptal se Stark, ale nespouštěl oči z rostoucího hroznu pavouků.

„Ochráníme si svoje území,“ odpověděla jsem. Potom jsem z kapsy vytáhla mobil a navolila kontakt

THANATOS. Zvedla to po prvním zazvonění.

„Něco se změnilo. Cítím přicházet smrt.“ Velekněžka nezvýšila hlas, ale slyšela jsem, jak se chvěje

napětím.

„Ve stánku Tulaček se zničehonic objevili pavouci. Spousta pavouků. Svolala jsem k sobě kruh.“

„Neferet.“ Vyslovila to jméno vážným tónem a potvrdila, co mi napovídal instinkt. „Požádejte živly o

ochranu. Ať se tam Tsi Sgili snaží zhmotnit jakkoli, víme, že to není přirozené, zažeňte to tedy pomocípřírodních sil.“

„Rozkaz,“ odvětila jsem.

„Vyhlásím tombolu, tím odvedu pozornost lidí ke stanu bojovníků. Tam budou v největším bezpečí. Zoey,zachovejte maximální diskrétnost. Pokud dnešek skončí panikou a chaosem, pouze to posloužíNeferetiným záměrům.“

„Rozumím.“ Zavěsila jsem.

„Jdeme na kruh?“ zeptal se Damien.

„Jo. Zbavíme se těch potvor pomocí živlů.“ Neotálela jsem, dokonce jsem ani nečekala na ostatní členykruhu. Za Starkova ochranného dohledu jsem vzala Damiena za ruku. Otočili jsme se čelem ke klecím skoťaty.

„Vzduchu, přijď ke mně, prosím,“ začal Damien.

Okamžitě jsem ucítila, že jeho živel zareagoval. „Dej mu cíl,“ pobídla jsem ho.

Přikývl. „Vzduchu, odfoukni odsud tuhle Temnotu.“

Vítr, který jakoby hravě čechral Damienovi vlasy, zavál k hroznu pavouků a zatočil se kolem něj. Zlostně

se zahemžili.

„Dámy a pánové, mláďata a dospělí, mluví k vám Thanatos, velekněžka tulské Školy noci a vaše dnešníhostitelka. Přijďte prosím všichni do stříbrobílého

stanu bojovníků uprostřed školního areálu, začíná tombola, a chcete-li vyhrát, musíte se osobně zúčastnit

losování.“

Znělo to tak normálně, když Thanatos promluvila do školního rozhlasu jako každá jiná ředitelka, že topavoučí hnízdo se náhle zdálo ještě úděsnější.

„Kdepak, s dalšími podrobnostmi už si nemusíte dělat hlavu.“ Sestra Marie Anděla právě odváděla odstanu mladé manžele a jejich dvojčata. „Moje asistentky všechno přichystají a po tombole si budete moctkoťátka vyzvednout.“

„Proč se ty velké děti drží za ruce?“ uslyšela jsem jednu z holčiček.

„Ach, oni se jen modlí, nic víc,“ odpověděla jí pohotově sestra Marie Anděla. Potom se ohlédla a zavolalana pět nebo šest jeptišek, které zajišťovaly provoz stánku: „Sestry, postarejte se, aby naše mládež měla ke své modlitbě patřičné soukromí.“

„Samozřejmě, sestro,“ zamumlaly všechny. Na nic se neptaly, bez okolků se rozestoupily do půlkruhupřed stanem a zaclonily kočičí klece před zbytkem areálu, takže vytvořily účinnou bariéru mezi námi anáhodnými svědky.

To už k nám sprintovaly Shaunee a Stevie Rae s Afroditou, prosmekly se mezi jeptiškami a vzápětí zůstalystát a vytřeštily oči na hemžící se pavouky.

„Do háje!“ vyjekla Shaunee.

„Ježkovy oči!“ Stevie Rae si zhnuseně zakryla dlaní pusu.

„Neferet už mi vážně leze krkem,“ prohlásila Afrodita a zašklebila se.

„Musíme tu shromáždit všechny živly a s jejich pomocí ty pavouky vymést ze školy,“ řekla jsem. „Ale

nesmíme z toho udělat žádný cirkus

Jo, protože Neferet by se přesně hodilo do krámu, kdyby se to zvrhlo a lidi se vyděsili,“ pochopila

Shaunee. „Bez obav, Zoey. Uberu plyn.“ Přistoupila k Damienovi a ten jí podal ruku. Chopila se jí, zadívala

se na masu tmavých nožiček a mrskajících se tělíček a řekla: „Ohni, přijď.“ Vzduch kolem nás se ohřál.

Krásná černoška se usmála a pokračovala: „Rozpal je, ale ať neshoří.“

Oheň její rozkaz do puntíku splnil. Obešlo se to bez kouře, plamenů i jisker, jen se udělalo opravdu horko

a mračno pavouků se zazmítalo bolestí.

Rozhlédla jsem se a teprve v tu chvíli jsem si všimla, že tu s námi není Shaylin. „Kde zůstala voda?

Potřebujeme do kruhu i Shaylin.“

„Ještě se nevrátila z parkoviště,“ ozvala se Stevie Rae. „Volala jsem jí, ale nezvedla mi to.“

„Nejspíš to neslyšela,“ řekl Damien. „Je tam rušno.“

„To nevadí, vodu zastoupím já,“ navrhla Afrodita. „Sice to nebude mít tu správnou sílu, ale aspoň bude

kruh kompletní.“

Už chtěla vzít Shaunee za ruku, když se mezi jeptiškami procpala Erin.

„Já věděla, že tady někdo vyvolává kruh! Cítila jsem to,“ vykřikla a pak ohrnula ret na Afroditu. „Tys

chtěla povolat vodu? Pche. To by teda byla pěkně mizerná náhražka, opravdická voda jsem já.“

„Opravdická jsi, na tom se shodneme,“ odvětila Afrodita. „Akorát ne voda.“

„Povídal jsem ti, ať se na tyhle srágory vykašleš,“ prohlásil Dallas a ušklíbl se na jeptišku, která se ho

snažila nepustit za sebe.

„Já vím, cos říkal, broučku.“ Erin k němu vyslala svůdný úsměv. „Ale ty zas víš, že když musím, takmusím. A vůbec se mi nelíbí, že by měl z tohohle kruhu někdo vynechat vodu.“

Dallas pokrčil rameny. „Pro mě za mě. Podle mě je to ztráta času. A proč tví blbí bývalí kámoši vlastněvyvolávají kruh během jarmarku?“ Přimhouřil ty svoje zlé, pichlavé oči, jako kdyby mu právě došlo, co tahradba jeptišek znamená. „Hele, co se tady děje?“

„Na tohle nemáme čas,“ štěkla jsem. „Starku, zbav nás Dallase a zavři ho někam, než tenhle jarmarkskončí.“

„S radostí!“ Stark s úsměvem drapl Dallase za flígr a odtáhl ho od nás dál do hloubi areálu. Dallas sebouházel a nadával, ale proti Starkovi měl asi tolik šancí jako otravný komár. Obrátila jsem se k Erin. „Ať seděje, co se děje, jsi voda a tvůj živel je v kruhu vítán, ale nepotřebujeme tu žádnou negativní energii, tohle je příliš důležité.“ Kývla jsem směrem k pavoukům. Erin se tam podívala a zalapala po dechu.

„Co to sakra je?“

Už jsem se chtěla z odpovědi nějak vyvlíknout, ale instinkt mě zarazil. Zadívala jsem se do Erininýchmodrých očí. „Myslím, že tohle zbylo z Neferet. Vím jistě, že je to zlé a v naší škole to nemá co dělat.Pomůžeš nám s tím zatočit?“

„Pavouci jsou odporní,“ začala, ale selhal jí hlas, když zachytila pohled Shaunee. Zvedla bradu a odkašlalasi. „Odporné věci je potřeba vyhodit.“ Odhodlaně přistoupila k Shaunee a zůstala tam stát. „Tohle je i

moje škola.“

Přišlo mi, že její hlas zní divně, ochraptěle. Doufala jsem, že její emoce konečně rozmrzají a že z ní snad,možná zase brzo bude ta holka, kterou jsme dřív znali.

Shaunee jí podala ruku. Erin se chytila. „Jsem ráda, že jsi tady,“ zaslechla jsem Shaunee šeptat.

Erin na to nic neřekla.

„Hlavně nenápadně,“ upozornila jsem ji.

Krátce přikývla. „Vodo, přijď.“ Ucítila jsem vůni moře a jarního deště. „Namoč je,“ pokračovala.

Klece se pokryly kapičkami vody a pod nimi se začala tvořit kaluž. Hrozen pavouků velký jako pěst se

neudržel na kovové mříži a spadl do louže.

„Stevie Rae.“ Natáhla jsem ke kámošce ruku. Vzala mě za ni, druhou podala Erin a uzavřela kruh.

„Země, přijď,“ pronesla. Obklopily nás luční vůně a zvuky. „Nedovol, aby tohle zamořilo naši školu.“

Země pod námi se maličko zachvěla. Z klecí začali opadávat další pavouci, žbluňkali do vody, až to cákalo.

Konečně jsem přišla na řadu já. „Duchu, přijď. Dej ostatním živlům sílu, aby zahnaly Temnotu, která

nemá v naší škole co pohledávat.“

Zahučelo to a všichni pavouci sklouzli do kaluže. Voda se rozvlnila a začala měnit tvar, protahovala se –

bobtnala.

Zkoncentrovala jsem se, naplněná duchem, živlem, pro který mám největší nadání, a představila si, jak talouže plná pavouků mizí z našeho území pryč, jako když někdo vylévá lavor hnusné špinavé vody. Kdyžjsem tu představu zformovala, rozkázala jsem: „Teď odsud zmizte!“ „Ven!“ ozval se Damien jako ozvěna. „Padejte!“ řekla Shaunee. „Pryč!“ zvolala Erin.

„Pá pá!“ zazpívala Stevie Rae.

Vzápětí se kaluž s pavouky přesně jako v mojí představě zvedla, jako by je země chtěla vyšplouchnout.Jenže než jsme se stačili nadechnout, temný tvar se znovu přeskupil a vytvořil známou siluetu, svůdnou,krásnou, smrtící. Neferet! Rysy obličeje zůstaly nezřetelné, ale poznala jsem ji podle zlovolné energie,

která z ní sálala.

„Ne!“ vykřikla jsem. „Duchu! Dodej všem živlům sílu naší lásky a věrnosti! Vzduchu! Ohni! Vodo! Země!Jak vám velím, tak se staň!“

Ozval se příšerný skřek a Neferetin přízrak se rozletěl vpřed. Přehnal se naším kruhem a přelil se jako černá vlna přes Erin. Se zvukem, jako když běží tisíc pavouků, zamířil k hlavní bráně školy a tam beze

stopy zmizel.

„Krucisakra. To byl teda fakt hnus,“ řekla Afrodita.

Chtěla jsem jí přisvědčit, když jsem zaslechla to první hrozné zakašláni

Ucítila jsem, jak se kruh rozpadá, a vzápětí jsem ji viděla klesat na kolena. Podívala se na mě a znovuzakašlala. Od rtů jí odlétla sprška krve. „Kde by mě napadlo, že to skončí takhle,“ vypravila ze sebeochraptěle.

„Přivedu Thanatos!“ křikla Afrodita a vystřelila pryč.

„Ne! To se nesmí stát,“ zanaříkala Shaunee a padla na kolena vedle Erin, která už byla celá zbrocená krví.

„Ségra! Prosím. Dostaneš se z toho!“

Erin se jí zhroutila do náruče. Jen jsme se na sebe s Damienem a Stevie Rae podívali a všichni naráz jsme

obklopili Shaunee, která kamarádku dál držela.

„Tolik mě to mrzí,“ vzlykala. „Všechny ty ošklivé věci, co jsem ti řekla, jsem nemyslela vážně.“

„To, to nic, ségra.“ Erin ze sebe pomalu soukala slova mezi křečovitými návaly kašle, při kterých jí v

hrdle klokotala krev a valila se jí v rudých potůčcích z očí, uší a nosu. „Za to můžu já. Za-zapomněla jsem,

jak něco cítit.“

„Jsme tady s tebou,“ řekla jsem a dotkla se Erininých vlasů. „Duchu, upokoj ji.“

„Země, utěš ji,“ zamumlala Stevie Rae.

„Vzduchu, obklop ji,“ řekl Damien.

„Ohni, zahřej ji,“ promluvila přes slzy Shaunee.

Erin se usmála a pohladila ji po tváři. „Už hřeje. Už, už mi není zima a nejsem sama. Nic necítím, jen

jsem unavená…“

„Odpočiň si,“ řekla Shaunee. „Zůstanu s tebou, až usneš.“

„Zůstaneme s tebou všichni,“ slíbila jsem jí a rukávem si otřela slzy z tváří.

Erin se ještě jednou usmála na Shaunee, pak zavřela oči a umřela svému dvojčeti v náručí

1)

Neferet

Odraz minulosti, jenž se náhle zjevil v mystickém zrcadle Zoey Redbirdové, vyvolal v Neferet strašlivou

vzpomínku na to, jak zahynula její nevinnost. Když tak nečekaně spatřila sebe coby zlomenou, zbitoudívku, roztříštila se na kousíčky a vinou toho se nedokázala ubránit zrádnému útoku tvora, který bývalpouhou její schránkou. Aurox ji přemohl, rozpáral a shodil z terasy střešního apartmá. Když dopadla nachodník, Neferet, někdejší Nyktina velekněžka, skutečně zemřela. Jakmile však její smrtelné srdcedotlouklo, její duch, nesmrtelná energie, díky níž byla královnou Tsi Sgili, převzal vládu, nechal zmizetrozbitou skořápku jejího těla a zůstal… naživu.

Masa Temnoty a ducha společně sestoupila pod zem, uhnízdila se tam a čekala, čekala a přežívala,zatímco vědomí Tsi Sgili bojovalo o další existenci.

Znásilněná dívka v zrcadle oživila vzpomínku, o které si Neferet myslela, že je již dávno mrtvá…pohřbená… zapomenutá. Minulost povstala a měla v sobě sílu, s níž nebyla vůbec připravena se utkat.

Minulost opět ožila a zabila Neferet.

Neferet vzpomínala. Kdysi bývala dcerou. Kdysi bývala Emily Wheilerovou. Kdysi bývala zranitelným,

zoufalým dítětem a lidský muž, jenž ji měl věrně střežit a chránit, ji týral, zneužil a zbil.

Jakmile se v kouzelném zrcadle objevil Emilyin obraz, desítky let moci a síly, kterými se Neferet zaštítila

proti tomuto násilí, proti zločinu spáchanému na její nevinnosti, se rázem vypařily.

Zmizela mocná upíří velekněžka. Zůstala jen Emily a hleděla na svůj zmařený mladý život. To Emily Auroxproklál rohy a shodil na opuštěný chodník pod hotelem Mayo. To Emily s sebou ve smrti vzala i Neferet.

Duch královny Tsi Sgili však přežil.

Pravda, její tělo bylo zničeno, mysl roztříštěna, ale energie zajišťující Neferet nesmrtelnost žila dál, ačkolijejí vědomí balancovalo na samé hraně zániku. Útěšná vlákna Temnoty ji přivítala a dodala jí sílu. Nejprve

si tak směla propůjčit podobu hmyzu, poté stínů, pak mlhy. Duch Tsi Sgili se napájel nocí a vyvrhovalden, ponořil se do labyrintu stok v centru Tulsy a pomalu, ale nezastavitelně putoval jediným směrem –to, co z Neferet zůstalo, bylo bez ustání puzeno k něčemu známému, k nalezení toho, co jí pomůžezískat zpět původní podobu.

Tsi Sgili poznala okamžik, kdy překročila hranici mezi městem a místem, jež znala ze všeho nejlépe.Místem, které dokázal vnímat i její nehmotný duch, protože ji sem již tolik let přitahoval. Pronikla na půdu

Školy noci v podobě husté šedé mlhy. Plynula z jednoho šerého kouta do druhého a vpíjela do sebe všeznámé.

Když přízrak dospěl k chrámu v srdci školy, stáhl se zpět, přestože kouř a stín, energie a tma necítí bolest,a stejně tak ani radost. Zlovolná energie Tsi Sgili se zalekla reflexivně, podobně jako se pohne uříznutá

žabí noha, když se jí dotknete žhavým železem.

Právě tento bezděčný úhybný manévr ji nasměroval k mocnému místu, které dokázala vycítit. Bolest ani

radost sice Tsi Sgili nevnímala, ale i to málo, co zbylo z Neferet, rozpoznalo moc. Moc vycítila vždy avšude.

V lepkavé mastné spršce se ponořila do jámy v zemi. Nasakovala energii uloženou v okolní půdě a skrzeni k sobě přitahovala nehmotné útržky událostí, které se odehrávaly na povrchu.

A možná by v této podobě, beztvaré, beztvářné, od všeho oproštěné existence, zůstala napořád, kdybysi právě tento okamžik nevybrala pro svůj příchod smrt.

Blížila se nikým nespatřena jako vítr, jenž žene mraky, aby zastínily slunce, ale Tsi Sgili ucítila její letmýdotek, ještě než mládě poprvé zakašlalo.

Smrt znala ještě důvěrněji než školu nebo toto mocné místo. Smrt ji vylákala z jámy v zemi. V návaluvzrušení se duch Tsi Sgili zhmotnil v první formě, která se jí nabídla už na samém počátku, a to vpodobě věčně pobíhajícího, nekonečně zvědavého, neskutečně odolného osminohého tvora.

Černí pavouci se v jednolité mase vydali vstříc smrti, aby se z ní nakrmili.

Ironií osudu to byl právě kruh mláďat, co poskytlo Neferet dostatek energie, aby částečně nabyla vědomí,dokázala se soustředit, vypůjčila si prastarou sílu smrti a konečně znovu nalezla samu sebe.

Jsem ta, jež bývala Emily Wheilerovou, posléze Neferet a poté Tsi Sgili, královna, bohyně, nesmrtelná

bytost!

Do té chvíle bylo jejím jediným cílem nalézt něco známého. Jakmile však k mláděti sestoupila smrt, duchTsi Sgili se na ní přiživil a získala dost energie na to, aby se její vzpomínky stmelily ze střípků minulosti apřítomnosti v jediné skutečné vědomí.

To vědomí jí otřáslo a jejího ducha naplnila syrová energie, která roztrhala vlákna Temnoty a způsobila,že se její tělo znovu zhmotnilo. Nabyla téměř původní podoby, když ji živly vyhnaly. Neferet prorazila kruh

a prchla.

Dostala se pouze k železné bráně, která sloužila jako hranice mezi lidskou ulicí a pozemkem upíří školy.Tam její tělo získalo pevnost, a když na to spotřebovala všechnu získanou sílu, zůstala bez dechu, slabájako novorozeně a stěží při vědomí. Zhroutila se ke zdi ohraničující Školu noci.

Musí se nakrmit!

Nevnímala nic než hlad, dokud nezaslechla jeho zvýšený hlas. Nevraživě a sarkasticky brblal: „Ano, drahá.

Jistěže máš pravdu. Vždycky máš pravdu. Taky nechci čekat na tu směšnou tombolu, vůbec měnezajímá, že jsem vyhodil pět stovek za lístky, abych měl větší šanci vyhrát ten Ford Thunderbird zšestašedesátého, který věnovali upíři. Ne, žádný problém! A jak jsi tolikrát říkala, měli jsme si vzítlimuzínu se šoférem. Moc mě mrzí, že musíš snášet takové hrozné nepohodlí a čekat, než já dojdu přescelé

parkoviště k našemu autu a zajedu s ním k té lavičce, na které si potřebuješ odpočinout. Ach ano, a jsemtolik rád, žes nechala ty dva pitomce z městské rady, aby ti čučeli do výstřihu, když jsi jim špitala doouška ty svoje šílené drby o Neferet. Ha! Ha! Ha!“ Nocí k ní dolehl jeho sžíravý smích. „Kdybys někdyvěnovala pozornost něčemu jinému než sobě, věděla bys, že Neferet se o sebe dovede postarat.Vandalové, kteří zdevastovali střešní apartmá a nikdo je u toho neviděl? To sotva. Vypadalo to spíš, žetam nějaká ženská dostala záchvat vzteku. Upřímně lituju toho, kdo Neferet takhle vytočil, ale ji nelituju.“

Neferet se přinutila posadit a zaposlouchala se. Ten člověk řekl její jméno. Musí to být znamení, že jí

bohové sesílají dar.

Nějakých deset metrů od místa, kde se krčila, zablikala světla lexusu, když se muž dotkl dálkovéhoovladače. Přitom dál mumlal: „Zatracená ženská. Jen roznáší klepy a s každým manipuluje, pořád dokola.Měl jsem poslechnout otce a nebrat si ji. Za pětadvacet let manželství s ní jsem přišel jen k vysokémutlaku, pálení žáhy a nevděčné dceři. Mohl jsem být první svobodný tulský starosta po padesáti letech avybírat si z mladých dědiček ropných magnátů, kdybych neměl na krku ji…“

Jeho tiráda ustoupila do pozadí a změnila se v nesrozumitelný šum, protože Neferetin nadpřirozeně citlivý

sluch zachytil tlukot jeho srdce.

Vděčně vzdychla. Vskutku to vypadalo na večeři. Nebude bohům osudu, kteří jí ho seslali, děkovat. Přijmejejich pomoc jako výsadu, na niž má plné právo, jako znamení, že ji s potěšením vítají zpět do řad

nesmrtelných.

Vstala, právě když otvíral dveře auta. Všechnu svou žádost a hlad vložila do jediného slova, jeho jména:

„Charlesi!“

Zarazil se, narovnal se a zamžoural jejím směrem, snažil se ve tmě něco rozeznat. „Haló? Je tam někdo?“

Ona nepotřebovala světlo, aby viděla. Její zrak pronikl tmou snadno a bez námahy. Prohlédla si jehopečlivě upravené vlasy, dobře střižený drahý oblek na míru, pot na jeho horním rtu a tepnu na krku, v níž

vytrvale bušila životodárná krev.

Vykročila vpřed a setřásla si dlouhé rudohnědé vlasy dozadu, aby odhalila vnadné křivky svého nahéhotěla. S maličkou prodlevou pak zvedla ruce a marně se pokusila zakrýt před jeho vyvalenýma očima ta nejintimnější místa. „Charlesi!“ zavolala na něj znovu. Tentokrát ještě se vzlykem dodala: „Oni mi ublížili!“

„Neferet?“ Zjevně zmatený Charles udělal jeden krok jejím směrem, ale pak se zastavil. „Jste to skutečně

vy?“

„Jsem! Jsem! Ach, bohyně, že právě vy jste mě tu musel najít nahou, raněnou a dočista samotnou. To jetak strašné! Něco takového je nad mé síly!“ Neferet si s pláčem zakryla tvář dlaněmi, aby si mohl opravdu

důkladně prohlédnout její tělo.

„Nechápu to. Co se vám stalo?“

„Charlesi!“ ozvalo se za nimi ječivě ze školního pozemku. Oba sebou cukli. „Proč ti to tak dlouho trvá?“

„Drahá, našel jsem –“ zavolal Charles na manželku, ale než to stačil doříct, Neferet se k němu rozběhla.Chytila ho za ruku a nenechala ho domluvit. „Ne! Neříkejte jí, že tu jsem. Nesnesu pomyšlení, že se dozví,

co mi udělali,“ zašeptala zoufale.

Nemohl odtrhnout pohled od jejích obnažených ňader. Odkašlal si a pokračoval: „Frances, drahá, mějstrpení. Upadly mi klíčky a teprve teď jsem je našel. Za minutku pro tebe dojedu.“

„Ještě abys je neupustil! Jsi takové zatracené dřevo!“ zněla jedovatá odpověď.

„Běžte za ní! Zapomeňte, že jste mě tu kdy viděl,“ zanaříkala Neferet a prchla zpět do hlubokého šera u

školní zdi. „Poradím si sama.“

„Co vás to napadá? Ovšemže vás tady nenechám nahou a raněnou. Tady, oblečte si moje sako. Pověztemi, co se vám stalo. Vím, že někdo vyraboval vaše apartmá. Unesli vás?“ vyptával se Charles a zamířil k

ní. Sundal si sako a podal jí ho.

Neferet zalétla pohledem k rukám, které nabízené sako svíraly.

„Máte tak velké ruce.“ Zaplavily ji výjevy z minulosti a rty měla náhle tak studené a ztuhlé, že sotva

dokázala promluvit. „Vaše prsty. Jsou takové silné.“

Charles popleteně zamrkal. „Nejspíš ano. Neferet, jste úplně při smyslech? Zdáte se velice rozrušená. Jak

vám mohu pomoci?“

„Pomoci?“ Palčivý hlad ji vytrhl z Emilyiny minulosti. „Ukážu vám, jak mi jedině můžete pomoci.“

Dál už neplýtvala energií na hovory. Jediným dravčím pohybem odstrčila nabízené sako a přimáčklaCharlese ke zdi. Vyrazil si dech, vylekaně hekl a padl do trávy. Nedala mu čas na vzpamatování. Kolenyho přitiskla k zemi, zkřivila prsty jako pařáty a rozervala mu krk. Když mu z tepny vystříkla hustá horkákrev, přiložila k ráně rty a zhluboka pila. Sice umíral, ale nebránil se.

Měla ho dočista ve své moci, sténal a snažil se zvednout paže a obejmout ji. V hrdle mu zabublalo asténání ustalo, nohy sebou křečovitě zaškubaly, ale Neferetina síla rostla s tím, jak se blížila jeho smrt.Pila a pila, vysávala jeho tělo i duši, až z Charlese LaFonta, tulského starosty, zůstala jen bezkrevná

neživá slupka.

Neferet si olízla rty, vstala a zadívala se na to, co z něj zbylo. Pocítila příval energie. Tolik zbožňovala chuť

smrti!

„Charlesi, proboha živého! Musím dělat všechno sama?“ Hlas jeho manželky se přibližoval, jako kdyby šla

k nim.

Neferet vztáhla zkrvavenou ruku. „Mlho a temnoto, poslechněte! Ukryjte mé tělo. Hned! Zahalte mě!“

Místo aby splnily její příkaz a schovaly ji před pátravými zraky, nejhlubší, nejtemnější stíny se jen neklidně

zachvěly. Spíš ve tmě ucítila, než uslyšela jejich odpověď: Tvá moc bledne, znovuzrozená Tsi Sgili. Chceš

nám rozkazovat? To se uvidí… ještě se uvidí…

Vztek byl luxus, který si teď Neferet nemohla dovolit. Přioděla se svým hněvem a pomačkané sakoCharlese LaFonta nechala ležet. Zahalená pouze krví, zuřivostí a slábnoucí mocí se dala na útěk. Schovalase do příkopu na opačné straně Utica Street, právě když LaFontova žena začala ječet.

Její křik vyvolal na Neferetiných rtech úsměv, a přestože ji Temnota neuposlechla a neukryla ji, Tsi Sgilise stejně rozběhla nadpřirozenou rychlostí nesmrtelné. Když se hnala bohatou rezidenční čtvrtí,představovala si, co asi vidí smrtelníci, kteří šťastnou náhodou právě vyhlížejí z oken. Byla rudý přízrak,bánší z dávných časů. Přála si mít tu moc a seslat kletbu jako bánší z dob staré magie, aby se každýsmrtelník, který se ve své zpupnosti opováží na ni pohlédnout, proměnil v kámen

V kámen… přeji si… tolik si to přeji…

Starostova smrt jí neposkytla energii na dlouho. Její nohy až příliš rychle začaly umdlévat. Tělo jí zalévala

jedna vlna slabosti za druhou, až nakonec klopýtla o obrubník, zastavila se a lapala po dechu.

Nejsou tu domy. Kde to jsem?

Zmateně se rozhlédla a mžikala víčky před jasem lamp ve stylu dvacátých let, které osvětlovaly park.Instinktivně ustoupila z jejich dosahu, hloub do křovin a dál po klikatých pěšinách.

Na nízké vyvýšenině porostlé dřímajícími rododendronovými keři konečně popadla dech a v hlavě se jí

vyjasnilo natolik, že poznala, kde se nachází.

Woodwardův park, nedaleko Školy noci. Neferet zvedla hlavu a rozhlédla se po panoramatu budov vcentru města. Mayo je odsud příliš daleko. Před rozbřeskem se tam nedostanu. A i kdyby došla do hoteludřív, než se slunce vynoří nad obzor a vysaje z ní všechnu zbývající sílu, jak by proklouzla kolem lidí na

recepci? Temnota ji neposlouchá. Bez její ochrany je pouze zkrvavená nahá upírka, odporná bytost,

kterou je nutné zadržet a uvěznit, zvlášť když právě této noci nějaký upír zabil starostu.

Možná měla lépe zvážit své rozhodnutí, než ukončila LaFontův ubohý život.

Poprvé pocítila záchvěv paniky. Takto osamocená a zranitelná nebyla od noci, kdy ji otec násilím připravil

o nevinnost.

Tsi Sgili se otřásla při vzpomínce na jeho velké horké ruce, tlusté prsty, zatuchlý pach jeho dechu.

Vzlykla, protože si zároveň připomněla i stíny, které ji v dívčích letech konejšily, a Temnotu, jež zahojilajejí přervanou nevinnost. „Copak jste mě všichni opustili? Žádné z mých temných dětí mi nezůstalověrné?“

Jako na zavolanou se křoviska před ní zavlnila šelestivým pohybem a vynořila se z nich liška. Zvíře si jiprohlíželo beze známky strachu. Neferet s obdivem zaznamenala krásnou jantarově rezavou srst ainteligentní výraz v jasně zelených očích.

Ta liška je má odpověď, můj dar, má obětina.

Neferet posbírala, co zbylo z její moci. Tiše, rychle udeřila a jedinou ranou zlomila lišce vaz. Než z očízvířete stačilo vyprchat světlo, položila si jeho tělo do klína a ostrým nehtem mu prořízla hrdlo. Pak liškuzvedla, aby jí její krev zvolna stékala po pažích a ňadrech a obklopila ji jako vlahý jarní déšť.

„Jestli se vaše věrnost neztrácí, pak pro vás toto zvíře krvácí! Jeho krví vycházím vám vstříc. Vraťte se mia Tulsa vám dá ještě mnohem víc!“

Nejhlubší stíny pod rododendrony se pohnuly. Zvolna, téměř obezřetně se k Neferet připlazilo několik

vláken Temnoty.

Zamrkala, protože ji v očích pálily slzy. Neopustili ji! Kousla se do rtu, aby vděčně nezajásala, když se ojejí kůži otřelo ledové tělo prvního šlahounu, ponořilo se do teplé liščí krve a začalo se krmit. Brzy se kněmu přidaly další, a přestože to zdaleka nebyly stovky, ba tisíce vláken, jimž velela dříve, potěšilo ji, žena její zavolání odpovědělo alespoň tolik, aby se země kolem ní proměnila v hnízdo Temnoty. Zhluboka se

nadechla noci a vychutnala si moc, která v ní pulzovala. Kdyby jen mohla zůstat se svými věrnýmišlahouny a dál je krmit, ony by ji na oplátku skryly a pečovaly o ni, než znovu nabyde někdejší síly a bude

dál plnit svůj úkol.

Úkol? Co je mým úkolem?

Její oslabenou mysl zaplavila kakofonie hlasů a obrazů z minulosti: byla dívkou, tvým úkolem je stát sepaní domu Wheilerových! Byla mladou velekněžkou, tvým úkolem je jít cestou bohyně! Byla zralejšíupírkou, jež právě začala naslouchat šepotu Temnoty, který jako by se k ní nesl po větru, tvým úkolemje pomoci mi uniknout z podzemního vězení a vládnout po mém boku! Byla mocnou bytostí a krmila se zvláken stvořených z noci a magie, tvým úkolem je bavit mne a být mou chotí!

„Dost!“ vykřikla a zabořila obličej do měkké vlhké srsti obětované lišky. „Už mám dost toho, aby mi druzíříkali, co je mým úkolem.“ S odhodláním vstala a obrnila se vší zbylou hrdostí a mocí. „Nakrmili jste se zmojí obětiny. Zaveďte mě nyní do bezpečí mezi stíny!“

Vlákna Temnoty se zavlnila, omotala se jí kolem holých nohou a jemně za ně zatahala, pobízela ji vpřed.Neferet je beze slova následovala k pěšině, která ji zavedla k širokému kamennému schodišti, jež sevinulo dolů ze skalní vyvýšeniny až na úroveň ulice. Tam mezi úpravnými záhony a pěšinami spatřilanenápadnou jeskyni. Její ústí téměř zcela zakrývaly balvany a křoviska a od nich se až k Jednadvacátéulici táhla velká travnatá plocha. Vlákna ji propustila a zmizela ve škvíře mezi kameny. Neferet se opětvydala za nimi a prolezla ústím jeskyně. Dodala si odvahy hlubokým nádechem a proplazila se donaprosté tmy. Překvapil ji těžký živočišný odér, který ji uvnitř obklopil.

Její vlákna ji zavedla do liščího doupěte.

Stulila se na zem a užívala si vůni své kořisti. Téměř cítila tělesné teplo zvířete, které z doupěte poodchodu jeho původního obyvatele ještě nevyprchalo. Tam se schoulila, přikrytá pouze krví a Temnotou,zavřela oči a konečně se poddala spánku

2)

Zoey

„Zoey, tady jsi! Všude tě hledám. Teď fakticky není nejvhodnější chvíle se tady schovávat.“

Starkův hlas mě polekal, trhla jsem sebou, zamnula si holé paže, abych se zbavila husí kůže, a zamračilajsem se na něj. „Já se neschovávám. Jenom tady…“ Nedořekla jsem to a rozhlédla se. Co tady vlastnědělám, jestli se neschovávám? Thanatos nechala Erinino tělo rychle odnést na ošetřovnu,

aby ho neočumovali vyšokovaní lidští návštěvníci. Můj kruh šel automaticky s ní. Thanatos nařídilaprofesorům a Erebovým synům, aby odvedli naše hosty ze školy a uzavřeli areál. Všichni nejspíš mysleli,že pomáhám vyprovázet lidi. Chtěla jsem pomoct. Dokonce jsem se do toho pustila, jenže pak jsemzaslechla, o čem se baví jedna skupinka místních, a musela jsem odtamtud pryč. Už tak bylo k vzteku, žekrvavá smrt mláděte rozvířila mezi paničkami a politiky drby a spekulace, ale šeptali si o té mrtvé holce,rozrušilo je to, že jí bylo sotva osmnáct a umřela? Kdepak. Žvanili o Neferet! Nenápadně se bavili o tom,

jak dostala vyhazov ze Školy noci, jak vyšla na veřejnost se svými, jak to nazývali, protiupířími názory apotom zmizela z poničeného apartmá.

Dokonce jsem zaslechla, jak jeden člen tulské městské rady říká, že by nebylo divu, kdyby tak upíři dávaliNeferet najevo, že má zmizet z města, a že „chudinka Neferet“ se možná stala obětí násilníků ze Školy

noci.

To mě fakticky vytočilo, ale co jsem tomu chlápkovi mohla říct? My jsme jí nezdemolovali byt anevyhrožovali jí, jen jsme z jejích zlolajných spárů zachránili moji babičku a pak jsme Neferet shodili zestřechy hotelu. Jo, to by určitě přijali s nadšením.

Ty jejich kecy o „chudince Neferet“ na mě byly zkrátka moc. Do háje, právě jsme s mým kruhem„chudince Neferet“ zabránili, aby se zjevila uprostřed dne otevřených dveří a začala požírat místní!„Chudinka Neferet“ možná měla také na svědomí to, že Erinino tělo odmítlo proměnu. Připadalo mi jakopříliš velká shoda okolností, že Erin umřela hned potom, co jejím tělem proletěla hnusná, napůl nehmotná

bývalá velekněžka.

Místo abych začala ječet na svoje spoluobčany, využila jsem zmatku, který po takovém veřejném úmrtímláděte nastal, a odplížila se k osamocené lavičce schované za stájemi. Tam jsem se dlouze, zhlubokanadechla a zamyslela se. Teď jsem vydechla a přemýšlela dál. „Starku, já se tady neschovávám,“vyjádřila jsem svoje pocity slovy. „Potřebovala jsem jen být chvilku o samotě, abych se duševně připravila

na ten obrovitánský průšvih, který se strhne po tomhle –“ Mávla jsem rukou směrem ke středu areálu adopověděla větu. „– tomhle fiasku.“

Posadil se na lavičku vedle mě a vzal mě za ruku. „Jo, to chápu. Vyrovnat se s něčí smrtí pro mě takynení lehké,“ řekl tiše.

„Jo.“ S tím slůvkem mi unikl tichý vzlyk. Bohyně, já jsem takový pokrytec! „Víš co? Jsem stejně špatnájako ty lidské drbny. Měls pravdu. Schovávám se tady,

naštvaná, a lituju se, místo abych byla na prášky z toho, že jedna členka našeho kruhu právě umřela.“

„Zoey, nečekám od tebe, že budeš dokonalá. Nikdo to od tebe nečeká.“ Stiskl mi ruku. „Víš přece, že

takovéhle to nebude vždycky.“

Stáhl se mi žaludek. „V tom je právě asi ten problém. Nevím, jestli to takovéhle nebude vždycky.“

„Už jsme Neferet porazili dvakrát, a dneska se nezdála zrovna ve formě. Uznej, pavouci? Nic lepšíhonedá? Nemůže s námi bojovat věčně.“

„Je nesmrtelná, Starku. Nedá se zabít, takže s námi může bojovat věčně,“ namítla jsem sklesle. „A zpavouků se proměnila v nechutnou slizkou černou hmotu a z té se začalo obnovovat její tělo. Ble. Je

zpátky.“

„No, teď aspoň každý ví, že je zlá,“ opáčil.

„Každý to teda neví. Vědí to upíři, a nejvyšší rada se rozhodla, že proti ní nehne ani prstem. Lidi, místnílidi, do háje, dokonce sám starosta a jeho radní, si o ní myslí, že je hotová dobrá čarodějka z pohádky.Jsem tak naštvaná právě proto, že jsem slyšela nějaké chlápky v kvádru a mámy z rodičovského sdružení,

jak o ní mluví. Diskutovali o tom, jestli náhodou nemáme prsty v tom, že jí minulý týden někdo

zdemoloval apartmá, protože ‚chudinku Neferet‘,“ nakreslila jsem do vzduchu uvozovky, „od toho dne

nikdo neviděl.“

„Vážně? Nechce se mi věřit, že tohle říkají.“

„Věř tomu. Neferet si tou svojí tiskovkou připravila půdu tak, aby z toho vyšla jako oběť, kdyby se jí něco

stalo.“

„To nehraje roli. Nic to nemění na tom, že jsme ji museli vyřídit, abychom osvobodili tvoji babičku. Byli jsme tam v utajení. Nikdo nás neviděl, takže to jsou všechno jen spekulace. Nic to neznamená.“

„Drby mají vždycky svoji váhu, Starku. V tomhle případě z nich jasně vyplývá, že ty, kdo nejsou upíři, jentak něco nepřesvědčí, že Neferet je zlá, pokud se všechno doopravdy hodně nepodělá.“

„To máš asi pravdu, ale vlastně je to dobře,“ prohlásil.

„Ehe?“

„Neferet se nikdy neuměla stáhnout ze scény a počkat, až se situace uklidní. A už vůbec neumípřesvědčivě vystupovat jako oběť. Jestli se dokáže dát znovu dohromady, doslova, a získat zpátky tělo,

co nebude vypadat jako černý flus, bude zase na začátku. Brzo jí dojde, že lidi z tohohle města se jínebudou klanět a uctívat ji. Většina ji spíš lituje. To ji příšerně naštve a udělá nějakou botu. Zase. Tím silidi znepřátelí, stejně jako si předtím

znepřátelila upíry. Pak už tady nebude moct rozhrabávat hnůj a přesune se někam jinam, kde se budemoct vyřádit. Zbavit se jí jednou provždy by vlastně mohlo být snadný jako facka, jak říká Stevie Rae.“

„Stevie Rae!“ Provinile jsem se začervenala. „Sákryš. Hodila jsem na ni ten zmatek kolem Erininy smrti a

nechala ji v tom samotnou

Thanatos to zvládá, a tím to myslím Shaunee. Stevie Rae s Kramishou shánějí děcka k autobusu. Všichnise pořád ptali, kde jsi, proto jsem tě šel hledat sem.“

„Promiň. Svoji chvilku klidu už jsem nejspíš vyčerpala. Jsem připravená vrhnout se zas po hlavě do tohošílenství. Pojď, rozloučíme se s babičkou, než sedneme na autobus.“

„Jsem s tebou, Zoey.“ Stark vstal, pomohl mi na nohy a lehce mě políbil. „Vždycky jsem s tebou, i když toznamená vrhat se po hlavě do šílenství.“

Pořád jsem si ještě užívala pocit bezpečí v jeho náruči, když se ozval jekot.

„Do pytle, co to je?“

Cítila jsem napětí ve Starkově těle. „Někdo má hysterák.“ Znovu mě vzal za ruku a pár vteřin naslouchal,než se mnou zamířil ke vchodu do sportovní haly. „Pojď. Ozývá se to z druhé strany areálu. Drž se u mě.Nějak se mi to nelíbí.“

Ach, bohyně! Prosím, ať to není další umírající mládě… Na to jediné jsem se v duchu zmohla, když jsmeto vzali zkratkou přes sportovní halu a běželi k parkovišti.

Přišli jsme z opačné strany než všichni ostatní, takže si nás nejdřív nikdo nevšiml a mohli jsme si seStarkem tu příšernou scénu dobře prohlédnout. Uprostřed parkoviště, obklopená strnulými místními lidmia hloučkem benediktinek, které jí bránily vrhnout se k hlavní školní bráně, měla nějaká vysoká blonďatápaní absolutní, totální hysterický záchvat. Na sobě měla dokonale padnoucí černé kalhoty, světle modrýobtažený kašmírový svetřík a šňůru evidentně drahých perel. Vlasy jí vylézaly z nóbl drdolu a blonďatépramínky trčely do stran, jako by dostala zásah elektřinou. Jeptišky jí sice bránily, aby běhala dokolečka,ale ječela a rozháněla se rukama jako blázen.

Přiznávám, že v tu chvíli se mi nejdřív hrozně moc ulevilo, že je to jen vyšilující člověk a ne další umírajícímládě.

Ze shluku lidí vystoupila sestra Marie Anděla a pokusila se tu ženskou uklidnit. „No tak, no tak, paní. Vím,že je to šok, když zemře někdo mladý, ale všichni přece víme, že kterémukoli mláděti hrozí předčasnásmrt. Oni jsou s tím smířeni a musíme to přijmout i my.“

Ječící žena se náhle zarazila a zamrkala na sestru Marii Andělu, jako by si teprve v tu chvíli uvědomila, kde vlastně je. Zhluboka se nadechla a zkřivila obličej, její zhrozený výraz děsivou rychlostí vystřídalvztek. Až pak mi došlo, že jsem ji podle toho měla poznat.

„Vy myslíte, že oplakávám nějaké mládě? To je absurdní!“ vypálila na jeptišku.

„Promiňte, nerozumím, co –“

Vtom přiběhla Afrodita a s očima vytřeštěnýma na plačící ženu sestru přerušila. „Mami? Co se ti stalo?“

„Sakra!“ sykl Stark tlumeně. „To je Afroditina máma.“

Zareagovala jsem dřív, než jsem si to mohla nechat projít hlavou, pustila jsem jeho ruku a vykročilavpřed.

„Oni ho zabili!“ vřískla na Afroditu její máma.

„Koho?“

„Tvého otce! Tulského starostu!“

Zalapala jsem po dechu spolu s ostatními kolem. Afroditě zmizela z tváří všechna krev, zbledla jako stěna.

Než se zmohla na slovo, přihnala se k nám Lenobia a zvolala: „Dámy a pánové, někteří mě už znáte.Jsem Lenobia, učím na této škole jezdectví a jménem naší velekněžky a celého pedagogického sboru sevám omlouvám, že jste byli svědky dnešní tragické události. S dovolením, doprovodím vás k vašim vozům,

abyste se v pořádku dostali domů.“

„Na to je pozdě!“ zaječela na ni Afroditina máma. „Dneska není v pořádku vůbec nic. Nikdo z nás nebudev pořádku, dokud tady s námi budete vy, pijavice!“

Afrodita jen stála jak solný sloup a zírala na ni, a tak jsem předstoupila a promluvila. Překvapilo mě, jakklidně to znělo. „Lenobio, tohle je Afroditina maminka. Říká, že jejího manžela někdo zabil.“

„Paní LaFontová,“ zareagovala Lenobia okamžitě, „to musí být nějaký omyl. Předčasně tu zemřelo jednonaše mládě, nikdo jiný.“

„Jediný omyl je to, že vašich dnes nezemřelo víc.“ Paní LaFontová se prudce otočila a obviňujícím gestempokynula ke školní zdi, hned vedle otevřené železné brány. Nejasně jsem tam rozeznala něco, covypadalo jako ležící člověk. „Tamhle pořád ještě je. Vysál ho upír a nechal ho tam mrtvého ležet!“ Pak seznovu hystericky rozvzlykala a tentokrát se zlomeně vrhla dceři do náruče.

„Jdu tam,“ ozval se Dariův silný, klidný hlas. Jemně se dotkl Afroditina ramene a potom odklusal ktmavému obrysu. Dřepl si k němu. Než se k nám vrátil, vstal, sundal si bundu a přikryl jí to, co musela být

mrtvola. Pak došel zpátky k Afroditě. Pořád objímala naříkající mámu. „Je mi líto,“ řekl. „Je to tvůj otec aje mrtvý.“

Vzlyky paní LaFontové se změnily v příšerné kňučivé kvílení. Všichni shromáždění kolem si začali mezisebou šeptat a v jejich neklidu zazníval vztek a zároveň strach. Vzrůstající panika byla přímo hmatatelná.Věděla jsem, že jestli někdo něco rychle neřekne nebo neudělá, tahle už tak hrozná noc může potenciálně

skončit katastrofou. Zvýšila jsem hlas a byla jsem vděčná, že pořád zním daleko klidněji, než se cítím.

„Afrodito, musíš odvést maminku do školy. Darie, zavolej na tísňovou linku a nahlas, že starosta je mrtvý.

Lenobio, Starku, sestro Marie Andělo a ostatní jeptišky, doprovoďte prosím naše návštěvníky k autům. Já

vezmu Afroditu a její maminku někam, kde je klid, a pak dojdu pro Thanatos. Ta už bude vědět, jak si stím poradit.“

Lidé se skutečně začali poslušně rozcházet a dělat, co jsem řekla, jenže pak se najednou paní LaFontováodtrhla od dcery. „Ne!“ vřískla a zavrtěla hlavou, až se jí z účesu uvolnily všechny vlasy a rozlétly se jí poramenou. „Do téhle budovy už nikdy nevkročím. Zabili mého muže!“

„Máti,“ pokusila se ji uklidnit Afrodita. „Nevíme, jak táta umřel. Měl vysoký tlak. Možná dostal infarkt.“

„Má rozervaný krk a z těla mu vysáli všechnu krev. Tak infarkt nevypadá. Tak vypadá upíří útok!“ zaječela

na ni máma.

Pohlédla jsem na Daria, jestli to potvrdí. Mírně přikývl a dál mluvil do telefonu.

A do háje.

Paní LaFontová, pokud to skutečně byl upíří útok, slibuji vám, že vraha najdeme a předáme ho nebo jispravedlnosti,“ prohlásila vážně Lenobia.

„Je to tak, jak říkala vaše bývalá velekněžka, jste agresivní! Proto se s vámi nepohodla. Měli jsme jiposlechnout. Měli jsme ji všichni poslechnout. Chudinka Neferet byla vaše první oběť…“ vzlykala paní

LaFontová.

„Dohlédnu na to, aby se všichni lidé rozešli. Zoey, zařiď nějak, aby ta žena už nic dalšího neřekla,“pošeptala mi Lenobia, když procházela kolem mě a Starka. Pak promluvila hlasitěji. „Dobře, dámy apánové, ještě jednou se omlouvám za dnešní tragické události. Tady naše dobré sestry a já vás

odvedeme k vozům. Brzy přijede tulská policie a jistě by nebylo ku prospěchu věci, kdyby došlo knarušení místa činu.“

„Radši jí půjdu pomoct,“ zamumlal Stark.

„Ne, radši pomoz mně.“ Chytila jsem ho za ruku. Tázavě se na mě podíval. Ztlumila jsem hlas a naklonilase k němu. „Slyšel jsi Lenobii. Musíme jí nějak zavřít pusu. Potřebuju, abys vytáhl ty čáry máry, co vyčervení umíte,“ vysvětlila jsem mu.

Vykulil oči, ale přikývl a šeptem se zeptal: „Co chceš, abych udělal?“

„Ať si pobrečí, ale už nesmí křičet a nic vyřvávat,“ odpověděla jsem tiše.

Znovu přikývl a zamířili jsme k Afroditě, která bezradně koukala na plačící mámu.

Zadívala jsem se Afroditě zpříma do očí a snažila se, aby pochopila, co doopravdy myslím. „Stark si teď

popovídá s tvojí mamkou. Nebude ti to vadit?“

Zalétla pohledem ke Starkovi, pak zase k mámě a nakonec ke mně. „Ne. Vlastně mám dojem, že je továžně dobrý nápad.“ Vzala mámu za loket a konejšivě k ní promluvila. „Mami, máš pravdu. Nemusíme doté školy chodit. Ale hned tamhle je takový hezký parčík, tam žádní upíři nejsou. Posadíme se tam spolu na

lavičku a počkáme na policii. Dobře?“

„Lidskou policii! Chci, aby toho upíra, který zabil tvého otce, našla lidská policie!“

„Jak říkala Lenobia, lidská policie už je na cestě. My na ně počkáme a s námi Stark a Zoey. Víš, Stark není

obyčejný upír. Je strážce. On, hmm, on už s policií dřív spolupracoval, s lidskou policií,“ vymýšlela siAfrodita a přitom odváděla mamku dál od ostatních, k malému setmělému nádvoří hned předprofesorskou ubytovnou. „A tak bych ráda, mami, abys Starkovi odpověděla na pár otázek, než lidskápolicie přijede.“

Stark postoupil kupředu, kývl na Afroditu a zaujal její místo po boku paní LaFontové. „Madam, moc měmrzí, co se stalo vašemu manželovi,“ řekl mírným, okouzlujícím tónem. Dokonce i já jsem rozpoznalahypnotizující magii červených upírů. „Postarám se, aby se vám nic nestalo, a od vás chci jen to, abyste se

mnou šla tady na to nádvoří a tiše si tu poplakala. Opravdu by nám pomohlo, kdybyste už nekřičela,“pokračoval.

Obě jsme si s Afroditou jednohlasně oddechly, když jako ozvěna zamumlala: „Půjdu s vámi na nádvoří atiše si tu popláču. Nebudu už křičet.“

„Jsi v pohodě?“ zeptala jsem se Afrodity. Zůstaly jsme stát kousek za Starkem a její mámou.

Trhla rameny. „Nevím. Oni, myslím rodiče, mě nikdy neměli rádi. Vlastně na mě byli hnusní, copamatuju. Upřímně se mi ulevilo, když mi konečně vypadli ze života. Ale je mi divně a smutno, když vím,

že tam u zdi leží táta mrtvý.“

Přikývla jsem a zavěsila se do její paže, chtěla jsem ji tím trochu utěšit, i když jsem věděla, že ona nadoteky moc není. „Vím přesně, co myslíš. Když mi umřela máma, bylo fuk, že na mě byla celé rokyhnusná a vykašlala se na mě kvůli tupčímovi. V tu chvíli šlo prostě o to, že jsem ztratila mámu.“

„Když brečela, objímala mě,“ hlesla Afrodita skoro dětským, zlomeným hláskem. „Nepamatuju se, že bymě kdy předtím objala.“

Nevěděla jsem, co na to říct, a tak jsem tam s ní jen stála, pevně ji držela a poslouchala, jak její mámabrečí. Z dálky se k nám blížily policejní sirény.

Potěšilo mě, že se znovu setkávám s detektivem Marxem, i když to bylo v situaci, kterou Stark pozdějipřiléhavě označil za totální maglajz. Marx aspoň nepatří k lidem, co nenávidí upíry. Má hezké hnědé oči ajá si pamatovala, jak se rozzářily, když mi jednou vyprávěl o svojí sestře dvojčeti, kterou sice označili aprošla proměnou, ale oni přesto zůstali v kontaktu. Bylo fajn mít jistotu, že minimálně jeden tulský poldanám sem nepustí lynčující dav, jelikož Starkovo červené kouzlo nepříjemně rychle vyprchalo a Afroditiněmámě se představa lynčujícího davu rozhodně zamlouvala.

„Zatkněte je!“ štěkala na detektiva. „Všechny je pozatýkejte! Tohle udělal upír, tak by za to měl upír

pykat!“

„Madam, za tenhle zločin musí pykat ten, kdo ho spáchal, a proto vraždu vašeho manžela důkladně apečlivě prošetřím. Zjistím, kdo to udělal. Na to vám dávám své slovo. Ale nemohu ani nemám v úmyslu

pozatýkat všechny upíry na této škole.“

„Děkuji vám, detektive. Jakožto zdejší velekněžka s vámi souhlasím a cením si vaší profesionality i mravníintegrity.“ Hrozně se mi ulevilo, když jsem uslyšela Thanatin autoritativní hlas. „Ujišťuji vás, že budemeběhem vašeho vyšetřování plně spolupracovat. Rovněž chceme, aby byl starostův vrah nalezen a předánspravedlnosti, jelikož věříme, že tuto tragédii žádný upír na svědomí nemá.“

„Mému manželovi někdo rozpáral krk a vysál mu krev! To je upíří útok.“ Paní LaFontová se na Thanatospodívala vztekle přivřenýma očima. Z jejího hlasu odkapával jed.

„Každopádně to vypadá jako upíří útok,“ přitakala Thanatos. „A to je také hlavní důvod k pochybám, žetento zločin spáchal upír. Proč by kdokoli z nás zabíjel tulského starostu během dne otevřených dveří naŠkole noci a zanechal jeho tělo u hlavní brány, kde ho musel nějaký upír či člověk objevit? To je proti

zdravému rozumu.“

„Živíte se lidmi. To je proti zdravému rozumu!“

„Dámy, prosím, hádky ničemu nepomohou,“ pokusil se zasáhnout detektiv Marx, ale paní LaFontová si ho

nevšímala.

„Popíráte snad, že máte blízký vztah ke smrti?“ štěkla na Thanatos.

„Bohyně mě vskutku obdařila nadáním pro smrt. Můj dar mi umožňuje pomáhat duším zemřelých naléztcestu na onen svět.“

„To jste provedla mému manželovi? Svedla jste ho a vlákala do pasti? Pomohla mu najít cestu do

nějakého vymyšleného upírského podsvětí?“ S každou otázkou, kterou vmetla Thanatos do tváře, její hlas

stoupal a sílil.

„Jistěže ne, paní LaFontová. Se smrtí vašeho manžela nemám nic společného.“ Thanatos se obrátila nadetektiva Marxe. „Zeptejte se kohokoli, kdo se dnes zúčastnil našeho jarmarku. Neustále jsem byla lidemna očích

Dokonce i poté, co nás postihlo neštěstí a jedno z našich mláďat odmítlo proměnu a zemřelo, jsemzůstala k dispozici pedagogickému sboru a studentům.“

„Tady dnes zemřelo i nějaké mládě?“ zeptal se.

Thanatos přikývla. „Truchlíme pro ni.“

„Proč se jí vyptáváte na nějaké mládě? Každý ví, že umírají jak na běžícím páse. To je pro tuhle rasu

normální. Mého manžela zabil upír. To normální není!“

„Jestli mého otce zabil upír, pak vám můžu zaručit, že to nebyl žádný upír z téhle školy!“ ozvala sezničehonic Afrodita. Když se k ní všichni užasle otočili, kousla se do rtu a v rozpacích odvrátila oči.

„Chceš říct, že víš, kdo tvého otce zabil?“ Znělo to, jako že Afroditina máma je už zase zralá na cvokhaus.

Afrodita těžce polkla a potom vyhrkla něco, co mě pořádně zaskočilo: „Znám jen jednoho upíra, který byněco takového udělal, a to kvůli tomu, aby z toho všichni vinili Školu noci.“ Odmlčela se a já se pokusilazachytit její pohled a telepaticky jí sdělit NEŘÍKEJ TO, ale ona upírala oči na svoji mámu, jako by tímmohla Frances LaFontovou přimět, aby jí věřila. „Mami, naše bývalá velekněžka Neferet je proti námneskutečně zaujatá, proti nám všem. Je pomstychtivá. A co hůř, je zlá. Něčeho takového by rozhodně

byla schopná.“

„To je nesmysl, Afrodito! Neferet se s tvým otcem přátelila. Jmenoval ji zástupcem pro komunikaci meziupíry a městem. Nezabila by ho!“

„Neferet tátu i město jen využívala,“ trvala na svém Afrodita. „Nikdy se nechtěla s lidmi spřátelit. Nenávidí

je. Vlastně to jediné, co nenávidí víc než lidi, je naše Škola noci, zvlášť od té doby, co dostala padáka.Tím pádem je naprosto logické, že mohla zabít při zdejším dnu otevřených dveří tulského starostu. Ví, žeto vztahy mezi lidmi a upíry pořádně zkomplikuje.“

„Velekněžko?“ Marx se obrátil na Thanatos, než se k tomu stačila vyjádřit paní LaFontová. „Co víte o

Neferet a jejích možných motivech?“

„Jak jsem již před týdnem řekla v rozhovoru pro Fox News, Neferet byla ze Školy noci propuštěna.Souhlasím s tím, že na Afroditiných slovech může být něco pravdy. Neferet se na nás velice hněvá.“

„Tolik, že by zabíjela?“ zeptal se detektiv.

Thanatos si povzdychla. „Bohužel je schopna hrubého násilí. To je jeden z důvodů, proč ji nejvyšší radazbavila úřadu i titulu Nyktiny velekněžky. V rozporu s tím, co Neferet řekla starostovi a členům městskérady, byla to právě ona, kdo prosazoval násilí vůči lidem, ne my.“

„Když jste věděli, že má násilnické sklony, měli jste nám své podezření nahlásit,“ řekl Marx zachmuřeně.

„Nic vám nenahlásili, protože lžou, jak když tiskne!“ vybuchla paní LaFontová. „Zrovna dnes jsme s

Charlesem a několika radními hovořili o tom, jak je zvláštní, že někdo zdemoloval Neferetino apartmá a že

zmizela, a to právě poté, co veřejně vystoupila proti tomu, co se děje na zdejší Škole noci. Sám Charlesřekl, že za tím tuší něco nekalého.“

Afrodita se zatvářila naprosto otřeseně. „Mami, tomu přece nemůžeš věřit.“

„Jistěže věřím! Neferet měla odvahu nahlas se ozvat proti upířím zabijákům. Tvůj otec se přidal na její stranu. Ona se teď pohřešuje a tvůj otec je mrtvý.“ Obrátila žhnoucí pohled k detektivovi. „Co konkrétněhodláte ohledně těchto ohavných zločinů podniknout?“

„Paní LaFontová, prosím –“ začal, ale ona ho nenechala domluvit.

„Ne, mám toho právě tak dost. Manžel je mrtvý a já nebudu nečinně přihlížet, nedovolím, aby vina zajeho vraždu padla na nevinné. Jedu domů. Zavolám svému právníkovi. Všichni, jak jste tady, jste o mněneslyšeli naposled.“ Nevraživým pohledem sekla po Afroditě. „A ty pojedeš se mnou. Jdeme. Hned.“

Paní LaFontová ušla několik kroků, než si všimla, že s ní dcera není. Zastavila se, otočila a ohrnula ret vúšklebku, který tak neuvěřitelně připomínal

Afroditu v opravdu mizerné náladě, že jsem na to čučela jak vyoraná myš. „Afrodito, řekla jsem, že jedešse mnou domů. Hned. To myslím vážně.“

„Ne,“ odvětila Afrodita jednoduše. Přišlo mi, že zní opravdu unaveně, ale hlas měla pevný. „Já jsem domatady a taky tu zůstanu.“

„Někdo z těchhle tady zavraždil tvého otce!“

„Mami, už jsem ti řekla, že jestli tátu zabil upír, není to nikdo odsud.“

„Afrodito, podruhé už ti to opakovat nebudu.“

„Výborně. Aspoň nebudu muset podruhé odmítnout. Je mi líto, že táta umřel a tys zůstala sama. Ale už svámi nežiju skoro čtyři roky. Nejste už doopravdy moje rodina.“

„Detektive, mohu ji donutit, aby se mnou šla?“ zeptala se paní LaFontová.

„To je vlastně dobrá otázka.“ Detektiv se podíval na Afroditu a pak na Thanatos. „Nevidím na jejím čelesrpek. Má z nějakého důvodu zakryté znamení?“

„Ne. Afrodita je nestandardní členka Školy noci. Byla označena, ale její srpek zmizel, ačkoli nadání, jímž jiobdařila Nyx coby mládě, nikoli. Z toho důvodu ji naše nejvyšší rada jmenovala Nyktinou věštkyní.Afrodita tedy sice není mládě ani dospělá upírka, ale je vyvolenou naší bohyně a bude mít provždy

domovské právo na Škole noci.“

Detektiv Marx dlouze vydechl. „Takže, Afrodita jako označená a vyvolená Nyktou byla právně uznánaplnoletou a její lidská rodina vůči ní nemůže uplatňovat žádné nároky. A přestože zde jsou některézvláštní okolnosti, řekl bych, že jedná-li se o oficiální rozhodnutí upíří nejvyšší rady, její zplnoletněnízůstává v platnosti. Paní LaFontová, podle mého názoru musím na vaši otázku odpovědět ne. Nemůžu

vaši dceru donutit, aby s vámi šla.“

„Afrodito.“ Hlas paní LaFontové mrazil. „Poslechneš mě a pojedeš se mnou domů, nebo ses rozhodlazůstat s vrahy svého otce?“

„Rozhodla jsem se pro svoji skutečnou rodinu a skutečný domov,“ odpověděla Afrodita bez váhání,sevřela Dariovu ruku a pevně ji stiskla, aby mohla čelit máminu jedovatému výbuchu.

„Pak lituji, že jsem tě kdy porodila. Už nikdy mě nenazývej svou matkou. Víckrát se mnou nemluv. Odedneška pro mě vůbec neexistuješ. Jsi pro mě mrtvá stejně jako tvůj otec.“ Paní LaFontová se k dceřiotočila zády a rázně odkráčela.

Do ticha, které po jejím odchodu zavládlo, zazněl Afroditin hlas slaběji než jindy. „Teď bych vážně rádajela domů. Počkám na vás v autobusu, než tady skončíte.

V autobusu?“ opáčil detektiv Marx.

„Ano,“ promluvila znaveně Thanatos. „Několik našich studentů a dospělých upírů se rozhodlo, že budouspolečně bydlet mimo školní areál. Blíží se úsvit. Skutečně by se měli vrátit do svého domova.“

„Vznikla tahle situace kvůli tomu, že se objevil nový druh upírů?“ Marx střelil pohledem po Starkověčerveném tetování. „Červení upíři?“

„Jak již oznámila ve veřejném interview Neferet, opravdu se mezi námi vyskytli upíři nového druhu a jsoui mezi těmi, kdo se rozhodli bydlet mimo školu,“ odpověděla Thanatos. Do jejího hlasu se vkradl opatrný

tón.

„A je pravda i to, co Neferet o těch nových řekla?“

„Jestli myslíte tu část, že jsme nebezpeční násilníci, ne. To není pravda,“ vložil se do toho Stark apohlédl policistovi do očí.

Detektiv zaváhal a potom s hrozivou konečností prohlásil: „Velekněžko, musím vás požádat, abystezajistila, že žádné zdejší mládě ani dospělý neopustí školní areál, dokud důkladněji neprošetříme dnešnízločin a nevyloučíme, že vrah pochází z této Školy noci. Bude-li to nutné, nepochybně můžu vzbuditsoudce a dostat od něj soudní příkaz k uzavření kampusu, ale musím podotknout, že by působilo lépe,kdyby oficiálního příkazu nebylo potřeba.“

Thanatos navenek vůbec nezaváhala. „Soudní příkaz není nutný. Vyhovím vašemu požadavku dobrovolně.Zoey, běž studentům říct, ať si vystoupí z autobusu. Až do odvolání budou všichni bydlet zde v areálu

školy.

3)

Afrodita

„Nevím, co je horší, jestli to, že nás ti otravní policajti nepustí domů do tunelů, nebo to, že jsem tyodporné tunely vážně začala považovat za domov,“ mumlala Afrodita a hrabala se v kabelce. „Kde mám

sakra tu pikslu s xanaxem?“

„Když dovolíš, pomůžu ti, krásko moje.“ Darius jí jemně vzal z rukou kabelku od Red Valentino, rozepnulmalou vnitřní kapsu a vyndal z ní lékovku s prášky. „Xanax, nebo víno, obojí ne,“ prohlásil a podržellahvičku tak, aby na ni nedosáhla.

„Umřel mi táta,“ odvětila bezvýrazně.

„Jde asi o to, že Darius by nerad, abys umřela ještě i ty,“ řekla Zoey a rozplácla se vedle ní na gauč vmalé čekárně před ošetřovnou. „Chápu, jak ti je, a možná ti připadá jako dobrý nápad úplně se prodnešek zrušit do bezvědomí, ale před smrtí rodiče stejně neutečeš.“

„Ani když ten rodič za nic nestál?“ zeptala se jí Afrodita.

„Jo, dokonce ani v tomhle případě.“ Zoey vědoucně pokývla. „Jednou se s tím budeš muset vypořádat. Zvlastní zkušenosti ti říkám, že je lepší udělat to hned a neodkládat to.“

Afrodita se zašklebila, ale odložila láhev červeného, ze které pila. „Fajn. Takže volím xanax.“

„Ale jen jeden,“ nedal se Darius.

„Taky fajn. Hlavně mi ho už dej. Teď budu vděčná i za poloviční bezvědomí.“

Darius právě vyklepával Afroditě do dlaně modrou pilulku, když se ozval Shauneein hlas a Afroditapřekvapeně vzhlédla. „Já nechci být v bezvědomí. Ani napůl.“ Shaunee vešla do čekárny a za ní Stevie

Rae, Refaim, Damien a Thanatos. „Mohla bych totiž zapomenout, co se dneska stalo, a tím pádem bych

zapomněla na poslední noc Erinina života. Erin si zaslouží, aby se na její život nezapomnělo. A to samé sizaslouží i tvůj táta, Afrodito.“

Afrodita si hodila prášek do pusy a nasucho ho spolkla. „Když si na tátu vzpomenu, vidím slabocha,

kterého měla máma pod pantoflem a udělala z něj podrazáka. Nemám pocit, že zrovna na tohle chcivzpomínat. Jak si budeš ty pamatovat Erin? Jaká byla, když jste se dělily o jeden mozek, nebo jaká byla,

když jste se rozhádaly?“

„No teda promiň, Afrodito, mě opravdu mrzí, že ti dneska umřel táta, ale to není důvod být hnusná na

Shaunee,“ ozvala se Stevie Rae.

„Stevie Rae, každý se se smrtí vyrovnává po svém,“ poučila ji Afrodita mnohem trpělivěji, než měla chuť.„Já prostě říkám věci na rovinu, a jestli ti to vadí, tak se omlouvám, ale já nejsem hnusná. Jsem realistka.

Tak co z toho, Shaunee?“

„Obojí,“ odpověděla Shaunee zamyšleně. „Chci si ségru pamatovat takovou, jaká opravdu byla, ne jenomhodnou, nebo jenom zlou. Většina lidí není takhle černobílá.“ Sklouzla pohledem k Zoey. „Jak ty

vzpomínáš na mámu?“

Zoey si dlouze, smutně povzdychla. „Snažím se myslet na to vidění, co mi seslala Nyx, jak máma vstupujena onen svět. V tu chvíli našla klid a to je hezká vzpomínka.“

„No jo, ale tohle u mého táty nepřichází v úvahu,“ namítla Afrodita. „Nejsem si jistá, kde skončil, alehádám, že na onom světě s Nyktou nebude.“

„To by ses možná divila,“ podotkla Thanatos.

Afrodita na ni pohlédla s nepokrytým úžasem. „Chcete mi tvrdit, že jste viděla jeho duši vstupovat naonen svět?“

„Ne. Nebyla jsem přítomna jeho smrti a jeho duše se nezdržela, abych se s ní mohla spojit, ale na místě,kde zemřel, jsem cítila ze země vyzařovat mimořádný klid. Snad ti pomůže, že když po něčí smrti cítímtakto silnou atmosféru klidu, bývá to proto, že duše zesnulého se osvobodila od života plného zmatků,neštěstí nebo smutku. Jsem přesvědčena, že duši tvého otce se ulevilo, když se oprostila od tohotoživota, a příště se zrodí za šťastnějších okolností.“

Afrodita několikrát prudce mrkla, aby zahnala slzy. Trvalo dlouho, než se vzpamatovala, ale její kamaráditrpělivě čekali. Když konečně promluvila, třásl se jí hlas. „Dě-děkuju, že jste mi to řekla, Thanatos.Opravdu mi to pomohlo. Upřímně, nepamatuju si, že by táta byl někdy doopravdy šťastný. Doufám –“Odmlčela se, odkašlala si a pokračovala. „Doufám, že v příštím životě najde štěstí.“

„Pomodlím se za to k Nyktě,“ řekla Thanatos.

„Já taky.“ „Já taky.“ „Jo, já taky,“ zareagovali všichni ostatní.

„Budeme příštích pár dní hlídat Erinino tělo?“ Zoeyina otázka jako by otřásla místností.

„To nebude nutné,“ odpověděla Thanatos.

„No, vím, že to není zrovna příjemné téma, ale někdo o tom začít musí.“ Zoey to pronesla s takovýmvýrazem, jako by si nevšimla, nebo jí bylo jedno, že na ni všichni vyděšeně zírají.

Afrodita skryla překvapený úsměv. Páni, Zoey vážně začíná mluvit jako správná drsňácká velekněžka Přímo tady stojí dva upíři,“ pokračovala Zoey a ukázala na Stevie Rae a Starka, „kteří jako mláďata odmítli

proměnu a ‚umřeli‘,“ nakreslila do vzduchu uvozovky. „Přesně jako dneska ‚umřela‘ Erin.“ Další uvozovky.

„A oba za pár dní vstali z mrtvých a vrátili se jako červení. Proto musíme –“

„Červenko, ne,“ pípla Stevie Rae s rozpačitým výrazem. „Erin se nevrátí.“

„Stevie Rae, už jsem řekla, že to není příjemné, ale musíme to řešit,“ šla do toho Zoey dál jako buldozer.

„Kdo ji pohlídá, aby –“

„Toto zemřelé mládě nemusí nikdo střežit,“ přerušila ji Thanatos. „Je skutečně mrtvá.“

„Thanatos viděla její duši vstupovat na onen svět,“ řekla tiše Shaunee. „Nyx ji přivítala.“

„Zaručuju ti, že nikoho z nás Nyx nepřivítala, když jsme umřeli a pak vstali z mrtvých,“ dodala Stevie Rae.

„To teda ne,“ potvrdil Stark.

„Erin je opravdu mrtvá,“ uzavřel to Damien.

„Tak jo, já jen… no, nechtěla jsem, aby to vyznělo necitelně nebo tak něco,“ vysvětlila Zoey trochunesouvisle. „Jen jsem myslela, že bychom měli mít jistotu.“

„Jsme si jistí,“ řekla Thanatos.

„Souhlasím se Zoey, že bychom měli mluvit na rovinu, a podle mě bychom měli vědět jistě ještě jedno,“ozvala se Afrodita. Zpříma pohlédla do Thanatiných moudrých očí. „Kruh zahnal něco, co vypadalo jakoNeferetino napůl zhmotněné tělo, a když jsme ji vyhostili z areálu školy, prošla skrz Erin a mířila přesně ktomu místu, kde pak našli tátu. Podle mě musíme zjistit, jestli Neferet doopravdy na sto procent zabila

oba, Erin i tátu.“

Thanatos svěsila ramena. „Bohužel zřejmě neexistuje způsob, jak to určit s naprostou jistotou, aleAfroditina hypotéza zní logicky. Ucítila jsem přítomnost smrti jen okamžik předtím, než mi Zoey zavolalakvůli těm pavoukům. Ta smrt mohla předznamenávat, že Erin odmítá proměnu, nebo Neferetin pokuspovstat z mrtvých a znovu získat fyzickou podobu.“ Tázavě se rozhlédla po skupince. „Všiml si někdo zvás, jestli Erin před dnešním večerem jevila nějaké známky nemoci? Neslyšel ji někdo kašlat nebo neřekla

někomu, že je poslední dobou nezvykle unavená?“

„Co takhle se zeptat někoho, kdo ji doopravdy znal a nevyprdnul se na ni?“ ozval se z chodby Dallas. Stáltam venku a tvářil se zatraceně naštvaně.

„Dallasi, to jsem ráda, že jsi za námi přišel. Pojď, posaď se, popovídej si s námi. Až budeš připravený jítse podívat na Erinino tělo a dát jí sbohem, doprovodím tě dovnitř a budu ti vyprávět, jak radostně našebohyně tvou drahou přítelkyni přivítala, když dnes v noci vstoupila na onen svět,“ obrátila se na něj

Thanatos.

„S váma se bavit nehodlám, s nikým tady. Byla naprosto v pohodě, než jste vyvolali ten zatracenej kruh!Já nechtěl, aby do toho šla. Snažil jsem se jí v tom zabránit. A taky by se mi to povedlo, kdyby tady našeslečna, co všem rozkazuje, neposlala svýho bojovníka, aby se mě zbavil. Že Erin umřela, jsem se dozvěděl

teprve před pár minutama, když jsem konečně vyrazil dveře toho zasranýho kamrlíku.“ Dallasovy oči seproměnily v nepřátelské rudé škvírky. „Nevím, na koho se tenhle šílenej průser snažíte hodit, ale abystevěděli, já znám pravdu a brzo se ji dozví taky všichni ostatní tady na Škole noci, Erin

umřela, protože Zoey Redbirdová a její kámoši dneska v tom kruhu něco hodně zvorali. Až do tý chvíletotiž byla úplně v pořádku a pořád ještě by byla, kdybych ji odtamtud směl odtáhnout!“

Světla v čekárně začala poblikávat, jak Dallasův hněv dostával reálnou podobu.

„Nejvyšší čas zmlknout, Dallasi.“ Stark vstal a postavil se mezi naštvaného červeného upíra a Zoey.

Vedle něj si stoupl Darius, rameno k rameni. „Erin odmítla proměnu. Se Zoeyiným kruhem to nijak

nesouviselo.“

„Nechtěla, abys ji odvedl.“ Shaunee se znovu rozbrečela. „Chtěla zas patřit do našeho kruhu.“

„Nemohla vás ani cítit!“ zařval Dallas.

„Nebudeš tu křičet takto brzy po předčasném úmrtí našeho mláděte.“ V Thanatině hlase bylo tolik síly, žesvětla přestala blbnout a Dallas o krok ustoupil. „Chceš-li se se svou přítelkyní rozloučit v míru, lásce aúctě, pak jsi vítán. Chceš-li si vybíjet svůj hněv a rozsévat nesváry, pak musíš odejít, Dallasi, a svounegativní energii si odnést s sebou. U lůžka někoho, kdo se právě shledal s naší bohyní, pro ni není

místo.“

„Rozloučím se s Erin po svým a ne mezi těma, kdo zavinili její smrt!“ zavrčel Dallas, s úšklebkem ucouvl odalších pár kroků, pak se otočil a vyběhl z ošetřovny.

„S tím budeme mít vážně problémy,“ konstatoval Stark.

„Jsou s ním problémy už od té chvíle, co se dozvěděl o mně a Refaimovi,“ zahučela Stevie Rae a opřela se

o svého kluka. „Přitom býval takový milý, a teď se nechová jen jako parchant, ale jako nebezpečnýparchant.“ Podívala se na Thanatos. „Nerada to říkám, ale mám tušení, že Erininu smrt použije jakozáminku a udělá nějakou pitomost, jako že po nás třeba půjde.“

„Jo, a když teď všichni trčíme tady ve škole, Dallas a ti magoři, co ho poslouchají, se nás určitě pokusí conejvíc rozeštvat mezi sebou,“ řekla Afrodita.

Stark se ostře nadechl a celá parta se k němu otočila. „Rozeštvávat lidi mezi sebou, přesně to má rádaNeferet. A víme, že těsně předtím, než unesla babičku Redbirdovou, s ní byl Dallas v kontaktu.“

„Z čehož vyplývá, že jestli Neferet dokázala nějak znovu získat fyzickou podobu, je slušná šance, že se sDallasem zase spojí, aby měla zdroj informací o tom, co se ve škole děje,“ domyslela Zoey to, co Stark

nadhodil.

„Když nás teď Dallas viní z toho, co se stalo Erin, bude říčnej jak lasice v kurníku, aby nám nějak zavařil,“

podotkla Stevie Rae.

Afrodita se ušklíbla nad jejím vidláckým přirovnáním, ale musela uznat, že logiku to má. „Nejvíc by námzavařil, kdyby se mu nějak podařilo dokázat, že někdo ze Školy noci zabil mého tátu.“

„Domnívám se, že tvé závěry jsou správné. Tvého otce zavraždila Neferet. Rovněž jsem přesvědčena, žejejí přízrak mohl způsobit Erininu tělu takové poškození, že odmítlo proměnu, doslova lze tedy říci, žeNeferet má možná dnes v noci na svědomí dva nenahraditelné životy,“ řekla Thanatos.

„A vinu bude chtít hodit na někoho jiného,“ dodala Afrodita.

„Jasně, určitě se pokusí podstrčit nějaký falešný důkaz, aby to vypadalo, že to udělal někdo odsud,“souhlasila s ní Zoey. „Dallas jí s tím pomůže. To je bez debat.“

„Musíme tomu zabránit,“ prohlásila Thanatos

Jak? Tohle je škola, ne vojenská základna. Není zas tak těžké dostat se potají dovnitř nebo ven. Všichni to

víme, všichni jsme to někdy udělali. A nesmíme zapomenout, že Neferet se tady vyzná ještě daleko lípnež my,“ řekla Afrodita.

„Potom mám tedy vcelku jednoduchý úkol. Musím vymyslet nějaký způsob, jak zabránit Neferet v přístupu

do školního areálu,“ konstatovala Thanatos.

„Vlastně v tom musíte zabránit nejen Neferet. Dallas nebo kterýkoli z jeho odporných kamarádíčků byurčitě byli schopní dostat se nepozorovaně ze školy i zpátky a splnit cokoli, co se té bláznivé ježibaběvylíhne v hlavě. Ona sama ve skutečnosti nemusí hnout ani prstem, ráda úkoluje ostatní. Dává jí to pocitmoci,“ řekla Afrodita.

„Dobrá připomínka,“ ocenila to Zoey.

„Popřemýšlím o tom, a dokud nenajdu řešení, dohlédnu, aby byl školní areál pečlivě střežen. Během

denních hodin nedovolí Kalona ani Aurox nikomu vstoupit,“ rozhodla Thanatos. „Když už o tom mluvíme,

co nevidět bude svítat. Všichni si potřebujete odpočinout.“

Afrodita vstala a překvapilo ji, že se s ní místnost pomalu zhoupla. Xanax tedy naštěstí zabíral. Opřela se

o Dariovu silnou paži. „Tak, řekla bych, že nechci působit jako mrcha, ale to bych lhala. Je mi fuk, jakpůsobím. Vy i všichni ostatní ze školní rady byste měli vědět, že Darius bude bydlet se mnou v mémstarém pokoji na koleji,“ oznámila velekněžce pevným, nesmlouvavým tónem, který jí poněkudnepříjemně připomněl vlastní matku. „Vím, že je to proti pravidlům, ale unést něčí babičku, bezdůvodnězavraždit člověka

a způsobit, že mládě odmítne proměnu a umře, je taky proti pravidlům, a to jsem zmínila jen tři pravidla

z dlouhého seznamu těch, která ti zlí v poslední době porušili. Takže teď poruším jedno pravidlo vejménu dobra. Nehodlám spát bez svého bojovníka a zaručuju vám, že Zoey to cítí úplně stejně.“ Střelilapobaveným pohledem po Stevie Rae. „Kovbojka by určitě taky chtěla spát se svým ptakoušem, jenže ztoho bude zrovna pták, a jak to tak vypadá, ona ho pořád odmítá na noc zavřít do klece, viď, StevieRae?“

„Když říkáš Refaimovi ptakouš, tak s tebou nemluvím,“ zamračila se na ni Stevie Rae.

„Jo, přesně jak jsem čekala. Pořád žádná klec. Každopádně, už nevím kolik měsíců bojujeme se zlem azachraňujeme svět, tudíž sakra potřebuju svého bojovníka. Jestli vás to uvádí do rozpaků, tak seneomlouvám. Tečka.“

Thanatos a Afrodita se na sebe dlouze zadívaly a po delší odmlce velekněžka odvětila: „Domnívám se, žejiž došlo k precedentům, kdy bojovníci přespávali v jedné místnosti se svými kněžkami, zvláště pak pokudměli podezření, že by jim mohlo hrozit nebezpečí.“

„Zoey hrozí nějaké nebezpečí pořád,“ ozval se rychle Stark.

„Stejně tak i mé věštkyni,“ přidal se Darius a ochranitelsky ji objal.

Afrodita se usmála. „Tím je to myslím vyřízené.“

„Stevie Rae, vím, že zůstaneš sama, až vyjde slunce,“ řekla tiše Shaunee. „A kdyby ti to nevadilo, bylabych ti opravdu vděčná, kdybys přespala na koleji se mnou v tom pokoji, který patřil mně a Erin. Já…

myslím, že sama bych tam nevydržela.“

„Krindapána, jasně že budu s tebou!“ vykřikla Stevie Rae a objala ji. „Jen budu muset nechat kvůliRefaimovi otevřené okno.“

„To můžeme,“ odvětila Shaunee. „Bez problému.“

„Hlavně pořádně zašněrujte závěsy, aby se vám tam během dne nedostalo slunce,“ připomněla jim Zoey

a podívala se na hodinky. „Kolik zbývá do úsvitu?“

„Dvacet čtyři minut,“ odpověděli současně Stevie Rae a Refaim.

„Tak jo, běžte si lehnout. Starku, zaběhni nahoru do mého bývalého pokoje a udělej to, co jsem říkalaStevie Rae, pořádně zavaž tkanice na závěsech, aby se nemohly rozhrnout. Já zkontroluju ostatní z našíparty a zjistím, jestli jim nic nechybí, aspoň pro dnešek,“ řekla Zoey.

Afrodita ji pozorovala. Zoey mluvila normálním tónem, ale něco s ní nebylo v pořádku, maličkopronikavější hlas, neobvykle napjatý výraz tváře, tmavé stíny pod očima. Nic z toho k Zoey normálněnepatřilo. Normálně byla

Zoey také někdy unavená, občas dokonce nevrlá, ale vždycky se dokázala rychle vzpamatovat a udělat,co je potřeba. Afrodita si uvědomila, že čím pozorněji Zoey sleduje, tím jasněji vidí, že ta holka sice dělá,co je potřeba, ale evidentně se ne a ne vzpamatovat.

„Zoey, co kdybys starost o ostatní dneska přenechala Thanatos? Vyvolala jsi kruh a vyšoupla odsudNeferet. Použít tolik síly, to člověka vyčerpá, fyzicky i duševně. Už nejsme průšviháři, co se schovávají a o

samotě si lížou rány. Je otrava, že jsme tady uvízli, ale to, že se nesmíme hnout ze školy, má i svojevýhody. Teď si nemusíme nechat dovážet pizzu někam k nádraží. Lukostřelče, měl bys vzít svoji holku dokuchyně a najít jí tam něco pořádného k jídlu a k pití, než se ugriluješ na slunci,“ řekla Afrodita.

„Mně nemusíš radit, jak se mám o Zoey správně starat,“ utrhl se na ni Stark.

„Milé. Takhle mi odplácíš za dobře míněnou radu? To je fakt dospělý přístup,“ odsekla Afrodita a potřáslatěžkou hlavou.

„Kdyby tě Darius nedržel, už by sis dávno kecla na zadek,“ zavrčel Stark.

„Mohli byste na sebe vy dva přestat štěkat?“ zaječela Zoey, pak se zhluboka nadechla, pomalu vydechla apokračovala. „Afrodita má pravdu. Jsem strašně utahaná a potřebuju se najíst.“

„Odpočiň si a doplň energii,“ poradila jí Thanatos. Potom se zadívala na Afroditu a Starka. „A vaševelekněžka má pravdu. Vaše pošťuchování pouze napomáhá těm, kdo mezi nás touží zasít nesváry.“

„Promiň,“ zahučel Stark na Afroditu. „Když je Zoey unavená, mám nervy na huntě.“

„Omluva se přijímá. Já zas mám tendenci vyvádět, když mi někdo zabije jednoho z rodičů.“ Afrodita seještě víc opřela o Daria. „Můžeš mě prosím odvést do postele, krasavče?“

„S radostí,“ odvětil Darius. Uctivě se uklonil Thanatos, Zoey a Stevie Rae a potom Afroditu prakticky

vynesl z místnosti.

Právě procházeli pod starými duby stínícími trávník kolem dívčí koleje, když se Afroditě do spánků zařízlaoslepující bolest. Zkroutila se v křeči, vykřikla a vyklouzla z Dariova objetí. Zhroutila se na zem a vzápětí k

ní sestoupila vize

Velkou zodpovědnost s velkou mocí máš,

požitek z velení Damoklovým mečem zvaž.

Uvěří-li ona, že jen na dávné je spolehnutí,

poteče krev Světla a vše se rázem zhroutí…

Tohle stálo vážně za houby. Nejenže ji hlava bolela jako střep a propadala se do temnoty, která vždycky

předznamenávala její vize, ale ještě ke všemu slyšela nějakou básničku.

Bohyně, jak ona nenávidí poezii.

Obrazná pojmenování by udělala nejlíp, kdyby jí vlezla na záda, což je mimochodem personifikace, a tudíž

právě byla nucena použít to, co nenávidí, aby vysvětlila, jak moc to nenávidí.

Zasmála by se sama sobě, ale bolest jí to nedovolila.

Na samém okraji vědomí vnímala, že Darius volá její jméno a hladí ji po vlasech.

S ním jsem v bezpečí. Tak jo, Nyx, jsem připravená na cokoli, co mi chceš ukázat. Bohyně, ještě že jsemsi už stihla vzít ten xanax. Zajímalo by mě, jestli z tohohle vyždímu ještě jednu skleničku vína, až se

proberu a,

Její vědomí se odtrhlo od jejího těla, vylétlo ven skrze její oči, až v nich popraskaly žilky a v hlavě jí tepala

bolest.

V tu chvíli však nic z toho necítila. Její duch se nechal vést tenkou stužkou stříbrného světla, která honesla pryč… daleko…

Až se zhmotnil ve vizi a v Zoeyině těle.

Bohyně, tak strašně nesnášela, když musela prožívat příšerné věci, které se dějí ostatním lidem, zvlášťkdyž ti lidé jsou její kamarádi. Obrnila se a rozhlédla se Zoeyinýma očima kolem sebe.

Zoey seděla ve školní jídelně. Vypadalo to, že je tam sama, až na Auroxe. Koukala se Auroxovi do očí aon jí říkal Zo, a klid a nohy v teple. Afrodita ucítila příval emocí, když ta slova v Zoey něco probudila. Bylahrozně zmatená a zoufale se snažila rozhodnout mezi tím, co chce, a tím, co považuje za správné, auvnitř ní všechno vřelo jako voda v hrnci. Afrodita cítila, jak se ty žhnoucí emoce šíří z jejích prsou, úplnějako by doopravdy pálily. Snažila se pochopit, o co tady sakra jde, jenže vzápětí Zoey a s ní i onaochutnaly Auroxovu krev. Pak už nemohla myslet v podstatě na nic jiného.

Pít krev toho velkého blonďatého býčího kluka nebylo zdaleka tak odporné, jak si Afrodita představovala –

ne že by si to teda někdy dřív představovala. Nikdy. Možná za ten nedostatek odpornosti mohlo to, žeZoey ta krev vážně hodně chutnala. Vida. Zoey má pro Auroxe doopravdy slabost. To si bude musetzapamatovat. Plus to divné pálení.

Potom se najednou situace změnila a na scéně se objevil Stark. Jako obvykle jí (a Zoey) zkazil všechnulegraci. Vyváděl jako panovačný kretén, takže se s ním Zoey pohádala a to byla pěkná otrava.

Ale nic, co by člověka rozžhavilo doběla. Jenže přesně to Afrodita v Zoey cítila. Ta holka byla vytočená knepříčetnosti.

Tuhle situaci vystřídala další a jediné, co měla společného s tou předchozí, bylo množství vzteku v Zoey.Místo Afrodita nepoznávala. Nebyl vyloženě jasný slunečný den, ale určitě nebyla noc, protože z pohleduna nebe ji bolely oči. Zoey se kvůli tomu radši dívala do země, dokud se do ní nezačali navážet nějací

chlapi v hnusných hadrech. Zoey se nenechala jen tak urážet, což jí Afrodita naprosto schvalovala, jenže

pak její vztek vylétl vysoko do nebezpečných hodnot. Afrodita bezmocně sledovala, jak Zoey zvedá ruce a

dává průchod vší frustraci, hněvu a zmatku, které v sobě dusila. Neviděla těm dvěma chlápkům mocdobře do tváře, ale hrůza v jejich očích se jí vpálila do paměti. Vzápětí oba odlétli ke kamenné stěně avystříkla krev.

Další změna obrazu, a tentokrát se Afrodita nedívala Zoeyinýma očima. Sledovala ji zvnějšku a zpovzdálí.Zoey se už vrátila do Školy noci. Vztek ji opustil, teď vypadala rozhozeně, vyděšeně a zmateně. To všaknebyla jediná změna, které si všimla. Viděla, že Zoey na sobě něco má. Zčásti to byl pěkný hnus.Vypadalo to jako blechy nebo nějaké masožravé štěnice, hemžilo se to po ní a zalézalo jí pod kůži. Ale jak

na to Afrodita úplně znechuceně zírala, přímo před jejíma očima se ty breberky zamihotaly a proměnilyse v něco jako třpytky, vlastně spíš krásný plášť, který Zoey celou zahalil. Pak Afrodita mrkla a zas to byly

odporné kousavé hmyzí potvory.

Neměla sakra ani ponětí, co to je, ale bylo poměrně jasné, že to nevychází ze Zoey. Nebylo to nicživelního. Afroditě vířila v hlavě smršť myšlenek. Zoey takhle příšerně vytáčely úplně normální věci –problémy s kluky a s lidskou blbostí obecně. Nenormální bylo, jak na to reagovala. Co když je to tím, ževe skutečnosti Zoey sama takhle nereaguje, co když do ní odněkud zvenčí vstupuje frustrace a vztek,ona je nasakuje a pak ventiluje, a vůbec si to neuvědomuje? A proč se potom ty potvory proměnily avypadaly krásně? Afrodita netušila, co se děje, jen pochopila, kam to povede, Zoey bude naštvaná,mocná a totálně nezvladatelná.

To ji vyděsilo.

Další scéna následovala tak rychle, že se jí zatočila hlava, jako by měla závrať.

Zase ze Zoeyina pohledu viděla, jak ji v poutech vedou do vězeňské cely. Než se zabouchly železné dveře

klaustrofobické samotky, Zoey se celá schoulila do sebe. Vztek, který ji naplňoval svou silou, náhle zmizel.Zoey, úplně zničená a totálně znechucená sama ze sebe, se dívala na dveře, jako kdyby ji navěky zavíraliv hrobce. Potom mladá velekněžka a Afroditina

nejlepší kamarádka došla do kouta cely, posadila se na zem ke zdi, přitáhla si kolena k tělu a začala sekolébat dopředu a dozadu, dopředu a dozadu. Hlavou jí pořád dokola běžela tři slova: Tohle si zasloužím.

Tohle si zasloužím. Tohle si zasloužím…

Zoey opustila veškerá naděje.

Nato se Afrodita znovu od Zoey odtrhla, prudce se přemístila a náhle se vznášela nad ústřední síní velkékatedrály. S nevolností pohlédla dolů a zjistila, že farníci jsou mrtví. Všichni do jednoho. Všichni mělipodříznuté hrdlo a vysátou krev.

V Afroditině mysli nějaký hlas pořád dokola vítězoslavně opakoval tři slova: Tohle si zasloužím. Tohle si

zasloužím. Tohle si zasloužím…

Velkou zodpovědnost s velkou mocí máš

požitek z velení Damoklovým mečem zvaž.

Uvěří-li ona, že jen na dávné je spolehnutí,

poteče krev Světla a vše se rázem zhroutí…

Hlavou jí opět prolétl ten útržek básně, poslední strašlivý výjev se rozplynul a její duch se vrátil do

slepého, bolestí zmítaného těla.

„Darie!“ vyhrkla, zoufale lapala po dechu a tiskla si ruce k zavřeným krvácejícím očím.

„Jsem tu! Jsi v bezpečí!“ řekl. „Pošlu pro Zoey a –“

„Ne!“ přerušila ho z posledních sil. „Zoey se o tom nesmí nic dozvědět. Nikdo se to nesmí dozvědět.“

„Udělám, jak si přeješ, krásko moje. Odpočiň si. Se mnou budeš vždy v bezpečí.“

Teprve tehdy si Afrodita dovolila ztratit vědomí

4)

Zoey

„V životě by mě nenapadlo, že si jednou budu přát, aby neodpadla škola,“ řekla jsem a dál neklidně

pochodovala sem a tam po svém pokoji na koleji. „Nechápu, co to Thanatos napadlo. Kdybychom dneska

měli normálně výuku, aspoň bychom měli něco na práci. A zítra je sobota. Fakticky nepotřebujeme

prodloužený víkend.“

Stark se překulil v posteli na druhý bok, celý rozcuchaný a maximálně napůl vzhůru. Věnoval mi svůjrozkošný frajerský úšklebek a vůbec vypadal rozkošně a frajersky, což nebylo špatné. „Pojď zpátky dopostele a já ti hned něco na práci dám.“

Jenže já jsem byla vystresovaná a neměla jsem náladu, tak jsem jen nevinně zamávala řasami a schválněnechápavě jsem opáčila: „Dáš něco na práci mně a celé škole? To je ambiciózní i na tvoje poměry,

Starku.“

„Moc dobře víš, že tak jsem to nemyslel! Ty teda umíš zkazit atmosféru, Zoey.“

Na chvilku jsem se zastavila a se smíchem jsem mu vlepila pusu. „Promiň, blbě jsem spala. Zdály se mipříšerné sny o tom, jak Dallas a jeho hnusní kámoši podstrčili zakrvácené kusy starostova oblečení doThanatina psacího stolu, Lenobii do stájí, dokonce i Erikovi do učebny. Když je pak policajti pozatýkali,přihasila si to sem Neferet s tím, že se moc ráda vrátí na svoje původní místo a přivede nové učitele. A vtom snu byla Neferet velká černá pijavice a ti noví učitelé obří pavouci.“ Otřásla jsem se. „Brrr, nesnáším

pijavice. A pavouky.“

„Pojď sem.“ Stark poplácal volné místo vedle sebe na matraci.

Povzdychla jsem si, ale posadila se tam. Začal mi masírovat ramena a já ucítila, jak napětí maličkopovoluje. „Ty vždycky víš, jak to udělat, aby mi bylo líp.“

„Jo, a vždycky to tak bude. Jen chvilku vydrž sedět, já ti rozmasíruju ty zatuhliny v ramenou a ty se snažaspoň pár minut si zbytečně nelámat hlavu.“

„Já si nelámu zbytečně hlavu. Připravuju se.“ Chtěla jsem, aby to znělo drsně a velekněžsky, ale to bylonaprosto nemožné, když mi dával tak báječnou masáž.

„Ale lámeš. A práce budeme dneska mít až až. Půjdeme do jídelny, dáme si s našima kamarádama snídani

a pak musíme dohlédnout na to, aby všechna naše mláďata měla kde bydlet, zvlášť červení. Zoey,musíme být hodně opatrní na to, kde budou trávit dny. Stejně jako ty jsem přesvědčený, že Dallas chystánějakou sviňárnu, a nechci, aby se někomu z nás kvůli tomu mrňavému zmetkovi něco stalo.“

„Vážně by měl ten svůj problém se zvládáním vzteku řešit,“ souhlasila jsem. Zkusila jsem se od Starkaodtáhnout, aby se mi líp přemýšlelo, jenže on mě hned vrátil zpátky a dál mi hnětl ramena.

„Ne, seď a ani se nehni. Musíme mluvit o stresujících věcech, ale ty se musíš taky naučit uvolnit. A měnenapadá lepší způsob, jak tě zachránit před totálním kolapsem, než ti masírovat ramena.“

„Možná je budeš muset masírovat příštích několik dní pořád v kuse.“

„Žádný problém,“ prohlásil a políbil mě na krk. Zachvěla jsem se, tentokrát příjemnými pocity.

„Výborně. Najednou se na těch dalších pár dní skoro těším,“ řekla jsem.

„To rád slyším. A když už jsem tě dostal do takové vstřícné nálady, chci, abys mi něco slíbila.“

„Co?“ Okamžitě jsem zase ztuhla.

„Přestaň.“ Přitlačil mi na ramena silněji, až jsem pod jeho silnýma rukama úplně povolila. „Přece víš, žebych po tobě nikdy nechtěl, abys mi slíbila něco hroznýho. Jenom bych rád, abys z Erinina pohřbu

vynechala náš kruh.“

„Proč? Myslela jsem, že by to bylo hezké, třeba by to pomohlo Shaunee, aby se s tím vyrovnala. Shaylin

už prokázala nadání pro vodu, takže nám tam po Erin nebude strašit velikánská mezera.“

„Jo, takhle jsem taky nejdřív uvažoval. Jenže po tom, jak se do nás Dallas včera navezl, jsem změnil

názor.“

„Myslíš, že by byl schopný udělat na Erinině pohřbu scénu? To by byla i na něj hodně velká špína.“

„Má chuť se rvát, to je bez debat, ale vyvolat rvačku na pohřbu, to by si on i jeho kámoši pořádněodskákali u Thanatos a podle mě na takový průšvih ještě není připravený. Ale napadlo mě tohle, slyšelaspřece, jak říkal, že Erin nechtěla mít s tebou ani s tvým kruhem nic společného, ne?“

„Jo, slyšela.“

„Zoey, jen si vzpomeň, Erin se sice přidala ke kruhu, ale mně nepřipadalo, že ji mrzí, jaká byla mrcha. Já

to pochopil tak, že nechtěla svoje místo přepustit Afroditě.“

„Jo, tak to říkala,“ uznala jsem.

„Změnilo se to nějak, když jsem odtamtud Dallase odvedl? Omluvila se tobě nebo Shaunee za to, jak

hnusně se k vám chovala?“

„Ne. Uviděla ty pavouky a souhlasila se mnou, že jsou odporní. Řekla, že odporné věci je potřeba

vyhodit.“

„Zoey, nerad mluvím špatně o někom mrtvém a vlastně to ani nemyslím zle, ale stejně mám pocit, že

bychom neměli zapomínat na to, že Erin před svojí smrtí přeběhla na druhou stranu, i když věděla, že

Neferet a Dallas zavrhli Světlo a vybrali si Temnotu

Jo, to je fakt. Ale nepřipadá mi správné mít jí to teď za zlé. Thanatos přece viděla, jak ji Nyx přivítala na

onom světě. Když jí dokázala odpustit bohyně, neměli bychom my taky?“

„Podle mě je velký rozdíl, jestli jí odpustíme nebo jestli z ní začneme dělat něco, co nebyla, jen proto, že

umřela. Možná se pletu, ale nepřijde mi zdravé, aby z ní naše parta, zvlášť Shaunee, udělala nějakou

světici.“

„Jasně, chápu, jak to myslíš, a instinkt mi říká, že máš pravdu.“

„Takže chápeš, proč nechci, aby váš kruh udělal z toho pohřbu nějakou velkou slávu?“

„Jo. Fajn, promluvím si se Shaunee a snad se s tím vyrovná, když jí připomenu, že Erin je na onom světě

a smířila se s Nyktou. Není důvod, proč by pohřební obřad nemohla odsloužit Thanatos.“

„Musíme se zaměřit na budoucnost a neohlížet se zpátky,“ prohlásil.

„Správně. A to mi připomíná, že bych měla zkontrolovat taky Afroditu, jestli je v pohodě. Starosta stál

jako táta za prd, ale pořád to byl její táta. Bude z jeho smrti určitě mimo.“

„Zoey, Afrodita byla mimo už dávno předtím.“

Pleskla jsem ho po noze. „Umí být hnusná, ale pořád je to moje kamarádka.“

„Což nikdy nepochopím.“

„Hele, Afrodita patří k nám a teď musíme držet pohromadě, abychom měli sílu čelit všemu, co na násurčitě chystá ta bestie Neferet.“

„Já vím. Dělal jsem si vlastně spíš srandu. Afrodita je mrcha, ale je naše,“ řekl.

Zasmála jsem se. „Přesně.“

„Tak jo, myslím, že už jsi dostatečně vláčná.“ Naposledy mi promnul ramena a dal mi další pusu na krk.„Padám hlady. Pojď se nasnídat a pak se vrhnem na všechno, co se dneska zase podělá.“

„Tohle byla první věc, díky které jsem se doopravdy zamilovala do Školy noci,“ prohlásila jsem šťastně,když jsem si nakládala na talíř megaobří hromadu špaget. „Pšagety! K snídani! Naše jídelna je boží.“

„Když říkáš pšagety, zní to, jako by ti bylo tak šest let,“ podotkl Stark, drcnul mi do ramene a pak poprosilkuchařku o druhou variantu snídaně, tradiční (a nudná) míchaná vajíčka se slaninou.

Zašla jsem k nápojovému pultu a načepovala si plnou sklenici coly, poctivé slazené s kofeinem, a křiklana něj: „Ne šest, devět. To jsem sama složila písničku Pšagetová paráda.“ Odkašlala jsem si a zazpívala:„Pšá-géé-týý, pšáá-géé-týý!“ a cestou k našemu stolu jsem dokonce předvedla pšagetový

taneček. V tu chvíli mě napadlo, že tenhle den třeba nebude zas tak špatný. Začal přece masáží ramen apšagetama! Jenže zrovna když vedle mě usedal Stark, zaslechla jsem hluboký mužský hlas, který také

zpíval moji Pšagetovou parádu.

Ani jsem se nepotřebovala dívat k frontě u okýnka, věděla jsem, kdo to je. Stačilo se kouknout na Starka.

Ta moje oslava špaget ho rozesmála, ale teď mu veškeré veselí z tváře zmizelo a místo něj se tam usadil

napjatý, vážný výraz, takže vypadal zklamaně a k tomu ještě naštvaně.

„Kolik ti bylo, když jsi poznala Heatha?“ zeptal se mě.

„Devět,“ odpověděla jsem. Bylo mi mizerně a připadala jsem si bezmocná, ale neudržela jsem pohled naStarkově obličeji. Samovolně sklouzl ke klukovi, který si pořád zpíval moji písničku a vršil si na talíř

pšagety.

Napadlo mě, jestli by pomohlo, kdyby Aurox nebyl tak sladkej. Když šel k nápojovému pultu, předvedlšaškovskou klučičí verzi toho mého tanečku.

Kdepak, uzavřela jsem to v duchu a v břiše jsem ucítila ty divné motýlky jako dřív pokaždé, když Heathvstoupil do místnosti. Aurox by mohl vypadat jako troll a mě by z něj stejně šimralo v břiše, protože vněm sídlila Heathova duše.

„Dobré jitro!“ Dovnitř právě vstoupil Damien a za ním Shaunee, Stevie Rae a Refaim. Zamávali, řekli mněa Starkovi ahoj a pak se rychle zařadili do fronty.

Asi si nevšimli, že jsme jim se Starkem na ten pozdrav neodpověděli.

„Nazdar, Auroxi. Chceš si sednout k nám?“ zaslechla jsem Damienovo veselé pozvání.

„Jistě, to by bylo skvělé,“ řekl Aurox.

„Super, Zoey a Stark už jsou u stolu. Tamhle u toho.“ Damien na nás ukázal a vzápětí jeho rozjásanývýraz zmizel a vystřídal ho takový, který jasně říkal a jejda. „Teda jestli je tam ještě místo a jestli to Zoeya Starkovi nevadí a, no…“ Zaraženě se odmlčel a maličko mu zrůžověly tváře.

„Krucinál!“ zamumlal si Stark pod vousy, takže jsem ho slyšela jen já. Pak se narovnal a zavolal: „Jo, v

pohodě. Aurox se sem vejde.“

Když se Aurox posadil přímo naproti mně, usilovně jsem se ládovala špagetama.

„Kde ses naučil tu písničku?“ zeptal se ho Stark a mě z toho málem klepla pepka.

„Jakou písničku?“ opáčil Aurox s pusou plnou těstovin.

„Ale nic,“ zahučel Stark.

Nastalo dlouhé nepříjemné ticho, které skončilo, až když se ke stolu vtěsnal Damien se zbytkem naší

party.

„Viděl někdo z vás dneska Afroditu, lidi?“ zajímala se Stevie Rae. Zvedla jsem oči a zjistila, že všichni vrtí hlavou.

„Nebo Daria?“ dodala.

Další vrtění.

„Kruciš,“ vzdychla jsem. „Musím za ní zajít a zkontrolovat ji. Obvykle nezůstává zalezlá v pokoji

Jo,“ přisvědčila Stevie Rae. „Vždycky tvrdí, že snídaní začíná každodenní módní přehlídka. Víš, že mijednou řekla, že dokáže předpovědět, které holky budou jednou stejně tlusté a rozkydlé jako jejich mámy,podle toho, kolik make-upu na sobě mají u snídaně?“

„Ta holka je padlá na hlavu,“ konstatovala Shaunee.

„Mít na sobě u snídaně hodně make-upu je dobře, nebo špatně?“ zeptal se Damien.

„Nemám páru,“ odvětila Stevie Rae. „Snažím se neposlouchat, když Afrodita mluví moc dlouho. Aby mi z

toho neupadly uši.“

„Dokáže to o těch holkách předpovědět díky svému věšteckému daru?“ zeptal se Aurox.

Neubránila jsem se a rozchechtala se spolu s ostatními. Teda kromě Starka. Ten se nesmál a místo tohopíchal vidličkou do míchaných vajec, jako by se je snažil zabít. „Ne,“ odpověděla Auroxovi Stevie Rae. „To dokáže díky svému daru být hnusná, a je skoro jisté, že ten

od Nykty nemá.“

„Aha, pardon,“ hlesl Aurox a zatvářil se rozpačitě. „To byla nejspíš hloupá otázka.“

„Hej, s tím si nedělej hlavu, spolubydlo,“ řekl Damien a mile se na něj usmál. „Afroditě nerozumí nikdo z

nás.“

„Spolubydlo?“ ulétla mi otázka. „Vy spolu bydlíte na koleji, kluci?“

„Ano,“ odpověděl Aurox a poprvé se podíval přímo na mě. „Damien mi to nabídl a já jsem nechtěl zůstat

sám ani sdílet pokoj s někým cizím. Ostatní, no, často si mě podivně prohlížejí.“

„To asi proto, že se umíš měnit v býka.“ Starkův tón byl naprosto bez emocí.

„Patrně máš pravdu,“ souhlasil Aurox. Přestal se na mě dívat a vrátil se k jídlu.

„A tím se dostáváme k tématu, o kterém jsme se ráno bavili se Starkem,“ začala jsem.

„Jo, hned jak jsme se probudili. Společně. V jedné posteli. Chápeš, spolubydlo?“ Stark položil zvláštnídůraz na poslední slovo.

Kamarádi se na Starka a Auroxe ustaraně zadívali. Zamračila jsem se. „Starku, všichni vědí, že my dva

spolu spíme.“

„Jen jsem chtěl mít jistotu,“ řekl a znovu zaútočil na vajíčka.

„Takže,“ navázala jsem a ucítila horko ve tvářích, „bavili jsme se o tom, že se musíme postarat, aby našečervená mláďata a dospělí“, vyslala jsem nucený úsměv ke Stevie Rae, „měli nějaké stoprocentněbezpečné místo na spaní, než se budeme moct vrátit do tunelů.“

„To jsme probírali s Refaimem, když se za soumraku vrátil ke mně a Shaunee,“ řekla Stevie Rae. „Myslelajsem úplně na to samé co vy, musíme se porozhlídnout po škole a najít pro naše děcka něco, co není

zas tolik nad zemí.“

„A taky pro tebe, ne?“ podotkla jsem.

Stevie Rae se podívala na Refaima, než odpověděla: „Vlastně ne. Já budu dál bydlet u Shaunee.“

„Ačkoli jsem se jí to snažil rozmluvit,“ dodal Refaim.

„Hej, víš přece, že to sama zvládnu, ne?“ ozvala se rychle Shaunee. „Tahle noc byla těžká, ale dneska užje mi líp. Bude se mi po ségře stýskat, ale vím, že je na úžasném místě. Dokonce to sama řekla, nežumřela, její city konečně roztály. Je to divné, ale vlastně jsem ráda.“ Zamrkala, aby se ubránila slzám,ale zároveň se usmála.

„Já vím, ale jestli nenajdeme něco jako sklep, odkud může snadno vylétat a zas tam přilétat, no, pták,zůstanu s tebou v pokoji, dokud se nevrátíme domů pod nádraží,“ řekla Stevie Rae.

„Vzpomínám si, že Drak se jednou zmínil o nějakém skladišti na staré štíty a meče v suterénu školy,“nadhodil Damien. „Tudíž někde dole musí být prostor, který je dostatečně vodotěsný, aby tam Drak bylochotný uložit svoje milované staré zbraně. Víte, že by nedovolil takové věci uskladnit někde, kde byzrezivěly a poškodily se.“

„Tak to je aspoň jedna dobrá zpráva. Budu víc v pohodě, když budou všichni červení, dospělí i mláďata,přes den pod zemí. Jinak mám hrozně nepříjemný pocit, že jste strašně na ráně,“ prohlásila jsem. Neradajsem si připomínala, jak Stevie Rae několikrát jen o vlásek unikla před sluncem a že stačí jeden paprsek,aby ona, Stark a všichni ostatní utrpěli ošklivé popáleniny. Ti, kdo patřili k novému druhu upírů, sice mělinové schopnosti, ale taky docela děsivý seznam nových věcí, které je můžou zabít.

„Chápu, jak to myslíš, Zoey, ale na ten problém s ubytováním červených se musíme podívat ještě z jiného

úhlu,“ řekl Damien. „Vím, že si líp odpočinou, když spí pod zemí, kam nemůže slunce, a sklep by na tobyl ideální, jenomže zároveň by se tak všichni ocitli pohromadě na místě, které nejspíš bude mít jen jeden

vchod a východ. To zrovna ideální být nemusí.“

Stark zvedl obočí. „Sakra, Damiene, v tom máš pravdu. Na nádraží nás nemůže nikdo uvěznit, protožetunely mají spoustu různých vchodů a východů. Zoey, jestli ostatní červení budou od východu do západuslunce zůstávat ve sklepě, potom musíme ty, já a Stevie Rae spát někde jinde.“

„Tak se zdá, že jsme na ráně víc než v jednom ohledu. Máte pravdu. Nesmíme všichni zůstávat někde,kde můžeme uvíznout jako v pasti, a zvlášť vy dva,“ kývla jsem na Stevie Rae a Starka, „byste měli bydlet

odděleně od vašich mláďat. Kdyby se něco stalo, budeme potřebovat sílu dospělých červených, protožejedině vy svým mláďatům dokážete pomoct.“ Povzdychla jsem si. „Jenže stejně tak se mi nelíbípředstava, že je necháme někde v podzemí spát bez ochrany. Myslíte, že by se Darius s Afroditou nechalipřemluvit a přestěhovali se s nimi?“

Shaunee zafrkala. „Afrodita ve sklepě? Leda bys tam nejdřív dotáhla nějakého architekta, aby jí tamudělal luxusní rekonstrukci.“

„Vím, že jsi její velekněžka a tak vůbec, ale udělá ti šílenou scénu, jestli se ji pokusíš šoupnout někam podzem,“ přitakala Stevie Rae.

Sice mě štvalo, že by Afrodita vyváděla, ale věděla jsem, že Stevie Rae má pravdu. Zvažovala jsem, jestliby mi to přece jen za tu hádku stálo, když promluvil Aurox.

„Já s těmi mláďaty zůstanu,“ řeklPřekvapeně jsem na něj zamrkala. „Vždyť jsi zrovna říkal, že chcešbydlet s Damienem, protože ostatní na tebe divně koukají.“

„To ještě neznamená, že je chci ponechat bez ochrany. Téměř nespím, a tak je budu moct snadnoohlídat. A jsem rád, když ti mohu pomáhat.“ Po krátkém zaváhání dodal: „Tvoje babička pomohla mně. Je

tedy správné, abych já na oplátku pomohl tobě.“

Jeho oči barvy měsíčních kamenů hleděly do mých, dokud nás nevyrušil Starkův hlas. „Dobrý nápad. Amáš pravdu. Vážně bys nám měl pomáhat.“

„Co kdybychom to udělali takhle, já tam půjdu s tebou a budeme dál spolubydlící,“ obrátil se na Auroxe

Damien. „Zdá se, že mám tak trochu talent na to, jak urovnat konfliktní situace.“

„To skutečně má,“ potvrdil Refaim. „Damien se postaral, aby spolužáci přijali mě. Vsadím se, že to dokáže

i u tebe.“

„To je od tebe tak hezké, že to říkáš!“ Damien se celý rozzářil a já si pomyslela, jak je to fajn, vidět hozase šťastného.

„Tím je to vyřízené,“ řekl Stark. „Bezva, Zoey, už jsi skoro dojedla, viď? Říkala jsi, že chceš zkontrolovatAfroditu, a já potřebuju mluvit s Dariem, určitě bude vědět, kde je ten Drakův sklad. Zabijeme dvě

mouchy jednou ranou.“

Truchlivě jsem se podívala na zbytek svých pšaget, ale najednou už jsem na ně neměla takovou chuť –ne když Stark vrhal vražedné pohledy na Auroxe, Aurox pokukoval po mně a ostatní sledovali nás všechny

tři. Jedním lokem jsem dopila zbytek coly a nasadila svůj nejlepší falešný úsměv. „Hotovo! Můžeme jít!“

„My půjdeme svolat červená mláďata,“ nabídla se Stevie Rae. „Když tam Drak skladoval zbraně, logickyby ten sklep měl být někde poblíž sportovní haly. Sejdeme se asi tak za hoďku u ní?“

„Dobrý nápad,“ odpověděla jsem. Stark mě majetnicky vzal kolem ramen a vytáhl mě zpoza stolu jakojeřáb. Když jsme došli ke dveřím jídelny, zastavil se, přede všemi si mě přitáhl do náruče a políbil mě. A

tím myslím doopravdy políbil, jazykem a tak dále.

Ano, hrozně ráda se s ním líbám, ale otlapkávání na veřejnosti zrovna nefandím. Teda, klidně se s nímbudu před lidmi držet za ruku. Dokonce se mi většinou líbí, když si mě vede a drží mě přitom kolem pasu(obvykle to dělá vkusně, nesápe se po mně jako šílený chápan), ale cicmat se všem na očích, toneděláme. Nikdy. Tím pádem jsem byla hanbou úplně rudá, když ode mě konečně odtrhl rty, znovu měčapnul kolem pasu a prakticky mě vyvlekl z jídelny, a ještě přitom střelil významným pohledem za sebe k

našemu stolu, a pochopitelně k Auroxovi.

Nejradši bych mu vlepila facku.

Místo toho jsem se mu hned venku vymotala ze spárů a vzala ho za ruku. Jako normálně.

Nic neřekl. Jen na mě vrhl ten svůj roztomilý frajerský úsměv.

Spolkla jsem podrážděné zaječení a snažila se nemyslet na žhavý vztek, který se ve mně zvedal. Kdybychmu řekla, že se chová otravně a pitomě, jenom bychom se pohádali, a teď jsme museli řešit dalekodůležitější věci než to, že se mnou Stark zachází jako žárlivé hovado.

Navíc jsem o Auroxe vůbec nestála. Starkovi to brzo dojde a snad potom s tím majetnickým chovánímpřestane.

O Heatha ale stojíš, zašeptal uvnitř mě nějaký odporný hlásek. A Aurox sdílí s Heathem duši. Připomněla jsem tomu našeptávači, že Stark je můj bojovník, můj strážce, miláček a kamarád.

A co Heath?

Ten je mrtvý! řekla jsem si přísně. Ale i když jsem se snažila uzavřít před ní srdce i mysl, pořád jsem vduchu slyšela ozvěnu naší pšagetové písničky.

5)

Zoey

„Ona ještě spí,“ řekl Darius tiše a opatrně za sebou zavřel dveře Afroditina pokoje.

„Už je fakt pozdě. Je v pořádku?“ zeptala jsem se. Připadala jsem si divně, že tam stojím na chodbě a

šeptám.

„Bude,“ odpověděl. „Včera měla těžký den.“

„Jak moc se zlískala?“ nadhodil sardonicky Stark.

„Zavraždili jí otce, navíc v areálu naší školy. Něco vypila,“ vyhnul se Darius přímé odpovědi.

„A teď má kocovinu,“ řekl Stark.

„A teď musí odpočívat,“ opravil ho Darius. Ještě víc se narovnal a jako by povyrostl.

A kruci. Přesně to jsem potřebovala, aby se do sebe Darius se Starkem pustili.

„Jen ať si odpočine, to jí udělá dobře.“ Stoupla jsem si mezi ně. „Pamatuju si, jak strašně mi bylo, když

mi zabili mámu. Taky si to pamatuješ, viď, Starku?“ obrátila jsem se na něj významně.

„Nevzpomínám si, že by ses opila,“ odvětil.

„A já si nevzpomínám, že bys byl takovýhle svatoušek!“ Došla mi trpělivost. „Prokristáčka, nebuď na tu

holku hned jak pes. Zavraždili jí tátu a máma se jí zřekla, a to všechno ve stejný den. To je v každém

ohledu příšerné.“

„Zlít se do němoty není nejlepší způsob, jak se s tím srovnat,“ nedal se Stark.

„Říká kdo? Mluvíš jak nějaký stoletý děda. Dej jí prostě pokoj,“ odsekla jsem.

„To tys ji chtěla vidět. A teď jsi tady a ona je tak vyřízená, že s ní nemůžeš ani mluvit.“

„Ne, říkala jsem, že ji chci zkontrolovat.“ Otočila jsem se k Dariovi. „Bude v pohodě?“

„Ano, myslím, že bude,“ odpověděl.

„Tak.“ Obrátila jsem se zpátky ke Starkovi. „Už jsem ji zkontrolovala.“

„Se vší úctou, kněžko, mohli byste se vy dva hádat někde jinde? Má věštkyně si skutečně potřebujeodpočinout,“ řekl Darius.

Stark svěsil ramena a přejel si dlaní přes obličej. „My se nehádáme.“ Střelil po mně pohledem a omluvně

se usmál. „Aspoň jsem se teda pohádat nechtěl. Promiň.“

„To nic,“ řekla jsem. „Já se taky nechci hádat.“

„Dobře.“ Jeho úsměv se rozšířil a najednou zas vypadal mile a kouzelně jako obvykle. „Hele, Darie,

nepřišel jsem se Zoey, abych se tady choval jako vůl.“

Darius mírně zvlnil rty. „To rád slyším.“

„Vlastně jsem se tě přišel zeptat, jestli nevíš o nějakém sklepě nebo něčem takovém tady. Damien se

zmínil, že tam snad Drak ukládal staré štíty a meče.“

„O takovém místě vím. Nachází se pod hlavní školní budovou. Vchod je v chodbě, která odděluje

sportovní halu a stáje.“

„Nevíš, jestli má těch vchodů víc?“ zeptala jsem se.

„Nevím to jistě. Byl jsem tam pouze několikrát a vždy krátce. Jen jsem tam vracel štíty, když už jich

nebylo zapotřebí. Vybavuji si pouze velice dlouhou tmavou místnost. Má nízký strop, ale podlaha je

kamenná a zdi jsou stejně masivní a odolné jako všude jinde ve Škole noci.“

„To by mělo být perfektní,“ řekl Stark. „Ukážeš nám, kudy se tam dostaneme?“

„Zajisté.“ Darius zaváhal a přes rameno se podíval na zavřené dveře pokoje, který sdílel s Afroditou.

„Bude to jen na chvilku,“ ujistila jsem ho. „Akorát nás zavedeš do toho sklepa a pak se můžeš vrátit a

zjistit, jestli by Afrodita už nechtěla něco sníst.“

„Na kocovinu je nejlepší pořádný mastný hamburger s hranolky,“ poradil mu Stark.

Darius se usmál. „Afrodita říká, že když děvčata jedí krávy, začnou se jim brzy podobat.“

„To je celá ona,“ konstatovala jsem. „Tak jí dones něco, co se nehodí pro dobytek, ale pro sexy koťátka.“

„Ty jo, klidně bych zaplatil vstupné, abych na vlastní oči viděl, jak Afrodita vyvádí, kdyby jí Darius přineslmisku smetany a plechovku tuňáka,“ prohlásil Stark.

Všichni tři jsme se zasmáli a zamířili jsme od dívčí koleje ke sportovní hale. Na únor byl nezvykle teplývečer. Zdálo se mi dokonce, že v mírném vánku pofukujícím mezi budovami cítím vůni jara. Každopádnějsem slyšela typické jarní zvuky, pod lucernami si povídala mláďata a kočky mňoukaly na svoje vyvolené

upíry.

Kočky!

„Do háje! Nala a všechny ostatní kočky zůstaly na nádraží. Určitě úplně šílejí, když jsme se nevrátili,“

vyhrkla jsem.

„Pár dní se bez nás obejdou,“ uklidnil mě Stark. „Mají tam ty velké automatické krmiče a rády chodí pítnahoru do té sprchy, co nejde zavřít, pamatuješ?“

„Ale budou mít příšerně špinavé záchody.“ Zašklebila jsem se při představě, jak nabroušená bude už takvěčně nespokojená Nala.

„Jo, to bude pořádný svinčík,“ přisvědčil Stark. Darius souhlasně zabručel. „Lituju chuděrku Hraběnku,bude to tam muset vydržet mezi samými kočkami.“

„Hej, ona má kočky ráda,“ připomněla jsem mu. „Dokonce spí v pelíšku s Damienovou Cammy.“

„Damienovu Cammy má rád každý,“ řekl Stark s úsměvem.

„Jestli tu budeme muset zůstat víc než jednu další noc, zajdu za Thanatos a povím jí, že musíme dojet prokočky a pro Hraběnku, i kdyby policajti byli proti.“

„Nejsme žádní zločinci. Neudělali jsme nic špatného a nikdo by nám neměl bránit v odchodu, v tom,abychom dál žili jako obyčejně,“ ozval se Darius. Dokonce i on zněl frustrovaně.

„A přece nás tady v podstatě strčili pod zámek,“ podotkla jsem.

Na to žádný z nich nic neřekl. Co se na to dalo říct? Pravda byla taková, že bláznivá nesmrtelná, která jepořád ještě spíš přízrak než bytost z masa a kostí, nejspíš sežrala starostu. Jak to máme dokázat, a ikdybychom s nějakým důkazem přišli, přijala by ho lidská policie, nebo by to pro ně bylo prostě moculítlé? Smutná, ale pravdivá odpověď zní, že by ho nepřijali, protože to je fakticky totálně a stoprocentně

ulítlé.

Darius si to pamatoval správně, sklepení bylo dlouhé, tmavé a vydlážděné studenými kameny. Nebylatam žádná elektrická světla, jen plynové lampy, které visely na kamenných stěnách z pořádně starýchželezných háků mezi držáky na meče a štíty. Když Darius se Starkem lampy zapálili, světlo se odráželo odkovových ploch a křivek, jako by to byly živé, dýchající bytosti.

„Tady by se dala natočit nějaká scéna do Hry o trůny,“ poznamenala jsem.

„Což je super,“ řekl Stark.

„Jestli ti strašidelné kobky připadají super, tak jo,“ odvětila jsem.

„Ale je tady sucho a je to v podzemí,“ prohlásil. „Hele, zásuvky, přece jen je tady zavedená elektrika.

Dáme sem nějaké ty zástěny, nanosíme spacáky, sedací pytle, pár televizí s přehrávači DVD a bude tolepší než tábořit pod stanem.“ „To není nejtrefnější srovnání. Skoro všechno je lepší než tábořit pod stanem.“ „Usmažit se na slunci není lepší než tábořit pod stanem,“ řekl Darius. „O tom žádná,“ přitakal mu Stark. „Ty jo, co myslíte, jsou pravé?“ zeptala jsem se a uchváceně zírala na jílec jednoho meče, který se třpytil,protože byl vykládaný drahokamy nebo sklíčky. „Mohu tě ujistit, kněžko, že všechny tyto kameny jsou pravé,“ odpověděl mi Darius. „Ty bláho!“ zajásala jsem. „Jsou nádherné a musejí mít obrovskou cenu. Proč je Drak nechával tady dole?Neměly by se někde vystavit, nebo zamknout do trezoru?“

„Vzpomínám si, jak se Drak jednou zmínil, že není zastáncem toho, abychom všechno své bohatství

vystavovali každému na odiv,“ řekl Darius.

„Nesedí mi to ale k Neferet. Ta si na vystavování bohatství na odiv dost potrpěla a byla přece jehovelekněžka,“ namítl Stark.

„Nevím jistě, zda o tomto skladu zbraní vůbec věděla. To bylo Drakovo hájemství. Nevzpomínám si, že bysem Neferet kdy přišla, ani nikdy nemluvila o žádných starobylých mečích nebo štítech.“ Darius pomalurozvíjel svoji myšlenku, jako by ho právě teď napadla. „Zbraně ji nezajímaly, pokud nešlo o její vlastní

moc.“

„Chceš říct, že o tomhle místě nejspíš vůbec neví?“ opáčila jsem.

„Možná ne,“ přisvědčil.

„To by pro nás byla vážně velká výhoda,“ řekl Stark. „Nejenže by nevěděla o tomhle sklepě, ale jak užřekla Zoey, na těchhle zdech visí celé jmění v drahokamech a zlatě.“

„Každá Škola noci ale přece disponuje velkým samostatným majetkem,“ podotkl Darius. „K čemu nám jedobrý tajný poklad ve zlatě a drahých kamenech?“

„Každá Škola noci je bohatá,“ vložila jsem se do debaty. „Jenže my jsme se od školy částečně odštěpili už

tím, že jsme se odstěhovali mimo areál. Co když se situace mezi lidmi a upíry kvůli starostově smrti ještězhorší? Netušíte, jestli nám policie může zmrazit účty?“

Darius zavrtěl hlavou. „To nevím.“

„Taky nemám páru. Pořád používám stejnou platební kartu jako na Škole noci v Chicagu,“ řekl Stark.„Vůbec jsem o tom ani nepřemýšlel.“

„Teď o tom přemýšlet musíme,“ prohlásila jsem. „Všichni se příliš spoléháme na to, že se o nás škola ve

všem postará.“

„Nedovedu si představit, že by upíří nejvyšší rada nezasáhla a ponechala nás napospas lidskémuprávnímu řádu,“ zaprotestoval Darius.

„Ale kdyby se to stalo, budeme potřebovat bezpečí a peníze. Tady na těch stěnách visí pořádná spoustapeněz, a snad bychom tu byli i v bezpečí, pokud o tomhle sklepě Neferet nemá tušení.“ Vteřinku jsempřemýšlela a dodala: „Vsadím se, že Kalona bude na sto procent vědět, jestli jo, nebo ne.“

„Tak se půjdeme toho křídlatého zeptat,“ řekl Stark.

Nelíbí se mi, že bychom se měli od Školy noci úplně odtrhnout,“ zabručel pochmurně Darius. „Ale s vašimiargumenty souhlasím. Pojďme si promluvit s Kalonou.“

Naše trojice rychle opustila sklep a rozhodli jsme se, že nejrozumnější bude jakoby nic dojít k hlavníbudově školy a pak to vzít obloukem zpátky ke sportovní hale a bývalé kanceláři Draka Lankforda, kteráteď patřila Kalonovi.

„Nepotřebujeme, aby někdo postřehl, že přicházíme a odcházíme touhle chodbou,“ zdůvodnil to Darius.

„Jo, pak by si třeba mohl všimnout přímo té chodby,“ přisvědčila jsem a možná s trochu přehnanýmnadšením nasadila úsměv a nápadně zamávala Kramishe a Shaylin, které právě vycházely z jídelny.

„Špionáž,“ zamumlala jsem s povzdechem.

„Co s ní?“ zeptal se Stark.

„Jde mi dost mizerně,“ odpověděla jsem.

Vzal mě za ruku a Darius se tlumeně uchechtl. Vzápětí jsme zatočili doprava do chodby vedoucí k přednímdveřím školy, a všichni tři jsme zůstali stát, mrkáním se snažili zbavit flíčků světla, které nás oslepovaly,

a mžourali na skupinku ve vestibulu.

„Co se děje? To je kamera?“ zeptal se Stark.

„Výborně! Tamhle je jeden z těch nových červených upírů. Za mnou!“ Nějaká žena s mikrofonempokynula kameramanovi a dvěma lidem s reflektory a zamířili k nám.

Nepříjemně jasná světla se k nám blížila spolu s tou ženou, kamerami a Dianou, zjevně rozčilenouupírkou, která je něco jako školní sekretářka a obvykle ji jen tak něco nerozhází.

„Panenko skákavá! Zdálo se mi, že jsem venku zahlédl dodávku Fox 23, ale nenapadlo by mě, že sempřijedete vy!“ vypískl Damien, který zrovna vběhl do vestibulu z chodby od jídelny. „Chera Kimiko!Nevěřím vlastním očím! Strašně moc vám fandím!“

Zašvidrala jsem do světla reflektorů. Ty bláho! Vážně to byla hlavní reportérka Fox News. Ze všehonejdřív mi prolétlo hlavou: Ty jo, v reálu je ještě hezčí. Druhá myšlenka už tak pozitivní nebyla: Ty jo,

musel se strhnout parádní cirkus, když sem Fox 23 poslali Cheru.

„Mockrát děkuju! Všech svých fanoušků si velice cením,“ obrátila se Chera na Damiena, který se na nipořád širokánsky usmíval, totálně zmámený hvězdnou horečkou.

„Damiene, co kdybys šel Thanatos říct, že tady máme reportéry?“ S úsměvem jsem ho postrčila keschodišti, které vede k Thanatině kabinetu.

„Ale samosebou! Hned jsem zpátky!“ Rozběhl se, ale u Chery se ještě jednou zastavil a dodal: „Vážně vásnaprosto zbožňuju!“

Věnovala mu překrásný úsměv a rozpřáhla ruce. „Damiene, ty jsi zlatíčko. Nechceš se obejmout?“

„Páni, chci!“

Úplně se mu rozsvítil celý obličej a objal se s ní. Zaslechla jsem, jak mu šeptá: „Adam říkal, ať tě od něj

pozdravuju.“

„Jééé! Vyřiďte mu, že já jeho taky!“ Damien ji přestal mačkat a odspěchal za Thanatos. Dejte na mě, kdyby byl štěně, vrtěl by ocasem tak zuřivě, že by padnul vyčerpáním.

„Ty jsi první červený upír, kterého vidím na vlastní oči! Máš mimořádně hezké tetování.“ Chera a kamerase teď zaměřily na Starka.

„Jo, ehm, jsem červený upír,“ odvětil a nervózně pokukoval střídavě po Cheře a kameře.

„Jmenuješ se Stark, že?“ zeptala se ho. „Ano.“

Celá vyklepaná z té kamery, na které blikalo červené světýlko, protože běžela, jsem otevřela pusu asnažila se přijít s něčím, co bych řekla. Ve skutečnosti bych nejradši zaječela, popadla Starka a zdrhla, ale

Chera si prohlížela Starka s úsměvem a zdálo se, že jeho znamení ji vážně fascinuje. Přistoupila trochublíž. Přátelským a dokonale neškodným tónem nadhodila: „To je zajímavý vzor. Připomíná šípy. Nejsináhodou z Broken Arrow?“ „Ehm, ne. Jsem ze Chicaga.“

„Mají ty šípy nějaký symbolický význam?“

„No, vlastně jo. Jsem docela slušný lukostřelec,“ odpověděl.

Chera pak upřela svoje velké hnědé oči na mě a usmála se, jako bychom byly nejlepší kámošky. „Ty máštaky úžasná tetování. A máš je všude! Vidím v tom vzoru ptáky a květy a, no ne, dokonce plameny a vlny.

Musíš být ohromně výjimečná mladá upírka.“

Otevřela jsem pusu a zas ji sklapla. Neměla jsem ponětí, co na to říct. Kdyby na mě Chera štěkala otázkya vnucovala se, jak to novináři dělají, bylo by snadné odbýt ji jednoduchým „bez komentáře“ a odejít,jenomže ona působila doopravdy mile, sice zvědavě, ale zdvořile. Stejně nervózně, jako se tvářil Stark, jsem ze sebe vypravila: „No, mně není moc příjemné, když o mně někdo říká, že jsem výjimečná, i kdyžje fakt, že mě naše bohyně označila jinak než ostatní.“

„Aha, rozumím.“ Chera mávla na kameramana. „Jerry, tohle vystřihni.“ Pak se znovu otočila ke mně.„Omlouvám se. Nechci tady nikoho uvádět do rozpaků, proto jsem nepřišla.“

„Proč jste teda přišla?“ zeptala jsem se.

„Abych natočila, jak tady uvnitř reagujete na vraždu tulského starosty.“

„My jsme starostu nezabili,“ namítla jsem. Nemyslela jsem to jako obvinění! Vůči nikomu z vás! To vůbecne,“ ujistila nás a zněla stejně upřímně, jako se tvářila.

„Vznáší tu někdo nějaká obvinění?“ Spěchala k nám Thanatos s Damienem v závěsu.

Chera střelila pohledem po kameramanovi. „Jerry, přestaň točit, prosím.“ Podala Thanatos ruku.„Velekněžko, jsem Chera Kimiko ze zpravodajství Fox 23.“

Thanatos jí ruku stiskla. „Já jsem Thanatos, velekněžka této Školy noci. Poznávám vás, slečno Kimiko.“

„Říkejte mi Chero, prosím. Nepřišla jsem nikoho z ničeho obviňovat. Snažím se pouze ukázat celý příběh,skutečné pozadí smrti Charlese LaFonta.“ Natáhla ruku k jednomu z těch chlápků, co drželi světla. „Andy,podej mi můj iPad.“ Podal jí ho, ona ťukla na displej a pak ho nastavila tak, abychom všichni viděliAfroditinu mámu, se kterou dělal rozhovor muž s ustaraným výrazem a v mizerně střiženém kvádru.

„Paní LaFontová, přijměte prosím naši upřímnou soustrast v souvislosti s úmrtím vašeho manžela, našehomilovaného starosty,“ řekl reportér.

„Cením si toho, ale nenajdu klid, dokud nebude upír, který zavraždil mého muže, předán spravedlnosti.“

Diana a já jsme zalapaly po dechu. Thanatos jako by se proměnila v kámen. Darius a Stark vypadali, žepuknou vzteky. Afroditina máma, vdova po Charlesi LaFontovi, ale působila krásně, zdrceně a úchvatněvášnivě v elegantních černých šatech a s perlami na krku. Otřela si koutky uslzených modrých očíkrajkovým kapesníčkem.

„Takže jste si jistá, že vašeho manžela zabil upír?“ pobídl ji reportér.

„Naprosto jistá. Byla jsem tam. Našla jsem jeho potrhané bezkrevné tělo.“ Paní LaFontová se otočila odreportéra přímo na kameru. „Proti Škole noci musí být podniknuty nějaké kroky.“

Rozhovor přerušila reklamní pauza a Chera zavřela video.

„Zatím dostává prostor pouze strana paní LaFontové, a já s ní sice v jejím zármutku soucítím, ale jsem

žurnalistka a mojí zásadou je sdělit vždy celý příběh.“

„Slečno Kimiko, zde nenajdete žádné drama, intriky ani senzační odhalení skrytého vraha. Jsou tu jenstudenti a profesoři, kteří se kvůli včerejším tragickým událostem museli odchýlit od obvyklého rozvrhu.“

„Prosím, Thanatos, neberte mě jako nepřítele. Dovolte, ať smím prezentovat i zbytek příběhu a natočit sivaše studenty, jak se věnují svým každodenním aktivitám. Dovolte, ať ukážu Tulse, kdo skutečně jste.Odjakživa věřím, že strachu a nenávisti se nejlépe daří kvůli nevědomosti,“ naléhala Chera upřímně aneúhybně hleděla Thanatos do očí. „Jestli se naše město nemá ze

strany vaší školy čeho obávat, dovolte, ať to naše kamery ukážou. Ať se Tulsa má z čeho poučit.“

„Chero, skutečně se zdá, že jednáte v dobrém úmyslu, ale jak už jsem řekla, studenti se dnes nedrží

obvyklého rozvrhu.“

„Promiňte, Thanatos.“ Damien zvedl ruku.

„Ano, Damiene, co chceš říci?“

„Většina mláďat pořád ještě snídá v jídelně. To je každodenní školní aktivita.“

„Moc ráda bych si tam vaše studenty natočila!“ chytila se toho Chera.

„Tak tedy dobrá. Damiene, smíš doprovodit slečnu Kimiko do jídelny. Půjdu s vámi, ale zůstanu v pozadí,

abyste mohla zachytit autentické dění.“

„Jéééé! To bude fantazie!“ nadchl se Damien.

„Mluvíš mi z duše.“ Chera se na něj usmála.

„Slečno Kimiko,“ řekla Thanatos. „Točit se bude pouze v jídelně. Více rušivých vnějších vlivů dnes má

škola neunese.“

„Chápu a vážím si i téhle příležitosti,“ prohlásila Chera.

„Pak tedy následujme Damiena do jídelny,“ uzavřela to Thanatos. „Zoey, Starku, Darie, pokračujte ve své

práci.“

Ulevilo se mi, že se od nás odvrátila pozornost. Kývla jsem na Thanatos a všichni tři jsme nenápadněvyklouzli ze dveří, i když jsem si všimla, že Chera se za námi zvědavě dívá.

„Myslíte, že každá reklama je dobrá reklama?“ zeptal se Darius.

„Ne!“ řekli jsme se Starkem jednohlasně.

Kalona

Okřídlený nesmrtelný nesnesl pomyšlení na to, že ten člověk byl zavražděn. Nevadilo mu, že přišel o život.Jak vyrozuměl z hovoru ostatních, starosta byl slabý, podlézavý, neužitečný tvor. Kalona si vyčítal, že seto stalo během toho, co sloužil coby bojovník velekněžky smrti.

Vadilo mu také to, že vraždu zcela zjevně spáchala Neferet. S podrážděným zamručením se zabořil dohloubi pohodlného koženého křesla a hodil dýku na omlácený terč, který visel na zdi proti pracovnímustolu Draka Lankforda. Zbraň se zabodla přesně do krvavě červeného středu.

„Měl jsem být bdělejší. Měl jsem vědět, že Tsi Sgili najde způsob, jak znovu získat tělesnou podstatu, avrátí se, aby se pomstila.“ Mezi řečí vrhl další dýku. Zapíchla se vedle první. „Ale místo abych směl být na

stráži, musel jsem se skrývat,“ vyplivl to slovo, jako by to bylo odporné sousto, „aby pohled na

mne neodstrašil místní lidské obyvatele.“ V jeho smíchu nebylo žádné veselí. „Inu, tak jsem je neodstrašil

já, ale zato byli svědky dvou úmrtí.“ Sáhl po další dýce a zavadil rukou o křehkou slunečnici z foukanéhoskla, která stála v křišťálové váze, na níž byla vyrytá podobizna Nykty s měsíčním srpkem ve vztaženýchpažích. Váza se zakymácela, překotila se a padala ke kamenné podlaze.

V kanceláři se objevila světelná koule, zářící jako vycházející slunce. Čas se zastavil. Váza s květinouzůstala viset těsně nad nemilosrdnou kamennou dlažbou. Z koule světla se vynořila dozlatova opálenáruka, uchopila nejprve květinu a poté i vázu s rytinou bohyně a postavila je zpět na stůl.

„Bratře, měl by sis najít nějaké zaměstnání,“ pronesl Kalona sarkasticky.

„Jedno již mám,“ odvětil Erebus a vystoupil ze světelné koule. Neuctivě se rozvalil na kraji širokéhodřevěného stolu Draka Lankforda. „Chráním vše výjimečné a krásné.“ Ukázal na křišťálovou vázu.

Kalona zafrkal. „Srovnáváš Nyx s vázou? Nejsem si zcela jist, zda by bohyně takové přirovnání ocenila.“

„A přece je přiléhavé,“ řekl Erebus. „Tato váza je výjimečná a krásná a tys s ní zacházel neopatrně.Kdybych nezakročil, došla by vážné úhony.“

„To já jsem došel vážné úhony, ne Nyx.“

„Uznávám svůj omyl. Srovnávat bohyni s vázou je hloupost. Nyx není tak zranitelná, zvláště když jsemnavěky já jejím ochráncem.“

„Ty? Ochráncem bohyně?“ Kalonův neveselý smích naplnil místnost chladem zimního měsíčního svitu amaličko ztlumil Erebovu letní zář. „Bratře, jedno budeš vždy, ale bojovník ne. Z nás dvou pouze já jsemdokázal plnit vůči bohyni více než jednu povinnost.“

„Láska není povinnost,“ řekl Erebus.

„Vskutku? Nečiním si nárok vyznat se v lásce lépe než ty, ale vím jistě, že někdy je povinností udržetlásku při životě a nedovolit jejímu světlu pohasnout.“

„Není divu, že sis ji nedokázal udržet,“ prohodil Erebus. „Milovat bohyni by nikdy neměla být povinnost,

bez ohledu na prázdné fráze, jimiž se to slovo snažíš zaobalit.“

„To ty sis ji nedokázal udržet. Jestli s tebou Nyx byla plně spokojena, proč obrátila svou pozornost na

mne?“ Kalona se na bratra usmál.

Erebovo světlo ještě více potemnělo. „A přece ti nyní nezbývá než obdivovat Nyktinu podobu ve skle.“

„A ty mi přesto nedopřeješ klidu. Pročpak, bratře? Bojíš se snad, že se opět přikloní ke mně?“

Erebus bouchl dlaní do stolu a do dřeva se vypálil její obrys. Kalona nehnul ani brvou, neodvrátil od bratra

zrak, ačkoli pohled na planoucí zář zděděnou po otci zraňoval jeho měsíčné oči.

„Přišel jsem jen proto, že jsi opět udělal strašlivou chybu.“

Kalona se zaklonil a zkřížil paže na prsou. „Nepopírám, že jsem udělal velkou řadu chyb. Na rozdíl od tebe

netvrdím, že jsem dokonalý. Kterou chybu z toho dlouhého seznamu chceš rozebírat?“

„Chyb jsi vskutku napáchal mnoho. Seznam činů, jimiž jsi ublížil lidstvu, upírům i bohyni, je dlouhý.Nemám však ani čas, ani chuť je všechny vyjmenovávat. Potřebuji mluvit jen o tvém nejčerstvějšímpřestupku. Dopustil jsi, aby se těžce zkoušená Nyktina velekněžka přiklonila k Temnotě a stala senástrojem zla. Tato zkažená kněžka získala nesmrtelnost a stala se nesmírně nebezpečnou.“

„Neferet koketovala s Temnotou dlouho předtím, než se o mně vůbec dozvěděla.“

„Neferet byla nešťastná dívka, z níž se stalo nešťastné mládě. Tvé našeptávání ji přivedlo do tohoto kraje,přiživilo její touhu po nadvládě a moci a nakonec ji podnítilo k tomu, aby se vydala cestou k

nesmrtelnosti a propadla šílenství.“

„Mýlíš se. Nic o Neferet nevíš. Byla zkažená a šílená už v době, kdy začala mému šepotu naslouchat.“ „Vím, že Neferet způsobila bohyni mnoho bolesti, a to znamená, že je třeba ji zastavit,“ prohlásil Erebus.

Kalona se znovu zasmál. „Nyní jsi nade vši pochybnost dokázal, že o Neferet nic nevíš. Zvolila si cestuchaosu. Ani smrt ji od ní neodvrátí.“

„A přece ji od ní odvrátit musíš.“

„Hlupáku, před týdnem schránka jménem Aurox v magické podobě zvířete rozpárala Neferet svými rohya svrhla ji ze střechy budovy vysoké jako hora. Včera v noci se Neferet navrátila do fyzické podobyalespoň natolik, že se dokázala zjevit zde v areálu školy, způsobila, že jedno mládě odmítlo proměnu, azabila dospělého člověka. Pak znovu zmizela. Je nesmrtelná. Nelze ji zabít,“ řekl Kalona.

„A přece se s ní někdo musí vypořádat. Otevřel jsi jí dveře k nesmrtelné moci, tedy je také zavřeš.“

Kalona zavrtěl hlavou a povolal k sobě chladné měsíční světlo. „Kdo jsi, že se mi opovažuješ rozkazovat?Jsi můj bratr, ne má bohyně.“

„Mluvím za tvou bohyni!“ Erebovo světlo zaplálo tak jasně, že Kalona chtě nechtě musel vzít na vědomíbožskou moc, kterou mu Nyx propůjčila. „Hned poté, co jsi byl vykázán z onoho světa, jsi mezi lidmi, kteří

se ti snažili pomoci, šířil takovou zkázu, až Nyx zaslechla jejich nářek a vyslyšela modlitby vědem, svolalaje a dovolila jim použít božské ženství, které v sobě měly. Tak byla stvořena A-ya, ta, jež tě na celápokolení uvěznila.“

„Dobře si pamatuji, co se stalo,“ zavrčel Kalona. „Nepotřebuji, abyste mi ty nebo Nyx ony temné časypřipomínali.“

„Mlč, hlupáku! Přicházím k tobě s Nyktiným závazným výnosem!“ Erebus znovu zaplál. „Nepřipomínám tiony časy. Připomínám ti, z jakého důvodu se to všechno stalo. Odvrhl jsi svou bohyni, a když ses snažilzaplnit prázdné místo, jež po ní v tobě zůstalo, využil jsi a odhodil mnoho žen, než byla stvořena A-ya. Vté jsi rozpoznal jiskřičku Nykty. Proto ti mohla ublížit. Proto ses do ní zamiloval.“

Kalona odvrátil od bratra pohled. Ještě nedávno by jeho slova arogantně popřel a s pomocí svénesmrtelné moci by ho zahnal z říše smrtelníků zpět na onen svět.

Kalona se však změnil. A pravda v Erebových slovech ho pálila daleko hůř než ostré světlo, které jehobratr zdědil po svém otci slunci.

Okřídlený nesmrtelný tedy mlčel, nehybný jako socha, a Erebova slova posvěcená Nyktou ho dál mučila.

„Tys však nechtěl své věznění snášet. Dokonce i pod zemí, v náruči té, jíž vdechla život sama Nyx, jsiprahnul po tom, cos vinou vlastní arogance ztratil. Vyslal jsi tedy do světa svůj neodbytný šepot a hledal

další ženu požehnanou Nyktiným dotekem, takovou, která by zaplnila prázdnotu v tvém nitru. Od chvíle,

kdy byla označena, byla Neferet drahá Nyktinu srdci, právě proto, jaké hrůzy prožila, nikoli navzdory jim.Ale vskutku se z ní stalo velice zranitelné mládě. Proto byla tak přístupná tvému vábení. Proto jsi jidokázal přesvědčit, aby tě osvobodila, když dokončila proměnu.“

Kalona by nejraději prchl, utekl před bratrovými zraňujícími slovy, ale cosi v něm ho nutilo zůstat avyslechnout si Nyktin výnos, jejž mu bohyně po bratrovi poslala.

„A jelikož ani ona nebyla Nyktiným vtělením, nýbrž pouze požehnaná jejím dotekem, Neferet rovněž onuprázdnotu v tobě nezaplnila. Toto selhání se

pro ni stalo jedem. Popíráš snad, že ses domníval, že ji miluješ, stejně jako ses domníval, že miluješ A

yu?“

„Nic nepopírám, ale ani nic nepřiznávám. Předej mi ten výnos a zmiz. Tvé řeči mne unavují.“

„Nahlédni do svého nitra. Nejsou to má slova, co tě unavuje. V den, kdy si přiznáš pravdu o své minulostia přijmeš plnou zodpovědnost za zlo, které jsi napáchal v této říši, tě tvé břemeno přestane tolik tížit.“Hněv v Erebově hlasu pozbyl ostří, i když zářný zjev, který mu propůjčila bohyně, plál s nezmenšenousilou. „Poté jsi potkal další mládě, Zoey Redbirdovou, a okamžitě k ní pocítil přitažlivost, ačkoli v tobě jejíblízkost k Nyktě zároveň budila hněv. Chtěl jsi ji svést a přitom zničit.“

„Ale neudělal jsem ani jedno!“

„Jen díky tomu, že Zoey má skutečně silný vztah k Nyktě, na rozdíl od A-yi je to zcela skutečná žena svlastní vůlí a na rozdíl od Neferet není zkažená. Zoey Redbirdová má věrné, ryzí srdce. Navzdory tomu,žes ji málem zničil. Nezapomeň, žes té malé roztříštil duši. Nezapomeň, že jsi bez dovolení vstoupil naonen svět a pokoušel Nyktin hněv. Sama bohyně kvůli tomu zasáhla ve prospěch své dcery.“

Kalona znovu odvrátil oči, když si vybavil ten krátký hořkosladký okamžik, na který se znovu ocitl vNyktině přítomnosti.

Neodpustila mu a on to hořce, s lítostí oplakal.

„Neferet uvěznila mou duši a využila moc Temnoty, aby mě přiměla uposlechnout jejích rozkazů.Nevstoupil jsem na onen svět z vlastní vůle.“

„Zase Neferet. To tvým vlivem se z ní stala nestvůra. Máš povinnost ji zastavit. Bohynin výnos zní takto!“Erebus máchl rukou. Žluté sluneční světlo se zamihotalo a ve vzduchu se z něj zformovala žhnoucí

písmena.

Ten, jehož jsem kdysi vroucně milovala,

porazí tu, jež dříve láskou ke mně oplývala.

Výnosem tímto nyní zakročuji.

Bojovník Smrti ať chrání ty, kdož toho potřebují.

Když srdce otevře a ukáže se ryzí,

zášť dojde odpuštění a láska zvítězí…

Erebus se opřel dlaní o dřevěnou desku stolu a předklonil se, až se jeho tvář ocitla jen kousíček odbratrovy. Kalona ucítil horko sálající z jeho slunečného těla a v jeho dechu zachytil vůni letního dne.

„Řekl bych, že doufám v tvůj neúspěch, ale není třeba plýtvat nadějí. Nesmrtelnou bytost nelze přemocibez oběti, jež se vyrovná nesmrtelnosti, nebo ji předčí. Ty jsi schopen velkého hněvu, velkého násilí,velkých bitev. Nikdy jsi však nedokázal přinést velkou oběť. Selžeš. Nyx bude nadále snášet bolest, již jsijí způsobil svými chybami, a já ji budu nadále utěšovat.“

Kalona už dále neudržel svůj hněv na uzdě. S řevem vyskočil, převrhl židli a vší silou tleskl do dlaní, až znich vyletěl mrazivý záblesk měsíčního světla. Chladná stříbrná záře přebila Erebovu kouli slunečníchpaprsků. Zasyčelo to, jako když kovář ponoří vykovaný meč do vody, aby jej zakalil, a Erebus zmizel.

Někdo zaklepal na dveře a do náhlého ticha zřetelně zazněl Dariův hlas. „Kalono? Můžeme si s tebou oněčem promluvit?

6)

Kalona

Kalona zvedl převrženou židli, posadil se, uhladil si vlasy a zhluboka se nadechl, než řekl: „Vstupte,

prosím.“

Když uviděl, že za Dariem vcházejí do místnosti Zoey a Stark, musel potlačit podrážděné zaúpění. Ačkolise zdálo, že se Zoey uzavřeli příměří, stále neměli nijak jednoduchý vztah. A Stark ho samozřejměrozčiloval už dlouho. Pokud šlo o to jeho drzé chování, nejspíš ničemu neprospělo, že toho chlapce naonom světě zabil.

„Ty jo,“ vyhrkla Zoey, sjela od něj pohledem ke skleněné slunečnici ve váze a potom k velké tapiserii,která zakrývala celou stěnu za ním a zobrazovala černou loď s přídí ozdobenou figurou řvoucího draka.„To je fakt divné vidět tady všechny Drakovy věci a mezi nimi tebe.“ Ukázala na Kalonu za psacím stolemšermířského mistra.

„Je to nezvyklé,“ přisvědčil tiše Darius, jako kdyby si tu poznámku chtěl odpustit, ale nedokázal se udržet.

„Spíš strašidelné,“ řekl Stark. V hlase měl vyzývavý tón, jako by ho bavilo nesmrtelného provokovat.

To ten střípek nesmrtelnosti, o který jsem se s ním podělil, mu dodává takovou smělost a drzost, napadloKalonu. Zdalipak by byl takto drzý, kdyby věděl, že díky tomu střípku mohu vstupovat do jeho duše?

Předstíral, že nic z toho nebylo řečeno, ale v duchu si poznamenal, že se musí věcí někdejšího

šermířského mistra zbavit. Byl nejvyšší čas udělat tu místo pro nového.

„Říkal jsi, že se mnou potřebuješ mluvit, Darie?“

„Potřebuji. My si potřebujeme promluvit,“ opravil ho bojovník.

„Víš, jestli má tahle škola sklep?“ zeptal se Stark.

Kalona zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem ho neviděl, ale Škola noci je stará budova a dá rozum, že tu někdenějaký je.“

„Takže tys tam s Neferet nikdy nebyl?“ zeptala se Zoey.

Zadíval se jí do tmavých očí a zapátral v jejich hlubinách po dívce z dávných dob. „Pobyt pod zemí je promne obtížné snést, jak se ukázalo, a obvykle po dalších podobných zkušenostech netoužím.“ Záměrněvložil do svého hlasu škádlivý, hluboký, vědoucí tón.

„Tos správně nepochopil otázku.“ Stark postoupil vpřed, aby se ocitl mezi ním a Zoey. Kalona se na něj posměšně uculil. „Třeba jsi ty správně nepochopil mou odpověď.“ „Jo? To bych neřekl. Tvoje odpovědi většinou stojí za prd,“ odsekl Stark.

„Tak se mne na nic nevyptávej.“

Stark vykročil a sáhl po luku, který měl neustále pověšený na zádech, ale Zoey ho popadla za zápěstí a

stáhla ho zpátky.

„Tímhle ničemu nepomáháš,“ řekla.

„On si začal!“ vykřikl Stark.

„Dělá to naschvál, protože ví, že tě vždycky vyprovokuje,“ odvětila. Pak se zaškaredila na Kalonu. „Nech

toho. Hned. Potřebujeme mluvit s ochráncem naší školy, ne s někým, kdo jen držkuje a mává křídlama.“

„Tos měla nejdřív svému pejsánkovi nasadit náhubek,“ odtušil Kalona poklidně.

„Ne, nejdřív jsem ti měla říct, že v jídelně je zpravodajský štáb a natáčí si tam, jak se mláďata chovajíjako normální děti a ne jako krvelační démoni, takže není čas honit si tady triko, a nemusela bych ti vůbec

ani připomínat, že jsi slíbil chránit tuhle školu, dokud bude její velekněžkou Smrt, a vzhledem k tomu,že Thanatos je pořád ještě naše velekněžka, máš povinnost svůj slib dodržovat!“ Zoey náhle přestalamluvit jako rozzlobená holka a její hlas prostoupila taková moc ducha, že se Kalonovi zježily chloupky napředloktích a bezděky mu po těle přeběhl mráz. „Ptám se tě na něco, co souvisí s naší bezpečností.Odpověz a přestaň hrát svoje pitomé hry!“

Pečlivě skryl úsměv. Takovou Zoey měl nejraději. Tohle byla mladá, silná velekněžka, vskutku hodná

toho, aby vládla Nyktinou mocí.

Přitiskl pěst k srdci a chtěl se jí formálně uklonit a prokázat jí náležitou úctu bojovníka vůči velekněžce. Užse chystal promluvit, když vtom jeho myslí zaševelil sladký, bolestně povědomý hlas.

Neměl bys zapomínat, že ona není já…

Kalona sebou trhl, jako by se ho někdo dotkl rozžhaveným železem. Prudce vstal. Pak zůstal stát, srdcemu bilo jako splašené, nevěděl, jestli má radostí jásat, nebo padnout na kolena a plakat. Nyx k němu

promluvila!

„Kalono? Co se děje?“

Nesmrtelný zamrkal a zjistil, že všichni tři mladí na něj zírají. Oba bojovníci ho sledovali podezíravě astoupli si před kněžku. Zoey si ho prohlížela s výrazem, který působil téměř ustaraně.

Zhluboka se nadechl. Znovu sevřel ruku v pěst, formálně se jí uklonil a silou vůle ovládl svaly na nohou av trupu a posadil se. „Zastyděl jsem se kvůli tomu, co jsi řekla, kněžko. Jsem si vědom své zodpovědnostiza bezpečí této školy. Posaďte se, prosím.“ Když ukázal na židle naproti sobě za stolem, chvěla se mu

ruka. „Ptejte se mne, na co chcete.“

„Tááák jo,“ protáhla Zoey. Jeho pokus zastřít pocity, jež jím tak mohutně otřásly, ji zjevně neošálil, aleona i mladí muži přijali místa, i když ho nadále ostražitě sledovali. „Nebudem to protahovat,“ pokračovalaZoey a už zase mluvila jako obyčejná dívka. „Ptali jsme se tě na ten školní sklep, protože potřebujemevědět, jestli o něm Neferet ví.“

Kalona zkrotil zmatené myšlenky a soustředil se na otázku. „Neferet se přede mnou o žádném sklepě

nezmínila.“

„Což ale nutně neznamená, že o něm neví,“ podotkla Zoey.

„Právě že znamená,“ namítl. „Jak víš, chovám k pobytu pod zemí jistý odpor.“

„No a co? Byli jste milenci. Proč by vykládala svému klaustrofobickému miláčkovi o sklepě?“ vložil se do

toho Stark.

„To je víc než klaustrofobie,“ řekla Zoey. „Když je v podzemí, jeho moc se mění. Jako kdyby mu zeměbrala sílu. Takhle ho Neferet donutila, aby šel za mnou na onen svět. Držela ho v podzemí. Viď?“ obrátila

se na Kalonu.

„Správně. Neferet rozkazuje Temnotě. S její pomocí donutila mou duši odejít na onen svět, když jsem bylpříliš slabý, než abych se jí mohl vzepřít.“

„Hele, aby bylo jasno, Neferet tě možná chytila do pasti a donutila jít na onen svět, ale nikdo tě nenutilútočit na mě a Zoey, když už jsi tam byl. To ses rozhodl sám.“

„To je také pravda. Měl bys však vědět, že kdybych neuposlechl Neferetiných rozkazů, zabránila by mé duši jednou provždy, aby se vrátila do těla.“

„Jsi nesmrtelný. Na rozdíl od Zoey by tě to nezabilo,“ prohlásil Stark.

„Ne, nezabilo. Dohnalo by mne to k šílenství.“ Kalona se zadíval Zoey do očí. „Ty si to jistě dokážešpředstavit. Tvá duše se odtrhla od těla a roztříštila se. Víš, co to udělalo s tvou příčetností.“

Mladá kněžka pobledla. „Jo, vím. Bylo to zlý. Vážně zlý.“

„To ještě neomlouvá všechno, co spáchal,“ řekl Stark.

„Lze to však pochopit,“ vložil se do debaty Darius. „Starku, je mi jasné, kam míříš. Chceš, abychom

nezapomínali na Kalonovu minulost, ale on složil slib a stal se naším spojencem. Ani na to nesmímezapomínat.“

„Nemohu již rozkazovat Temnotě,“ poznamenal Kalona. „Pokud nic jiného, pak toto je důkazem, že jsem

spojenectví s Temnotou velmi dalek.“

„Vidíš, sám říkáš, že jsi dalek spojenectví s Temnotou, místo abys řekl, že jsi náš spojenec, nebo aspoňNyktin. Nebudu lhát, mně to vadí,“ odvětil Stark.

„Stark má pravdu, tohle mi vadí taky,“ přidala se Zoey. „Asi žádné mládě na naší škole o sobě nemůžetvrdit, že dokáže rozkazovat Temnotě, ale to ještě neznamená, že jsou všichni na naší straně. Právě žespousta červených mláďat není.“

Kalona se zhluboka nadechl a pak ke svému i k jejich překvapení pověděl Zoey, Starkovi a Dariovi pravdu.

„Zvolil jsem si bohyni, avšak Nyx se ode mne stále odvrací. Nemohu ani vstoupit do jejího chrámu.Neodpustila mi.“ Zavrtěl hlavou a zadíval se na bohyninu siluetu vyrytou na křišťálové váze. „Nevyčítám jíto. Nezasloužím si její odpuštění. To ale nic nemění na mém rozhodnutí. Rozhodl jsem se, že budu bohyni

opět sloužit, byť pouze zpovzdálí, jenom je pro mne těžké o tom hovořit.“ Zvedl oči od vázy a podíval sena Starka. „Jsi Zoeyin bojovník. Představ si, že bys ji ztratil. Pak si představ, že by pro tebe byla ztracenácelé věky. Tehdy snad aspoň maličko porozumíš břemenu, jež nesu.“

Ticho prolomila až Zoey. „Takže si opravdu myslíš, že Neferet o tom sklepě neví?“

„Kdyby o nějakém sklepě věděla, využila by jej, aby mě přiměla k poslušnosti, zvláště poté, co jsemodmítl vystupovat jako pozemské vtělení Ereba.“

„Když už o tom mluvíme, proč jsi to nechtěl? Viděl jsem to okno z barevného skla v chrámu na ostrověSan Clemente a ten okřídlený chlap ti byl hodně podobný. Ten den už se část rady přikláněla naNeferetinu stranu, většina by ti asi uvěřila, kdybys prohlásil, že to jsi ty,“ řekl Stark.

Kalona si odfrkl v pohrdavém úsměšku. „To proto, mladý bojovníku, že Erebus je můj bratr a já ho přílišnenávidím, než abych se za něj vydával.“

Zoey

„Tvůj bratr? Erebus? Nyktin choť je tvůj bratr?“ To přece nemůže myslet vážně.

„Jsme dvojčata. Ne sice identická, ale téměř. Narodili jsme se ve stejný den. Já jsem starší.“ Kalona sepokoušel o ledabylý tón, ale to, jak bubnoval prsty do stolu a díval se všude, jen ne na mě, říkalo něcoúplně jiného než „no a co“.

„Proč jsi nám neřekl, že jsi Erebův brácha?“ zeptala jsem se.

Konečně se na mě podíval. „Ty máš bratra?“

„Jo,“ odpověděla jsem.

„Ale nikdy jsem neslyšel, že bys o něm mluvila.“

„Její brácha není milenec naší bohyně,“ ozval se Stark.

„Počkej, když jsi Erebův bratr, proč o tobě nevíme? Já teda nejsem žádná vševědoucí studentka, zvlášť cose týče mýtů o stvoření světa a tak podobně, ale určitě bych musela někde narazit na to, že Erebus má

bratra.“ Obrátila jsem se o pomoc k Dariovi a Starkovi. „Vy o tom snad víte?“

Oba zavrtěli hlavou a podezíravě si Kalonu změřili. Nesmrtelný vzdychl.

„Erebus mne také nemá příliš v lásce. A jak už jsem řekl, Nyx se ode mne odvrátila. Balady, které se omně zmiňovaly, už dávno nikdo nezpívá. Zeptejte se svého učeného přítele Damiena. Ten se o mněmožná někde dočetl. Jmenovali mne Strážce noci. Nebo se přeptejte Thanatos. Ta jistě staré mýty zná.“Kalona pokrčil rameny a jeho havraní křídla zašuměla. „Dnes již na tom nesejde. K čemu potřebujete ten

školní sklep?“

Ráda bych se dozvěděla víc o tom, že Kalona a Erebus jsou bratři (ty bláho!), ale on už tohle téma zjevně

opustil, tak jsem to nechala plavat, prozatím. „No, vypadá to, že možná budeme muset pár dní zůstattady ve škole, a červeným se líp spí pod zemí,“ řekla jsem. „Darius nám ukázal, kde ten sklep je, a takzvažujeme, že tam mláďata přestěhujeme.“

„Ale byli by všichni v jednom prostoru, a my bychom měli větší pocit jistoty, kdybychom s určitostí věděli,jestli o něm Neferet ví, nebo ne,“ dodal Darius. „Proto jsme přišli za tebou.“

„Neferet o něm neví, nebo o něm aspoň nevěděla, když jsem byl jejím partnerem. Uvědomuji si, co námod ní hrozí a proč hledáte pro mláďata

bezpečné útočiště, ale více než Neferetin návrat mne znepokojují frakce, které vznikají přímo zde veškole. Z Dallase přímo čiší zrada. Již nějaký čas nenávidí Stevie Rae a mého syna. Bezpochyby podněcoval

Erin, aby se rozkmotřila s vaší skupinou. Nyní Erin zemřela poté, co s vámi vyvolala kruh. Dallas vámbude strojit úklady a nebude váhat spojit se s Neferet, pokud tak již neučinil. Ten sklep dlouho v tajnostineudržíte, zvlášť když se po škole potulují místní reportéři.“

„Nepohybují se tu bez dozoru,“ poznamenal hned Darius. „Doprovází je Thanatos a dohlíží na ně. Smějí

pouze do jídelny.“

„A hádám, že se tady nezdrží dlouho,“ řekla jsem.

„Jen tak dlouho, aby měli čím kontrovat proti tomu nenávistnému rozhovoru s Afroditinou mámou na té

druhé stanici,“ podotkl Stark.

„V moderním světě je komunikace příliš snadná. Je to výhoda, ale zároveň i kletba,“ konstatoval Kalona.

„Můžu požádat Thanatos, aby zabavila Dallasovi mobil,“ navrhla jsem ve snaze s něčím přijít, s čímkoli,co by nám pomohlo udržet naše záměry v tajnosti.

„Akorát by si vzal nějaký cizí, i kdyby ho měl ukrást,“ namítl Stark. „A nezapomeň, že má nadání proveškerou elektroniku. Jestli se bude chtít s Neferet spojit, udělá to.“

„Doufejme, že on ani jeho přívrženci nejsou právě v jídelně,“ řekl Kalona.

„Ach jo, to je taková otrava, když se musíme bát, že nás zradí někdo z našich.“ Hrozně mě to štvalo.„Kdybych tak mohla všechny přinutit, aby dělali, co je správné!“

„A to říká stejná mladá velekněžka, která mne nejednou poučovala o důležitosti svobodné vůle?“ Kalona

povytáhl obočí a vědoucně na mě pohlédl, zjevně se mi vysmíval.

„Nemyslela jsem to tak, že bych chtěla lidem vzít možnost svobodně se rozhodovat,“ řekla jsem.

„Ne pokud se rozhodnou stejně jako ty,“ nadhodil.

„To není pravda.“ Stark se na něj zamračil. „Ty ji akorát nechápeš.“

Kalona to přešel mlčením, ale na očích jsem mu viděla, že se mi pořád směje… že ví…

Opravdu bych chtěla zrušit svobodnou vůli? Ne! Jen bych ráda, aby se ostatní rozhodovali správně. Do

háje, to je přece něco úplně jiného. Krucipísek, pálí mě z toho všeho žáha. Za chvilku mě určitě přepadne

akutní průjem…

„He?“ Úplně jsem přeslechla něco, co Stark řekl.

„Zoey, povídám, že s Dariem půjdeme posbírat ty staré krámy, co jsme našli ve sklepě, a odstěhujeme je,

aby si tam kluci a holky mohli nanosit spacáky a televize a tak.“

„Aha, jo, ty krámy.“ Zůstala jsem na něj koukat. „Co s nimi uděláte?“

„Myslel jsem, že je dáme do krabic a zeptáme se Lenobie, jestli by se nevešly někam do těch novýchskladů, co nechala po požáru přistavět ke stájím. Tam by to mělo být v bezpečí a nebude to překážet.“

„Co takhle to naházet na hromadu a Shaunee to podpálí?“ navrhl Kalona.

„Nemůžeme spálit knížky!“ vyhrkla jsem první výmysl, co mi přišel na jazyk.

„Knížky?“ Kalona se zatvářil totálně zmateně.

„Jo, jsou to vlastně hlavně staré knížky. Víš, asi to, co vyřadili z knihovny, když z ní udělali mediálnícentrum a dali tam počítače.“ Doufala jsem, že to nezní tak chabě, jak mi to připadá. Jsem hrozněmizerná lhářka, zvlášť když musím lhát bez přípravy.

„Inu, udělejte to po svém. Pomohu vám naskládat –“

„Ne!“ vykřikli jsme já, Stark i Darius.

Kalonův pronikavý pohled jasně říkal, že máme něco za lubem a on to ví. Ale i když se zavázal slibem, žebude na naší straně, stejně jsme nechtěli, aby věděl, že ty staré krámy ve sklepě představují malé, nebospíš velké jmění.

„Hele, jde o tohle,“ spustila jsem a snažila se držet pravdy aspoň tolik, abych měla pocit, že si jen trochupřibarvuju skutečnost a nevykládám mu tady hodně nepovedenou lež. „Ty musíš zůstat tady, kde tě nikdoneuvidí, dokud ti nepřijdeme říct, že reportéři už doopravdy odešli.“

„Jasně,“ přidal se s drzým úšklebkem Stark. „Křídel by si nejspíš všimli.“

Radši jsem mluvila dál, než se Kalona se Starkem do sebe pustí. Zase. „Poprosím Damiena, ať ti přijdeříct, až ten štáb odjede. Ale pak nebudeme potřebovat, abys nám pomohl skládat dole ty věci. Víš, no, jakjsme probírali ty trable s Dallasem, je jasné, že nám bude dělat problémy. Tak jsme doufali, že bys hotřeba mohl nějak zabavit, než vyklidíme ten sklep a ubytujeme tam ty červené, kteří proti nám nic

nemají.“

„Skutečně čekáte, že se vám podaří před Dallasem a jeho skupinou utajit, že se vaše mláďata usídlila vesklepě?“

„Ne, napořád ne,“ řekl Stark. „Ale bylo by fajn, kdybychom aspoň ze začátku měli jistotu, že se je tam nicnepokusí sežrat, uvěznit, podpálit nebo –“

„Do háje, už dost, Starku!“ Rozbolela mě z něj hlava. „Stark chce říct, že se snad brzo budeme moct vrátitna nádraží, a kdyby se nám nějak povedlo odvrátit pozornost Dallase a jeho party a když naše mláďata

zkrátka nebudou

nikde vykládat, že přespávají ve sklepě, tak budeme mít tady na Škole noci aspoň jedno bezpečné místo,

o kterém Neferet neví.“

„Vždycky je moudré najít si k odpočinku bezpečné místo,“ dodal Darius.

Takže jak jsem se už ptala, nenapadá tě, jak bys mohl Dallase zaměstnat, aby něco nevyslídil, až budeme

ten sklep vyklízet a stěhovat tam děcka?“ uzavřela jsem to konečně a v duchu konstatovala, že jsmevšichni tři úplně stejně mizerní lháři.

„Je tu pohřeb toho mláděte,“ nadhodil Kalona. „Patřila sice k vaší skupině, ale každý ví, že nedávnopřeběhla k Dallasovi. Nebylo by od vás hezké, kdybyste požádali Dallase, aby postavil a možná i zapáliljejí hranici? Tak bude mít práce nad hlavu a samosebou si přivede na pomoc celou svou skupinu.“

„To je vlastně parádní nápad,“ zajásala jsem. „To Dallase a jeho kámoše zaměstná a po pravdě by od nás

vážně bylo hezké, abychom se stáhli a nechali ho přede všemi zažehnout její hranici a rozloučit se. Tímukážeme, že věříme, že ji měl doopravdy rád.“

„Jestli ovšem bude chtít,“ poznamenal Stark. „Slyšelas ho včera. Říkal, že se s Erin rozloučí po svém, amyslel tím, že s námi nechce mít nic společného.“

„A právě proto s tím za ním musím přijít já a ne Zoey,“ řekl Kalona. „Povím mu, že Zoey odmítlaThanatinu nabídku odsloužit Erinin pohřeb, a proto ten úkol připadl mně.“

„To ho pěkně vytočí,“ řekl Stark.

„O to mi jde,“ odvětil Kalona. „Zatímco budu dohlížet na stavbu hranice, Dallas si může svůj hněv vybíjetna mně.“ Jeho rty zvlnil zlomyslný úsměv. „Není nad pěknou hranici. Taková škoda, že lidé tuto tradici jižnedodržují. Nedovedu si představit, že bych se na moderním lidském pohřbu dokázal skutečně pobavit. Je

to věru smutné.“

„Kalono, dost mi vadí, když mluvíš jako Neferet,“ oznámila jsem mu.

Jeho úsměv se ještě rozšířil a v tu chvíli mi připomínal malého chlapečka, kdyby ten dotyčný malýchlapeček uprostřed noci založil požár, nechal uhořet celou svoji rodinu a pak to svedl na to, že mu topřikázala ségřina barbína.

„Zoey, s tím si nelam hlavu. Kalona Dallase zaměstná a to je to jediné, co nám dělalo starosti,“ uklidnilmě Stark.

„Až na ty reportéry a na poldy a na –“

„Stark má pravdu,“ přerušil mě Darius. „Příliš si s tím lámeš hlavu.“

Neochotně jsem se zvedla. „No dobře. Soustředím se na tady a teď. Jakmile odejdou ti reportéři,vysvětlím Thanatos co a jak a dám vědět taky Stevie Rae. Ta zařídí, aby se děcka sbalily a zůstaly někde

stranou, než pro

ně připravíme ten sklep. Pak to můžou vzít zadem, aby nechodili přes střed areálu, kde budou Dallas a

jeho kámoši makat na hranici.“

„Stane se, jak říkáš, kněžko. Také se přestěhuješ do sklepa?“

„Ne,“ odpověděl za mě Stark, což mě dost vytočilo.

„Zůstanu se Starkem ve svém bývalém pokoji,“ pokračovala jsem, protože kupodivu umím mluvit. „StevieRae nejspíš zůstane s Refaimem taky na koleji.“

Kalona zamyšleně přikývl. „Můj syn potřebuje místo, odkud může snadno vylétat a vracet se.“

„Jo, a navíc jsme došli k závěru, že by nebylo nejlepší, kdybychom všichni pohromadě zůstávali v jednémístnosti,“ řekl Stark. „Zvlášť když je to sklep, který má jenom jeden vchod a zároveň i východ.“

„Souhlasím,“ prohlásil Kalona a vstal. Opřel se dlaní o stůl, já se tam náhodou podívala a všimla si něčehodivného na dřevěné desce. Prohlédla jsem si to a pak mi došlo, co vidím.

„To je otisk ruky?“

„Myslíš?“ opáčil Kalona. „Nevšiml jsem si.“

Zachytila jsem jeho pohled a došlo mi, že možná nejsem jediný mizerný lhář v místnosti.

7)

Zoey

V jednom jsem měla pravdu, Thanatos to zařídila tak, že Chera a její štáb udělali rozhovory s pármláďaty, natočili si nějaké záběry jídelny, a potom, zatímco Damien (na kameru) popisoval svůj rozvrhhodin, lidi z Fox News rychle a ve vší zdvořilosti vyprovodili z areálu školy. Celé to nezabralo ani třicetminut a Thanatos říkala, že ten příspěvek se bude vysílat ve večerních zprávách a taky na internetu.Pochválila jsem ji, že vybrat za mluvčího Damiena byl geniální tah, a pak jsem jí vysvětlila náš velký plán.

„A Kalona říkal, že podle jeho názoru Neferet o tom sklepě vůbec neví, tak jsme se domluvili, že onzaměstná Dallase a jeho partu a my to tam vyklidíme a přestěhujeme tam naše mláďata. Snad tambudou mít den nebo dva klid a pak už se budeme moct vrátit na nádraží,“ zakončila jsem svůj výklad. „Jo,

a kdybychom tu museli zůstat déle, někdo bude muset přivézt naše kočky

a Hraběnku. Mají tam automatické krmiče i vodu, ale bude se jim stýskat a budou mít hrozně špinavé

záchody.“

Tmavooká velekněžka zůstala vesměs zticha, než jsem to ze sebe všechno vysypala. Řekla jsem jí, že vesklepě jsou uložené staré zbraně a věci z mediálního centra a že Darius se Starkem to všechno odnosí dojednoho skladiště u Lenobie. Nezmínila jsem se, že ty zbraně jsou posázené drahokamy, starodávné amají cenu nejmíň tak milion dolarů. A že tam dole vlastně žádné vyřazené věci z mediálního centranejsou. Ne že bych Thanatos nevěřila, ale rozhodla jsem se, že čím míň lidí bude o tom pokladu vědět,tím líp. Stark a Darius souhlasili. Vlastně čím víc jsem o tom přemýšlela, tím pevněji jsem bylapřesvědčená, že Drak nejspíš tu zbrojnici držel v tajnosti už hodně dlouho, a to byl přitom jeden znejvěrnějších bojovníků, jakého jsem kdy poznala. Zjevně měl svoje důvody, proč si to nechával pro sebe,

a určitě s tím nemělo co dělat sobectví.

Proto jsem ten detail o zbraních/drahokamech/pokladu ze své prezentace vynechala.

„Zcela s tebou souhlasím ohledně těch koček, a Hraběnky. Postarám se, aby sem byli přepraveni, pokudnebude zbytí. Ale jak chce Kalona zaměstnat Dallase?“ zeptala se Thanatos.

„Řekne mu, že nechci vést Erinin smuteční obřad a nechci jí ani postavit hranici. A že vy jste tu práci

přehodila na něj.“

Thanatos povytáhla obočí. „Jinými slovy, Kalona Dallase vyprovokuje, aby hranici postavil sám.“

„Jo, a snad i k tomu, aby vedl samotný obřad. Po tom všem, co se kolem Erin poslední dobou dělo, jsem

se rozhodla, že bude lepší, když se do toho můj kruh, a zvlášť Shaunee, nebude zapojovat.“ Zarazila jsem

se a dodala: „Doufám, že s tím souhlasíte.“

„Když mládě odmítne proměnu a zemře, pro pozůstalé je to pokaždé jiné. V tomto případě provázely smrtté dívky složité okolnosti. Spolehnu se na tvůj instinkt, Zoey. Erin byla součástí tvého kruhu, byla jsi vůčiní v pozici velekněžky. Máš právo rozhodnout o tom, jak proběhne její pohřeb.“

„Děkuju,“ odvětila jsem.

„Přesto si však myslím, že bys měla Shaunee dovolit, aby před zapálením hranice vyvolala svůj živel.Pomůže to urychlit nevyhnutelné. A také to pomůže Shaunee, aby se se svou přítelkyní jednou provždyrozloučila.“

„Tak jo, dobře. Promluvím s ní o tom.“

„Měla by sis rovněž promluvit se svou věštkyní.“

„S Afroditou?“ To jsem nečekala. „Myslíte jako o jejím tátovi?“

„Ano. Pečlivě posuď její duševní stav.“

„He? Nezdá se mi, že mám dostatečnou kvalifikaci, abych ho hodnotila.“ Nemluvě o tom, že by mi mohla

vyrvat srdce a sníst ho, kdybych si něco takového zkusila.

„Jsi její velekněžka, a pokud se nemýlím, i nejbližší přítelkyně. Být věštkyní bohyně není nikdy snadné, a

Afrodita navíc během jediné noci ztratila otce i matku, krutě a veřejně.“

„Už jsem ji dneska jednou kontrolovala. Darius říkal, že konečně usnula, tak jsem ji nebudila.“

„Vzbuď ji. Nebude-li chtít přiznat, že potřebuje svou velekněžku, snad alespoň přizná, že potřebuje

přítelkyni,“ prohlásila Thanatos.

„Vynasnažím se.“

„Musím tě také varovat před budoucími nepokoji na škole. Cítím, že Temnota roste, živí se hněvem abolestí, strachem a bezmocí, dodává jim na síle, parazituje na těch, kdo se tak cítí, a získává z nich moc.Bedlivě dohlížej na svůj kruh a na ty, které bohyně nejbohatěji obdařila. Tam, kde je velká moc, to

Temnotu nejvíce láká.“

„Nejmíň dva členové mého kruhu nedávno prodělali velkou ztrátu,“ dala jsem nahlas průchod svýmobavám. „A Erinina smrt doopravdy zasáhla nás všechny. Teď jsme uvízli tady mezi spolužáky, kteří jsoutaky rozrušení a naštvaní. Nemůžete nějak zařídit, abychom mohli odjet?“ Dalo mi zabrat, abychukočírovala vlastní bezmocný vztek, neměla jsem nejmenší ponětí, jak mám kamarádům s jejich

problémy pomoct.

„Zoey, než dorazil štáb z Fox News, hovořila jsem s detektivem Marxem. Zájem slečny Kimiko veskutečnosti svědčí o tom, že tato situace se hned tak nevyřeší.“

„Copak detektiv Marx nenašel nic, co by dokazovalo, že starostu zabila Neferet?

Zmínil se o stopách DNA a zažádal o srovnávací testy u všech našich profesorů, aby vyloučili shodu,“

pronesla zasmušile.

„Ale to je super! Nikdo z našich profesorů přece starostu nezabil,“ odvětila jsem.

„Zoey, jestli lidským úřadům dovolím odebrat vzorky od našich profesorů, připustím tak, aby překročilymez, jež více než pět staletí úspěšně a bezpečně odděluje lidské právo od upírského.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Stejně nechápu, co je na tom špatného. Aspoň v tomhle případě.“

„V tomto případě na tom snad nic špatného není. A co až příště někdo z tohoto města zavraždí člověka a

narafičí to tak, aby to vypadalo jako útok upíra, a třeba si opatří několik vlasů některé naší velekněžky a

zanechá je na místě činu. Pokud naruším bariéru, jež chrání naše soukmenovce před pronásledováním ze

strany lidí, jak dlouho potrvá, než se ta bariéra zcela zhroutí a začne další upalování?“

Otřásla jsem se. „Co teda chcete dělat? Nemůžeme tady zůstat navždycky pod zámkem.“

„Zaslala jsem nejvyšší radě žádost o slyšení pro dnešní večer.“

„Požádáte je, aby u lidí zasáhly v náš prospěch?“ Už jen to pomyšlení mi vlilo do žil naději.

„Ano, a potřebuji, abys u toho byla jakožto svědek Neferetiny fyzické manifestace.“

„No jasně, udělám, co budu moct,“ ujistila jsem ji.

„Teď máme devět hodin. Domluvila jsem videokonferenci po Skypu na desátou, abychom ještě dnes o

půlnoci stačili zapálit Erininu hranici. Přijď prosím za hodinu ke mně.“

„Mám s sebou vzít Stevie Rae nebo Afroditu?“

„Posuď to sama, kněžko, a já budu tvé rozhodnutí respektovat.“

Přitiskla jsem si pěst k srdci a uklonila se jí. Přála jsem si chovat ke svým rozhodovacím schopnostem

stejný respekt jako Thanatos.

Afrodita

„Chera je opravdu naživo ještě hezčí?“ Afrodita se zamračila na Daria. Seděl na kraji postele, ona upíjelaledovou kávu, kterou jí přinesl, a on jí podával přehled nejčerstvějších katastrof dne. „Máš snad dojem, žemi zrovna tohle musíš říkat?“ „Ničí krása neplane takovým jasem jako ta tvá,“ ujistil ji s úsměvem. „Prostě mi jen pověz, jakou měla kabelku. Jednu z těch nových modrých Coach, nebo Valentino s flitry?“ Dariovi se mezi očima udělala hluboká vráska. „Byla kožená.“

„Barva?“ „Bílá?“

Afrodita vzdychla. „Chera by si v únoru nevzala bílou kabelku ani omylem. Nemáš páru, jak vypadala, žejo?“

„Přesně tak, ale podle toho, že ses na ni zeptala, soudím, že je ti skutečně lépe, krásko moje.“

„Asi nemůžu chtít, abys byl úplně dokonalý, ale pro příště se dívej na kabelky jako na zbraně. Tak si je

nezapomeneš pořádně prohlídnout. A vážně je mi líp. Konečně se mi vyčistily oči a přestala mě bolethlava díky tomu, že po mně nikdo nechce, abych spala v nějakém špinavém sklepě, a že v tomhle kafi je

opravdová smetana a opravdový cukr.“ Znovu se napila a rozkošnicky vzdychla. „Je moc dobré, než abybylo špatné.“

„Pokud ti dělá dobře, na ničem jiném nesejde.“

„Až budu mít tak velký zadek, že mu budou muset přidělit vlastní poštovní směrovací číslo, budeš těchhle

slov litovat,“ odvětila.

Darius se usmál. „Skutečně je ti lépe.“

„Jo, ale ta vize byla hnusná. Pořádně.“

„Už se ti o ní chce mluvit?“ „Ani ne.“

Rozpačitě odvrátil oči a ona ho pohladila po silné paži a propletla si s ním prsty. „No tak, neznamená to,že nechci mluvit s tebou. Potřebuju si nejdřív srovnat v hlavě, co jsem viděla, a rozmyslet si, co s tímkrucinál budu dělat.“

„Mám zavolat Zoey?“

„Ne!“ Hned si uvědomila, že to skoro zaječela. „Ne,“ zopakovala normálním hlasem. „Zatím nechci, aby otéhle vizi někdo věděl, Darie. Jenom zkrátka potřebuju trochu času na rozmyšlenou.“

„Ale je to moudré, nechávat si jakoukoli vizi pro sebe?“

„Zrovna teď mi instinkt napovídá, že by nebylo chytré šířit se o tom, co jsem viděla.“

Darius se sklonil a lehce ji políbil. Potom se jí podíval do očí a řekl přesně to, co potřebovala slyšet.„Spoléhej na svůj instinkt, věštkyně. Já věřím tobě i tvému daru. Chci, abys věděla, že cokoli mi svěříš, jemi svaté, a jako tvůj bojovník a ochránce ti slibuji, že nikomu nic neprozradím, pokud mi to nedovolíš.“

Afrodita mu vklouzla do náruče a ucítila, jak hrozný tlak na jejích prsou povoluje. Nemusela nést tíhu

svých vizí sama. Darius ji nikdy nezradí.

Já jsem na tyhle věci okolo lásky vážně tupá. Nikdy ti nebudu umět říct, jak moc pro mě znamená, že timůžu věřit.“

Něžně ji pohladil po zádech. „Nemusíš mi nic říkat. Dáváš mi to najevo každý den, který strávíme spolu.“

Afrodita zavřela oči, čerpala sílu z jeho doteků a slov a v duchu se modlila: Prosím, Nyx, ať se našespolečné dny protáhnou v měsíce, měsíce v roky a roky v desetiletí.

Pevně ho stiskla v objetí a potom se odtáhla, aby mu viděla do očí. Bez úvodu řekla: „Darie, potřebuju,abys pro mě něco udělal.“

„Cokoli,“ prohlásil. „Sleduj Zoey.“ „Sleduj?“

„Ano. Sleduj ji a všímej si, jestli není nějak neobvykle hodně naštvaná.“

„A když uvidím, že se zlobí?“

„Dojdi pro mě a já to s ní vyřídím. Netahej do toho Starka. On cítí její emoce, a jestli bude tak vytočená,jak si myslím, s ním to bude taky pěkně mávat. Navíc nezapomínej, že jsme tady ve Škole noci zavřeníspolečně s Auroxem pomlčka Heathem. Všichni jsme viděli Heatha v tom zrcadle. Zoey se mu od té dobyvyhýbá, ale určitě s ní muselo to zjištění, kdo doopravdy je, pořádně zamávat. Nakonec to vypluje napovrch, a buďme realisti, sám víš nejlíp, že Starkovi se ani trochu nebude zamlouvat, že by se měl o Zoey

znova dělit.“

Darius zadumaně přikývl. „V tom máš pravdu. Budu ji sledovat.“ Odmlčel se a pak dodal: „Tvá vize byla o

Zoey.“

Nebyla to otázka, ale Afrodita se napila ledové kávy a přikývla. „Jo, byla o Zoey a jejím vzteku. Byla úplně

bez sebe.“

„Proč si myslíš, že bys o tom s ní neměla mluvit? Ona přece ví, že na tvé vize je spoleh. Třeba by ti

popřála sluchu.“

„Taky bych takhle uvažovala, ale když jsem se z té vize probrala, ze všeho nejdřív jsem řekla, že nesmíš

jít pro Zoey. Darie, to ze mě mluvil instinkt, ten, který mám od bohyně. Jo, možná jsem byla moc

rozhozená a špatně si to vyložila, ale stejně bych to asi neměla Zoey říkat, aspoň ne hned.“

„Jak jsem už řekl, věřím ti. Spolehni se na svůj instinkt a na bohyniny dary.“

„To mám taky v plánu, ale k tomu si ještě přiberu pomoc zvenčí, i když bohužel z dost otravného zdroje.“

Darius povytáhl obočí. „Budu předpokládat, že tím nemyslíš mě.“

„Ne, krasavče, tebe tím nemyslím. Myslím Shaylin.“

„Chceš se jí se svou vizí svěřit?“

„Ne, chci jí povědět poněkud zveličenou interpretaci svojí vize.“

„Jinými slovy jí chceš lhát.“

Afroditě se moc líbilo, jak věcně to řekl, bez odsudku a bez mravokárných přednášek. „Jo, přesně to chci udělat, ale zní to líp, když tomu říkám zveličená interpretace.“

„Dáš jí také za úkol, aby sledovala Zoey?“ „Zas jsi uhodl.“

„Doposud se její pravý zrak osvědčil jako užitečný nástroj,“ poznamenal.

„Což je taky jediný zatracený důvod, proč ji chci požádat o pomoc. Děsně mi jde na nervy.“

„A přece jsi dost moudrá, aby ti tvá nechuť nebránila využít jejího daru.“ Věnoval jí úsměv plný vřelosti a

pýchy. „Už je ti jasné, proč ti tolik věřím, krásko moje?“

„Je mi jasné, že my dva jsme už dlouho nestrávili nějakou pěknou chvilku o samotě.“

„Teď přece jsme sami.“ Do jeho úsměvu se vloudil sexy podtón.

„A mě už úplně přestala bolet hlava.“ Jedním lokem dopila zbytek ledové kávy a odložila sklenici na noční

stolek s mramorovou deskou. Objala Daria kolem širokých ramen a stáhla ho k sobě dolů. Dychtivě se jípodvolil. Dlouze ji políbil, a když otevřela ústa, zasténal, převalil se na záda a přetočil ji na sebe. Přitisklase k němu a jeho ruka vzápětí našla lem jejího trička a začala horce, naléhavě kroužit po její nahé kůži.

Když někdo zaklepal na dveře, Afrodita zašeptala Dariovi do rtů: „Nevšímej si toho a ono to zmizí.“

Klepání nabralo na hlasitosti a vervě.

Afrodita jemně kousla Daria ze strany do krku. „Dělej, jako že to je nějaká reality show v televizi.

Nevšímej si toho.“

„Afrodito! Halóóó!“ ozval se zpoza dveří Zoeyin hlas. „Stark říkal, že ti Darius nesl ledové kafe, takže tamjsi a jsi vzhůru.“

Darius jí bez velkého nadšení shrnul tričko zpátky. „Potřebuješ s ní přece mluvit.“

Afrodita ho ještě jednou políbila, pak rázně odpochodovala ke dveřím a ani se nesnažila zamaskovatrozcuchané vlasy, zmuchlané tričko a otrávený výraz. Otevřela se slovy: „Tak pojď dál, do hajzlu, ty

antikoncepce.“

„Cože? Jaká antikoncepce?“ Zoey vešla dovnitř. „To je fuk. Pozdě bycha honit.“ „Čau,“ pozdravila Zoey. „Nevypadáš zas tak zle. Já nikdy nevypadám zle,“ poučila ji Afrodita.

Zoey protočila oči a zamávala Dariovi. „Nazdar, Darie. Stark ti vzkazuje, že potřebuje pomoct s těmakrabicema, jako že hned. Kalonův plán vyšel, Dallas a jeho parta tahají polena na hranici.“

„Hned tam jdu.“ Darius ještě dal Afroditě rychlou pusu, než odešel. „My dva se uvidíme zase zde, až vyjde

slunce.“

„Sami,“ zdůraznila Afrodita pečlivě a střelila po Zoey významným pohledem.

Jakmile se za Dariem zavřely dveře, Zoey se usadila na jednom z Afroditiných sametových křesílek. „Teda,

jestli máš náladu na šmajchlování, asi zas takovou kocovinou netrpíš.“

„Šmajchlování tomu neříká nikdo pod osmdesát let a já žádnou kocovinu nemám,“ spustila Afrodita,upravila si tričko, přistoupila k toaletce se zrcadlem a začala se česat. Chvíli pozorovala Zoeyin odraz apak dodala: „No dobře, možná jsem si včera maličko víc přihnula, ale vyléčil mě spánek, kofein a cukr.“

„Mně vždycky pomáhá cola,“ prohlásila Zoey.

„Víš přece, že škodí pleti,“ pokárala ji Afrodita.

„A ty tvoje mimosy snad ne?“

„Pomerančový džus je dokonale zdravý. Jen ho mám ráda zředěný.“

„Alkoholem,“ dořekla Zoey, zavrtěla hlavou a neúspěšně se pokusila potlačit úsměv.

„Kvalitním alkoholem. Jako Marylin Monroe. A té se vrásky neudělaly, to uznej.“

„Afrodito, Marylin Monroe umřela, než se jí stačily udělat.“

„Vždyť o tom právě mluvím. Mimosa je zdravé pití. Tečka.“

„Praskne mi z tebe hlava,“ řekla Zoey.

Afrodita se usmála. „Rádo se stalo. Jo, a než jsme se s Dariem začali nádherně vášnivě mazlit a směřovat

k nádherně vášnivému sexu, což jsi nám úplně zkazila, pověděl mi o Cheře a těch špercích.“

„Zaprvé, fůůj, šmajchlování znělo daleko líp než tenhle tvůj popis. Zadruhé, Chera vypadala, že je vpohodě, ale už to, že sem vůbec přišla, v podstatě znamená, že škola je až po krk v bobkách. Zatřetí,chápeš doufám, že to nejsou šperky, ale starožitné zbraně, které jsou náhodou vykládané diamanty,rubíny a tak podobně.“

„Další důkaz toho, že chlapi jsou občas vážně padlí na hlavu. Vzácné kameny patří na tělo krásné ženy –čímž myslím to svoje. Nemá cenu jimi plýtvat na nějaké ostré a placaté krámy.“

„Když nepočítám tu část o tom, že patří jen na tvoje tělo, na sto procent s tebou souhlasím.“

„A já zas s tebou v tom, že ohledně nich musíme držet jazyk za zuby.“

„Jo, instinkt mi to napovídal dost jasně, ale byla jsem trochu na rozpacích, když jsem to neřekla

Thanatos.“

„Jestli o těch zbraních nezačala sama, znamená to, že je před ní tajil Drak, ne ty, teda my. Já říkám,naházejte to do krabic a šoupněte to někam k Lenobii do skladu. Vsadila bych se, že kdybych se dneskapokusila použít máminu zlatou kartu, řekla by mi, že mám smůlu. Proto jsem všemi deseti pro, abychomsi udělali nějaké finanční rezervy.“

Zoey se jí v zrcadle zadívala do očí. „Včera v noci to bylo zlé. Opravdu je mi líto, co se stalo tvému tátovi,i to, co ti řekla tvoje máma.“

Afrodita spolkla sarkastickou reakci, která se jí tak snadno drala na jazyk, zhluboka se nadechla a byla ke

kamarádce upřímná. „Věděla jsem, že mě máma neměla nikdy doopravdy ráda, ale vědět to a slyšet ji,jak to přede všemi dává najevo, jsou dvě různé věci, dva různé pocity. Bolí to. Hodně.“

„Jo,“ hlesla Zoey a zvlhly jí oči. „Vím, co myslíš.“

Afrodita si otočila taburetku, aby se dívala na Zoey přímo. „Víš, z čeho jsem měla nejdřív největší radost,když mě označili?“

„Že budeš mít super vlasy?“ Zoey se usmála přes slzy.

„Ne, ty blbko, super vlasy už jsem měla předtím,“ usadila ji, ale pak sklopila pohled do klína a její hlas sezměnil. „Hned ze začátku mě nejvíc potěšilo, když jsem se dozvěděla, že upíři nemůžou mít děti, takžejsem měla jistotu, že nemůžu omylem otěhotnět a pak být mizerná máma, která udělá děcku ze životastejné zatracené peklo jako moje máti mně.“

„Ale no tak, to se nestane.“

Afrodita si otřela oči a vzhlédla. „Jo, nestane, aspoň dokud budu mít nádherně vášnivý sex s upírem.“

„No, to je sice pěkně nechutná pravda, ale tak jsem to nemyslela. Tobě se nic takového nestane, protoženejsi jako tvoje máma,“ vysvětlila jí Zoey opatrně. „Jsi hodná a loajální a neublížila bys někomu, koho

miluješ.“

„Děkuju,“ vypravila ze sebe Afrodita a znovu si otřela oči.

„A neříkej mi blbko,“ dodala Zoey.

„Neřekla jsem ti mentále. Byla jsem milá i politicky korektní.“ Afrodita se zase otočila a začala siopravovat rozmazanou řasenku.

„Ale hned sis našla důvod, proč to slovo na em říct.“ Zoey si povzdychla. „Takže jsi vážně srovnaná s tím,žes přišla o tátu?“

„Ty jsi vážně srovnaná s tím, že jsi přišla o mámu?“

Vypadalo to, že Zoey tou otázkou překvapila. „Jednou asi budu. Chápej, moje máma podobně jako tvojese už nějaký čas zrovna mateřsky nechovala. Dávno jsem si zvykla, že se s ní vůbec nevídám.“

„Tak to se s tím taky asi jednou srovnám.“

„Kdyby sis potřebovala s někým popovídat, víš, že se mnou můžeš, viď? Jasně. A to samé platí pro tebe.Vím, že máš nejblíž ke kovbojce, ale ona má dokonalou mamču a taťku,“ napodobila styl Stevie Rae.

„Mít dobré rodiče není nic divného. Vlastně je to normální.“

Afrodita si odfrkla. „Budeme se muset shodnout, že na tomhle se neshodneme, ale o to teď nejde. Chcijen říct, že kdybys potřebovala někdy mluvit s někým, kdo má taky minimálně jednoho rodiče po smrti,

jsem ti k dispozici.“

„Děkuju, aspoň myslím.“ Zoey sáhla po kleenexu a hlasitě se vysmrkala. „Jak to, že ti hnusně neteče z

nosu, když brečíš?“

„Protože nejsem tak nechutná jako ty,“ odpověděla jí.

„Můžu odvolat všechny ty hezké věci, co jsem o tobě řekla?“

„Jen to zkus. Nepovede se ti to, ale zkusit to můžeš.“ Afrodita sundala z ramínka skinny džíny a zmáčkla

knoflík, kterým se ovládal její elektrický regál na boty. Ten se začal otáčet a odhalil řadu úhledně

srovnaných kozaček. Vytáhla ty od Louboutina s červenými podrážkami. Když se ohlédla a uviděla, jak

Zoey valí oči, řekla: „Co je? Opovaž se mi tvrdit, že tyhle boty nejsou vrchol dokonalosti.“

„Tvých bot jsem si jaksi nestačila všimnout, protože mám cuky z tvého botníku.“

„A to je přesně důvod, proč jsi z módního hlediska úplně nemožná.“

„Jak tě vůbec napadlo nechat si tohle udělat se skříní?“

„Hele, pro mámu jsem byla vzduch, ale na módu měla čuch.“ Afrodita si zamnula čelo. „Ježíšikriste, to byl

rým a já ho udělala schválně. Jdeme. Potřebuju něco k pití a podívat se na ty klučičí krámy, které drží v

zajetí naše krásné kamínky.“

„Tak jo, ale jestli nebudeš milejší, řeknu Kramishe, že básničky jsou tvoje láska a žádný rým není sázka,

jen když ucho laská.“ Zoey se na ni zazubila. „Chachá!“

„Nemám slov.“ Afrodita zavrtěla hlavou a následovala Zoey, která se hihňala jako mrně ze třetí třídy, na

chodbu. „A ona se diví, že piju…

8)

Neferet

Smrtelníci by to, co Neferet právě dělala, nazvali sněním. Řekli by, že měli tak živé noční můry, že v nichzůstali polapení dokonce i po probuzení a zdály se jim skutečné.

Schoulená v liščím doupěti, přikrytá pouze krví a Temnotou Neferet rozšířila své vědomí a probírala sevrstvami viditelných i neviditelných světů ve snaze přežít.

Ne, nesmrtelná nesnila.

Ve skutečnosti si Tsi Sgili přehrávala události ze své minulosti, jednu po druhé, znovu prožívalaokamžiky, jež vyvrcholily zrozením nesmrtelné, a doufala, že tak znovu nalezne, co zničil ten pohled dozrcadla: svůj cíl a své pravé já.

Začala nocí, která se zobrazila v zrcadle, okamžikem, v němž ztratila nevinnost. Znovu se stalašestnáctiletou Emily Wheilerovou, dcerou matky, jež zemřela teprve před šesti měsíci, a vybavila si noc,

kdy ji otec napadl a znásilnil.

Cítila jeho pach: brandy, kyselý dech, pot, doutníky a chtíč. Zakusila opět to znechucení z jeho záměru ahrůzu z toho, že mu nedokáže uniknout. Poté znovu prožila bolest zbitého a rozdrásaného těla.

Stále jako Emily Wheilerová se dala na útěk, krvácející a zoufalá, a i když ji vzápětí zavrhl její snoubenec,byla nakonec zachráněna stopařem, který ji označil jako mládě a jednou provždy změnil její osud.

V bezpečí chicagské Školy noci se pod bdělým dohledem své první mentorky uzdravila na těle, ale jejímysl se nezahojila. Emily potřebovala k plnému zotavení pomstu. Hlas její mentorky zněl stejně zřetelně

jako té noci v roce

1893.

„…proto se nenasytná touha po pomstě stává jedem, jenž ti otráví život a zničí tvou duši…“

Mentorka jí vysvětlila, že stojí před volbou mezi tím, zda zapomene, co jí otec udělal, a bude dál žít novýživot jakožto mládě, nebo zda se bude utápět v sebelítosti a dál nést jizvy toho, co jí ten netvor učinil,

neschopná zapomenout a odpustit.

Mládě, které se dříve jmenovalo Emily Wheilerová, si však nevybralo ani jednu z těchto možností.

Tělo Tsi Sgili se křečovitě zachvělo. Její dech zrychlil, ale neprobrala se. Setrvala v hlubokém bezvědomí,ve zcela jiné době a na jiném místě, a opět prožívala zrození Neferet, královny noci.

Vrátila se do domu Wheilerových, rodinného sídla, coby mstitelka, uškrtila otce a potvrdila své nové

jméno i nový život, bez odpuštění, pochyb či sebelítosti.

Neferet zacukaly prsty, když přízrak její minulosti uchopil hladkou, smrtící šňůru perel, a opět pocítilaomamné vzrušení, které ji naplnilo, když ukončila ubožácký život Barretta Wheilera.

Zároveň s tím znovu prožila ještě něco, zas ji naplnilo hřejivé uspokojení z té první vraždy. Nenapila se

jeho krve. Tehdy ji to ani nenapadlo, ale zato zakusila pocit moci z toho, že utnula jeho dech, zastavilajeho srdce, vypudila jeho duši z rozbité smrtelné schránky.

Chlad, jímž zbělela Neferetina bezchybná pleť, rozehřálo teplo, byť jen maličko.

Promítla si svůj útěk ze Chicaga, vlakem se vydala spolu se skupinkou upírů vyhledat na západě vhodnémísto pro další Školu noci. Na první zastávce pohřbila Emily Wheilerová svůj zápisník. V půdě země, kteráse v budoucnu měla nazývat Oklahoma, uschovala jediný záznam toho, co se jí stalo. Vzpomněla si, jakponořila rýč do trávy a otevřela v ní ránu rudou jako zaschlá býčí krev, páchnoucí po konci všeho. Teprvekdyž Neferet zakopala ten smutný, žalostný příběh o ztracené nevinnosti a pomstěném znásilnění, jejínový život se plně rozhořel.

Nebyl to snadný život.

V té kometě znovuzrození však přetrvalo temné jádro útěchy, která Neferet nikdy neopustila. Jejímsvětem byla noc a stíny v nejzazších koutech tohoto světa ji konejšily, v nich nacházela přijetí a mír.

Školní rada v Chicagu rozhodla, že by pro Neferet nebylo bezpečné vracet se do rodného města, a tak přestoupila do saintlouiské Školy noci v Tower Grove. Tam se prudce rozvinulo její nadání.

Neferet se schoulila ještě více do sebe a v její mysli se znovu odehrál okamžik, který určil, kým se stane.

Ta kočička byla drobná, krátkosrstá, šedá s černým mourováním. Příliš malá, obyčejná a nezajímavá nato, aby si jí Neferet všimla, nebýt její pronikavé inteligence a prstu navíc, který měla na obou předníchtlapkách. V St. Louis vládla zima, mrazivá a plná sněhu, a mladé Neferet připadalo, jako by ta mourečkaměla na sobě palčáky.

Zlostná školní kuchařka tu kočku pojmenovala Chloe, po jedné lidské zlodějce, kterou chytili při pokusuvloupat se do školy. Kočka se jí totiž stále vkrádala do kuchyně bez ohledu na to, jak pečlivě zajišťovalaokna a dohlížela na kuchtičky, aby nebyly nedbalé a zavíraly za sebou dveře. Toho dne si Chloe otevřelana škvírku okno, sešplhala po stropním trámu, seskočila na odkládací stůl a sežrala celý čerstvýledvinkový nákyp. Kuchařka zrovna tu mršku vyhazovala ze svého království, když kolem náhodou šla

Neferet.

„Jak se jí jen podařilo obléknout si palčáky?“ vykřikla dívka, vysvobodila malou Chloe ze sněhové závěje,kde přistála, oprášila jí z šedého kožíšku mokré bílé vločky a usmála se, když si kočička začala hrát sestužkami její kápě podšité hermelínovou kožešinou.

Kuchařka se Neferet zlomyslně vysmála. „Vím, že jsi mladá, ale to ještě není důvod mluvit takhle hloupě.Chloe má šest prstů, tomu se říká polydaktylie. Jistě jsi už viděla kočky naší velekněžky a její choti. Obějsou šestiprsté. Tohle nedochůdče s nimi musí být nějak spřízněné, i když kromě těch tlapek žádnoupodobnost nevidím.“ Stará upírka se otočila, pořád se pod vousy pochechtávala a zamumlala: „Kočka spalčáky. Ta holčina je hezká, ale v hlavě má piliny…“

Neferet si vzpomínala, jak jí tváře zahořely hanbou a hněvem, ale pak Chloe vzhlédla a podívala se jí doočí.

V tu chvíli se Neferetin svět změnil. Cítila tehdejší vzrušení, z toho, že ví, na co ta kočka myslí. Neslyšelažádná slova, kočky nemyslí ve slovech. Slyšela emoce a tyto emoce vyprávěly celé příběhy. Chloemilovala neplechu. Bříško měla plné teplého jídla a chtělo se jí spát. Ale nejdůležitější bylo, že se doNeferetiných očí zadívala s láskou, oddaností a radostí a na celý život si ji vyvolila za vlastní.

Pandeia, již dlouhá léta velekněžka St. Louis, si nemyslela, že je Neferet prostoduchá. Nevysmála se jí,když za ní dívka přiběhla se spící Chloe v náručí a se zadýchaným úžasem jí vylíčila snové obrazy, kterédokázala v mysli kočičky rozpoznat.

„A velekněžko, dokážu proniknout i do mysli vaší kočky!“ vykládala Neferet nadšeně a ukázala na upírčinu

tlusťoučkou trojbarevnou kočku, lenivě se rozvalující na okenním parapetu. „Je šťastná, moc šťastná,protože je těhotná!“

Velekněžčin úsměv téměř přebil kuchařčin výsměch. „Drahá Neferet, Nyx tě obdařila úžasným nadáním,zvláštním poutem s kočkami, zvířaty, která jsou

nejtěsněji svázána s naší bohyní. Musí o tobě mít velice vysoké mínění, když tě odměnila takovým

darem.“

Ten báječný den se rozplynul a Neferet prožívala další zkušenosti. Měsíce plynuly stejně rychle, jako

bušilo srdce Tsi Sgili.

Stále byla mládětem, ale starším. Jejího názoru si každý vážil, zprvu kvůli jejímu poutu s kočkami, kterése volně pohybovaly po Škole noci jako společnice mláďat a upírů. Posléze proto, že její nadání sicezačalo u koček, ale jak se brzy ukázalo, do lidských myslí dokázala vstupovat téměř tak snadno jako dokočičích.

Z minulosti vyplouvaly jeden za druhým další výjevy, tak rychle, až se jí z toho točila hlava.

„Neferet, velice by mi pomohlo, kdybys mne doprovodila do města. Potřebuji zjistit, jestli tam opětvzrůstá neklid, jejž vyvolávají naše úplňkové rituály,“ požádala ji velekněžka.

Šla tedy s Pandeiou, vydala se všanc přívalu strachu, zášti a závisti, s níž místní lidé pohlíželi navelekněžku, ačkoli navenek jí poklonkovali, smekali před ní klobouky nebo se odvraceli a předstírali, že ji

nevidí.

Neferet se město dočista zošklivilo.

„Neferet, lidský partner naší nové profesorky vypadá smutně, pomohlo by mi, kdybys zjistila, jestli si

třeba nepřeje odejít a nemá strach o to požádat,“ obrátila se na ni Pandeia jindy.

Neferet vklouzla do mysli toho muže. Ten člověk nebyl smutný. Byl své upírce nevěrný a během denních

hodin, kdy spala, se vykrádal ven a na říčních lodích karbanil a dováděl s nevěstkami.

Profesorka ho poslala pryč a rychle na něj zapomněla, za čtrnáct dní už měla jiného, věrnějšího partnera.

Neferet však nemohla tak snadno pustit z hlavy, čeho se dotkla v mysli toho muže. Chtíč a závist,

chamtivost a touha. Znechucovalo ji to.

Když ostatní viděli, jak si velekněžka cení jejích rad, začali za ní také chodit, když hledali odpovědi

skrývající se za maskami ostatních.

Jak se Neferet vracela k těmto zážitkům, pocítila nevraživost, která v ní tehdy začala narůstat. Nedali jí nachvilku pokoj! Dokonce ani velekněžka. „Neferet, pověz mi, jestli si tamten Erebův syn skutečně myslí, že jsem krásná…“ „Neferet, chci vědět, jestli mi můj spolubydlící říká pravdu o…“ „Neferet, řekni mi…“

„Neferet, chci…“

„Neferet, proč…?“

Tsi Sgili se otřásla, ale ani teď se neprobudila, přestože ji bombardovaly zážitek za zážitkem, vzpomínkaza vzpomínkou, až splynuly v jedno a vytvořily koláž chtivosti a chamtivosti, touhy a zrady, lží a chtíče.

Zachránila ji Temnota. Stejně jako když bývala Emily, přitahovaly ji školní zahrady s nočními květinami.Nejdůvěrnějšími přáteli se jí stala nejtemnější zákoutí Školy noci. Tam mohla zmizet, přivolat k sobě noc,aby si jí ostatní nevšímali, aby se dívali skrze ni a nespatřili ji…

Chloe jí rozuměla. Byla inteligentní a předčasně vyspělá a dokázala Neferet přimět k úsměvu bez ohleduna to, jakou ohavnou myšlenku dívka právě vyslechla. Šeptem se kočce svěřovala s pocity, které senaučila nikdy nevyjadřovat nahlas, neukazovat je ostatním mláďatům, a už vůbec, za žádnou cenu jeneodhalit žádnému dospělému.

„Je mi odporné, když mě Pandeia žádá, abych naslouchala myšlenkám nějakého člověka, zvlášť muže,“řekla mladá Neferet předoucí kočce. „Všichni jsou nechutní. Jsou posedlí našimi těly, touží se nás zmocnit,a přitom mají tak velký strach, že je skoro cítit: kyselý dech, pot a nenasytná chtivost.“

Chloe ji šťouchla čumáčkem do nosu a otřela se tváří o její, naplnila ji bezpodmínečnou láskou a přijetím.

„Až budu velekněžkou, budu svou moc používat jen tehdy, když se bude chtít mně. Nesouhlasím sPandeiou a ostatními. To, že mám nadání, ještě neznamená, že musím být všem po vůli. To já jsem tumoc dostala, ne oni. Já bych měla rozhodovat o tom, jak s ní naložím.“

Místo aby se k ní kočka přitulila jako obvykle, nastražila uši, vstala a z Neferetina klína se pozorně

zadívala do tmy halící zahrady Školy noci.

Tsi Sgili v doupěti hlasitě zasténala. Nechtěla znovu prožít to, co se stalo pak, ale nedokázala před výjevy

ze své minulosti uniknout.

Ke Škole noci v Tower Grove patřily úrodné pozemky rozkládající se na ploše bezmála dvou set akrůkolem hlavního školního areálu, v liduprázdné končině. Byly samosebou pečlivě udržované, ale těsně před

začátkem dvacátého století bylo St. Louis stále ještě poslední výspou na pokraji západní divočiny. Vzahradách nebyly pouze ozdobná jezírka a noční květiny. Chloe zavětřila.

Neferet se stejně jako kočička zhluboka nadechla, a když Chloe s rozzlobeným zamručením nahrbilahřbet, i ona vycenila zuby v hněvu nad tím, že do její školy pronikl vetřelec.

Teprve když jí Chloe seskočila z klína, Neferet přišla k sobě a zmocnil se jí strach. Rozběhla se za kočkou.

Rys lovil králíky a jednoho zahnal do nory nedaleko temného koutu, kde seděla Neferet s Chloe. Velkýsamec z nespokojenosti nad tím, že mu kořist unikla, označkoval mýtinu za své teritorium.

Chloe do tohoto teritoria vletěla jako střela. Rys varovně zařval a malé mourečce se postavil. Chloe se naněj s mňoukáním a prskáním vrhla, drápy i zuby připravené k boji.

„Ne!“ vyjekla Neferet, když rys udeřil tlapami, jednou, podruhé, ohnal se po malé kočce, jako by byla jenobtížný hmyz, roztrhl jí břicho a bez námahy ji vykuchal.

Mohutné zvíře, nejméně třikrát větší než Chloe, se právě blížilo k těžce zraněné mourečce, která seboutrhala a silně krvácela, když na mýtinu vběhla Neferet.

Dívky se zmocnil zuřivý hněv a vrhla se na šelmu. Nenávistně, neartikulovaně křičela, prsty zkřivila vpařáty, vycenila zuby.

Rys přitiskl uši k hlavě. Jeho žluté oči se střetly s Neferetinýma planoucíma smaragdovýma. To, co v nichspatřil, ho zarazilo. Pud sebezáchovy okamžitě převládl nad jiskrou zabijáckého pudu a rys zacouval aztratil se v křovinách.

Neferet běžela ke své kočce. Chloe ještě žila. Její srdíčko splašeně bilo, rychle dýchala v panice a bolesti.„Ne! Bohyně, ne!“ Neferet utrhla ze svých šatů kus látky a pokusila se vrátit vyhřezlé vnitřnosti kočce dobřicha a zastavit hrozivé krvácení. „Pomoz jí, Nyx! Prosím, jestli jsem pro tebe skutečně tak důležitá, jakvšichni říkají, pak tě snažně prosím, pomoz jí!“ křičela do tmy, zahlcená Chloeinou bolestí i vlastnímzoufalstvím. „Pomoz jí, bohyně! Pomoz, prosím!“

Vzduch nad mýtinou se zamihotal stříbrným světlem, které se třpytilo jako hvězdy spadlé na zem, a vedleumírající kočky se zjevila vidina ženy. Měla dlouhé vlasy bílé jako úplněk. Oblečená byla do řízy barvysoumraku a závoje protkaného pavučinově jemnými stříbrnými vlákny, na nichž byly navlečené démanty.

Tělo Tsi Sgili sebou přestalo neklidně cukat. Začala mělce dýchat. Její nahá kůže byla ledově studená atak bledá, že se zdála být téměř průhledná, když znovu prožívala své první setkání s Nyktou.

„Dcero, jsi pro mne důležitá,“ oslovila ji bohyně. „A nejen proto, že v tobě spatřuji velikou sílu. Miluji tě,jako ostatně všechny své děti, proto, jaká skutečně jsi ve svém nitru, tam, kde jsi zranitelná a zraněná,a přece tak statečná, že dokážeš dál žít, růst a milovat.“

„Pak tě prosím, bohyně, zachraň Chloe. Ona je to nejdůležitější v mém životě. Miluji ji,“ žadonila Neferet.

Nyx vztáhla paže a hedvábí, jež je zakrývalo, se zalesklo jako měsíční světlo na vodní hladině.

„Dávám ti ještě jeden, poslední dar, a sice schopnost utišit svým dotekem bolest druhých. Ať tě naučí soucitu, který bude dobrou protiváhou moci, jež v tobě roste.“ Nyx si přitiskla dlaně k srdci, pak se

naklonila a položila je Neferet na hlavu.

Neferet ve studeném tmavém doupěti znovu pocítila, jak ji božský dotek naplnil, a při té vzpomíncepřestala dýchat. Bohynin dotek jí nedodal sílu. Zaplavil ji něhou.

„Ach, buď požehnána, Nyx!“

„To je sama bohyně! Buď požehnána, bohyně noci!“

Všude kolem Neferet se začaly ozývat radostné výkřiky. Upírky i mláďata, přilákaní jejím voláním opomoc, právě objevili mýtinu.

„Buďte požehnány, mé dcery. Rozcházíme se, ale brzy se opět šťastně sejdeme,“ rozloučila se s nimi Nyxa ještě se blahovolně usmála, než zmizela v paprsku měsíčního svitu.

Neferet neviděla bohyni odcházet. Cele se věnovala své kočce. Položila ruce na její krvácející tělíčko apředala jí bohynin magický dotek.

Okamžitě pocítila rozdíl. Chloe přestala lapat po dechu. Její srdce zpomalilo. Oči, předtím skelné bolestí,se na kratičký okamžik vyjasnily, zahleděly se na ni a rozzářily se láskou, radostí a úlevou. Potom seNeferetina kočka, dokonale šťastná a zcela zbavená bolesti, stočila do klubíčka v jejích rukou, spokojenězačala příst, přitulila se k ní a zemřela.

„Ne! Ne! Měla jsem tě přece zachránit!“ Neferet si položila Chloe do klína a rozvzlykala se nad jejímbezduchým tělíčkem, když vtom jí čelo sežehla prudká bolest. Zlomila se v pase a naklonila se přes Chloe,

až se obličejem přitiskla k trávě a její vzlyky pohltila krev a hlína.

„Neferet, dítě! Jsem tu s tebou. Vše bude zase dobré!“ Sama velekněžka Pandeia ji zvedla. „Ach,požehnaná bohyně, díky ti!“ vykřikla, jakmile k ní Neferet obrátila tvář. „Nejen že tě bohyně obdařilahojivým dotekem, také tě dnes v noci milosrdně provedla proměnou!“

Neferet plačíc stále svírala Chloeino tělo a samým zmatkem ji jímala závrať.

Pandeia sklouzla pohledem od nového znamení, které zdobilo Neferetin obličej a hlásalo světu, že jedospělou upírkou, k mrtvé kočičce. „Ach, to je Chloe. Upřímnou soustrast, Neferet.“ Pohladila kočku ponehybné hlavičce.

„Ale tvůj dotek utišil její bolest a odešla na onen svět, kde si nyní vesele hraje s naší bohyní.“

Tsi Sgili v doupěti se zhluboka nadechla a vyslovila nahlas totéž co tehdy v minulosti.

„Neuzdravila jsem ji. Chloe je mrtvá.“

Pandeia se na ni laskavě zadívala a chápavě odvětila: „Vím, že je to hrozná ztráta, kterou nyní jen těžkoneseš, ale až na tuto noc budeš moci pomyslet jasně, zjistíš, že tvá schopnost dotknout se její duše ausnadnit malé Chloe odchod z tohoto světa, ji uzdravila lépe, než kdybys pouze zhojila její fyzické rány.Nyx tě štědře obdařila.“

Neferet v doupěti nahlas zašeptala slova, jež si tehdy před mnoha desítkami let směla říct pouze v duchu.

Nyx mi vzala to jediné, co jsem milovala.

V Tsi Sgili se probudil hněv a postrčil ji k vědomí. Zrychlil se jí dech a téměř otevřela oči. Ale než sestačila úplně probrat, čas se posunul vpřed a strhl ji s sebou k další určující zkušenosti jejího někdejšíhoživota. Ke dni, kdy zabila svého milence a poprvé zaslechla svůdný šepot okřídleného nesmrtelného –toho lháře a zrádce Kalony.

9)

Zoey

„Zo, Thanatos mě poslala, abych tě našel. Konference s nejvyšší radou už začala,“ řekl Aurox.

„Do háje! Úplně jsem ztratila pojem o čase.“

„Konference s nejvyšší radou? Co to plácáš?“ opáčila Afrodita.

„A ještě jednou do háje.“ Koukla jsem se na telefon. 22.10. Jo, měla jsem deset minut zpoždění.„Omlouvám se, všichni, při tom stěhování jsem vám o tom zapomněla říct. Thanatos chce požádatnejvyšší radu, aby zakročila v náš prospěch u tulské policie, myslí si totiž, že lidi při vyšetřování překročilisvoje pravomoci. Mám u toho být i já, abychom jim společně dosvědčily, že Neferet znovu získala fyzickou podobu a úplně zešílela a náš kruh ji odsud vyrazil, a tak potom sežrala starostu.“ Zarazila jsem se aomluvně se podívala na Afroditu. „Promiň, že to říkám takhle.“

Pokrčila rameny. „Jen říkáš, jak to je.“

„Ale mohla by to vyjádřit nějak hezčejc,“ prohlásila Stevie Rae a zamračila se na mě.

„Kovbojko, já na hezké řečičky odjakživa zvysoka kašlu. Zoey se musí držet faktů.“

„Hele, všichni tady víme, že ses včera tak ztřískala, že jsi dneska byla skoro celý den úplně k nepoužití.Nemá cenu předstírat, že se tě nic nedotkne,“ ozval se Stark. Tou poznámkou mířil na Afroditu, ale ani sena ni přitom nedíval. Sledoval Auroxe a mračil se.

„Starku, dvě slova: drž zobák,“ odvětila Afrodita. „A ještě dvě navrch: žárlíš hodně?“

Bohyně, už mi to jejich věčné dohadování lezlo krkem. „Afrodito, když ti nevadí o tátovi mluvit, chci, abysšla se mnou vyřídit ten skype s nejvyšší radou,“ spustila jsem rychle, než Stark stačí přijít s nějakou toumalichernou urážkou, ke které se nadechoval, ať už měla mířit na Afroditu nebo na Auroxe. „Stevie Rae,ty půjdeš taky.“

„Jasnačka,“ řekla.

„Tak radši vyrazíme. Když za tebou Thanatos poslala tady našeho poskoka Auroxe, asi máš vážnězpoždění,“ prohlásil Stark opravdu extrémně frackovským tónem a popadl mě za zápěstí.

Podívala jsem se na něj se zdviženým obočím a ruku mu vykroutila. „My, a tím myslím Afroditu, Stevie Rae a sebe, už jdeme. A uznávám, mám zpoždění, protože jsem musela hasit miliardu zbytečných požárů, co tady každou chvíli propukají. Zatímco budeme mluvit s nejvyšší radou, ty laskavě dohlédneš na to, aby si červení přestěhovali všechno do sklepa, a pak pomůžeš Dariovi a Damienovi odvést všechny napohřeb. Tam se pak sejdeme.“

„Ale já jsem chtěl –“

„Chtěl co?“ Věděla jsem, že jsem na něj hnusná, ale už mi došla trpělivost. Bylo jasné, že chce předevšímhlídat každý můj krok, kdykoli se ke mně Aurox jen přiblíží. „Starku, ty jsi neviděl, jak se Neferetzhmotnila. A právě to nejvyšší radu zajímá.“

„Jen jsem myslel, že mě budeš potřebovat –“

Znovu jsem ho utnula. „Potřebuju, aby ses přestal dohadovat s Afroditou a se mnou a nějak zařídil, abyse Erinin pohřeb nezvrhl v blbou válku gangů.“

Aurox si odkašlal. „Půjdu napřed a sdělím Thanatos, že se k ní již brzy připojíte.“

„Jo, děkuju, Auroxi,“ odvětila jsem nepřítomně a on hned odešel. Evidentně byl rád, že nemusí dál snášetto napětí, které nechtěně vyvolal.

Bylo zjevné, že jsem Starka ztrapnila a nejspíš i urazila, ale fakticky jsem neměla čas ani sílu opečovávatjeho citečky. Tak jsem nic neřekla. On taky nic neřekl. Nikdo nic neřekl. Až nakonec Stark přitiskl pěst ksrdci a formálně se mi uklonil. „Stane se, jak poroučíš, kněžko. Doufám, že ta konference s nejvyšší radou dopadne úspěšně,“ pronesl a odkráčel. Za ním beze slova šli Darius a Damien.

„No, tak to byl trapas,“ konstatovala Afrodita. „Snad chápeš, že Stark tě tolik dusí kvůli té věci s Auroxem,co je taky Heath. Nebylo nutné ho před tím býčím klukem takhle vydeptat.“

„Já ho nevydeptala!“

„Upřímně, Zoey, byla jsi na něj dost ošklivá,“ podotkla Stevie Rae.

„Chceš mi snad tvrdit, že na Refaima pořád jen cukruješ, i když tě zrovna pekelně štve?“ bránila jsem se

a najednou mi bylo dost líto, že jsem na Starka tak vyjela, zvlášť před kamarády, ale stejně jsem se na něj dál zlobila.

„Jo, klidně můžu říct, že jsem nikdy na Refaima nebyla ošklivá schválně,“ odpověděla kámoška.

„To bude nejspíš tím, že je kluk vždycky jenom půl dne. Těžko se můžeš nějak extra naštvat na ptáka. To

musí být jako chodit se psem. Vsadím se, že radostí vrtí zadkem, jako by měl ocas, vždycky když se k

tobě vrátí,“ řekla Afrodita. „Kristepane, jsem vyčerpaná, jen na to pomyslím.“

„U tebe jsem zvyklá, že jsi hnusná, takže ti nebudu dělat kázání. U ní na to zvyklá nejsem.“ Stevie Rae se k Afroditě otočila zády. „Co je s tebou, Zoey? Jsi vycukaná jako kočka na rozpálené plechové střeše.

Elizabeth Taylorová byla bohyně,“ zareagovala Afrodita. „Úplně střelená, ale bohyně.“

„O čem to mluvíš?“ zeptala jsem se.

„O tom filmu. Zeptej se komtesy Damienové. Beztak by nejradši byl na jejím místě.“

„Afrodito, někdy mám pocit, že mluvíš cizí řečí, ale můžu vám oficiálně potvrdit, co se mnou je, už mě

nebaví, jak se všichni dohadujou. Nebaví mě, že Stark vyvádí kvůli Auroxovi. Nebaví mě, že sama nevím,jak se mám k Auroxovi chovat, když je taky Heath. Nebaví mě, že tady pořád někdo žere lidi. Nebaví měvěčně si lámat hlavu s tím, co sakra Neferet provede příště. A ze všeho nejvíc mě kurňa nebaví trčet tadyve Škole noci jako ve vězení.“

Afrodita i Stevie Rae na mě koukaly, jako kdyby mi narostla křídla.

„Krucinál, Zoey. Měla bys začít pít,“ prohlásila Afrodita.

„Funguje na mláďata xanax?“ zeptala se jí Stevie Rae.

„Za pokus by to stálo,“ odpověděla.

„Já jsem tady. Pití mi nechutná a xanax nechci.“

„Já jeden rozdrtím a ty jí ho propašuješ do coly,“ navrhla Afrodita.

„Platí,“ chytila se toho Stevie Rae.

Pak se obě rozesmály.

Zavrtěla jsem hlavou. „Vy dvě nejste vůbec vtipné a přijdeme pozdě.“ Vyrazila jsem bez nich. Vydaly seza mnou a pořád se mi hihňaly.

Překvapilo mě, když jsem za Thanatos uviděla stát Kalonu, paže založené křížem přes nahou svalnatouhruď. Vypadal jako socha anděla pomsty.

Proč si nikdy nevezme tričko? prolétlo mi hlavou. Pak nám Thanatos pokynula a řekla: „Á, výborně. Už tumáme Zoey. Těší mě, že ji doprovází také mladá velekněžka Stevie Rae a naše věštkyně Afrodita.“

Kalona ustoupil, aby nás tři a Thanatos mohla zabrat webkamera. Na velké obrazovce byla vidět zasedacísíň nejvyšší rady v chrámu na ostrově San Clemente, který se nachází kousek od pobřeží Benátek. Napódiu stálo sedm kamenných trůnů zdobených složitými ornamenty. Šest z nich bylo obsazených. Vědělajsem, že ten sedmý patří Thanatos. Nebyla jsem si úplně jistá, co si mám myslet o tom, že na její místo vnejvyšší radě nikoho nedosadily. Byla jsem ráda, že je Thanatos tady s námi, a přesto má takovou moc,že si dál udržuje pozici v radě. Ale nelíbila se mi představa, že ji kdykoli můžou odvolat zpátky.

Uvědomila jsem si, že nikdo nic neříká a všichni na mě koukají. Zaplály mi tváře a honem jsem si přitisklapěst k srdci a uklonila se. „Buďte zdrávy, velekněžky. Omlouvám se za zpoždění. Byla jsem, ehm –“Odmlčela jsem se, protože se mi všechny případné výmluvy vykouřily z hlavy.

„Ona je hrozně vystresovaná z toho, že jsme tady uvízli,“ dopověděla za mě Afrodita. Předvedla dostodfláknutou úklonu. „Buďte zdrávy. To jsem já, Afrodita.“

„My si tě pamatujeme, věštkyně,“ promluvila jako první Duantia. „Jen stěží bychom zapomněly na prvnílidskou věštkyni.“ Seděla na nejzdobnějším trůnu a evidentně nejvyšší radě předsedala. Vzápětí stočilatmavé oči ke mně a já pocítila jejich moc, i když nás dělily tisíce kilometrů. „Zpoždění se někdynevyhneme. Nevyhneme se ani stresu. Naučit se omezit první a zvládat druhé patří k úloze velekněžky.“Než jsem se stačila znovu začít omlouvat, podívala se na Stevie Rae. „Buď zdráva, Stevie Rae. Pokud to okolnosti dovolí, já i celá nejvyšší rada bychom rády tebe i tvého neobvyklého partnera Refaima pozvaly na návštěvu sem k nám na ostrov San Clemente. Živě se o vás oba zajímáme. Je pravda, že tenchlapec denně mění podobu z lidské v krkavčí?“

„Buďte zdrávy,“ řekla Stevie Rae a formálně se uklonila. Potom se trochu ostýchavě usmála, aleodpověděla Duantii bez váhání i rozpaků. „Ano, paní, v noci je Refaim úplně normální kluk, ale jakmilevyjde slunce, mění se v krkavce.“

„A hodiny, které strávil ve zvířecí podobě, si vůbec nepamatuje?“ zeptala se jiná členka rady.

„Ani ne. Nebo mi to aspoň neřekl. On o tom dost nerad mluví.“

„Důkladněji to probereme, až nás se svým partnerem navštívíš,“ prohlásila Duantia.

„Tak to aby sis sehnala takovou tu hodně velkou přepravku na psy,“ pošeptala Afrodita Stevie Rae.

Šťouchla jsem do ní loktem.

„Nyní se vraťme k důvodu naší porady,“ navázala Duantia. „Thanatos nám ve zkratce vylíčila událostiminulé noci. Afrodito, naše rada ti chce vyjádřit upřímnou soustrast. Úmrtí rodiče je vždy nelehké.“

„Děkuju.“

„Zoey, Stevie Rae, Afrodito, byly jste přítomny tomu, když se na pozemku vaší školy zjevil onen přízrak.Podle Thanatos jste přesvědčeny, že šlo o Neferet. Jste všechny tři téhož mínění?“

„Ano,“ ujala jsem se slova. „Afrodita a já jsme nejdřív uviděly pavouky. Hned jsem věděla, že je to Neferet. Už dřív se tady na Škole noci objevila v takovéhle podobě, a když potom spadla z té terasy,vypadalo to, jako by se její tělo proměnilo v obrovský chumel pavouků.“

„Od začátku bylo jasné, že to nejsou normální pavouci,“ doplnila Afrodita. „A když Zoey začala vyvolávatkruh, bylo to ještě jasnější.“

„Jak jsem již řekla, jen okamžik předtím, než mi Zoey zavolala a sdělila mi, co se děje, jsem pocítilazměnu v energii školy. Nejprve jsem soudila, že cítím přicházet smrt, a smrt nás toho večera skutečněnavštívila, ale když o tom zpětně přemýšlím, s největší pravděpodobností jsem zároveň vycítila příchod Tsi Sgili. Její moc pochází od smrti a Temnoty, ty živí její nesmrtelnost. Souhlasím se Zoey a jejím kruhem.Neferet se pokusila zhmotnit.“

„Viděli jsme ji,“ řekla jsem, protože se mi nelíbilo, jak nerozhodně se členky nejvyšší rady tváří. „Určitě tobylo Neferetino tělo a skoro kompletně se zhmotnilo, než ji živly vyhnaly mimo školu.“

„Ale moc daleko ne,“ poznamenala Afrodita. „Mého otce zabila hned za hlavní školní bránou. Nejspíš nemohla dál, dokud někoho nevysála. Rovněž se domníváme, že Neferet té noci mohla způsobit odmítnutí proměny u onoho mláděte,“ dodala Thanatos. „Když její přízrak prchal z kruhu, prošel tím děvčetem a tojen o několik minut později zemřelo.“

„Ano, ta dívka s nadáním pro vodu,“ zareagovala Duantia. „Taková škoda, ztratit mládě obdařené bohyní.“

„Zní ale věrohodně, že nesmrtelná bytost, jež se živí smrtí a Temnotou, by mohla takto způsobit smrtmláděte,“ ozvala se jiná členka rady. „Tak možná získala sílu nezbytnou k plnému zhmotnění.“

„Neferet zabila Erin a Afroditina tátu,“ prohlásila jsem pevně. „Snažili jsme se to vysvětlit detektivům, alenemůžeme jim říct celou pravdu. Neuvěří tomu ani ve snu.“

„A nyní nás žádají, abychom nechali našim profesorům odebrat vzorky DNA, aby je mohli porovnat sdůkazním materiálem nalezeným na starostově těle,“ řekla Thanatos.

Zaslechla jsem, jak se Afrodita prudce nadechla, a došlo mi, že jsem ji měla na tenhle detail upozornitpředem. Krucipísek! Opravdu si musím líp organizovat čas.

„Lidé chtějí vést vyšetřování na půdě vaší školy.“ Duantia to nepodala jako otázku, ale Thanatos jí stejněodpověděla.

„Ano, a to je v přímém rozporu s našimi zvyklostmi. Nedovolím, aby byla suverenita této Školy nocinarušena. Proto vás žádám, abyste zakročily v náš prospěch. Všechny lidské úřady musí vzít na vědomí,že upíří komunita obžalovala ze starostovy smrti Neferet, že po ní usilovně pátráme a postavíme ji předspravedlivý soud. Budou moci ukončit své vyšetřování a zrušit opatření uvalená na naši školu. My jim naoplátku dáme závazný slib, že Neferet za své zločiny skutečně zaplatí.“

„Místní lidé však věří, že Neferet sama se stala obětí násilného činu,“ namítla Duantia.

„Protože bychom jim těžko vysvětlovali, že s pomocí Temnoty unesla moji babičku a my bychom jinezachránili bez použití magie!“ Nechtěla jsem křičet, ale tak příšerně mě žralo, jak je to celé zatraceně nespravedlivé!

„Mnohé nelze lidem vysvětlit, Zoey,“ odvětila Duantia. „Dalším smutným příkladem budiž vražda tvé matky, již také spáchala Neferet.“

Přikývla jsem, protože jsem nevěřila svému hlasu.

„Zoey, pokud budou omezení uvalená na vaši školu zrušena, trváte se Stevie Rae na tom, že budete nadále žít mimo školu, odděleně?“ zeptala se zničehonic jiná členka rady, která do té chvíle mlčela.

„Ano,“ odpověděla jsem. „Tunely pod nádražím jsou pro červené upíry a mláďata pohodlnější.“

„Ale ty nejsi ani jedno z toho.“

Zamračila jsem se. „No jo, ale normální mládě taky nejsem.“ Zvedla jsem ruce a obrátila dlaně kobrazovce, aby kamera zabrala krajkové tetování, které tam umístila bohyně.

„A já nejsem normální Nyktina věštkyně,“ přidala se Afrodita. „Takže půjdu s nimi.“

„Já jsem první červená velekněžka,“ řekla Stevie Rae. „To taky není normální, a proto patřím k Zoey aAfroditě. Nechceme dělat žádné potíže, ale je to, jak to je, držíme spolu.“

„Nevím, proč by měl být problém, že bydlíme na nádraží. Předtím vám to nevadilo,“ podotkla jsem.

„Ano, to bylo předtím, než se Neferet nechala strhnout k únosu tvé babičky a než zabila mládě a člověkaa obrátila k vaší Škole noci pozornost lidských úřadů,“ řekla zase ta členka rady.

Nevěřila jsem vlastním uším. „To přece nebyla naše vina!“

„Nikdo vás neviní,“ vložila se do toho rychle Duantia. „Snažíme se pouze rozebrat všechny ty početnétragické události, které se v poslední době odehrály.“ Náhle se obrátila na někoho jiného. „Kalono, tyjediný jsi zde nesmrtelný. Jaký máš na to názor?“ Zdálo se, že její otázka překvapila nás všechny.

Thanatos si poposedla na židli a já s Afroditou jsme uhnuly trochu stranou, aby Kalona mohl postoupit mezi nás a nejvyšší rada na něj viděla.

S pěstí u srdce se uklonil a pak odpověděl: „Nespatřuji žádnou komplikaci v tom, aby Zoey se svouskupinou, do níž patří také můj syn Refaim, žila na nádraží. Chrání je silní, oddaní bojovníci a tunely jimposkytují bezpečné útočiště. Co se týče těch vražd, nemám nejmenších pochyb, že ta nestvůra Neferetnabyla fyzické podoby a způsobila obě úmrtí a že lidé nebudou schopni zajistit, aby si své zločiny odpykala.“

„Kalono, přijímáme tě za příslušníka naší komunity, jelikož ses zavázal slibem Thanatos, ale všechny nászajímá, jak zodpovíš jistou otázku,“ pokračovala Duantia.

Kalona zašustil křídly a napjal se, ale hlas měl pevný. „Zodpovím veškeré dotazy, které si snad přeješpoložit, velekněžko.“

„Ač ses nikdy plně nepřihlásil k tomu, že jsi pozemské vtělení Ereba, Neferet nám tě tak představila.Řekla, žes ji oklamal a přiměl ji, aby tomu uvěřila.“

„A přece jsem nikdy netvrdil, že jsem Erebus, a nyní stojím zde jako zaslíbený bojovník členky vaší rady,kdežto Neferet beztrestně vraždí děti a lidi.“

„Ano, okolnosti se pozoruhodně změnily. My se tedy ptáme, kdo jsi?“

Všichni, dokonce i Thanatos na něm viseli očima. Řekne jim, že je Erebův bratr? Ty bláho!

„Doposud jsem byl leckým, bohem, milencem, ničitelem, spasitelem. Nyní jsem bojovníkem Smrti,“odpověděl Kalona. „Je tedy příhodné, že jsem též nesmrtelný.“

Napadlo mě, že bych mohla všem říct, že je Erebův bratr, ale je to doopravdy tak? Už jsem přišla pozdě,nejvyšší radě jsem připadala nezodpovědná a určitě poznaly, že mi jdou pěkně na nervy. Ničemu bynepomohlo, kdybych se vytasila s něčím takovým a Kalona jen mlčel. Nebo ještě hůř, stoprocentně topopřel. Tak jsem pro změnu jednou držela jazyk za zuby.

„Kalono, modlila jsem se k Nyktě a žádala ji, aby mi o tobě něco sdělila a řekla, jestli nepředstavuješ proThanatos nebo Školu noci nebezpečí,“ prohlásila Duantia.

„A co ti bohyně pověděla?“ zeptal se.

„Nyx ke mně vůbec nepromluvila.“

„Myslím, že to je samo o sobě odpověď,“ řekla Thanatos. Přišlo mi, že zní naštvaně. Svedly s Duantií tichý oční souboj, který skončil tím, že se Duantia obrátila k radě. „Kněžky, změnilo něco, co jsme zde dnesvyslechly, váš předchozí závěr ohledně Thanatiny žádosti, abychom zakročily proti úmyslům tulské lidskékomunity?“

Pětice velekněžek dost strašidelně pronesla jedním hlasem: „Ne.“

Duantia se znovu otočila k nám. „Pak je tedy rozhodnuto. To, co se děje v Tulse, vyvolalo nesváry meziupíry a lidmi i mezi mláďaty a dospělými na samotné tulské Škole noci. Část z vás se odtrhla od celku a znedávných událostí jasně vyplývá, že tato rozluka není pro upíří komunitu žádným přínosem. Zapudilyjsme Neferet. Ona už není naše starost. Nejsme zodpovědné za to, aby byla dopadena a odsouzena.Jenže to Neferet působí problémy. To ji musejí lidé obvinit, vy ji musíte obvinit.“ Úplně jsem se dusila,jak jsem se držela, abych nekřičela.

„Je nesmrtelná. Jak řekl Kalona, lidé ji před spravedlnost nedokážou pohnat,“ odvětila Duantia.

„Očekáváte, že ji před ni poženeme my,“ odtušil Kalona.

„Ano, očekáváme,“ přisvědčila Duantia. „Proto u místních lidí ve váš prospěch nezakročíme. Nebudemeani nadále uznávat odluku mláďat a dospělých upírů od vaší školy.“

„Sgiach je upíří velekněžka a žije odloučeně od vás, a vy to uznáváte už celé stovky let,“ pokusila jsem se argumentovat.

„Sgiach nepůsobí žádné rozbroje mezi lidmi. Sgiach se na nás neobrací s žádostmi o pomoc,“ odvětila Duantia.

„Víte, už je mi úplně jasné, proč žije na ostrově chráněném spoustou pastí a vůbec si vás nevšímá,“sdělila jsem jim.

„Možná je načase, aby se i Tulsa stala ostrovem.“ Thanatos promluvila vážným tónem plným síly. „Sokamžitou platností se vzdávám svého místa v nejvyšší radě.“

„Thanatos, přece nechceš s celou svou školou zpřetrhat vazby s nejvyšší radou!“ Duantia vstala. Ostatníčlenky se tvářily buď totálně šokovaně, nebo totálně naštvaně.

„Chci se změnit a přizpůsobit okolnostem. Chci zůstat zde jako velekněžka tulské Školy noci. Chci podpořit tyto dvě neobvyklé velekněžky a tuto věštkyni v jejich přání žít samostatně. A především chci pohnatNeferet před spravedlnost, aniž bych dopustila zásah do svrchovanosti své školy.“

„Ale to není –“

„Tak slibuji a tak se stane!“

Pak Thanatos klikla na odpojovací ikonu. Skype udělal ten legrační zvuk, jako když pokládáte sluchátko, a obraz zmizel.

10)

Afrodita

„Do hajzlu, Thanatos, vy máte koule. Přímo obří,“ prohlásila Afrodita.

Thanatos povytáhla obočí. „Pominu vulgárnost tohoto vyjádření a tvůj kompliment přijímám, věštkyně.“

„Abyste věděla, to je velikánský kompliment,“ řekla Afrodita a s respektem se velekněžce uklonila.

„Opravdu jste při nás stála. Děkuju, velekněžko,“ připojila se Stevie Rae.

Kalona a Zoey se na sebe podívali. „Musíme si tedy s Neferet a místními úřady poradit sami,“ ozval se on.

„Zase,“ dodala Zoey. „Koneckonců to není poprvé, co nás nejvyšší rada nechala v kaši.“

„Ony to myslí dobře,“ odvětila Thanatos a znělo to napůl smutně a napůl cynicky. „Domnívají se, že dělají

to nejlepší pro upíří komunitu jakožto celek, a k tomu účelu byla rada před dávnými časy vytvořena.“

„Zasekly se někde ve středověku!“ vyhrkla Zoey.

Afrodita ji pozorně sledovala. Jo, členky nejvyšší rady se zachovaly jako pěkné nány, ale pořád mají na

své straně Thanatos, sílu svého kruhu, dvě věštkyně (i když Shaylin je otravná jak půlnoc), jednoho

býčího kluka a jednoho nesmrtelného.

„Dobře, že jsme se jich zbavili. Je to horda starých bab, bez urážky, Thanatos,“ řekla Afrodita. „Zoey,

stejně pro nás nemohly udělat skoro nic, leda nás tak možná zbavit tulské policie. Nepotřebujeme jejich

svolení, abychom si ve světě našli vlastní místo. Je to i náš svět, a my si to místo vybojujeme sami.“

„Jo, přesně moje řeč,“ přisvědčila Stevie Rae.

Zoey si založila ruce na prsou. „Takže teď tady budeme všichni trčet a nemůžeme hnout ani prstem.“

„Bohužel je to tak, alespoň než dopadneme Neferet,“ řekla Thanatos.

„Dopadneme? A k čemu nám to jako bude?“ opáčila Zoey.

Afrodita si všimla, že není jediná, kdo si Zoey důkladně prohlíží. Thanatos zvedla obočí a naklonila hlavu

ke straně. „Kněžko, všichni se shodujeme na tom, že za včerejší úmrtí je zodpovědná Neferet, není-liž

pravda?“

„Udělala to ona,“ souhlasila Zoey.

„Tudíž musíme Neferet vypátrat a předat ji příslušným úřadům. Než se tak stane, lidská policie nenajde

žádný důkaz, který by vrhal podezření na někoho z nás, protože jsme nevinní.“

„Počkat. To znamená, že dovolíte otestovat DNA našich profesorů?“ zeptala se Zoey.

„Ne. To znamená, že vypátráme Neferet a poskytneme lidským úřadům vzorek její DNA, který se bude

shodovat.“

„Neferet je mocná nesmrtelná. Nenechá se chytit, natož dotáhnout na policii.“

„Zoey, říkáš takové věci, a přitom jsi se svým kruhem tuto mocnou nesmrtelnou přemohla a zachránilapřed ní svou babičku.“

„Už jsme ji porazili. Porazíme ji znova.“ Stevie Rae mluvila mnohem pozitivnějším tónem než Zoey. „Vlastně úplně postačí, když Neferet najdeme, dostaneme ji na nějaké veřejné místo a začneme do ní šít nepříjemnými otázkami. Rozčílí se a udělá nějakou šílenost, zvlášť jestli ji nějaký detektiv požádá o vzorek

DNA,“ řekla Afrodita. „Jo, nebude to žádná radost, až se promění v hromadu pavouků, sežere pármístních nebo tak podobně a oni konečně pochopí, že tady nejde jen o spor lidi versus upíři, ale bude todaleko menší otrava než mít domácí vězení a nechat na sebe házet vinu za něco, co nikdo z násneudělal.“

„Myslím, že je načase, aby lidé pochopili, že jsou ve hře mocnější síly než pouze lidská proti upíří,“ přidalse k Afroditinu překvapení na její stranu Kalona. „Zlo je vždy silnější, když je podceňováno.“

„Chceš se ukázat lidem?“ zeptala se ho Zoey.

„Poženu Neferet před spravedlnost a ochráním tuto školu. Pokud to znamená, že se ukáži lidem, potomtak učiním.“

„Mám dotaz.“ Stevie Rae napůl zvedla ruku.

„Ano?“ vybídla ji Thanatos.

„Jak Neferet najdeme?“

„To bude to nejsnazší. Zůstaneme zde, přidržíme se cesty bohyně a počkáme, až se Neferet sama odhalí,“odpověděla Thanatos.

„To je blbost!“ Vypadalo to, že Zoey každou chvíli vyletí vzteky do povětří. „Když Neferet unesla babičku,seděla jsem v kuchyni dole v tunelech. Jenom jsem čekala a fňukala, ať mi Nyx pomůže babičkuzachránit. A víte co? ? Bohyně se mi zjevila a v podstatě mi řekla, že jen dítě sedí jako pecka a brečí.Velekněžka vstane a něco udělá. A vy mi tady teď chcete tvrdit, že naše velkolepá akce spočívá v tom, že

budeme sedět jako pecky a čekat?“

„Ne, já říkám, že se zachováme moudře a budeme jednat s rozmyslem. Musíme pohřbít jednoho z našichsoukmenovců a potom se vrátíme k běžnému rozvrhu výuky a ke svým každodenním životům anedovolíme, aby do naší školy pronikli rozzlobení místní lidé, ani nezabředneme do Neferetiny Temnoty.Od tebe a Stevie Rae očekávám, že prokážete své vůdčí schopnosti a pomůžete mně i všem ostatním zprofesorského sboru udržet klid a pořádek. A nyní, pokud mě nechceš dál poučovat o bohyni, jíž věrněsloužím již po staletí, musím odsloužit jistý pohřební obřad.“ Thanatin tón jasně říkal, že už nechce nicslyšet, zvlášť od Zoey. Vstala a s Kalonou v patách jako stín vyšla z místnosti.

Afrodita si stoupla mezi Zoey a dveře. „Nerada mluvím jako ty, ale risknu to a řeknu ti, že by ses měla

trochu krotit.“

Zoey přimhouřila oči. „Tebe tahle situace nevytáčí?“

„Jasně že jo, ale držkovat na jedinou starší velekněžku, která je doopravdy na naší straně, je prostě

pitomost.“

„Zoey, fakticky jsi na ni štěkala trochu moc.“ Stevie Rae se sice ošívala, ale stejně se ozvala.

Zoey se zhluboka nadechla a pomalu ze sebe vzduch vyfoukla. Hrála si přitom s děravým vidoucímkamenem, který nosila na dlouhém stříbrném řetízku kolem krku. „Když mě tak děsně prudí, že Neferetprovede další sviňárnu a my musíme jen trčet na místě a čekat, co ta kráva udělá dál.“

„Páni, řekla jsi sviňárnu a kráva v jedné větě, skoro začínám optimisticky věřit, že tohle evidentní nervovézhroucení by mohlo aspoň připepřit ty tvoje nudné náhražky za sprostá slova,“ podotkla Afrodita. „Až natohle ale trvám na tom, že by ses měla krotit. Teď už ohledně Neferet není pořád všechno při starém.

Nejvyšší rada ji zapudila.“

„Jo, i když jsou to zbabělé slepice a bojí se po ní jít, už to, že ji zapudily, je velký pokrok,“ doplnila Stevie

Rae.

„Já bych použila výstižnější výraz než slepice, ale pointa zůstává. Navíc proti ní jde celá škola. Neferet senemůže schovávat věčně, jak už jsem řekla, i kdyby nic jiného, je tak šílená, že se nedovede dlouho

držet zpátky.“

„Ne,“ namítla Zoey. „To je částečně ten problém, nejde proti ní celá škola. Dallas a jeho kámoši jsoustoprocentně na její straně a stoprocentně nejdou s námi.“

„Ale, Červenko, tím, že Neferet zabila Afroditina tátu, se všecko mění.“ Stevie Rae střelila po Afroditěpohledem. „Ještě jednou promiň.“ Afrodita pokrčila rameny a Stevie Rae rozvíjela svoji teorii dál. „Teďudělala něco opravdu velkého. Sežrala starostu. Vyšetřuje to kriminálka. Thanatos se postará, aby získalidůkazy, které potvrdí, že to udělala ona, a Dallas nebude riskovat, že mu přišijou vraždu nebo třeba jenspoluúčast.“

„Dallasovi a jeho nechutným kamarádíčkům by bylo ve vězení pěkně mizerně. Budou držet hubu a krok.Jasně, narážet na ně na každém rohu bude opruz, ale to je prostě na škole normální věc,“ dodala

Afrodita.

„Jo, asi máš pravdu,“ uznala Zoey. „Omlouvám se, že jsem taková negativní. Já chci zkrátka udělat něco,čím se všecko spraví. Víš, aby všichni byli na sebe hodní, přestali přivolávat Temnotu a tak vůbec.“

„Tomu se neříká negativní. Tomu se říká naivní. Lidi jsou blbí. Dělají kraviny a nejsou na sebe hodní.Tečka,“ sdělila jí Afrodita. „Abychom si to hezky ukázali na příkladu ze života, půjdeme teď Erin napohřeb. Ta zvorala kdeco a jsem si zatraceně jistá, že její pohřeb bude pořádný opruz.“

Afrodita už měla pohřbů vážně plné zuby. Nejenže byla škoda, když umřel někdo hodný, jako třeba DrakLankford nebo chudáček malý gay Jack, navíc to bylo smutné, nefér a člověk si ani nemohl zvednoutnáladu nějakými krásnými hadříky. Musel si vzít černou. Nudnou. Depresivní.

A třešničkou na tomhle odporném pohřebním dortu bylo, že Zoey měla už najisto potíže sesebeovládáním. Držkovala na nejvyšší radu. Držkovala na Thanatos. To jí nebylo vůbec podobné. Azapomněla se Afroditě zmínit, že poldové našli na jejím tátovi stopy vrahovy DNA. Nenápadně střelila poZoey pohledem. Šla se Stevie Rae a přikyvovala čemusi, o čem kovbojka nekonečně rozkládala, ale vetváři neměla obvyklý výraz usmívám se na svoji nej kámošku. Mračila se. Vypadala unaveně. Vlastně ne,unaveně ne. Vypadala otráveně. Nebo naštvaně. Jo, Zoey se tvářila evidentně naštvaně.

Afrodita vůbec netušila, co s tím má do hajzlu dělat.

Možná by Zoey prospělo, kdyby věděla o té poslední vizi, ve které hrála hlavní roli její totálněnezvladatelná vytočená maličkost a skončilo to tím, že ji zabásli a někdo sežral spoustu lidí.

Jenomže instinkt Afroditě dál napovídal, že s touhle Zoey nebude rozumná řeč, aspoň v tuhle chvílikonkrétně ne.

Možná po pohřbu. Možná je Zoey tak napružená, protože pohřby jsou příšerná věc.

Všechny tři došly do středu areálu, na příliš dobře známý plácek obklopený vzrostlými duby, kde sezapalovaly pohřební hranice. Před hranicí stála Thanatos s Kalonou a Dallasem, který měl kamenný výraz,

ale přikyvoval něčemu, co mu Thanatos říkala. Za ním v půlkruhu módní negramotnosti postávali jehokamarádi.

Její pozornost vzápětí upoutal Darius, zamával na ni. „Tamhle jsou naši kluci,“ řekla a zamířily ke svýmbojovníkům, ostatním z kruhu a červeným mláďatům Stevie Rae. Ti všichni tvořili druhý půlkruh naopačné straně hranice.

Darius ji objal a Afrodita se v jeho náruči uvolnila a přála si, aby už byli spolu sami.

„Thanatos a Kalona se tváří zasmušile. Rozhovor s nejvyšší radou neproběhl zdárně?“ pošeptal jí do ucha.

„Hotová katastrofa. Pak ti o tom povyprávím,“ odpověděla taky šeptem a vzápětí dorazili profesoři azaplnili mezery mezi dvěma půlkruhy, až vznikl celistvý kruh, který vyvolával dojem, že škola tvoříjednotný blok. Což pochopitelně nebyla ani trochu pravda.

Jako první promluvila Thanatos. Měla silný, jasný hlas, vlastně byla opravdu dobrá řečnice, ale když

spustila rýmovanou modlitbu, Afrodita neudržela pozornost.

Zadívala se na Dallase. Čistě podle jejího názoru byl odjakživa moc malý a měl moc pichlavé oči, dokonceuž předtím, než se zcvoknul a proměnil v červeného. Teď koukal na hranici a na Erinino tělo zahalenérubášem a sem tam si rukávem otřel oči. Technicky vzato brečel, ale hlavně vypadal vzteky bez sebe.Afrodita sklouzla pohledem k červeným mláďatům za ním. Nikdo z nich nebrečel. Většina koukala nahranici nebo na Thanatos. No, pár očumovalo Kalonu, ale toho někdo očumoval pořád.

Její pohled putoval po kruhu dál, až si všimla, že Nicole nestojí s Dallasovou partou. Byla uprostřed řadyprofesorů, vedle Lenobie a Travise. Jako kdyby na sobě cítila její oči, podívala se Nicole na ni. Nezatvářilase hnusně, ale přátelsky taky ne. Afroditu napadlo, že kdyby ten pohled měla vyjádřit slovy, říkal by: Co

jako chceš?

Afrodita si ji ještě chvilku měřila, pak nechala oči dál putovat po kruhu. Znovu se zarazila, když uvidělaShaylin. Stála vedle debila Erika. Fakt, že Shaylin tak nějak vždycky skončí vedle Erika, v ní budil vážné

pochybnosti o jejím zdravém rozumu. Erik byl kus chlapa, o tom žádná. Kdyby nebyl, Afrodita by si s ním

nikdy nic nezačala, ale to už byla dávná minulost. Na druhou stranu ale neviděla, že by se Shaylin sErikem cicmali. Nikdy se s ní ani před lidmi nedržel za ruku. Třeba nešlo o to, že by Shaylin Erika uháněla.

Možná se s ní Erik baví, protože je první mládě, které jako stopař označil. Nedalo se to vyloučit.

Shaylin teoreticky uměla číst aury, barvy, nebo jak tomu říkala, a poznat, jaký kdo doopravdy v jádru je,tudíž se nedalo vyloučit ani to, že Erik přestává být takový blb a Shaylin to vidí. Tahle možnost se alenezdála moc pravděpodobná.

Afrodita pohodila vlasy. Shaylin přečetla i její barvy. Pěkně ji tím vytočila a nejdřív na ni byla hnusná, alepak se omluvila. A každopádně měla pravdu, když Afroditě řekla: „Opravdu máš v tom měsíčním světle itakové mihotavé žluté… Patří k tvojí jedinečnosti, je to tvoje vřelost… to světýlko je malé a schované,protože většinu času skrýváš, jaká jsi ve skutečnosti vřelá

a hodná. To ale neznamená, že tam není.“ Když si na to Afrodita vzpomněla, znova pohodila vlasy. Sice to

byla hrozná otrava, ale instinkt jí říkal, že Shaylin nelže, má pravý zrak a bohyně ji obdařila schopnostího správně vykládat.

Sjela pohledem k Zoey, která stála se Stevie Rae a Refaimem mezi Starkem a Shaunee. Jak jinak,

Shaunee a Stevie Rae brečely jak želvy. Zoey ale ne, a to se jí zdálo divné. Obvykle na pohřbech bulela,až byla celá nechutně opuchlá, a i když Erin hodně věcí podělala, než umřela, přece jen patřila do původní

sestavy Zoeyina kruhu.

Když se Afrodita znovu podívala na Shaylin, ta už se nekoukala na Thanatos. Sledovala Zoey a její výraz

jasně říkal, že vidí něco, co se jí ani trochu nelíbí.

V tu chvíli se Afrodita rozhodla.

Vzápětí začala zase věnovat pozornost pohřebnímu obřadu, protože Dallas pozvedl hořící pochodeň,Thanatos vztáhla paže a hlasitě zavelela: „Dallasi, tys byl pověřen, abys zažehl Erininu hranici, a jávyzývám Shaunee, aby použila svůj dar od bohyně a napomohla tělu naší padlé dcery navrátit se v popelu

k zemi.“ Pokynula Shaunee, aby šla dopředu k ní.

Shaunee měla tváře mokré od slz, ale neváhala. Došla k hranici, a když Dallas přiložil pochodeň k suchýmkládám, zvolala do noci: „Ohni, přijď ke mně!“ Její dlouhé tmavé vlasy zavlály v horkém vzduchu, který jiobklopil. „Dej tělu mojí ségry volnost! Tak chci a tak se stane!“ Ozvalo se hlasité húša celá hranice naráz vzplála. Všichni kromě Shaunee museli kvůli tomu žáru o pár kroků couvnout. Afrodita si zaclonila očirukama, ale nemohla od Shaunee odtrhnout pohled. Pořád brečela, ale zároveň se usmívala, když živelplnil její přání.

Afroditu napadlo, že vypadá jako bohyně ohně. Ne že by to Shaunee hodlala někdy říct, ale stejně…

Když Thanatos uzavřela kruh a všem popřála, ať jsou požehnáni, Afrodita pošeptala Dariovi: „Jenom si vrychlosti něco vyřídím. Pak za tebou přijdu k nám do pokoje.“ Políbila ho a potom se propletla davem.Snažila se někde najít Shaylin a štvalo ji, že je ta holka tak mrňavá.

Jak nedávala pozor na cestu, málem nabourala do nějakého pitomého stromu. Ještě že to ubrzdila,protože za ním Refaim objímal Stevie Rae, která pořád řvala jak protržená a máčela mu předek trička.

„Vím, že je to těžké, ale Erin je s Nyktou,“ chlácholil ji Refaim. Když zpoza velkého dubu vyklopýtala

Afrodita, vzhlédl.

Položila si prst na rty, němě naznačila, ať nic neříká, a zavrtěla hlavou. To by jí ještě scházelo, aby jiStevie Rae chtěla zatáhnout do toho svého slzavého

údolí. Refaim si jí naštěstí nevšímal. Hned zas začal Stevie Rae zahrnovat útěchou a ona se mohla pošpičkách proplížit kolem.

Zmocnil se jí divný pocit, že je něco špatně, a ztuhla. Okamžitě si všimla Dallase. On ji ale neviděl, vevýhledu mu bránil strom, i když měla dojem, že by kolem něj mohla nepřitažlivě produsat jak kráva napastvě a nic by se tím nezměnilo. Jeho pohled byl totiž přikovaný k Refaimovi a Stevie Rae. Vyzařovala zněj strašlivá nenávist. Afrodita potichoučku obešla kmen a ocitla se k Dallasovi blíž. Něco říkal, mumlal sipro sebe. Nastražila smysly, pečlivě sledovala jeho zbytečně tenké rty a natahovala uši, jak to jen šlo.

„To není správný. Moje umřela a ten její není ani člověk. To není správný…“

To bylo všechno. Tohle si mumlal. Afrodita vyčkávala a pozorovala ho, připravená varovat Refaima apřivolat Daria, kdyby se Dallas o něco pokusil, ale ten kluk jen pořád dokola opakoval to samé anepřestal, ani když nakonec odešel.

Afrodita zavrtěla hlavou. Dallasovi dost zásadně straší ve věži. Zoey je možná na pokraji nervovéhozhroucení, ale měla pravdu v tom, že být s někým takovým na jedné škole není nic, o co by člověk stál.

„Tak jo, uvidíme se zítra, Eriku!“

Když Afrodita zaslechla Shaylinin hlas, oddechla si a přidala do kroku, aby ji dohonila. Shaylin zamávalaErikovi na rozloučenou a zamířila oklikou k dívčí koleji.

„Pssst!“ sykla na ni Afrodita.

Shaylin se tázavě ohlédla.

„Tam. Hned.“ Afrodita ukázala do šera mimo dosah mihotavého světla plynových lamp, které dopadalo na

část chodníku.

Společně popošly do tmy. Shaylin zkřížila paže na prsou. „Nemůžeš mi takhle rozkazovat.“

„Vida, ale poslechla jsi mě.“

Shaylin se beze slova otočila a šla pryč.

„Počkej! Jen si dělám legraci. Vrať se.“ Když Shaylin nezastavila, Afrodita s povzdechem dodala: „Prosím.“

Shaylin se okamžitě vrátila. „Stačilo poprosit. Příště tím zkus začít.“

„Fajn, fajn, pro mě za mě. Afrodita se na Shaylin zadívala. Shaylin jí pohled oplatila. Afrodita pohodilavlasy. Shaylin vykulila oči. „Ty jsi nervózní?“

„Já nejsem nikdy nervózní.“ „Hraješ si s vlasy.“ „Pohazuju vlasy.“

„Ty ode mě něco potřebuješ.“ Shaylin se usmála.

„Ne. Já od tebe nic nepotřebuju. Nyktina věštkyně Afrodita od tebe něco potřebuje.“

„Jestli o sobě začneš mluvit ve třetí osobě, budu se o tebe bát.“

„Hele, sklapni a poslouchej. Měla jsem vizi o tom, jak se Zoey přestala ovládat a vedlo to k hodně

ošklivým věcem.“

Shaylin okamžitě zvadl úsměv na rtech. „Řeklas o tom Zoey?“

„Myslím, že bych neměla. Teda aspoň ne zrovna teď.“

„Pomodlila ses k Nyktě a naslouchala, co ti odpoví?“

„Jo, ty tupko. Jasně že jo. Právě kvůli tomu, co mi odpověděla, tady stojím a mluvím s tebou místo se

Zoey.“

„Neříkej mi tupko,“ odvětila Shaylin.

„Tak tupě nežvaň. Ty už přece víš, že se Zoey se něco děje.“

Shaylin se kousla do rtu.

„No?“ přitlačila na ni Afrodita.

„Nepřipadá mi správné s tebou o tom mluvit.“

„Zapomeň, že jsem to já. Dělej, jako že jsme dvě věštkyně, co se spolu baví o svojí velekněžce, protože

přesně to taky jsme.“ Afrodita se jí upřeně podívala do očí. „Tady nejde o žádné drby. Nic ošklivého.

Děláme jen svoji práci.“

„Její barvy jsou pořád divnější,“ hlesla Shaylin.

„Pořád divnější? Jako že už se to děje delší dobu?“

„Jo, já jsem s ní o tom mluvila v tunelech. Všimla jsem si, že má barvy nějak kalnější, slévají se

dohromady, a pověděla jsem jí, že mi to připadá, jako by měla v něčem zmatek.“

„A co ona na to?“

„Řekla, že mám tak trochu pravdu a v podstatě že to nemám každému na potkání vykládat.“

„Jo, chápu, proč zareagovala zrovna takhle,“ odtušila Afrodita.

„A já o tom tady teď vykládám a cítím se pěkně mizerně.“

„Já nikomu nic nepovím, ani jí ne. Shaylin, má Zoey pořád kalné barvy?“

„Hodně, a točí se, trochu jako když se dělá vír ve vodě nebo tornádo.“

„A co to krucinál znamená?“

„Zlost. Zmatek. Frustraci. V podstatě nic dobrého. Hele, dám ti příklad, Dallasovy barvy víří neustále.“ „Sakra! Ty Zoeyiny taky víří neustále?“

„Ne, to začalo teprve nedávno a neděje se to pořád. Byla rozvířená, když dneska přišla do kruhu, ale jakThanatos mluvila a modlila se, byla stále klidnější a jasnější. Když Shaunee zapálila hranici, už měla zasefialovou barvu se stříbrnými flíčky jako obvykle. Promiň, já vím, že to zní hrozně nepochopitelně,“uzavřela Shaylin a zavrtěla hlavou.

„Náhodou to podle mě popisuješ dobře.“ Když Shaylin udiveně zamrkala, Afrodita dodala: „Řekla jsem ti,že tohle je právě teď Nyktina věštkyně Afrodita.“

„Třetí osoba, mám strach.“

„Zvykej si. Teď poslouchej, co po tobě věštkyně chce. Sleduj dál Zoey a dej mi vědět vždycky, když začnevířit.“

„Jako že hned?“ „Jo, tupko. Hned.“

„Teď mluvíš mnohem víc jako Afrodita než jako věštkyně,“ poznamenala Shaylin.

„To proto, že ona a já jsme duševně splynuly. Udělej zkrátka, co ti říkáme, a nikomu se nic nestane,“

prohlásila Afrodita.

„Ty jsi tak příšerně divná,“ povzdychla si Shaylin.

„Normalita se přeceňuje. Tak domluveno?“

„Slibuješ, že neprozradíš to, co ti řeknu, nikomu jinému než Zoey a Nyktě?“

Afrodita zaváhala, ale pak přikývla. „Slibuju. Dávám ti na to svoje slovo. Nikdy bych o Zoey neroznášela

klepy. Shaylin se na ni zkoumavě zadívala. „Věřím ti. Vám oběma.“

11)

Aurox

Aurox dumal, jestli se na pohřby dá časem zvyknout. Bylo by to méně smutné, kdyby předtím prožilněkolik desítek let? Kdyby měl kamarády, se kterými by si potom mohl popovídat?

Odpojil se od velké skupiny a bezcílně zamířil pryč. Nikdo s ním nepromluvil. Nikdo si ho nevšiml. On si

však všímal všeho a všech.

Shaunee zůstala u plápolající hranice a tiše plakala, ale žár ohně její slzy téměř okamžitě vysoušel.Thanatos stála tak blízko dívky, jak jen dokázala. Zůstal u ní i okřídlený nesmrtelný, tyčil se jako socha všeru a ostražitě se rozhlížel po okolí hranice, jako by čekal, že z popele mláděte se zčistajasna vynoří nějaký nepřítel.

Aurox se rychle, neslyšně vytratil z Kalonova zorného pole. Nevěděl, co si má o nesmrtelném myslet. Je topřítel, protivník, nebo zkrátka bůh, který chce pouze se smíchem přihlížet?

Dál se plížil tmou. Refaim konejšil Stevie Rae. Aurox jim záviděl tu blízkost, zvlášť to, že Stevie Raepřijímá Refaima se vším všudy, bez předsudků a váhání.

Spatřil i Dallase. Mladý červený upír vypadal nešťastně, naplňovaly ho hněv a závist. Auroxovi se nelíbilo,jak se dívá na Stevie Rae a přitom si pro sebe cosi mumlá. Možná by o tom měl podat zprávu Thanatos,ačkoli se zdálo, že velekněžka i všichni ostatní na Škole noci o jeho násilnických sklonech dobře vědí.

Opodál se mihla Afrodita. Aurox viděl, jak volá na Shaylin. Připadalo mu správné, že obě věštkyně držípospolu, zvlášť v takovýchto těžkých časech.

Měl jít dál, splynout s nocí a počkat, až se červená mláďata v péči Stevie Rae před příchodem bílého dneuloží do svého nového doupěte ve sklepě. Pak by se mohl vrátit a postavit se na stráž. Aby je chránil. Aby

mlčky a ostražitě hlídkoval, netoužil po ničem než sloužit této škole a s tím bohyni Nyx.

Ale jako obvykle upoutala jeho pozornost Zoey. Zastavil se a na okamžik si dovolil ji ze tmy sledovat.

Hovořila s Damienem a Dariem, Stark ji při tom držel za ruku. Ať už ale právě mluvila s kterýmkoli z nich,stále se ohlížela na Shaunee. Přikyvovala a účastnila se rozmluvy, ale Aurox poznal, že větší pozornostvěnuje kamarádce, která naříkala v těsné blízkosti hranice.

Zoey nejspíš zůstane zde, dokud Shaunee nebude připravená se konečně rozloučit, napadlo ho. Chvilkuzvažoval, že zůstane také, počká tu se Zoey. Třeba by mohl říct nebo udělat něco, čím by jí prospěl.

Ne. Se Zoey tu bude Stark a ten je ochoten jeho přítomnost tolerovat, jen když u toho není Zoey.

Přesto to Auroxe ke Starkovi táhlo stejně jako k jeho mladé kněžce. Měl bojovníka upřímně rád. Když

dnes Starkovi a Dariovi pomáhal připravit sklepení pro červená mláďata, v některých chvílích se jim dobře

a snadno spolupracovalo. Aurox měl téměř pocit, že ho přijímají mezi sebe. Pak ho Stark s Dariem poslali

něco zařídit, nato ho zavolala Thanatos a požádala ho, aby našel Zoey, nepřišla včas na nějakouschůzku.

Snadno Zoey našel. Byl přesvědčený, že Zo dokáže najít vždy a všude.

Jenže s ní byl Stark a zničehonic se choval podivně chladně, povýšeně a Zoey ho kvůli tomu přede všemiostře pokárala.

Žárlí na mě, pomyslel si, a přitom věděl, že Stark nemá k žárlivosti ani ten nejmenší důvod.

Zoey si Auroxe vůbec nevšímala. Málokdy se vůbec podívala jeho směrem. Na počátku dnešního dne tovypadalo, že jí činí potíže vydržet s ním v jídelně u jednoho stolu.

Věděl, že kdesi uvnitř údajně nosí duši lidského chlapce jménem Heath. Toho Zoey dřív milovala, dokoncese měl stát jejím partnerem, přestože byla zároveň ve svazku se zaslíbeným bojovníkem.

Zeptal se na to Damiena a ten mu trpělivě a laskavě celou situaci objasnil, ale jeho vysvětlení doopravdyničemu nepomohlo.

Ne že by snad nechápal, že není nic špatného na tom, když mládě nebo dospělý upír má lidskéhopartnera i bojovníka, nebo dokonce upířího chotě. Tomu rozuměl. Láska je příliš složitá, nedá se okleštit a

spoutat omezeními.

Nerozuměl tomu, jak je možné, že v něm přebývá duše lidského chlapce.

Kde tenhle Heath je?

Snažil se s ním nějak spojit. Promluvit si s ním. Nedočkal se však žádné odezvy. Ano, sem tam se muzdávaly podivné sny, v nichž chytal ryby nebo se věnoval nějakému sportu. Nebo se líbal se Zoey.

Ne, tenhle sen nepocházel odnikud z hlubin jeho nitra. Zdálo se mu, že líbá Zoey, protože on sám ji toužil

políbit. Byla krásná. Byla mocná. Uvěřila, že není jen schránkou plnou zla dřív, než tomu uvěřil sám.

Aurox se v duchu okřikl. Nezáleželo na tom, jaká Zoey je, protože jedna věc byla důležitější. Zoey o nějneměla vůbec zájem. Pravda, ač strašlivá, totiž byla taková, že ani pro duši své lidské lásky Zoey nemohlazapomenout na to, jak byl Aurox stvořen. Existoval jen a jen vinou smrti její matky.

To si nedokázal odpustit. Jak by mu to mohla odpustit Zoey?

Já jsem ale její matku nezavraždil! vykřikl v duchu.

Kdyby její matka nezemřela, nebyl bys vůbec na světě! připomnělo mu svědomí.

Já si to nevybral! Nemůžu za to!

A přesto ti její smrt přičítají! Protože jsem z té smrti povstal!

Vyčerpán vnitřním sporem, který se nikdy neměnil, nikdy neměl vítěze, Aurox udělal to jediné, co tento

svár vždy spolehlivě umlčelo. Nikým nepovšimnut se vydal ke kamenné zdi, jež obklopovala Školu noci.Byla téměř čtyři metry vysoká a přes půl metru tlustá. Aurox se díky své nadpřirozené

síle vyhoupl až nahoru a tiše seskočil na druhou stranu. Zeď měřila přesně 2 080 metrů. Nezjistil to tak,že by si to vyhledal ve školních záznamech. Věděl to, protože každý ten metr měl v nohách, jako stínběhal dokola, stále dokola tam venku za zdí ohraničující školní areál, až nevnímal nic než namáhavý dech,

tlukot srdce, pálení ve svalech a potom boj v jeho nitru konečně ustal.

A tak se Aurox rozběhl.

Ze zdi v pravidelných rozestupech čněla kovová ramena, na nichž byla upevněna světla. Byly to jedinéelektrické reflektory, které Škola noci vlastnila, a byly namířené ven, takže oslepovaly lidi, kteří by snadchtěli nakouknout do zšeřelého areálu osvětleného plynovými lampami. Díky těmto reflektorům vznikal upaty zdi temný pás, v němž Aurox nikým nespatřen běhával, rychleji než jakýkoli člověk i jakýkoli upír.

Minulou noc, poté co zemřelo to mládě a ten člověk, se Auroxova mysl upokojila až po deseti kolechkolem školy. Měl dojem, že dnes to bude možná ještě o něco víc.

Zhluboka, pravidelně dýchal, paže mu pumpovaly a bez milosti hnaly tělo kupředu.

Levým ramenem zavadil o kámen, když obíhal severozápadní roh.

Kovového sudu si nevšiml. Ani těch lidí. Proto se s oběma srazil, klopýtl o sud, v kotoulu se svalil na zem

a ještě se pěkný kus kutálel, než se zastavil.

„Ty vole! Upír!“ vykřikl mužský hlas.

„Nic jsme neviděli!“ vyjekl druhý.

Otřesený Aurox vstal a otočil se k ohrožení čelem. Už se natahoval po strachu, který z obou mužů

vyzařoval, a chystal se do sebe emoci vtáhnout, aby se s její pomocí proměnil v netvora, který s nimi

svede bitvu a ochrání tak Školu noci.

Dva výrostci se snažili dostat co nejdál od něj. Svírali v rukou červené plastové kelímky, které byly plnéjakési tekutiny, než do nich Aurox vrazil. Společně popadli kovový soudek a snažili se ho odtáhnoutzároveň s tím, jak pozadu ustupovali.

„Hele, to není žádnej upír, sakra,“ řekl jeden z chlapců.

Druhý na Auroxe zamžoural a zůstal civět na jeho nepoznamenané čelo. „Kruci, máš recht, Zacku.“

Přestali vláčet sud. „Kurva, chlape, kvůli tobě jsme si rozlili pivko. Málem jsme zdrhli a nechali sud tady.“

„Jo, to teda není zrovna fér,“ postěžoval si druhý, zavrtěl hlavou a otřel si politý předek trička. Pak se

zarazil. „Počkat, utíkal. Tebe honí upír?“

„Honí? Ne,“ odpověděl Aurox.

„Tak proč tady lítáš jako blázen?“

„Chtěl jsem,“ řekl Aurox po pravdě.

„Vole, příště čum, kam běžíš.“

Aurox byl naprosto zmatený. „Co tady děláte?“

„Kruci, chlape, to samý co ty. Koukáme, jestli nezahlídnem nějakou upíří buchtu.“

„Upíří buchtu?“

První chlapec si povzdechl. „Hele, něco ti ukážem, ale ne aby ses o tom někde rozkecával.“

„Upíří buchtu,“ zopakoval Aurox. Nebyl si jistý, jestli jim má křísnout lebkami o sebe, nebo se smát.

„Prostě mu to ukaž, Jasone. On k nim přece nepatří. A jestli to někomu vykecá, bude mít taky po

ptákách.“

Jason pokrčil rameny. „Tak jo, ale ani necekneš.“

„Ani neceknu,“ slíbil Aurox.

„Fajn. Tak čum sem.“ Jason mu pokynul, aby s ním šel ke zdi. Pak se ale zastavil a ukázal na kovový sud.„Vezmi sud. Bez něj je to moc vysoko, nic neuvidíš.“

Aurox sud zvedl a zanesl ho Jasonovi ke zdi.

„Ty vole, ty máš páru. Ten debilní sud váží tunu,“ ocenil to Jason a přivalil sud ještě blíž, aby stál přímo uzdi. Pak na něj opatrně vylezl a našel si ve zdi výstupky, kterých se mohl přidržet. „Přímo tady. Dá se tudy

koukat.“ Chlapec přitiskl obličej ke zdi a zamžoural dovnitř, takže mu nebylo vidět do očí. „Je tamzatracená tma, ale někdy, obvykle touhle dobou, zahlídneš upíry. A může bejt zima, jaká chce, stejnětoho na sobě moc nemaj. Viděl jsem už parádní upírský nohy a kozy.“ Seskočil. „Koukni se.“

Aurox s pocitem absurdna následoval Jasonova příkladu. Snadno si vylezl na sud a přímo ve výšce očíobjevil ve školní zdi díru velkou jako pěst. Bylo skrz ni vidět na chodník mezi dívčí a chlapeckou kolejí. Vjeho zorném poli se právě objevily dvě dívky, mláďata. Dolehl k němu zvuk jejich hlasů, ale slova spolklatma. Viděl je, ale nepoznal. Zaskočeně si uvědomil, že mají na sobě sukně, které odhalují nohy, a tenkátílka těsně obepínající ňadra.

Slezl ze sudu a otočil se k oběma chlapcům.

„Viděls někoho?“ vyptával se Zack a oči se mu leskly vzrušením.

„Ne,“ odpověděl Aurox. Do pytle. Dneska se tam vevnitř pořád něco dělo, ale my jsme neviděli skoro nic,“konstatoval Jason. „Tak co, chceš pivko? Máme ještě jeden kelímek.“ Aurox nevěděl, co jiného dělat, a tak přikývl. „Já jsem Jason a tohle je můj bratránek Zack,“ představil je Jason, otevřel jakýsi kohoutek na sudu a

potom mu podal plný kelímek.

„Na kočky!“ zvolal Zack a společně s Jasonem zvedli kelímky. Oba se na něj vyčkávavě zadívali.

„Jo!“ Aurox se pokusil o normální, nadšený tón. Chlapci nahnuli kelímky k ústům a lokali tekutinu povelkých doušcích, a tak to udělal stejně a dlouze se napil. Pivo bylo studené a nahořklé, ale chutnalo mu.

Moc mu chutnalo.

„Hoď to do sebe,“ vybídl ho Jason. „Pivka máme spoustu. Ostatní kluci, co měli přijít, se podělali strachy a

neukázali se, kreténi.“

„No a co, aspoň zbylo víc na nás!“ řekl Zack.

Aurox tedy pil s nimi a napadlo ho, že se cítí velice uvolněně, když tu tak postává se dvěma chlapci, kteří

v něm nevidí zrůdu.

Znovu se zhluboka napil, až byl kelímek prázdný. Hřbetem ruky si otřel z úst pěnu a vzápětí se slyšel

říkat: „Já jsem Heath. Chodíte sem často, kluci?“

Jason všem dolil a pak si oba sedli do trávy a opřeli se zády o zeď. Aurox si sedl naproti nim.

„Ne, našli jsme to tady teprve před pár dny v noci.“

„Jak?“ zeptal se Aurox a napil se.

„Jeli jsme prostě kolem, úplně náhodou, a najednou Zack povídá, ať zastavím, že prej vidí skrz tu zeďsvětla,“ vyprávěl Jason. „Myslel jsem, že mu hrabe.“

„Myslel jsi, že jsem ožralej,“ opravil ho Zack. „Obojí, brácho,“ prohlásil Jason a rozesmál se.

„Jo, ale měl jsem recht. Vylezli jsme z káry, já mu udělal stoličku a Jason našel tu díru.“

„Předtím tam bylo vidět líp. Po celý škole měli na stromech rozvěšený vánoční světýlka. Vychytali jsme

moc pěkný upíří buchty. Ty vole, ty holky jsou teda kočky.“

„Mláďata,“ opravil ho Aurox automaticky.

„Cože?“

„Nejspíš jste neviděli dospělé upírky. Byla to asi mláďata.“

„A není to fuk? Viděl jsem nohy a kozy a byla to parádička,“ prohlásil Jason. „Tys taky našel nějakou

díru?“

„Ne,“ řekl Aurox.

„Do pytle! Těšil jsem se, žes našel nějaký místo, kde je lepší výhled,“ vzdychl Jason.

„Hele, ty hovado, buď rád za to, co jsem našel já. Opravdický upíry jsme takhle zblízka ještě neviděli,“

podotkl Zack.

„Mláďata,“ opravil ho znovu Aurox a natáhl ruku s kelímkem pro další pití. Jason zase otočil kohoutkem a dolil mu, ale Zack si Auroxe pozorně prohlížel.

„Jak to, že toho o nich tolik víš?“ zeptal se potom.

Jason se narovnal. „Hele, nejseš nějakej jejich dárce? Jako že je necháváš, aby ti sáli krev?“

„A šukali s tebou?“ dodal Zack.

„Ne. Ne,“ odvětil Aurox, zavrtěl hlavou a všiml si, že se cítí zvláštně, jakoby malátně. Taky se mu zdálo,že se země pod ním trochu houpe. „Hele, my nikomu nic nevykecáme, když nám řekneš, jak se k tomuhle džobu dostat,“ žadonil Zack. „Fakticky, ani nemuknem. Nedozví se to živá duše,“ přidal se Jason. „Já nejsssem ničí choť,“ řekl Aurox a krkl si. Pak se zasmál. Nějak se mu špatně mluvilo, ale cítil se dobře.Opravdu moc dobře. „Vole, čemu se chlámeš?“ „To není moc legrační, sakra, že nám nechceš nic říct.“ Aurox jedním dlouhým lokem vyprázdnil třetí kelímek piva. „Směju se, protože mám v hlavě bublinky.“ Zack se zašklebil. „Ty teda moc nesneseš. Doufám, že nejedeš někam daleko, jestli řídíš.“ „Nikam řídit nemusím,“ prohlásil Aurox spokojeně.

„Takže tady fakt bydlíš!“ vyhrkl Zack.

Aurox několikrát mžikl víčky a vší silou se snažil na chlapce zaměřit zrak. „Něééékdy jo,“ zamumlal.

„No tak hele, my si neděláme srandu. Měli bysme o to dárcovství krve vážnej zájem. Ani by nám nemuseliplatit,“ řekl Jason.

„Ale pro chlapy ne. Do toho nejdu,“ upřesnil Zack.

„No jasně. Pro chlapy ne,“ přisvědčil Jason. „Ale pro kočky rozhodně jo. S tím jsme absolutně v pohodě.Tak co se musí udělat?“ zeptal se Zack.

Aurox měl hlavu plnou fantastických bublinek a divný pocit v nohou, jako by byly moc těžké. Ale mozekmu pracoval úplně normálně. Věděl, že ti chlapci tu nemají co pohledávat, a taky si byl jistý, že na něvůbec neměl narazit. Jenomže z úst mu vyšlo jenom: „–čččkejte. Přemejšlim.“

Jason si s povzdechem dal další lok piva. „Třeba hůř snáší alkohol kvůli tomu, jak mu pořád vysávaj krev.“

„To je mi úplně volný, hlavně když mi budou sát i něco jinýho než krev,“ prohlásil Zack.

„Moje řeč, kámo,“ přitakal Jason.

Dál koukali na Auroxe.

Ten zvažoval a postupně zavrhoval různé možnosti. A při tom zvažování znovu nastavil kelímek.

„Jseš si jistej? Začínáš bejt dost na odpis,“ upozornil ho Jason.

„Přemejšlim,“ zahuhlal Aurox.

Zack pokrčil rameny. „Ještě mu dej. Říkal přece, že neřídí.“

Aurox se napil a přemítal, co by měl udělat. Mohl by se zčásti proměnit v býčího netvora a ty dva chlapcezahnat. Nebo by je mohl prostě popadnout, mrštit je k silnici a zařvat na ně. Obojí by je určitě vyděsilo a

už by se nevrátili.

A jemu by navíc zůstalo jejich pivo.

Ale jak o tom tak uvažoval, uvědomil si, že vyděsit je není nejlepší nápad. Škola noci byla už teď pod

zámkem. Nepomohlo by jí, kdyby ti chlapci dostali opravdu strach a obrátili se na lidské úřady.

Nejlepší řešení by bylo, kdyby mohl vrátit čas a nenarazit na ně. Akorát že by si přece jen rád nechal to

jejich pivko. Vážně mu moc chutnalo.

Celý zbytek téhle noci by potřeboval vymazat. Zrušit. Zapomenout. Jako by se to nikdy nestalo. Kromě

toho pivka.

Zack se k němu naklonil. „Hej, jseš v pohodě?“

„Nechceš nám dát nějaký číslo, na který máme zavolat, nebo tak něco? Už jsme řekli, že o tom nikomu

ani neceknem.“

V tu chvíli Auroxe něco napadlo. A byl to moc dobrý nápad. Vyřešil by tu potíž s chlapci, co našli otvor vezdi, a navíc by dokázal Starkovi, že není jeho nepřítel, že chce naopak být jeho kamarád. A hlavně bymu zůstalo to pivko. Široce se na chlapce usmál. „Číslo ne. Počkejte tady. Já vám někoho přivedu.“

„To jako fakt?“ nadchl se Zack.

„Upírky?“ Jason se tvářil trochu víc skepticky.

„Upírky ne. Přivedu vám upírskýho speciálistu na lidský dárce,“ vypravil ze sebe s obtížemi Aurox.

„Hele, říkali jsme, že na chlapy nejsme,“ namítl Jason.

„Ty vole, drž zobák! Přivede nám chlápka, co nás vezme za holkama,“ řekl Zack. „Nemůžeš tam jen tak

nakráčet, jako by to nic kurva nebylo. Musej se dodržet určitý pravidla. Že jo, Heathe?“

„Jo,“ odpověděl Aurox. „Dodržíme pravidla.“ Vstal a nastavil kelímek, aby mu ještě dolili. Pak ukázal naZacka, potom na Jasona. „Ty. A ty. Buďte tady. Přivedu upíra a řeknem vám pravidla.“

Opatrně přidržel vrchovatý kelímek, přikrčil se, odrazil a vyskočil na čtyřmetrovou zeď.

„To byla bomba!“ zvolal Jason.

„Se nedivím, že to držej pod pokličkou. Kdyby lidi věděli, že získáš superschopnosti, když dáváš upírůmcucnout, stála by se před touhle školou fronta!“ prohlásil Zack.

„Nikam nechoďte,“ řekl Aurox. Seskočil na druhou stranu a dával přitom dobrý pozor na svoje pití.

Chtěl se rychle rozběhnout ke sportovní hale. Tam byl vchod do sklepa a tam nejspíš mohl být Stark,určitě pomáhá červeným mláďatům se zabydlet. Jenže z Auroxova běhu se vyklubal spíš poklus bokem, amísto aby do haly šikovně, nenápadně vklouzl, zaboha nemohl stisknout kliku. Když se mu konečněpovedlo dveře otevřít, setrvačností jimi prolétl, vrávoravě se přepotácel pískem do chodby, ze které sevcházelo do sklepa, a nějak se mu podařilo nabourat do Kramishy.

„Hergot, Auroxi! Dávej bacha,“ štěkla na něj.

„Jsem nechtěl, nešly dveře, vlastně promiň,“ uzavřel rozpačitě. Všiml si, že ona i skupinka mláďat za ní civí na jeho pivko. Podíval se na něj taky a zjistil, že kelímek je skoro plný. Když zvedl oči, zazubil se na

Kramishu a zamumlal: „Sem nic nerozlil!“

„Seš na šrot,“ oznámila mu. Pak se otočila k otevřeným dveřím do sklepa a zahulákala: „Zoey! Máš tadytoho svýho kluka a dělá ze sebe vola!“

„Nééé! Zo ne, potřebuju –“ Chtěl jí to pošeptat, ale Kramisha si zamávala rukou před obličejem, nakrčilanos a ucouvla od něj dál.

„Kuš!“

„Kramisho?“ Ze sklepa vyšla Zoey. Auroxovi se ulevilo, protože za ní se objevil Stark.

„Tadleta věc hnusně smrdí,“ ukázala na Auroxe Kramisha. „Někde se zlil. Pořádně. Já teda nevim, copřesně je zač, ale takhle se ztřískat, to pro něj určitě není dobrý.“ Ostatní mláďata pořád civěla naAuroxe, tak na ně mávla, ať jdou s ní. „Pojte dolů. Ať si tohle vyřídí Zoey sama.“

Aurox se za nimi koukal a prohlásil: „Já nejsem žádná věc. Zoey se Starkem k němu přistoupili. Zoeyzavětřila, podívala se na jeho skoro plný kelímek

a pak mu pohlédla do tváře. Její velké hezké oči se rozšířily, ale nebyly kvůli tomu vůbec hezčí. „Do háje!

Ty ses ožral!“

12)

Stark

„Ožral?“ opáčil Aurox. Tvářil se nechápavě a, no, ožrale. „Ožral,“ zopakoval. Pak s přemrštěnou vážnostípřikývl. „Jo. Ožral.“

Zoey už otvírala pusu, nepochybně aby se zeptala Auroxe, co to kruci má znamenat, ale on si jí nevšímal,přistoupil až nepříjemně blízko ke Starkovi a v závanu pivního odéru promluvil hlasem, který měl nejspíšbýt šepot, ale nebyl: „Starku, pocemnou. Musíš dělat, že jseš upíří speciálista na lidský dárce, abyzapomněli na upíří buchty.“

Zoey unikl zvuk, jako kdyby se dusila. Stark se na ni nemohl podívat. Dalo mu moc práce, aby se

nerozřehtal. Aurox byl úplně namol! A zrovna řekl slovo buchta, nahlas. Ty jo, Zoey vyletí z kůže! Tohlebyla prostě nádhera.

„Auroxi, kolik jsi jich vypil?“ Stark ukázal na skoro plný červený kelímek.

Aurox na kelímek zašilhal. Stark sledoval, jak to počítá na prstech. „Jeden, dva, tři, čtyry. Tedle je čtvrteja nerozlil jsem ho, a to jsem vyskočil na zeď a pak seskočil dolů. Starku, pivo je super!“

„Mně praskne hlava,“ konstatovala Zoey.

„Ne, ne, ne!“ ujistil ji Aurox a rozcintal kolem sebe spoustu piva. „Nic zlýho se nestane. Stark to zařídí,aby ty lidský kluci zapomněli.“

Najednou už mu Aurox nepřipadal tolik k smíchu. „Počkej, jaký lidský kluci?“

„Ty s tím sudem, co přišli koukat na upíří buchty,“ sdělil jim Aurox s dokonalým klidem.

„Co se tady sakra děje?!“ zaječela Zoey.

„Jééžiš, Zo, klid a nohy v teple,“ řekl Aurox. „My to se Starkem zvládnem.“

V tu chvíli zněl Aurox tak strašně moc jako Heath, že Stark uviděl, jak Zoey zbledla. Bezděky sáhla po

vidoucím kameni, který měla na krku, a nervózně si s ním začala hrát.

„Zoey,“ oslovil ji Stark tiše a snažil se jí dodat klid. „To bude v pořádku. Nevím, co se děje, ale Aurox má

pravdu. My dva to spolu zvládneme.“

Zoey se mu podívala do očí a přikývla, ale neříkala nic. Stark se otočil zase k Auroxovi. Krucinál, tohle byla

fakt záhada! Tenhle kluk nevypadal ani

trochu jako Heath. Obvykle tak nemluvil ani se tak nechoval. Ale teď tady s nimi byl Heathův duch,nasáklý pivem jak houba. Vyzařoval z Auroxe tak jasně, že to bilo do očí.

„Dej mi to.“ Stark sebral Auroxovi pivo a vychrstl ho do písku na podlaze sportovní haly. Aurox to sledoval

s výrazem, jako by Stark rozlil vzácnou vodu v poušti. „A teď mi řekni, co přesně se stalo.“

„Pili jsme spolu pivko. Bylo dobrý a oni byli fajn, ale nemaj tam co dělat. Nechtěl jsem je vystrašit,protože by mohli říct jinejm lidem o,“ zarazil se a pak pokračoval tím svým nepovedeným šepotem, „víš, o

tom mým bejkovi. Tak jsem jim řekl, ať tam počkaj, a šel jsem za tebou, abys je poslal pryč a vymazaljim paměť.“

„Tady jsou někde lidští kluci?“ zeptala se Zoey.

Aurox svraštil obličej a zaškaredil se na ni. „Tady néé, tam venku.“ Ukázal kamsi za ně, ke vchodu do

sportovní haly.

„Venku před halou?!“ zaječela skoro.

„Zo, občas mám takovej pocit, že jseš dost natvrdlá,“ prohlásil Aurox. Dál se na ni mračil a pomalu, jakoby se jí snažil objasnit nějaký cizí jazyk, řekl: „Dva kluci. Venku za zdí. Maj sud. A kelímky. Chtěj. Vidět.Upírský. Kočky.“

„Dobře, myslím, že už jsem to pochopil.“ Stark drapl Auroxe za ruku a táhl ho ke dveřím, co nejdál odZoey, než se ho pokusí zakousnout, i když by to byla úžasná sranda. „Přistihl jsi dva kluky s pivem, jakse snaží dostat přes zeď, že jo?“

„Vidíš, tobě to pálí líp.“ Aurox ho poplácal po zádech a málem ho srazil na zem. „Akorát že se jen koukajdírou na upíří buchty, nesnažej se přelízt zeď.“

„Jestli ještě jednou vypustíš z pusy slovo buchty, jednu ti přišiju, až ti ulítne hlava,“ prohlásila Zoey avykročila za nimi.

„Ty s náma nesmíš!“ Aurox zavrávoral a zastavil. „Máš nohy a kozy!“

„Bohyně, drž mě. Já ho zabiju!“

Stark si stoupl mezi ně, čelem k Zoey. Za nula celá nula desetin vteřiny jí bledé tváře zfialověly. „Zoey,mám pocit, že tohle by měl vyřídit bojovník.“

Aurox za ním krknul, až je ovanul pivní smrad.

Zoey přimhouřila oči ve vzteklé škvírky a ukázala na Auroxe. „Tys nikdy neuměl pít!“ Pak se otočila napatě, oddusala ke vchodu do sklepa a práskla za sebou dveřmi.

„Je ňáká naštvaná. Nepřinesem jí pivko?“ navrhl Aurox.

Stark zamaskoval smích kašlem. „Éé, ne. Zoey pivo nechutná. Nechutná jí pivo? To je škoda. Měla by vhlavě veselý bublinky.“

Podruhé už se Stark nenamáhal smích skrývat. „Rád bych, aby to na ni takhle fungovalo, ale nefunguje.“

„Protože má nohy a kozy?“

Stark věděl, že tohle se nedělá, ale neovládl se. „To nevím jistě. Možná by ses měl zeptat přímo jí, až jipříště uvidíš.“

Aurox přikývl a zatvářil se tak vážně, jak jen opilec může. „Zeptám.“

„To bude asi fakt legrace. Ale nejdřív mi ukaž, kdes nechal ty lidi, a než tam dojdeme, pověz mi hezky odzačátku, co se stalo, než sis potykal s červeným kelímkem, a potom.“

Zoey

Aurox byl Heath. Otravný, přiblblý, pivem nalitý Heath. Upíří buchty, kdo vůbec může něco takovéhovypustit z pusy? Odpověď na tuhle směšnou otázku jsem samozřejmě znala: opilí kluci v pubertě.

„Tak, hezky se nám tady všichni usalašili,“ vytrhla mě Stevie Rae z vnitřního dialogu a naštěstí odvedlamoje myšlenky od ožralého Auroxe/Heatha a od skutečnosti, že se ani on, ani Stark ještě nevrátili do sklepa.

„Za jak dlouho svítá?“ zeptala jsem se jí.

„Za necelou hodinu,“ odpověděl místo ní Refaim.

„Hej, už se vrátil Stark?“ ozvala se Afrodita, která k nám právě přišla s Dariem a Shaylin.

„Ne. Ještě ne,“ řekla jsem. „Ale Aurox byl pěkně na mraky. Asi to bude chvilku trvat.“ Kramisha všemvykládala, jak se Aurox opil. Tak jsem tvrdila, že se ho Stark snaží dostat z opice, stejně to určitě udělá,až si pohraje s pamětí těch kluků, co Auroxe zlili. Tohle jsem ale nikomu neřekla. Na jeden den, do háje, na jeden rok, už si užili starostí dost a nechtěla jsem nikoho zbytečně lekat. A Stark měl obvykle pravdu , dokázal si poradit skoro se vším, tak jsem to nechala na něm.

Samozřejmě jsem měla v plánu vytáhnout z něj všechno do nejmenších podrobností, jakmile naklušezpátky ke mně. Taky jsem si chystala velice pečlivě promyšlený projev k Auroxovi/Heathovi, pochopitelněaž vystřízliví. Pitomec.

„Musím souhlasit s Kramishou. Asi není zrovna dobrý nápad, aby Aurox pil,“ říkala právě Stevie Rae.

„Typický kluk,“ zahučela Afrodita.

„No, Heath se rád napil. Pamatujete, jak přišel ožralý tenkrát na –“ spustila Stevie Rae, ale zarazila se,když do ní Afrodita dloubla loktem. „Aha, jo. Jasně.“ Pak zcela záměrně změnila téma. „Lidi, vy jste tady teda odvedli kus práce!“ Objala Refaima a usmála se na Daria.

„Jo,“ přisvědčila jsem, vděčná, že začala o něčem jiném. „Vypadá to tady vážně skvěle, útulně a hezky.“Většinu těžké práce odvedli Stark, Darius a Refaim. Po pohřbu (a potom co Dallas a jeho kámoši zmizelibohyně ví kde) si sem červená mláďata rychle a v tichosti nanosila spacáky, polštáře a tak dále.

„Děkuju.“ Refaim se širokánsky usmál.

„Skutečně se to podařilo,“ prohlásil Darius a pochvalně přikývl.

„Je to jako velká pyžamová party!“ vyhrkla Stevie Rae.

„A přesně proto tady s Dariem nezůstáváme,“ odvětila Afrodita. „Když jsme u toho,“ ostentativně zívla, „mám dojem, že jsem zralá jít do postele. Co ty, krasavče?“

„Tvé přání je mi rozkazem, krásko moje,“ odpověděl Darius a dal jí pusu.

„Asi bude nejlepší, když my všichni, co dál spíme na kolejích, půjdeme do svých pokojů, kam jinam,“

podotkla jsem.

„Viděl jste někdo Dallase a tu jeho partu idiotů?“ zeptala se Afrodita.

„Ne, ale musí být někde v areálu školy,“ odpověděla jsem.

„Buďme rádi, že nečmuchali tady kolem,“ řekla Stevie Rae. „Třeba šel Dallas k sobě, protože se mu

stýská po Erin. Vždyť spolu chodili.“

„Když jsem ho naposled viděla, nevypadal smutně, ale rozzuřeně,“ ozvala se Afrodita.

„Jak to myslíš?“ obrátila jsem se k ní.

„Po pohřbu jsem ho přistihla, jak pozoruje Stevie Rae s Refaimem.“

„Má špatné barvy,“ přidala se Shaylin. „Zlostné víry. Souhlasím s Afroditou. Není smutný, zuří. Hrozněnerada to říkám, ale jestli se s těmi svými odpornými kamarády schovává u sebe v pokoji, tak ne proto,aby ho utěšili. Vsadím se, že se bude chtít pomstít, ne usmířit.“

„Pak musí jít po Neferet. Jestli za Erininu smrt někdo může, tak ona,“ prohlásila jsem.

„Jeho barvy říkají, že on to takhle nevidí,“ řekla Shaylin. „Zuří. Tečka. A bude si chtít vylít vztek na někom,koho má přímo na ráně.“

„Musíme ho sledovat,“ dodala Afrodita. „Hlavně ty, Shaylin. Když si všimneš, že mu barvy víří nějakneobvykle šíleně, musíš dát vědět někomu z našich bojovníků, hned. A pak dojít pro Thanatos nebo Zoey.“

Podívala jsem se na obě věštkyně. „Líbí se mi, že spolupracujete.“

„Mně taky,“ připojila se Stevie Rae. Děláme jen svoji práci,“ odvětila Afrodita. „Nemusíte se nad tímrozplývat. A když jsme u té práce, zkontroloval někdo Shaunee?“ Povzdychla jsem si. „Asi je pořád ještě u hranice. Co kdybychom šli všichni nahoru za ní? Bude potřebovat sprchu a trochu se prospat.“

„Jasnačka,“ řekla Stevie Rae. „Jsem ráda, že spolu bydlíme. Dohlídnu, aby něco snědla, než půjde spát.“

„Tak jo, já se musím zeptat, jak se sakra Refaim dostává zpátky k tobě do pokoje? To necháš jen takotevřené okno nebo co?“ obrátila se na ni Afrodita.

„Ptáš se, abys byla ošklivá?“

„Ne, kovbojko. Tentokrát ne. Ptám se, protože jsem zvědavá.“

Nic jsem neřekla. Po pravdě jsem byla taky zvědavá. I Shaylin a Darius zůstali zticha. Uznejte, je šíleněujeté, že se Refaim mění každý den v krkavce, a my umíráme touhou dozvědět se, jak to funguje.

„Nechává okno otevřené, ale jen trošičku,“ odpověděl za ni Refaim.

„Hmm,“ zahučela Afrodita. „Takže vyletíš ven a pak zas vletíš dovnitř?“

„Obvykle jen dovnitř,“ vysvětlil. „Těsně před svítáním jdu ven. Když pak začne zapadat slunce, přiletím

zpátky.“

„A co oblečení?“ zeptala se Shaylin na to, co jsem chtěla taky vědět, ale nepřišla jsem na žádnýdostatečně velekněžský způsob, jak to formulovat.

„Těsně před východem slunce se svlíkne,“ řekla Stevie Rae. „A já mu odnesu věci k sobě do pokoje. Když se pak vrátí do svojí podoby, zas se oblíkne.“

„To by byl dost trapas, kdyby sis to špatně načasoval,“ odtušila Shaylin.

Refaim se usmál. „To máš pravdu. Nerad bych zůstal viset z okna v třetím patře a hulákal, dokud by mě někdo neuslyšel a nepomohl mi dovnitř.“

Stevie Rae se rozhihňala. „Byl bys nahatej.“

„To by bylo jak ty moje noční můry, ve kterých jsem úplně nahatá ve škole na vyučování,“ poznamenala

jsem.

„Ty mám taky!“ vykřikla Shaylin. „Jsou příšerné. A nikdy nemůžu najít boty. Boty by mi přece byly úplně fuk, kdybych se ocitla nahá ve škole.“

„Ještě že jsi jednoduše vysoký, hezký, svalnatý bojovník,“ oznámila Afrodita Dariovi, stoupla si na špičky adala mu pusu. „Ta věc s nahatým krkavcem by mi zničila nervy.“ „Jako krkavec není nahatej,“ poučila ji Stevie Rae. „Má peří.“ „Tak půjdeme,“ vložila jsem se do toho, než mě z těch dvou rozbolí hlava.

Zamávali jsme na rozloučenou spolužákům, kteří si udělali pohodlí v pelíšcích ze spacáků, dek a polštářůokolo největší ploché televize, jakou se sem po úzkých schodech podařilo pronést. Když jsme šli nahoru,dolehla k nám šílená úvodní skladba z Nespoutaného Djanga. „Nemůžu se rozhodnout, jestli se mi tenfilm líbí, nebo ne,“ řekla jsem.

„Zoey, Quentin Tarantino je génius. Samozřejmě cvok, ale geniální,“ odvětila Afrodita, když jsme zasebou zavřeli dveře sklepa.

„Tím se liší od tebe. Ty jsi jen cvok,“ podotkla Shaylin.

Stevie Rae se hihňala Shaylinině hlášce, když vtom ze sportovní haly vstoupila do chodby Nicole a hihňáníustalo, jako když zmáčknete vypínač. Za ní zašelestila křídla a objevil se Kalona. „Co tady chce?“ Stevie Rae si Nicole nevšímala a obrátila se k němu. „Vyhledala mě s tím, že tě chce vidět,“ odpověděl. „Spíš špehovat,“ řekla Stevie Rae. „Špehovat? To jako fakt? To je větší pitomost než tvrdit, že Tarantino je génius,“ ozvala se Nicole. Afrodita zaprskala jako kočka. Postoupila jsem dopředu a cítila jsem, že Darius se drží vedle mě. „Co chceš, Nicole?“ Červená holka se mi pevně zadívala do očí. „Potřebuju něco říct Stevie Rae.“

„Tak to řekni,“ vyzvala jsem ji. „Stojí přímo tady.“

Nicole se zhluboka nadechla a přistoupila ke Stevie Rae. Refaim ji bedlivě sledoval a Kalona se držel hnedza ní. Napjatě jsem čekala, jestli neudělá nějakou hnusárnu, ale vtom jsem ucítila dotek na paži.

„Ne,“ řekla mi tiše Shaylin. „Nebude to nic zlého.“

A měla pravdu. Nicole zůstala stát před Stevie Rae, přitiskla si pěst k srdci a uctivě se uklonila. „Chci tiříct, že mě mrzí všechno to zlé, co jsem předtím provedla. Mrzí mě, že jsem ti chtěla ublížit. Nemám proto žádnou omluvu. Nebylo to správné. Změnila jsem se a chci taky změnit stranu. Chci, abys mojevelekněžka byla ty.“

Poznala jsem na Stevie Rae, že to s ní pořádně zacloumalo, asi s námi všemi. No, se Shaylin nejspíš ne,ale s námi ostatními rozhodně jo. Stevie Rae se na mě podívala. Pokrčila jsem rameny. Otočila se zpátkyk Nicole a zeptala se jí: „Proč bych ti měla věřit?“

„No, o tom jsem přemýšlela, než jsem za tebou šla, a nic přesvědčivýho jsem nevymyslela, tak jsem siřekla, že to prostě zkusím a že mi třeba budeš věřit, protože velekněžky podle mě takovéhle věci tak nějak vytuší. Jestli se nepletu, poznáš sama, jestli mi můžeš věřit.“

„Poraď se s vašimi věštkyněmi,“ nadhodil Kalona.

„Hele, já nic nemám. Žádná vize. Žádný tajemný hlas shůry. Nada,“ prohlásila Afrodita. „Zeptej se

Shaylin.“

Stevie Rae se podívala na naši druhou věštkyni. „Co vidíš? Má hezké barvy. Už není vůbec červená. Jerůžová, jako kytka. Nic neskrývá, akorát to, že je daleko nervóznější, než navenek vypadá.“ Shaylin sezarazila a usmála se na Nicole. „Za to poslední se omlouvám, ale musím Stevie Rae povědět pravdu.“

Nicole stiskla rty do tenké čárky. Přikývla a pak ze sebe rychle vysypala: „Chápu. A máš pravdu. Jsem nervózní.“

„Kde je Dallas?“ zeptala se jí Stevie Rae.

„Naposled jsem ho viděla, když jsem šla k sobě do pokoje. Povídal, že jdou s klukama k němu a udělají simaraton Resident Evil. Já jsem řekla, že nemám čas. Krev a smrt nechci hodně dlouho vidět.“

„Takže nemáš v plánu dát se s ním znovu dohromady?“ nadhodila Afrodita.

Nicole se k ní obrátila. „Nechci s ním mít už nic společnýho.“

„Protože jsi pořád naštvaná, že ti zahnul s Erin?“ dotírala na ni Afrodita dál.

„Protože nebudu s někým, kdo je zlej. Dallas je zlej.“

„Mluví pravdu,“ ozvala se Shaylin.

„Jsi povinna dát jí příležitost,“ poznamenal Kalona.

Nejdřív mě napadlo, že zrovna od něj to zní divně, ale pak jsem si to nechala pořádně projít hlavou. Jestli někdo ví, o čem je druhá šance, pak Kalona.

„Podle mě má pravdu,“ řekla jsem. „Jsi pro ni jediná červená velekněžka, a jestli ti chce slíbit věrnost,

musíš ji přijmout a dát jí šanci dokázat, že svůj slib myslí doopravdy vážně.“

„Tohle chceš? Slíbit mi věrnost?“

„Jo.“

„No dobře, tak já ti tu šanci dám,“ prohlásila Stevie Rae.

Viděla jsem, jak se Nicole zarděly tváře a prudce mrká, jako kdyby jí bylo do breku. Stevie Rae si tohoevidentně všimla taky, protože k ní dál mluvila mírnějším hlasem. „Musím se jít podívat na Shaunee, jestlije v pořádku, takže tě k ostatním doprovodí Shaylin.“

„Na kolej?“ zeptala se Nicole.

„Ne, moji červení mají pohodlíčko tady ve sklepě,“ odpověděla Stevie Rae.

„Ve sklepě? Fakt?“ Nicole se usmála. „To je boží!“

Ucítila jsem, jak moje přetrvávající nedůvěra k ní ustupuje. Vážně to vypadalo, že o tom sklepě neměla ani ponětí.

„Shaylin, nevadilo by ti vzít ji dolů a pomoct jí zabydlet se?“ optala se Stevie Rae.

„Vůbec ne! Stejně tam budu spát taky. Pojď, Nicole, ještě stihneme velký kus Nespoutaného Djanga. Tam

je taky spousta krve a vnitřností, ale aspoň to všechno dobře dopadne.“

Než Nicole s úsměvem odešla se Shaylin, znovu si přitiskla pěst k srdci a uklonila se Stevie Rae. „Děkuju, velekněžko.“

Stevie Rae půvabně pokývla hlavou a úplně jako skvělá dospělá velekněžka odvětila: „Buď požehnána,

Nicole.

13)

Shaunee

„Nemusíte tu zůstávat,“ řekla Shaunee Thanatos. Nedívala se přitom na ni. Dál upírala oči na plápolající

hranici. „Budu u ní bdít. Myslím, že je to tak správné, a navíc doopravdy chci.“

„Byla jsi jí dobrou přítelkyní,“ odvětila Thanatos.

„Doufám. Snažila jsem se, ale pak se všechno hrozně pokazilo a nic nedopadlo tak, jak jsem čekala.“

„Dcero, takový je život: nevyzpytatelný, bolestný, ale podivuhodný. Nikdo z nás nemůže dělat víc než

usilovat o to nejlepší a poučit se jak ze svých chyb, tak z úspěchů.“

„Tak teď bude pro mě nejlepší, když zůstanu tady s Erin a budu ji až do svítání střežit.“

„Je prastarou tradicí, že ti, kdo zemřelého nejvíce milovali, zůstávají u hranice od prvního plamene až do

prvního jitřního paprsku. Ponechám tě zde držet stráž. Buď požehnána, Shaunee.“

Shaunee si přitiskla pěst k srdci a velekněžce se uctivě uklonila, potom se zase obrátila k planoucímu

ohni.

„Ty tu taky nemusíš zůstávat,“ zavolala na nesmrtelného, který přihlížel ze tmy. „Budou tě potřebovatStevie Rae a Zoey. Mně tady nic nehrozí.“

„Nelíbilo se mi, jak se dnes Dallas tvářil. Chce za tuto smrt odplatu, a to není možné,“ řekl Kalona.

„Když zapaloval hranici, vypadal smutně. Třeba o nic víc nejde, vždyť to byla jeho holka,“ namítlaShaunee a ráda by vlastním slovům věřila.

„Kdyby ji skutečně miloval, bděl by zde stejně jako ty.“ Kalona vyjádřil přesně to, na co ona samanechtěla pomyslet.

„Každý prožívá zármutek jinak,“ trvala na svém.

„Já jeho druh zármutku poznávám a vím, že se změní v hněv. Ovládne ho slepá zuřivost, pokusí se svoubolest přebít násilím a mstou.“

„Tos udělal ty?“ Shaunee se ohlédla a podívala se na něj. Krása okřídleného nesmrtelného plála téměřstejně jasně jako plameny, i když on oslňoval spíše nezemsky stříbrnou září.

„Ano,“ připustil váhavě. „Ano, to jsem učinil já. Proto poznávám totéž u Dallase. Proto také chápu, jakénebezpečí od něj může hrozit.“

„Já nerozumím jedné věci,“ začala Shaunee. „Jak může někdo chtít ničit životy druhých, když ztratil lásku?

Když jsme s Erin přestaly být ségry, bylo mi smutno a připadala jsem si opuštěná. Ale vůbec měnenapadlo provést jí něco zlého, ani třeba Dallasovi, i když jsem si myslela, že pro ni není dost dobrý.“Když nesmrtelný neodpověděl, otočila se čelem k němu, pouze jednu ruku s otevřenou dlaní nechalanataženou k ohni, dál ovládala svůj živel a nechala se konejšit jeho známým žárem.

„Domnívám se, že na tvou otázku by každý jednotlivec odpověděl po svém.“

„Takže ty mi neodpovíš?“

Kalona zaváhal a Shaunee viděla, že se mu v pohledné tváři vystřídala celá škála emocí: smutek,pochyby, dokonce i nechuť. Neklidně pohnul křídly, ale nakonec jí přece jen odpověděl. „Když jsem ztratil

Nyx, dokázal jsem se s tím vyrovnat pouze tak, že jsem veškerou lásku, již jsem k ní choval, nahradil

hněvem. Dokud mě pálil hněv, mohl jsem si namlouvat, že má láska k bohyni byla lež.“ Zadíval seShaunee pevně do očí a ona měla dojem, že v těch jantarových zřítelnicích rozeznává celé věky trápení.„Abych v sobě však tolik hněvu stále udržel, musel jsem zaplatit jistou cenu, a sice rozsévat násilí a zkázu,

smrt a temnotu.“

„Nebylo by rozumnější prostě jít za Nyktou a přiznat, že bez ní nechceš žít?“

Kalona se nesmírně smutně usmál. „Zaslepila mne pýcha a neviděl jsem cestu zpět k ní.“

„Pořád ji nevidíš?“

„Vidím. Nyní je to Nyx, kdo pro mne nemá místo po svém boku,“ odvětil.

„Podle mě to tak nebude napořád,“ řekla Shaunee.

„Jsi mladá,“ prohlásil. „Dlouhý život v tobě ještě neubil schopnost doufat.“

„No, já sice neznám Nyx tak dobře jako ty, ale na sto procent věřím, že je to spravedlivá bohyně, kteráumí odpouštět. Dokazuje to zas a znova. I já to už viděla, a to je mi teprve osmnáct.“ Shaunee se nachvilku odmlčela. „Třeba to není o tom, jak dlouho jsi naživu, nebo o schopnosti doufat, i když všechnovypadá beznadějně. Možná záleží jen na tom, kolik máš v sobě víry.“

„Já věřím, děvče. Věřím, že Nyx odpouští těm, kdo si její odpuštění zaslouží,“ řekl.

„Ty si myslíš, že si ho nezasloužíš, viď?“

„Já to vím.“ Mírně se jí uklonil. „Drž stráž u své přítelkyně. Nebudu tě už déle vyrušovat.“ Nato splynul s

tmou.

Shaunee se otočila k hranici a vztáhla k ní i druhou ruku. Popošla ještě o krok blíž, zavřela oči, nechala se

prostoupit svým živlem a přitom vyslovila modlitbu, kterou dým odnesl k Nyktě. Bohyně, tímhle se loučím

s Erin. Vím, že je u tebe a konečně našla klid. Děkuju ti, že ji máš ráda a postaráš se o ni. Taky děkuju,že máš ráda Kalonu a postaráš se o něj, protože já vím, že ať se děje, co chce, ty se ke svým milovanýmnikdy neobracíš zády.“

„Ty si myslíš, že jsi daleko lepší než já, co?“

Dallasův hlas ji polekal a několik vteřin nemohla nic říct, protože musela nejdřív ovládnout svůj živel.Plápolající hranice zareagovala na její úlek, a kdyby se Shaunee nesoustředila a nezískala nad ní znovuvládu, oheň by zcela přirozeně Dallase pohltil.

Když měla živel opět pod kontrolou a mohla Dallase opravdu vnímat, ten pitomec tam jen tak stál, šklebilse na ni a vypadal přesně jako to, co taky byl, tupec, který si vůbec nevšiml, že mu právě zachránila

jeho mizerný život.

„Ne, Dallasi, nemyslím si, že jsem lepší než ty. Jestli chceš vědět pravdu, nemyslím si o tobě vlastně nic,“řekla.

„Erin si o tobě myslela, že jsi zastydlá káča,“ prohlásil.

Shaunee se kousla do rtu, aby na něj nevyjela. Mohla ho pěkně podusit, buď ohněm, nebo slovně. Ale ani

do jednoho se jí nechtělo, zvlášť tady u Erininy hranice. Tak se na dlouhý, nepříjemný okamžik zamyslela

a pak zareagovala tak mile, jak jen dokázala. „Víš jistě, žes věděl, co si Erin doopravdy myslí?“

„Píchal jsem ji! Jasně že jsem věděl, co si myslí.“ Postoupil z šera o pár kroků blíž k ní a jeho úšklebek užnebyl provokativní, ale arogantní. „Ledaže chceš říct, že jste spolu píchaly taky.“

Zůstala na něj zírat, tak otřesená jeho nechutnou hrubostí, že nevěděla, co na to říct.

„Kuuurva! Já věděl, že to není normální, jak jste si vy dvě blízký. Tys s ní chrápala! A ona mi o tom anineřekla. Kruci, to je škoda. Mohli jsme si to ve třech pěkně užít.“

Žár, který v Shaunee narůstal, se rozpálil doběla. Náhle měla v hlavě úplně jasno. Jediným pohledem

Dallase uzemnila.

„Neměla jsem tě ráda, už když jsi chodil se Stevie Rae. Vždycky jsem z tebe měla špatný pocit. Taky jsimoc malý,“ nedokázala si odpustit rýpnutí. Pak se znovu vrátila k důležitým věcem a přinutila se říctpravdu bez nadávek a jedovatých poznámek. Nechala sebou protékat oheň, ale místo aby Dallase spálila,sežehla ho pravdou. „Erin celý život ze všeho nejvíc toužila najít někoho nebo něco, ke komu nebo kčemu by mohla něco cítit. Tys byl jen poslední v dlouhé řadě bezvýznamných pokusů. Já chápala, jak jecitlivá a nespokojená, a opravdu mi na ní záleželo, i potom co jsme přestaly být nejlepší kámošky. Jestlijsi ji měl doopravdy rád, dokaž to a zůstaň do východu slunce tady se mnou, ucti její památku, i když

nám odešla.“

Dallas jako by od ní nemohl odtrhnout oči. Objevily se v nich slzy, pak mu skanuly po tvářích. Shauneeměla dojem, že na chviličku zahlédla, jaký v jádru doopravdy je, kluk, který možná byl doopravdyschopný Erin milovat. Potom zamrkal a otřel si obličej rukávem. Zkřivil rty. „Jsi přesně tak blbá, jak o tobě

Erin tvrdila. Nemůžu tady trčet do svítání. Jsem červenej upír. Slunce mě spálí.“

Shaunee naplnil její živel a zklidnil ji. Neoplatí mu ta nenávistná slova stejně jedovatě. „Poznáš přece, kdy

přesně svítá. Můžeš zůstat a těsně před východem slunce odejít. Já tu s ní zůstanu až do konce. Pro Erinby to hodně znamenalo.“

„Neříkala jsi náhodou, že jsem byl poslední v dlouhý řadě bezvýznamných pokusů?“ opáčil.

„To jsem neměla, bylo to ode mě hrubé a není správné hádat se u Erininy hranice. Omlouvám se,

Dallasi.“

Jízlivě se zasmál. „Nejsi hrubá, jsi slaboch. Erin to věděla, a proto tě pustila k vodě. Stejně jako já jsempustil k vodě Stevie Rae, protože je taky slaboch.“

„Tys nepustil k vodě Stevie Rae. Ona se zamilovala do Refaima a dala kopačky tobě. A tys to nerozdýchal.Proto ses přidal na stranu Temnoty a pořád na ní jsi.“

„Stevie Rae ať se jde bodnout! Jděte se všichni bodnout! To kvůli tvým kámošům je Erin mrtvá!“ zařvalDallas a výhrůžně k ní vykročil.

Shaunee pozvedla ruku. Vytryskla z ní ohnivá stěna a s praskotem mu zahradila cestu. Dallas si zaclonilobličej předloktím a odvrávoral pryč. „Odskáčeš si to! Všichni si to odskáčete!“

Stark

„Toho kluka bude zítra pořádně bolet hlava, to je na beton,“ prohlásil Stark, když přišel do Zoeyinastarého pokoje na koleji. Do rozbřesku zbývalo už jen asi deset minut a on cítil, jak ho únava hluboko v kostech táhne k zemi.

„To vám to trvalo. Už jsem se vážně začínala bát, že se nestihneš vrátit před svítáním,“ řekla Zoey,posadila se na posteli a odložila knížku, kterou právě četla.

„Jo, promiň. Nemohl jsem od něj jen tak odejít, když byl tak zřízený.“ Usmál se na ni a šel k umyvadlu.„Shaunee je v pořádku?“

Vypadalo to, že Zoey ta otázka rozčílila. „Jo, zdála se být v pohodě. Teda jako je smutná a tak vůbec, aleto je normální. Zůstane u hranice přes východ slunce. Prý tam za ní přišel Dallas a udělal nějakou trapnou scénu, což je přesně jeho styl, ale Shaunee to zvládla.“

„Nemyslíš, žes tam s ní měla zůstat?“

„Se Shaunee? U hranice?“ Zoey se na něj zamračila.

„Jo. Jsi její velekněžka.“

„No, technicky vzato je její velekněžka Thanatos, když trčíme tady ve Škole noci. A Shaunee říkala, ženechala Thanatos jít, protože chce bdít u té hranice sama. Thanatos její přání respektovala, tak jsemudělala to samé. Tobě to snad vadí?“

Stark nabral do dlaní vodu, opláchl si z obličeje mýdlo a snažil se vymyslet, jakým tónem má se Zoeymluvit. Byla tak zatraceně naježená od té noci, co se tam na terase ukázalo, že Aurox je Heath a Heath je Aurox. Měl pocit, jako by od té doby chodil s dikobrazem.

¨

Ne,“ řekl nakonec. „Vůbec mi to nevadí. Zoey, já se s tebou nechci hádat. Jenom mě zajímalo, co je se Shaunee.“

„Erinin pohřeb máme za sebou. Shaunee je v pořádku. To je vcelku všechno. Mě zajímá, jak to doopravdybylo s Auroxem a těmi lidskými kluky. Doteď nevím, co to krucinál Heath blábolil.“

Starkovi se stáhl žaludek. „Chceš říct Aurox.“

„Jo, Aurox.“ Zoey svraštila čelo. „To jsem přece řekla. Tak co se stalo?“

Stark neměl sílu se s ní dohadovat, tak to její freudovské přeřeknutí nechal být, i když ho z toho bolelo usrdce. „Nějací dva kluci našli díru ve školní zdi, vlastně jen kousek odsud. Chlastali tam a koukali na sexyupírky. To je vcelku všechno,“ použil její vlastní slova. Sundal si tričko a začal si čistit zuby.

„Starku, to myslíš vážně? Vynechal jsi kupu podrobností.“

Pokrčil rameny a začal huhlat přes kartáček v naději, že jí to třeba dojde a přestane ho grilovat jak uvýslechu. „O nic nešlo. Použil jsem svoje červené superschopnosti a zařídil jsem, aby si mysleli, že jsempolda a že měli velký štěstí, protože jsem je nezabásl, neobvinil je z požívání omamných látek naveřejnosti a nezavolal jejich rodičům. A teď si myslí, že Škola noci je v mým rajonu a že si budu dávatpozor, abych je tam už víckrát nenačapal, takže se nevrátí.“

„No, to je dobře.“

Dál už nic neřekla celou dobu, co si čistil zuby a chystal se do postele, ale podle toho, jak si hryzala ret avraštila obočí, poznal, že toho má ještě spoustu na srdci. Navíc vycítil její napětí. To cítil pořád.Uvědomoval si, že by jí měl namasírovat ramena a udělat něco pro to, aby se uvolnila, ale nedokázalpřekousnout důvod, proč je napjatá.

Aurox je Heath. Zoey Heatha milovala.

A to Starka bolelo a cítil se kvůli tomu mizerně.

Lehl si vedle ní, stáhl plamínek plynové lampičky a z celé své duše si přál, aby se mu Zoey přitulila k rameni, objala ho a řekla mu, že se vůbec nemusí bát, protože ona nechce být s Auroxem, Heathem ani s

nikým jiným na světě kromě něj.

Místo toho se ze tmy ozval její hlas. „Co tam venku vlastně dělal?“

Vzdychl. „Běhal kolem školní zdi. Moc jsem nepochopil, jak ho to napadlo, a on byl tak ožralý, že mi to

nedokázal vysvětlit.“

„Běhání mu vyčistí hlavu,“ řekla Zoey.

„Jak to víš?“

Chvilku bylo ticho a on přímo slyšel, jak jí to šrotuje v hlavě. Pak řekla: „To dělal Heath vždycky, když mělnějaký problém. Běhal až do vyčerpání, a při tom na něj přestaly dorážet myšlenky.“ „Aha,“ zamumlal Stark a rázem mu bylo ještě víc mizerně. „Kde je teď?“ zeptala se. „Vytuhl ve sklepě,“ odpověděl.

„Já myslela, že nespí.“

„To možná ne, ale můžu tě ujistit, že vytuhnout umí.“

„Otočil jsi ho na bok, aby se nezadusil, kdyby zvracel?“

„Ne, ale můžeš tam zaběhnout a uložit ho do postýlky sama, když máš o něj takovou starost.“

„Starku, já jsem se jen –“

„Já vím, co ses jen. Vím o tom všechno, Zoey. To je právě ten problém.“

„Nemusíš na mě hned být naštvaný,“ ohradila se.

„Nejsem naštvaný. Jsem utahaný. Vychází slunce a já potřebuju spát. Dobrou noc.“ Převalil se na bok.Stočil se do klubíčka zády k ní a přál si, aby ho objala, přitáhla ho k sobě a pověděla mu, že všechno bude zase dobré, že to vyřeší společně.

Ona však jen tiše řekla: „Dobrou.“ Ucítil, jak se pohnula matrace, když se od něj odsunula.

Ještě nikdy nebyl tak rád, že může podlehnout působení slunce a upadnout do bezesného spánku, kterýpřicházel s úsvitem.

Stevie Rae

Vždycky se tak hrozně moc nerada s Refaimem loučila. Stevie Rae se převalila v posteli, kde ležela docelasama. Byla úplně vyšťavená, před chvílí vyšlo slunce a každá minuta, po kterou se bránila spánku, jíubírala spoustu sil. Potíž byla v tom, že si nedokázala vyprázdnit mysl. Pořád musela myslet na to, jakmoc by si přála, aby tam Refaim byl s ní. Nechtěla být nevděčná, ale potom, co pohřbili Erin, Thanatos se

rozešla ve zlém s nejvyšší radou, Nicole jí slíbila věrnost (jí!), nemluvě o tom, že tam někde venku sepotuluje Neferet, by se opravdu, fakticky ráda stulila Refaimovi do náruče a vychutnala si ten pocitbezpečí a lásky.

Místo toho se s ním pár minut před úsvitem venku rozloučila a pak šla sama do pokoje, kde teď bydlelase Shaunee. Zabrala si postel u velkého okna, i když to asi nebylo zrovna nejchytřejší. Jejich pokoj mělokna na východ a ráno se do nich naplno opíralo sluníčko. Kdyby neměly dokonale neprůsvitné závěsy,usmažila by se jak špek na pánvičce. Ale ony takové závěsy měly, dlouhé, silné a tmavé. Byly tak těžké atak pevně sešněrované, že se nepohnuly ani v silném poryvu větru, přestože Stevie Rae nechávala celýden otevřené okno. Ještě že tak, protože ona by to okno nikdy nezavřela. Co kdyby k ní Refaim chtělpřiletět? Co kdyby se v krkavčí podobě dostal do

nějakých potíží a potřeboval bezpečnou skrýš? Chtěla věřit, že i jako zvíře v sobě někde hluboko skrýváněco z kluka, kterého miluje.

Proto si přála, aby jí dovolil s ním zůstat a dívat se, jak se mění v krkavce. Hodně o tom přemýšlela.Třeba by mohla zkusit se ho dotknout, ochočit si ho. „Koneckonců,“ řekla mu hned ten den poté, co mubohyně odpustila a od západu do východu slunce ho obdařila lidskou podobou, „jedno zvíře jsem si užochočila. Třeba se mi to povede znova!“ Čekala, že se Refaim usměje a jako obyčejně se dá do smíchu –když byl s ní, vždycky se zdál ohromně šťastný. On se ale neusmál. Zvážněl, vzal ji za ruce a řekl: „Kdyžjsem byl krakounem, měl jsem v sobě jistou lidskost. Nesmíš zapomínat, že teď je to jiné. Když jsemchlapec, jako právě nyní, jsem zcela člověkem. Když jsem krkavcem, jsem zcela zvířetem. Neznám tě.Neznám sebe. Znám jen nebe a potřebu plout s větrem.“

To v ní vzbudilo strach. Svěřila se mu s tím. Před Refaimem nic neskrývala, na to měli k sobě příliš blízko.

„Vždyť se ale ke mně pokaždé vrátíš. Neznamená to snad, že v tom krkavci kousek tebe pořád někde je?“

Zatvářil se smutně, ale pověděl jí pravdu, jak si to slíbili. „Když jsem krkavcem, jsem zvíře. Neznám lásku.Neznám tebe. Prosím, nesmíš v tom vidět víc, než v tom je.“

„Ale vracíš se ke mně!“

„Stevie Rae.“ Vzal její tvář do dlaní. „Myslím, že to způsobuje Nyktina magie.“

„To jako že do tebe dala džípíesku, abys mě dokázal najít?“

„Džípíesku?“

„Moderní kouzlo, které ti pomůže najít cestu domů.“

Zazubil se. „Ano! Nyx do mě vložila džípíesku, abych tě našel.“

Stevie Rae odkopala peřinu a zadívala se na Shauneeinu prázdnou postel. Měla by se pokusit zůstatvzhůru a ujistit se, že je Shaunee v pořádku. Musí to být hrůza, přijít o nejlepší kámošku, a i když Erin aShaunee měly už delší dobu problémy, nic to neměnilo na tom, že až na posledních několik týdnů bylynerozlučné po celou dobu, co chodily na Školu noci. Je pořádný rozdíl, jestli se s nejlepší kámoškou

hádáte, nebo jestli je mrtvá.

Stevie Rae se automaticky vybavil ten moment, kdy Erin začala chrlit krev a umřela. Do poslední chvilky u

ní byla Zoey. To jí pomohlo. A určitě pomohlo i to, že tam s ní byla taky Shaunee. Ta teď dělalasprávnou věc, střežila kamarádčinu hranici i po svítání.

Stevie Rae se převalila na druhý bok a podívala se na těžké závěsy. Snažila se udržet oči otevřené,vzdorovat odlivu energie, který přirozeně postihoval červená mláďata i dospělé, jakmile slunce vyšlo nadobzor. Ne že by bylo nemožné zůstat během dne vzhůru. Bylo to jenom těžké. Doopravdy těžké. Víčka jítřepotavě klesla. Tak si jenom chviličku zdřímne. Uslyší Shaunee, až přijde, vzbudí se a zjistí, jestli je vpohodě…

Dveře se otevřely tak potichoučku, že to Stevie Rae skoro nevzbudilo. Ležela na boku tváří k oknu a mělaco dělat, aby se probrala. Shaunee je jako myška, řekla si v duchu rozespale. Třeba jí vůbec není do řeči.Třeba chce prostě jít spát. Rozhodla se, že se obrátí na druhou stranu a otevře oči, ale zůstane zticha, dájen Shaunee najevo, že o ní ví a že je vzhůru (skoro), kdyby si chtěla popovídat. Už se chtěla otočit, kdyžvtom se někde nad jejím ramenem ozval divný praskot. Pokusila se posadit a praskot vystřídalo ještěpodivnější bzučení. Projel jí elektrický výboj, jako když štípne statická elektřina, ale mnohem silnější, apřišpendlil ji k posteli.

Rázem byla úplně vzhůru a celá vyděšená. Znovu se zkusila posadit a vyhrkla: „Shaunee, tady je něcošpatně.“

Ale i když nad sebou vůbec nic neviděla, dostala další zásah elektřinou! Pořád ležela na boku a tiskla seco nejvíc k posteli, aby byla co nejdál od toho neviditelného nebezpečí, které kdesi nad ní číhalo.„Shaunee!“ vykřikla. „Pomoz mi!“

„Ona tady není. Pořád ještě bulí u Erininý hranice. Svině pokrytecká.“

Stevie Rae začala v panice lapat po dechu, protože ten hlas poznala. „Dallasi, co tady chceš?“Automaticky hledala oporu ve svém živlu, jenomže pokoj byl ve třetím patře koleje, moc vysoko nadúrovní země na to, aby pro ni její živel mohl bez pomoci vyvolaného kruhu a Zoeyiny síly něco udělat.

Dallas se objevil v jejím zorném poli, temná silueta na pozadí černých závěsů. Viděla, že drží jednu rukunataženou, dlaň obrácenou proti ní. Ta dlaň svítila. Druhou rukou uchopil silnou šňůru, která drželazávěsy sešněrované k sobě. „Řekněme, že jsem si přišel vybrat první splátku.“

Stevie Rae se pokusila vstát. Kolem ní se vytvořilo elektrické pole a vyslalo do ní další výboj, až vyjeklabolestí a zase se přikrčila. „Dallasi, neblázni! Shaunee tady bude každou chvíli.“

„Tak to přesně o tu chvíli nestihne. A jen se neboj, postarám se, aby Shaunee taky dostala, co si zaslouží.

První na řadě jsi ale ty.“ Oči měl úplně prázdné. Z hlasu mu odkapávala nenávist. „Ji zabiju rychle,jednou ranou. Tebe ale ne, ty musíš trpět. Zahnula jsi mi s hnusnou zrůdou, teď se za to usmažíš!“

Škubl za šňůru a rozvázal závěsy. Polovinu, kterou měl po ruce, odtáhl k sobě a dával si přitom pozor, aby

ho kryla, když ustoupil stranou.

Otevřeným oknem začalo dovnitř proudit denní světlo a zalilo Stevie Rae.

Měla pocit, jako by vlezla do rozpálených kamen. Elektrické pole ji drželo na posteli a sluneční paprsky jísežehly kůži. Stevie Rae si zakryla obličej a začala se s křikem svíjet.

Pak vypukl šílený zmatek.

Ozvalo se drásavé zavřísknutí, tak hlasité, že proniklo i k trpící Stevie Rae.

„Áááá! Nech mě, kurva!“ zařval Dallas a vrávoravě se odpotácel dál do pokoje.

Elektrické pole, které ji drželo v zajetí, zmizelo a Stevie Rae se skulila z postele. Přitiskla se k boku

válendy do chladivého stínu.

Dallas se propotácel kolem ní, evidentně se snažil dostat ke dveřím, jenže obrovský krkavec na něj znovua znovu útočil. Stevie Rae šokovaně sledovala, jak Dallase do krve zranil, zaťal mu spáry do vztaženýchpaží. Tloukl přitom velikánskými křídly a hněvivě skřehotal. Vtom se rozletěly dveře a do pokoje vběhla

Shaunee.

„Stevie Rae! Co se to –“

Dallas ji popadl, strhl před sebe a použil jako štít.

„Ne, Refaime, Shaunee neubližuj!“

Krkavec na poslední chvíli uhnul pařáty a pouze lehce jimi zavadil o Shauneeinu tvář, když ho setrvačnostútoku odmrštila těsně kolem ní na zeď.

Dallas Shaunee odstrčil, vyhnul se ptákovi a dal se na útěk. Vyběhl ven a prásknul za sebou dveřmi. Shaunee po čtyřech dolezla ke Stevie Rae. „Proboha živého! Tvoje kůže! Stevie Rae, jsi příšerněpopálená! Nehýbej se, nehýbej se. Zatáhnu závěsy a přivedu pomoc.“

Stevie Rae ji chytila za ruku. Bolestí sotva dýchala, ale s námahou ze sebe vypravila: „Nejdřív pusť

Refaima ven. Bude vyplašený.“

Shaunee nemusela krkavce složitě hledat. Rozletěl se k nim a minul je tak těsně, že Stevie Rae ucítilazávan vzduchu. Přistál v nohách postele. Usadil se tam, natočil hlavu a jedním okem se na ni zadíval.

„Leť,“ řekla mu a snažila se, aby to znělo klidně a normálně. „Mně nic není. Leť zas ven.“ Zvedla ruku,zemdleně ukázala k otevřenému oknu a nevšímala si toho, že ruku, celou paži, určitě i obličej, máspálené do krve. „Shaunee už se o mě postará. Uvidíme se, až zapadne slunce.“

Znovu naklonil hlavu a hrdelně zakrákoral.

Stevie Rae si byla jistá, že krásnějšího ptáka ještě neviděla.

„Miluju tě, Refaime,“ řekla. „Děkuju, žes mě zachránil.“

Jako by právě na tohle čekal, velký krkavec roztáhl křídla a vyletěl otevřeným oknem ven.

Shaunee se k oknu rozběhla, zavřela ho a potom zatáhla těžké závěsy a rychle, ale důkladně je

sešněrovala.

Potom si zase dřepla ke Stevie Rae. „Mám tě zvednout na postel?“

„Ne. Jen běž pro pomoc.“

Shaunee vystřelila z pokoje jako blesk. Stevie Rae přitiskla obličej k podlaze a modlila se, aby už konečně

omdlela.

14)

Neferet

Nyx mi vzala to jediné, co jsem milovala. Ta slova zaševelila doupětem a vlákna Temnoty kolem ní sezachvěla, otřela se jí o kůži. Neferet, bezpečně obklopená jejich studeným, řezavým dotekem, cestovala v

hlubinách svého vědomí časem a dimenzemi, odrážela se od minulosti v letmých dotecích jako oblázekod klidné jezerní hladiny.

Jako mláděte si jí ostatní vážili a uznávali ji. Když dokončila proměnu v dospělou upírku, nevyhnutelně sestala velekněžkou. Nemusela o ten titul usilovat. Dostala ho zcela samozřejmě, však si ho také bohatě

zasloužila.

A stejně tak získala i bojovníka.

Jmenoval se Alexander. Vzpomínala si, jak ho poprvé spatřila na letních hrách. Toho dne se stal mistremšermu a tím, že porazil všechny své vyzyvatele, si vysloužil věnec z olivové ratolesti propletený rudýmistužkami. Neferet mu jej jakožto nejmladší velekněžka zdejší školy vložila na hlavu a na rty mu vtiskla

formální polibek.

Vybavilo se jí, jak z něj ucítila pach potu smíšeného s krví poražených soupeřů. Po zbytek slavnostníhoceremoniálu z ní nespustil oči. Později se jí svěřil, že by se ji té noci nikdy neopovážil svést, ne když bylnečistý, stále ještě pokrytý špínou soutěžního klání. Neferet však svedla jeho. Nedovolila mu, aby se umyl

a upravil se pro ni.

Pořád dokola tuhle historku s úsměvem omílal, jak po něm jeho velekněžka zatoužila tak mocně, že aninechtěla počkat, až se vykoupe. Až příliš pozdě Alexander pochopil, že Neferet po něm tolik toužila právěkvůli krvi a potu, jimiž byl potřísněn.

Než letní hry dospěly ke svému konci, Alexander jí zcela propadl. Ve svém poblouznění zažádal opřesídlení z newyorské Školy noci do saintlouiského Tower Grove, kde Neferet vyučovala kouzla a rituály.Díky čerstvému vítězství na hrách bylo jeho žádosti vyhověno.

Neferet by ho brzy po jeho příjezdu odkopla jako všechny své dosavadní milence, nebýt toho kotěte.

Alexander se samozřejmě doslechl o Chloeině smrti a velkém „daru“, který Neferet té noci získala odNykty. Jakmile dorazil do Tower Grove, poklekl před ní, s úctou sklonil hlavu a z tlumoku přehozenéhopřes záda vytáhl mňoukající černé koťátko, které se vzápětí ohnalo po jeho ruce ostrými drápky, jež sezaleskly na všech dvanácti předních prstech.

Neferet se pro něj natáhla. „Polydaktyl! Kdes ji našel?“

„V přístavišti na manhattanském břehu East River. Námořníci si šestiprstých koček velice cení. Přísahají na

to, že uloví dvakrát tolik krys co kočky s obyčejnými tlapkami. Když jsem ji objevil, věděl jsem, že jímusíš patřit, tak jako jsem věděl, že musíš být má.“

Neferet tolik okouzlil šibalský záblesk v očích kotěte, že Alexandera neodvrhla.

Byl to mocný bojovník. Jeho nadání pro boj s mečem se téměř vyrovnalo Neferetinu léčitelskému daru.Neferet se líbila ironie jeho zamilovanosti. On uměl rubat muže v boji. Ona je uměla uzdravovat, i kdyžšlo pouze o hojivý dotek, který jim ulehčil cestu na onen svět.

Alexander pochopitelně neměl k rubání mužů příliš příležitostí, pouze pokud se on nebo jeho Škola noci

ocitli v ohrožení a v roce 1899 nebylo mnoho takových, již by se opovážili uškodit mocné a bohaté škole vTower Grove.

Neferet se nudila a postupně si Alexandera přestala všímat. Měla malou Claire, další milující rozpustiloukočičku, která byla jen a jen její. Měla své povinnosti vůči Škole noci. A především měla schopnosti, kterétakříkajíc den ode dne sílily. Toto všechno bylo daleko zajímavější než čestný, spolehlivý, nudnýAlexander. Nemusela ani využít své mimosmyslové vnímání, aby již dopředu vytušila jeho četná vyznánínehynoucí lásky. Potřebovala pouze své diplomatické nadání, aby se při nich neuzívala.

Na počátku roku 1900 obdržela Neferet neobvyklé pozvání. Stala se nejmladší velekněžkou přizvanou ksetkání na ostrově San Clemente, během nějž chtěla nejvyšší rada prodiskutovat, jakým směrem by seupíří společnost měla ubírat v tomto novém století. Předvídaly, že nebývalým tempem se budou rozvíjetnové vynálezy, věda a technologie.

Alexander snažně prosil Neferet, aby mu dovolila ji doprovázet. Důrazně to odmítla. Ani v nejmenšímnetoužila snášet jeho neustálou dotěrnou přítomnost, když si bude moci vybírat z tolika nových bojovníků.

Vždyť k ochraně upíří nejvyšší rady a Školy noci na ostrově San Clemente byli odedávna vybíráni jen tinejzasloužilejší, nejsilnější a nejzkušenější z nich.

Dovolila mu však alespoň řídit kočár, který ji měl dopravit k řece Mississippi na paroloď v majetku Školynoci, na níž jako královna, ne, ještě lépe, jako bohyně, popluje do přístavu v New Orleans. Odtamtudspolu s mnoha dalšími velekněžkami vyrazí na dlouhou plavbu přes Atlantik.

Již se blížili k říčnímu přístavišti, když na ně zaútočili lupiči. Mylně se domnívali, že luxusní mahagonovýkočár Školy noci patří nějakému bohatému hazardnímu hráči. Šestice lidí se nechala zlákat pohledem navyšňořený kočár s jediným vozkou, který nedoprovázely žádné další stráže, a vrhla se na Alexandera. Vetmě si nevšimli složitého tetování, které jednou provždy hlásalo jeho příslušnost k upíří rase. Kdyžzpozorovali jeho meč, bylo již příliš pozdě. Neferet sledovala boj z okénka kočáru, zcela okouzlena tím, jak

Alexander rychle a brutálně pobil všech šest útočníků. Připadalo jí, že zvuk jeho meče hvízdajícíhovzduchem zní jako zpěv mytických Valkýr, jež se vznášely nad válečnými poli severu a vybíraly si zpadlých bojovníků ty, které odnesou do Valhaly.

Zbrocen krví Alexander zamířil ke kočáru a prudce otevřel dvířka. Mezi namáhavými nádechy ze sebevypravil: „Má kněžko! Díky bohyni, že se ti nic nestalo.“

„Poděkuji ti za ni sama.“ Vzala si ho přímo tam, tak jak byl špinavý a čišela z něj sladká vůně bitvy. Obabyli doběla rozpálení krveprolitím.

Poté před ní Alexander padl na kolena, poklonil se a prohlásil: „Velekněžko Neferet, lásko mého života,tělem, srdcem, myslí i duší se ti zavazuji slibem bojovníka. Přijmi jej, prosím!“

„Tvůj slib přijímám,“ zaslechla Neferet vlastní hlas, zatímco tělo jí dosud tepalo jeho doteky. „Od tohoto

dne budeš mým bojovníkem.“

Trvalo přesně jeden den a jednu noc, než začala litovat, že Alexanderův slib přijala. Její intuitivní dar jínaštěstí umožnil přehradit tok emocí, který

obyčejně propojuje bojovníka s jeho kněžkou. Alexander trpce želel toho, že nedokáže vycítit její potřebya číst emoce. Hlasitě vyjadřoval své obavy, že pokud se Neferet ocitne v ohrožení, na rozdíl od jinýchzaslíbených bojovníků to on nepozná.

Neferet jen pokrčila rameny a nadhodila, jaká je to ironie osudu, že její nadpřirozená intuice vyrušila sdílení myšlenek mezi bojovníkem a kněžkou. Ten hlupák jí uvěřil. Jak to, že si nevšiml, že jejich poutoovládá ona? Kdyby jí na něm víc záleželo, pověděla by mu, ať je rád, že neví, co si ona skutečně myslí aco cítí. Než dopluli do Benátek, zatoužila ho svrhnout přes palubu zaoceánského parníku přesně tři stašedesát jedenkrát, on však setrvával v blažené nevědomosti.

Neferetina očekávání ohledně bojovníků na San Clemente se naplnila. Byli obdivuhodní. A nade všechnyvynikal Artus, šermířský mistr nejvyšší rady.

Artus se nosil jako bůh. Byl chladně povznesený a nedotknutelný. Pro Erebovy syny bylo jeho slovozákonem. Zodpovídal se pouze Duantii, předsedkyni nejvyšší rady.

A co bylo nejdůležitější, miloval boj. Byl nemilosrdný, každý trénink ukončil, teprve když každého svéhoprotivníka alespoň třikrát zranil do krve a všichni se mu formálně vzdali.

Artus nebyl hezký, byl úchvatný. Měl vysoký vzrůst, svaly dlouhé a štíhlé. Kůži měl černou jako havraníkřídlo. Na rozdíl od Alexandera, jehož svalnaté mladé tělo bylo hladké a bez jizvičky, Artuse pokrývalasvědectví života plného násilí.

Neferet však nepřitahoval pouze jeho vzhled, nýbrž hlavně to, co vřelo pod povrchem. Využila svéhonadání, pronikla do jeho mysli, vyčetla z ní jeho tužby a poznala jeho potřeby. Artus nacházel naplnění vbolesti. Proto své bojovníky hnal do takových krajností. Proto se stal nejlepším šermířským mistremuplynulého století a zůstával jím i v tom současném. A proto také nevstoupil do svazku s žádnouvelekněžkou. Nechtěl, aby některá poznala, jaký skutečně v jádru je, a objevila jeho skutečné touhy.Místo s upíří milenkou se rozhodl uspokojovat své potřeby s lidskými prostitutkami. Přesto kupodivuNeferet neslyšela nikoho o jeho výběru souložnic klevetit. Ostatním velekněžkám připadal odpudivý. Bylpříliš chladný, příliš vážný. Dělal svou práci a dělal ji lépe než kterýkoli jiný bojovník na světě, víc upírkyze San Clemente nezajímalo. Víc v něm nikdo ani nehledal. Ale před Neferet se skrýt nemohl. Pro ni bylsvitkem psaným krví, snadno čitelným a velmi poutavým.

Zatoužila po něm jako ještě po nikom. Hned podnikla patřičné kroky, aby ho získala.

Svést Artuse bylo obtížnější, než čekala. Dokonce i ve srovnání s nadpozemskou krásou nejmocnějších anejdůležitějších velekněžek té doby Neferet nade všechny vynikala. Artus se však choval, jako by na nějjejí krása nijak nezapůsobila.

Jeho nezájem pouze rozplamenil její touhu po něm.

Pozorovala ho. Poznávala jeho zvyky. Začala nosit tradiční obřadní oděv dávných italských velekněžek,který ponechával obnažená ňadra, zaplétala si do vlasů květy a břečťanové úponky a vnadné bokyzahalovala průsvitnou látkou barvy panenského ruměnce. Zařídila, aby jí bylo svěřeno každodenní

vyvolávání kruhu, který žádal Nyktino požehnání pro Erebovy syny.

Cítila na svém těle Artusův pohled, ale když se snažila navázat oční kontakt a ještě více k sobě připoutat

jeho pozornost, pokaždé se rychle odvrátil.

Alexander se od ní bohužel neodvracel. Ani na okamžik. Její bojovník se mylně domníval, že věnujeErebovým synům na cvičištích tolik času a pozornosti z oddanosti k němu. Pyšně si vykračoval a vyžíval se

v závistivých pohledech svých nových přátel. Chlubil se jim, že Neferet je stejně mocná jako krásná.Vyhověl každému jejímu rozmaru jako poslušný psíček. Alexander ji rozčiloval a zároveň byl pro nizáhadou. Copak nevidí, že je u ní až na posledním místě? Nořila se do jeho mysli, pátrala po nějakémúskoku, ale nic nenašla. Jeho city byly ryzí. Byl do ní zcela zamilován a skutečně byl naprosto dokonalepřesvědčen, že ona k němu cítí totéž.

Nemohl se více mýlit.

Neferet prahla po něčem temnějším, smyslnějším, uspokojivějším. Prahla po Artusovi. Když příště vedlamodlitbu za bojovníky a jeho pohled utkvěl na jejím těle, napřela plnou sílu svého nadání donejskrytějších hlubin jeho mysli. Bohatě se jí to vyplatilo. Zjistila, jak přesně je možné chladného

bojovníka svést.

Pečlivě si připravila scénu. Vyčkala do chvíle těsně po východu slunce. Věděla, že Artus už bude hotov svýcvikem bojovníků a uchýlí se do svého bytu v zadní části krytého cvičiště, aby si na šest hodinodpočinul. Pak se ujme té nejnepříjemnější hlídky v hodinách, kdy slunce stojí nejvýše a nejvíce pálí.

Velekněžky se domnívaly, že tuto hlídku si Artus bere z oddanosti k nim. Neferet však věděla, co se zatímto lichotivým vysvětlením skutečně skrývá. Artus se vyžíval ve fyzické bolesti, kterou během této

trýznivé hlídky za bílého

dne prožíval. Toto šťavnaté tajemství si ponechala pro sebe a na jeho základě naplánovala lest, jíž ho

zamýšlela svést.

Nejprve se zbavila chlapce, dosud mláděte, který sloužil Artusovi jako páže. To byla nejjednodušší částplánu. Dovolila tomu mládenci, aby se s ní pomazlil, předstírala, že touží po jeho mládí a dokonalém těle,

namluvila mu, že za svítání pošle Artusovi jiného chlapce, který mu poslouží, jen když se s ní on sám

sejde v diskrétní hospůdce na nedalekém ostrově Torcello.

Později samozřejmě chtěla popřít, že se ho pokusila svést. Vlastně ji velmi pobavilo, když si představila,jak ho Artus ztrestá, až zjistí, kvůli čemu chlapec zanedbal své povinnosti.

Pak se ztratila Alexanderovi. Napadlo ji, že by ho mohla poslat do Benátek, aby jí sehnal dokonalý štočekhedvábí v nějaké nedostupné barvě, ale nakonec se rozhodla neplýtvat energií na vymýšlení falešnýchzáminek. Raději počkala, dokud jeho pozornost na chvíli neupoutalo něco jiného, přivolala k sobě mlhu,stíny a temnotu a zmizela, než si vůbec stačil uvědomit, že by se po ní měl podívat. A o tom, že ji budehledat, ani v nejmenším nepochybovala. Pořád ji chtěl mít na očích. Znechuceně ohrnula ret. Proč senechala strhnout krvelačným chtíčem a připoutala se k takovému nudnému patronovi? Setřásla nemilémyšlenky na Alexandera a jeho oddanost. Nechtěla na něj vůbec myslet a pokazit si tím rozkoš, kterou sjistotou očekávala. Zardělá vzrušením došla pod rouškou neviditelnosti ke krytému cvičišti. Vstoupiladovnitř zadním vchodem, tím, který se nacházel nejblíže Artusovu bytu. Tam čekala.

Nemusela čekat dlouho. Jak už stačila zjistit, Artus se svých zvyků držel s železnou úporností. Když sejeho mládě přesně třicet minut po rozbřesku nedostavilo, otevřel dveře svého bytu a rozmrzele křikl:„Salvatore! Kluku! Kde vězíš?“

„Salvatore tu není. Není tu nikdo kromě mě a tebe,“ ozvala se.

S podmračeným výrazem vyšel ven, vlasy měl mokré, hruď obnaženou, pouze kolem štíhlých boků mělvolně ovinutý ručník, který sklouzával dolů. „Kněžko, pohřešuješ snad svého bojovníka?“

Neferet zvedla bradu a vložila do svého tónu ocelovou břitkost. „Bojovníku, pohřešuješ snad svévychování? Jsem velekněžka. Očekávám náležitý pozdrav.“

Artus povytáhl jedno tmavé obočí, ale vyhověl jí, přitiskl si pěst k srdci a uklonil se jí. „Co pro tebe mohuudělat, Neferet?“

„Aha, tak přece víš, jak se jmenuji.“

„Každý na ostrově San Clemente ví, jak se jmenuješ. Co pro tebe mohu udělat, Neferet?“ zopakoval.

„Přišla jsem kvůli lekci.“

„Tvůj bojovník je nadaný šermířský mistr. Lekci ti přece může udělit on.“

Zvlnila plné rty a zapředla: „To jsi mě ale špatně pochopil. Ta lekce není určena mně. Je určena tobě.“

Jeho tmavé oči se rozšířily, když ze záhybů svých šatů vytáhla kožený řemen a pozvedla dýku, kterouschovávala za zády. Pak zatáhla za vázání na rameni a její roucho se svezlo na zem. Nahá k němu přistoupila a promluvila, až když se ocitli na dotek. „Dej ruce před sebe, zápěstími k sobě.“

„Neferet, co to –“

„Neřekla jsem, že smíš promluvit! Dělej, jak poroučím!“ Když tam dál jen stál jako socha, napřáhla dýku apřitiskla mu ji k hrudi. Ostře se nadechl, ale ani se nepohnul, ani z ní nespustil zrak. Neferet se usmála, tón však nasadila řízný a krutý. „Uposlechni mě!“

„Ano, velekněžko.“ Jeho hlas byl náhle hlubší. Natáhl ruce před sebe a složil zápěstí k sobě.

Neferet je omotala koženým řemenem a utahovala jej, až poznala, že je to nepříjemné. Artus prudce

oddechoval. Na ebenovém těle se mu začal perlit pot.

„Dobře, ale neuposlechl jsi dost rychle. Musím tě potrestat, ale jen když o to poprosíš.“

Jejich oči se setkaly. Spatřila v těch jeho úlek, pak pochopení a touhu. „Prosím, Neferet, potrestej mě,“

požádal ji.

S největší radostí mu vyhověla.

Neferetino tělo v doupěti rozehřála vzpomínka na to, jak ho potrestala. Právě si Artuse osedlala apředstavovala si, že je dávná bohyně a osedlává si obětního býka, když je našel Alexander. Vykřikl jejíjméno tónem nešťastně zamilovaného školáka. Ona se na nejvyšším vrcholu extáze a bolesti odvrátila odArtuse, pohlédla na Alexandera a odstranila zábrany, které mezi ně postavila.

„Pohleď, kdo doopravdy jsem! Podívej, co si o tobě doopravdy myslím!“

Její emoce zavalily Alexandera jako lavina. Vybavilo se jí, jak bezbarvý měl obličej, když se s pláčem dalna útěk.

Téměř tak bezbarvý, jako když ho druhý den našli. Nalehl na svůj meč a ukončil svůj ubohý nudný život.

Před ostatními musela pochopitelně předstírat žal, ale nebylo to v jejím životě poprvé ani naposled.Vymyslela si příběh, který líčil Alexandera jako duševně nevyrovnaného mladíka. S nářkem vykládala, žepřijala jeho slib v pevné víře, že ho dokáže uzdravit. Jeho rozbouřené emoce v ní budily vážné obavy, aproto trávila tolik času na cvičišti, proto tolik stála o to, aby mohla vést modlitby za bojovníky.

Nejvyšší rada přijala toto vysvětlení soustrastně a pochválila ji za to, že se pokusila uzdravit někoho takočividně narušeného. Neferet to vůbec nepřekvapilo. Velice dobře uměla velekněžkami manipulovat. Zatoji překvapila Artusova reakce na Alexanderovu sebevraždu.

Druhého dne za svítání za ním přišla, pod rouškou temnoty se vkradla do jeho bytu. Rezolutně ji odmítl.Volil sice uctivá slova, ale ona do něj viděla. Byl jí zcela znechucen.

Neferet jeho vytáčky rozsekla stejně hladce jako předtím jeho kůži.

„Zkus někomu říct, proč se Alexander skutečně zabil, a já nejvyšší radě do nejmenších podrobností vylíčímtvou nutkavou potřebu být fyzicky ponižován. Víš, jak by se zachovaly. Proto skrýváš své touhy, protoplatíš lidským prostitutkám za mlčení. Kdyby na to nejvyšší rada přišla, zcela správně by dospěla k závěru,že tvé touhy jsou neslučitelné s posláním bojovníka, a zbavila tě úřadu.“

„Nemáš v sobě ani špetku soucitu.“ Na odpor v jeho hlase Neferet nikdy nezapomněla.

„Všichni se skrýváme za nějakou maskou, není-liž pravda? Zachovej mé tajemství a já zachovám tvé.“

Další den Neferet odjela z ostrova San Clemente, ihned poté, co zapálila Alexanderovu hranici. Nejvyšší

rada to přijala s pochopením a soucitem. Ovšem že se může okamžitě vrátit na svou Školu noci. Ztrátazaslíbeného bojovníka znamená v životě velekněžky obrovský zvrat!

Artus mlčel.

O rok později se Neferet doslechla o tom, jak strašlivě nejvyšší radou otřáslo, když bylo jeho tělonalezeno v benátském Canale Grande. Neneslo žádné známky násilí, pouze jeho četné jizvy. Zřejmě seutopil. Neferet tu zprávu přijala s úsměvem.

Když se sama vracela přes oceán, propadla zoufalství. Začínala věřit, že nikdy nenajde muže, upířího anilidského, který by jí mohl být rovnocenným partnerem. Její zoufalství se prohlubovalo, čím více sepřibližovala cíli své

cesty. Vlny Neferetiných emocí se hnaly na mořských vlnách napřed, tříštily se o pobřeží, vsakovaly se dopůdy a šířily se zemí.

Tehdy k ní začaly přicházet sny. Zdálo se jí, že ji objímá moc, halí velikost a sláva, hýčká bolest a rozkoš

nad všechno pomyšlení.

„Rovnocenným partnerem ti nemůže být žádný smrtelný muž, jelikož si zasloužíš stát se chotí boha!“našeptával jí jeho krásný hlas a Neferet mu popřála sluchu.

15)

Zoey

„Do hajzlu. Vypadá hůř, než jsem čekala,“ řekla Afrodita.

„Jo, to je fakt.“ Hlas se mi dost třásl, když jsem tam s kamarády stála před velkým proskleným oknemjednotky intenzivní péče na naší ošetřovně. Shaunee přišla pro mě, Starka, Afroditu a Daria a cestou námv rychlosti vylíčila, co Dallas udělal. Slíbila jsem si, že nebudu brečet, že budu silná, zralá velekněžka apůjdu ostatním dobrým příkladem, ale stačil jeden pohled na Stevie Rae a úplně jsem propadla panice anejradši bych se rozbulela. Měla na sobě velké triko z koncertu Kennyho Chesneyho, ale všude, kde jineochránilo, na obličeji, pažích a nohách, měla kůži jasně červenou a pokrytou otevřenými boláky, zekterých prosakovala krev. Margareta, upírka, která má zdejší ošetřovnu na starosti, nám řekla, že StevieRae ještě není úplně při vědomí a to není dobré, protože se potřebuje napít krve, jinak se vůbec nezačne

hojit.

„To jí nemůžou dát transfuzi nebo něco?“ nadhodila Afrodita.

„Už jsem se na to ptala,“ řekla Shaunee, zatímco já jsem si otírala oči a popotahovala. Stark mi podalpapírový kapesník. „Upíři nejsou jako lidi. Přes kapačku to nejde. Musíme krev vstřebat ústy, jícnem a, no,

vždyť víte, vším tím ostatním, aby nás uzdravila.“

„Uvědomuješ si doufám, jak odporně to zní,“ podotkla Afrodita.

„Afrodito, klidně budu žvýkat bobky a plivat je Stevie Rae do pusy, jestli jí to pomůže,“ prohlásila jsem.

„To nebude nutné,“ ozval se Thanatin hlas a my všichni jsme se otočili ke vchodu ošetřovny. Velekněžkaotevřela dveře. Nejdřív vstoupil Kalona. Hned za ním vrazil dovnitř Refaim. Byl bos a zrovna si oblékal tričko, ale otce předběhl.

Zamířil přímo ke Stevie Rae. My jsme se shlukli ve dveřích, sledovali ho a čekali.

„Stevie Rae, už se musíš vzbudit.“ Refaim si sedl na nemocniční postel vedle ní. Po tvářích se mu kutálelyslzy, ale hlas se mu vůbec netřásl. Zněl klidně a sebejistě. „Přišel jsem, jak nejdřív to šlo. Mrzí mě, žesmusela tak dlouho zůstat v tomhle stavu, ale víš, jaký mám za denního světla problém. Nejsem todoopravdy já.“ Pokusil se o smích, ale vyšel z toho vzlyk. Odkašlal si a otřel si oči. „Není to ale zdaleka tak

zlé jako tvůj problém se sluncem.“ Natáhl se, jako by ji chtěl pohladit po tváři, ale před těmi otevřenýmiboláky ucukl. Radši jí položil ruku na prsa, tam, kde jí bilo srdce. „Poslyš, potřebuju, aby ses už vzbudila,“zopakoval a slzy se mu řinuly z očí stále rychleji.

Kalona se procpal mezi námi dovnitř a šel ke svému synovi. „Refaime, musíš ji přimět, aby se z tebenapila. Jste propojení a tobě v žilách koluje síla nesmrtelných. Jedině ty ji můžeš uzdravit.“

Refaim k svému tátovi vzhlédl. „Není při vědomí. Nechce se probudit.“

„Pak ji musíš přinutit, aby se napila.“

Refaim přikývl. Stáhl ruku, kterou předtím položil Stevie Rae na srdce, a kousl se. Hluboko. Rovnou dozápěstí.

Nepotřebovala jsem vidět, jak se z rány vyřinula krev. Ucítila jsem ji. Voněla hodně zvláštně. Vlastně spíštrochu smrděla, jako plíseň nebo čerstvě zrytá hlína, ale pod tím bylo ještě něco, co mi připomínalohořkou čokoládu, koření a chladný noční vánek uprostřed horké letní noci.

„Ty jo, to je hodně divná vůně,“ zamumlal Stark.

Nic jsem na to neřekla, protože jsem si nemohla pomoct, v puse se mi seběhly sliny. Mohla jsem jenzávistivě přihlížet, jak se Refaim sklání, jemně zvedá Stevie Rae hlavu a přikládá jí k ochablým rtůmkrvácející zápěstí.

„Pij, Stevie Rae. Musíš,“ prosil ji.

Ona ale nijak nereagovala. Jeho krev jí stékala přes koutky a v rudých loužičkách se vsakovala do bíléhonemocničního prostěradla. Vypadala tak lákavě… neodolatelně…

„Zoey! Pomoz jí.“

Uvědomila jsem si, že koukám na Refaimovu krev jako očarovaná, a Kalonův hlas mě rázem vrátil zpátky

na zem. „J-jak?“ zakoktala jsem.

Thanatos odpověděla za něj. „Přivolej ducha. Ať ji posílí a vstoupí do ní. Její tělo se uzdraví, když se její

duch probudí a ona se bude moci napít ze svého partnera.“

„Samozřejmě, chápu, omlouvám se.“ Odkašlala jsem si, zhluboka se nadechla a ignorovala přitomčerstvý závan krvavé vůně, který mi naplnil plíce. „Duchu, přijď ke mně!“ Když můj oblíbený živelodpověděl, hned mi bylo líp, byla jsem víc při sobě, líp se ovládala. Jakmile jsem se dokázala znovu plněsoustředit, rozkázala jsem: „Jdi ke Stevie Rae. Vstup do ní a dej jí sílu, aby se k nám vrátila!“ Zavlály mivlasy, když ze mě živel vystoupil a přelil se do Stevie Rae. Rázem se zhluboka nadechla a rozkašlala se,protože jí zaskočila krev. Potom otevřela oči, oběma rukama chytila Refaima za předloktí a přisála se kjeho zápěstí. Začala s vervou pít.

„Nedávej jí tolik, aby tě to oslabilo.“ Kalona položil synovi ruku na rameno. „Bude se od tebe potřebovatnapít vícekrát, a to často, dokud se úplně neuzdraví, a ty musíš zůstat při síle, jinak to nepůjde.“

Refaim přikývl a něžně uchopil Stevie Rae za ruku. „Stevie Rae, musíš přestat. Dám ti ještě, ale až

potom.“

Viděla jsem jí do očí, když je k němu obrátila. Byly zbarvené do červena. Ve tváři měla divoký výraz. Ajéje,“ řekl Stark. On i Kalona hned byli v pohotovosti, ale Thanatin hlas zapůsobil jako balzám a napětí v

místnosti rozptýlil.

„Nechte ji. Stevie Rae je dospělá upírka, velekněžka. Věřte jí. Přijde k sobě.“

A Stevie Rae jako na zavolanou několikrát mžikla víčky a její oči se vrátily k původní barvě. Odstrčila si

Refaimovo zápěstí od pusy, otřela si ze rtů krev a zatvářila se, jako by jí bylo do breku. „Ublížila jsem ti?

To mě moc mrzí, Refaime!“

„Šššš,“ konejšil ji a přitáhl si ji k sobě. „Ty bys mi nikdy neublížila.“

Náhle se odtáhla a zadívala se na něj. S úžasem jsem zjistila, že její kůže už vypadá míň upečeně. „Tys

mě zachránil! Když jsi byl krkavec!“

„Potřebovala jsi mě. Cítil jsem tvou bolest. Přišel jsem za tebou.“

Shaunee už nám odvyprávěla svoji verzi toho, co se stalo, ale slyšet to z Refaimových úst, to bylo dost

surreálné. Uznejte, ten kluk je přes den pták. Měl by být pták a nic víc. A přitom zachránil Stevie Rae

život.

„Jsi ten nejúžasnější kluk ve vesmíru!“ Stevie Rae mu věnovala úsměv plný lásky a radosti. „Pamatuješ si

to?“

Refaim si otřel oči a taky se na ni usmál. Tentokrát už se mohl její zarudlé tváře lehounce dotknout.„Pamatuju si jen, žes mě potřebovala, a pak to, jak se krkavec zlobil.“

„No a co, to mi úplně stačí,“ prohlásila. Pak se obrátila k Thanatos. „Dallas se pokusil zabít mě a taky

Shaunee.“

„Ach bohyně!“ vyjekla Shaunee. „Poznala jsem, že je naštvaný, když se vrátil k Erinině hranici, ale

netušila jsem, že je blázen.“

„Není blázen,“ opáčila Stevie Rae. „Je zlý.“

„A mocný,“ dodala Thanatos. „Zadrž ho,“ nakázala Kalonovi. „Přiveď ho ke mně. Nejvyšší rada se k nám

možná obrátila zády, ale Smrt má stále právo soudit a vykonávat spravedlnost.“

Kalona sevřenou pěstí u srdce dal najevo, že její rozkaz přijímá. Už vycházel z místnosti, když Stark řekl:„Půjdu s ním.“

„Jdi a pamatuj, že nesmíš Kalonovi dovolit, aby Dallase zabil. Chci, aby přede mne předstoupil živý,“

nakázala mu Thanatos.

„Ano, velekněžko.“ Stark se jí poklonil, pak ještě mně a rychle se vydal za Kalonou.

„Moje červená mláďata,“ ozvala se Stevie Rae. „Jsou všichni v pořádku?“

Thanatos přikývla. „Celý den klidně prospala pod bedlivým dozorem Kalony a Auroxe.“

„A jakmile nám Shaunee pověděla, co se s tebou stalo, šel za Auroxem do sklepa hned taky Darius,“ řekla

Afrodita.

Překvapilo mě, že mluví o Auroxovi. Teď nebyla vhodná chvíle to vytahovat, ale neožral se náhodou doněmoty a nevytuhnul na celý den?

„Takže Dallas šel jen po Shaunee a Stevie Rae?“ zeptala jsem se.

„Nevím,“ odvětila Shaunee. „Vypadalo to, že je naštvaný na nás všechny. Teda jako na celý tvůj kruh.

Podle mě nás viní z toho, že Erin odmítla proměnu.“

„Jo, řekl mi, že to bude teprve první splátka, moje a Shauneeina smrt,“ poznamenala Stevie Rae a opřelase o Refaima, jako by z jeho doteku čerpala sílu.

„To je absurdní,“ namítla Afrodita. „Jestli za to někdo může, tak Neferet.“

„My jsme mnohem víc na ráně,“ připomněla Shaunee.

„Nikdo další se obětí jeho pomsty nestane, ne dokud je zde velekněžkou Smrt,“ pronesla Thanatos. „Alenež Kalona se Starkem Dallase najdou, budeme si všichni dávat veliký pozor.“ Otočila se ke mně. „Zoey,vím, že jsme všichni měli určité výhrady vůči tomu, aby všechna mláďata přespávala

pohromadě na jednom místě, ale nyní přikazuji, abys se svým kruhem, a rovněž svými velekněžkami –přesídlila k červeným mláďatům. Tak získáme dvě obranné linie. První bude Darius s Erebovými syny.Druhou sám tvůj kruh.“

„Myslíte tím jen červená mláďata Stevie Rae, viďte?“ zeptala jsem se. „Dallas má celou partu, která patřík němu.“

„A jsou to stejní hnusáci jako on,“ doplnila Stevie Rae. „Zrovna včera ta malá červená holka, Nicole –znáte ji, ne? Ta, co pomohla Lenobii zachránit koně, když hořelo ve stájích?“ Thanatos přikývla a StevieRae pokračovala. „No, tak ta oficiálně z Dallasovy party odešla a slíbila věrnost mně, v podstatě proto,

že Dallas a jeho parta jsou hnusáci.“

Už jsem se chystala její slova potvrdit, ani omylem jsem nehodlala být zavřená ve sklepě s těmi kretény,kterým Dallas říkal kamarádi, ale Thanatos mě předběhla.

„Až vynesu nad Dallasem svůj soud, žádná mláďata už ho následovat nebudou.“ Její tón byl úplně ledový.

Napadlo mě, jak chce ty pitomce donutit, aby se chovali slušně, ale přece jen měla kdovíkolik tisíců letzkušeností a pořádně velkou moc. Co já vím, jakou upíří magii může ještě vytáhnout z rukávu? Doufalajsem, že to bude nějaká pořádná darda. Upřímně, po tom, co se dneska stalo, mi došla trpělivost sevšemi, kdo chtějí mým kamarádům nebo mně ublížit, a jestli to znamená, že Thanatos použije nějakýupíří ekvivalent starých dobrých tělesných trestů, tak ať. Dallas a jeho kámoši to schytají právem.

„Zoey, zajdeš zkontrolovat moje kluky a holky? Povíš jim, že budu v pořádku? Kramisha a Shaylin budoupořádně vyvádět, až se dozvědí, co se stalo.“ Stevie Rae pořád víc a víc slábl hlas, a i když se na měusmívala a držela Refaima za ruku, položila se zpátky na polštář. Vypadala hrozně vyčerpaně augrilovaně.

„Bez problému,“ ujistila jsem ji. „Teď si s ničím nedělej starosti, jen se uzdrav. Já, Afrodita a Shauneepůjdeme za tvými mláďaty a vyřídíme jim, že budeš brzo jako rybička.“

„Dobrá. A když už budeš s červenými mláďaty hovořit, pověz jim, že sice je sobota, ale já jsem serozhodla, že Škola noci potřebuje jeden vyučovací den navíc, abychom dohonili všechny ty zmeškanéhodiny. Profesory jsem o tom již zpravila. Za okamžik to ohlásím celé škole. Očekávám, že se všichnidostaví na svou první hodinu přesně ve dvacet hodin. Pozdní příchod se netoleruje. Mou Školu noci

neuvrhne násilí a nenávist do chaosu,“ prohlásila Thanatos.

„Ale do prdele, škola, fuj,“ brblala si pod vousy Afrodita. Podle mě je to super nápad,“ nadchla seStevie Rae. „Udělej mi zápisky, Zoey.“

„Jasně,“ odvětila jsem a hned jsem si umínila, že tím pověřím Damiena. „Po vyučování se na tebe přijdu

podívat.“

„Přijdem všichni,“ slíbila Shaunee.

Afrodita jen něco zavrčela.

No, Stevie Rae měla naprostou pravdu. Její červení vyšilovali. Jakmile jsme sešly do sklepa, vrhla se k

nám Kramisha.

„Jestli to s ní není dobrý, vezmu kudlu a zapíchnu Dallase vlastníma rukama.“

„Stevie Rae bude v pořádku,“ ujistila jsem ji i ostatní spolužáky, kteří se tlačili kolem nás.

„On ji doopravdy chtěl zabít, že jo?“ Všichni se otočili k Nicole, která stála kousek stranou, jen se Shaylin.

„Dallas se pokusil zabít Stevie Rae a taky Shaunee,“ řekla jsem. Dívala jsem se jí přitom do očí a hledala

nějaký náznak, že jeho plány znala. Její výraz ale vyjadřoval jen a pouze znechucení. Zavrtěla hlavou. „Bylo to s ním čím dál horší, ale myslelajsem, že přímo tady na Škole noci se o nic nepokusí.“

„Bývala jsi jako on,“ podotkla jsem.

„Přesně tak. Bývala. Už taková nejsem. Už delší dobu.“

„Jak můžeme vědět, že mluvíš pravdu?“ zeptala se jí Shaunee.

„Já jí věřím,“ ozvala se bez váhání Shaylin. „Viděla jsem, jak se její barvy mění.“

Podívala jsem se na Afroditu. „Pořád jsi si ohledně ní jistá?“

„Ohledně koho? Shaylin, nebo Nicole?“

„Obou.“

Afrodita střelila po Shaylin pohledem a pak se zas otočila ke mně. „Věřím, že se Shaylin neplete. Kdyžříká, že se tahle holka změnila, tak bychom jí měli věřit.“

„Dřív chodila s Dallasem a ten se zrovna pokusil mě a Stevie Rae zabít!“ vyhrkla Shaunee. „Nejsem žádnámrcha, jen říkám, jak to je.“

Zaslechla jsem, jak pár spolužáků souhlasně bručí. Nicole zbledla, ale zvedla bradu a obrátila se kShaunee čelem. „Erin taky chodila s Dallasem, ale stejně jsi ji měla tak ráda, žes až do východu slunce

stála u její hranice.“

„Erin jsem znala hodně dlouho,“ odvětila Shaunee. „Tebe znám asi tak dvě vteřiny.“

„Byla Erin celou tu dlouhou dobu, co jste se znaly, úplně bez chybičky?“ zeptala se Nicole.

Shaunee před ní sklopila oči. „Ne. To nebyla.“

„Já jsem taky nebyla celý život bez chybičky, ale teď vás prosím o druhou šanci.“

Už jsem slyšela dost. Moje věštkyně a můj instinkt mě přesvědčily. „Mně to stačí,“ řekla jsem hlasitě. „A

musí to stačit i vám ostatním. Kdybychom chtěli všem předhazovat jejich minulost, potom by Kalonanebyl bojovníkem naší velekněžky a Stark by se nestal mým bojovníkem. Do háje, Stevie Rae by už

nebyla moje nejlepší kámoška.“

„Mě by vyhnali ze Školy noci společně s Neferet,“ ozval se Aurox. Předtím jsem si ho nevšimla. Stál za

námi, hned u vchodu do sklepa.

Nepodívala jsem se na něj, ale souhlasně jsem přikývla. „A kdyby Aurox nedostal druhou šanci, mojebabička už by byla mrtvá. Shaunee, v tomhle musíme táhnout za jeden provaz. Tolik věcí už skončilošpatně a my si nesmíme přestat vzájemně důvěřovat.“

Shaunee se koukla po Nicole a potom se mi upřeně zadívala do očí. „Tak dobře, jsi moje velekněžka.Věřím ti.“

„Děkuju,“ odvětila jsem a rozhlédla se po hloučku kolem nás. „Chce k tomu ještě někdo něco říct?“

„Uzdraví se Stevie Rae?“ zeptala se Kramisha.

„Úplně,“ odpověděla jsem.

„Vážně ji Refaim zachránil, i když byl v ptačí podobě?“ zajímala se Shaylin.

Usmála jsem se na Shaunee. „Pověz jim, jak to bylo, ale stručně. Nezapomeň, že Thanatos chce dneskanahradit zmeškanou výuku a všichni musejí být na první hodině, jakmile v osm zazvoní.“

Tuhle zprávu doprovodila spousta úpění, ale Shaunee začala líčit, co se stalo, a všichni byli hned jakopěny. Využila jsem té příležitosti a vytratila se po schodech nahoru ke vstupu do sklepa, kde stál Darius.Afrodita šla samozřejmě se mnou.

Když jsem míjela Auroxe, rychle jsem po něm střelila pohledem. Vypadal dost ztrhaně. Měl zarudlé,opuchlé oči a jeho dokonalá pleť měla takový vodnatě křídový odstín. „Kocovina je blbá věc, co?“neodolala jsem nutkání trochu si rýpnout, ale nečekala jsem, jestli na to něco řekne. Afrodita se celoucestu do schodů jízlivě hihňala.

„Kalona se Starkem pátrají po Dallasovi?“ zeptal se Darius, když jsme k němu došly.

„Jo,“ přikývla jsem. „Thanatos ho chce postavit před soud. Říkala, že si to pak vyřídí taky s jehočervenými mláďaty.“

„Vážně mě zajímá, co s nimi všemi udělá,“ poznamenala Afrodita. „Teda pokud Dallase vůbec chytnou.Určitě hodně moc nechce, aby ho dostali.“

„Nesmrtelný ho vypátrá, o tom není třeba pochybovat,“ prohlásil Darius. Zkontroloval někdo, jestli nějacíjeho kámoši neutekli s ním?“ napadlo mě.

„Zběžně jsem to prověřil, když jsem měl jistotu, že našim mláďatům nic nehrozí. Dallas každopádně utekl,ale myslím, že s ním nikdo jiný nešel,“ odvětil bojovník.

„Doufám, že Thanatos udělá něco, aby nám už navždycky dal pokoj,“ řekla Afrodita.

Povzdychla jsem si. „Nemám ponětí, jak se dá udržet pod zámkem kluk, který ovládá elektřinu. Jenpomyslím na to, kolika různými způsoby by mohl pláchnout, upadám do deprese.“

„Thanatos je moudrá. Její rozsudek bude spravedlivý,“ poznamenal Darius.

„Já se jen bojím, že spravedlivý a proveditelný jsou v tomhle případě dvě různé věci,“ odtušila jsem.

„Vzhledem k tomu, že zde není tvůj bojovník, zastoupím ho a říkám, nelámej si s tím tolik hlavu,“ obrátil

se na mě Darius.

„Ona je umíněná, neposlechne tě,“ prohlásila Afrodita a dala mu pusu na tvář. „Ale dík za snahu.“

Usmál se na ni. „Na umíněnou ženu jsem zvyklý.“

„Podvádíš mě snad s nějakou paličatou courou?“ Afrodita předstírala, že je naštvaná. „Nenuť mě, abych

vyškrábala oči nějaké chudince, co není zdaleka tak hezká jako já.“

Darius se rozesmál a přitáhl si ji do náruče. Zakoulela jsem očima. „Jdu se mrknout, jestli nebudu mítkliku dva dny po sobě a k snídani nejsou pšagety. Tak zatím, Darie, zatím, Afrodito. Uvidíme se na prvníhodině.“

Právě jsem se rozhodla, že se nejdřív stavím u sebe v pokoji a zkusím se před snídaní líp učesat a udělatsi něco s obličejem, když vtom se ozval jeho hlas a volal moje jméno. Upřímně řečeno jsem neměla mocchuť zastavit. Nejradši bych dělala, jako že jsem ho neslyšela, zdrhla na kolej a dál se mu vyhýbala, jak to

jen půjde. Ale viděla jsem ho běžet. Nebyl by pro něj problém mě dohonit. Zhluboka jsem se nadechla,zůstala jsem stát a počkala na něj.

„Zoey, mohu s tebou na chvilku mluvit?“ zeptal se Aurox, jakmile ke mně přiklusal.

Řekl to tak formálně a neheathovsky, že jsem se trochu uvolnila. „Jo, jasně.“

„Myslím, že ti dlužím omluvu.“ „Za co?“

Hladké čelo mu zbrázdily vrásky. „Zdá se mi, že jsem ti včera řekl něco nezdvořilého.“

„Zdá?“

„Paměť mi nějak neslouží. Pamatuji si jen útržky toho, co jsem řekl.“

„Auroxi, když se opiješ, nezhorší ti to jen paměť. Může se ti udělat hodně špatně a nutí tě to provádět a

vykládat hlouposti. Nemusíš se mi omlouvat, prostě už se jen neopíjej.“

S povzdechem si promnul čelo, jako kdyby ho bolela hlava, což dost určitě byla pravda. „Když pivo je

vážně dobrý, Zo.“

Bylo to jako rána do břicha. „Jak tohle děláš?“

Spustil ruku a naprosto nechápavě se na mě zadíval. „Jak to dělám, že mi chutná pivo?“

„Ne!“ Frustrovaně jsem rozhodila rukama. „Jak to, že mluvíš úplně jako Heath.“

„Opravdu?“

„Většinu času ne, ale zrovna teď jsi to udělal, když jsi mě oslovil Zo.“

Aurox párkrát mžikl víčky a potom řekl: „Lituji, že jsem tě urazil.“

„Neurazil jsi mě. Jen mě mateš,“ odvětila jsem.

„Ty mě taky,“ prohlásil.

„Čím?“

„Tím, že k tobě chovám city, o nichž vím, že nejsou správné.“

„Nesprávné city? Jako jaké třeba?“ Očekávala jsem jeho odpověď se zatajeným dechem.

„Táhne mě to k tobě. Záleží mi na tobě. Myslím na tebe. Často,“ vyjmenovával zvolna. „A vím, že chovat k

tobě takové city není správné, protože se ti hnusím.“

Už jsem otvírala pusu, abych mu řekla, že se mi nehnusí, do háje, že ho nemám ani moc nerada, ale on

zvedl ruku a zarazil mě.

„Ne, já chápu, proč se ti hnusím. Není to proto, že bys byla špatný člověk. Ty jsi opravdu dobrý člověk –výjimečný. Nemůžeš za to, že cítíš, co cítíš.“ Začal ode mě ustupovat. „Chtěl jsem se pouze omluvit zacokoli nezdvořilého, co jsem snad včera řekl. Nyní tě nechám o samotě.“

„Auroxi, počkej. Nikam nechoď. Potřebuju ti něco říct.“ Pokynula jsem mu, ať jde se mnou k jedné zmnoha kamenných laviček pod velikými duby

rozesetými po školním areálu. „Fajn, sedni si na chvilku sem ke mně a já si rozmyslím, jak to správněvyjádřit.“

Posadil se vedle mě. No, ne tak docela. Spíš balancoval na samém krajíčku, co nejdál ode mě. Povzdychla

jsem si.

„Tak jo. Jdeme na to.“ Dlouze jsem se nadechla a vyhrkla: „Přitahuje mě to k tobě stejně jako tebe kemně. Myslím na tebe. Počkej, ne, neříkám to správně. Snažím se na tebe nemyslet, protože na tebemyslím.“ Znovu jsem vzdychla. „To je teda dost zmatek. No nic, řeknu ti to na rovinu, je mi sedmnáct auvnitř tebe je duše kluka, kterého jsem skoro půl života milovala. Ale ty nejsi on, to si aspoň pořádpřipomínám a většinu času tomu i věřím. A ty pak něco uděláš, třeba jako když jsi zpíval tu písničku opšagetách, nebo mi řekneš Zo přesně tím tónem, jakým to říkal jen Heath, nebo se pitomě zlískáš ažvaníš ptákoviny úplně jako Heath, a já se bojím, že už tomu dál věřit nedokážu,“ zakončila jsem topřekotně.

„Tomu?“

Zamračila jsem se na něj. „Vidíš, přesně tohle by řekl Heath. Použila jsem složitější souvětí a ty ses v něm

ztratil.“

„Promiň, Zo.“

„A už jsi to udělal zas! A tamto, čeho se bojím, je, že nedokážu sama sebe přesvědčit, že ty a Heath

nejste jeden a ten samý kluk.“

„Aha.“ Zarazil se a já na něm viděla, jak mu to šrotuje v hlavě. „Ty Heatha stále miluješ?“

Zadívala jsem se mu do očí a řekla mu čistou pravdu. „Vždycky budu Heatha milovat.“

Neodvrátil se ode mě, a když se mu pusa roztáhla do úsměvu, poznala jsem to od prvního náznaku, v

očích mu totiž zajiskřila známá Heathova zlomyslnost. „To je dobře,“ prohlásil.

„Ne, to je pěknej brajgl, hlavně proto, že můj bojovník a můj přítel je Stark,“ namítla jsem.

„Copak jsi předtím nemilovala Heatha a Starka současně?“

„Jo, to jo, ale bylo to pěkně složité. A náročné. Pro všechny tři.“

„Přesto jsi je milovala.“

Nevyslovil to jako otázku, ale stejně jsem odpověděla. „Jo, a teď se ti tady snažím vysvětlit, že mi prostě

připadá moc těžké milovat v jednu chvíli víc než jednoho kluka. A můžu ti předem říct, jak by Stark

zareagoval, kdybych to chtěla znovu zkoušet.“

„Včera v noci se ke mně Stark choval hezky.“

„No, nakonec se s Heathem skamarádili. Tak trochu.“

„Pak bychom tedy snad mohli být všichni znovu přáteli,“ prohlásil.

Přátelé, to znělo bezpečně. Kdo nepotřebuje víc přátel? „Můžeme to zkusit.“

„Můžeš se napít mé krve, jestli chceš.“

„Auroxi! Ne. Ne, nechci se napít tvojí krve,“ zalhala jsem při vzpomínce na to, jak absolutně dokonalebáječné bylo pít Heathovu krev a jak moc se to Heathovi líbilo. Šlehla jsem po tom klukovipřimhouřenýma očima. „Auroxi, nemáš v sobě Heathovy vzpomínky, nebo snad jo?“

Zavrtěl hlavou. „Nemyslím. Někdy řeknu nebo udělám něco, co mě překvapí, protože si nepamatuji,odkud to vím nebo kde jsem se to naučil. S jistotou mohu jen o jedné věci říct, že jsem ji od Heatha

získal.“

Věděla jsem, že bych se neměla ptát, ale slyšela jsem, jak mi z pusy vylétlo: „Co je to za věc?“

„Jeho láska k tobě, Zo.

16)

Stark

„Víš určitě, že jsme mu pořád na stopě?“ zeptal se Stark okřídleného nesmrtelného, lépe řečeno jeho zad.

Sprintoval za Kalonou a sotva popadal dech.

„Copak ty necítíš vůni jeho krve?“ Kalona se ohlédl a zjevně si všiml, že Stark má problém se ho udržet,protože zpomalil do klusu a ukázal na něčí pečlivě udržovaný trávník, přes který se právě hnali. „Tam,vidíš na zemi ty kapičky upíří krve, která se mu ještě nepřestala řinout z ran? Můj syn udělal dobře, že hoporanil na hlavě, tam zranění hodně krvácejí a nelze to jen tak snadno zastavit.“

„Jo, zvlášť když zdrháš tak rychle jako on.“ Stark si otřel pot z čela a srovnal s Kalonou krok. „Koho bynapadlo, že Dallas takhle dobře běhá? Myslel jsem, že už ho dávno budeme mít, neměl zas tak velkýnáskok. Ten kluk je jak vítr. Vždycky jsem měl za to, že je to jeden z těch pařanů, co používaj jen ruce –jsou to bačkory, ale když si zrovna hrajou na Zorga z planety Org, dokážou těma svýma buřtovitýmaprstama ničit celé světy.“

Kalona svraštil obočí. „Váš svět se stále někdy vymyká mému chápání, ale já ti povím, proč Dallas prchátak rychle. Běží o život.“

„Hele, Thanatos obzvlášť zdůrazňovala to, že ho nesmíš zabít.“

„Jaká škoda. Bylo by jen spravedlivé, kdybych dokončil, co můj syn začal,“ odtušil Kalona.

„Ne že já bych měl něco proti.“

Kalona zvedl ruku a přiměl Starka zastavit. Sledovali Dallasovu stopu stále na západ a doběhli přímo krušné nábřežní Riverside Drive. „Tam.“ Kalona ukázal přes silnici na druhou stranu, kde se v měsíčnímsvětle leskla klidná hladina řeky Arkansas. „Myslí si, že voda odnese pach jeho krve po proudu a smyje

jeho stopy.“

„Myslí? Takže mu to nevyjde?“

„Se mnou ne. Stále krvácí, já necítím pouze jeho stopu, nýbrž i jeho samotného.“

„Hm. To je fajn,“ odtušil Stark. Společně s nesmrtelným překlusal všechny čtyři pruhy Riverside Drive abyl rád, že je pozdě a taky zima, a tím pádem tam nejsou žádní cyklisté ani běžci. Kalona si sice oblékldlouhý kabát, ale ta jeho křídla stejně nebyla dvakrát nenápadná.

Když přeběhli asfaltovou cyklistickou stezku, Kalona se zastavil a sklonil se, aby si líp prohlédl porost. „Zdesestoupil k řece.“

Stark se podíval na zaplevelený břeh a nasál do nosu vzduch, jestli neucítí Dallasovu krev. Cítil ale jenříční bahno a rybinu. Nesmrtelný však neztrácel jistotu, tak jen pokrčil rameny a šel za ním k vodě. Kdyžse ocitli těsně u ní, Kalona znovu zastavil. Tentokrát si dřepnul. Vypadalo to, že nabírá velké douškyvzduchu. Sledoval přitom líně plynoucí vodu. Od té prosincové ledové bouře bylo poměrně sucho a řekabyla mělká, z pomalého proudu vyčnívaly dlouhé písečné pásy.

„Nevěděl jsem, že jsi takhle dobrý stopař,“ poznamenal Stark a dřepnul si vedle něj.

„Celé dlouhé věky jsem lovil zlé bytosti, jejichž lstivost dalece převyšovala schopnosti tohoto nicotnéhoupíra,“ řekl Kalona.

Stark ho koutkem oka pozoroval a nikoli poprvé přemýšlel, co přesně Kalona pro bohyni dělal, než hozapudila. A jestli byl v tomhle tak zatraceně dobrý, že po stovkách let pořád umí takhle děsivě dobřestopovat, proč ho vlastně zapudila?

„Tam!“ ukázal Kalona. „Vidíš ho, tam na té kládě u protějšího břehu?“

Stark se usmál. „Nemusím něco vidět, abych to trefil. Jen mi udělej trochu místa a připrav se, že pro toho

kreténa půjdeš, až ho střelím, protože teď udělám já to, co umím děsivě dobře.“ Vstal, nasadil šíp natětivu a natáhl

luk. Ať se ten šíp až po peří zaboří do stehna upíra jménem Dallas, soustředil se na jednu konkrétnímyšlenku, jeden konkrétní cíl, a pak šíp nechal vyletět.

Ten opustil tětivu s uspokojivým svistem a proťal vzduch, neviditelný, ale smrtící.

„Áááá!“ donesl se k nim přes vodu zřetelně Dallasův výkřik.

Stark se přidrzle usmál na Kalonu a řekl: „Aport.“

Zoey

Připadalo mi, že první hodina snad nikdy neskončí. Obvykle mě Thanatina speciální výuka baví. Ona neníúplně nejzábavnější učitel na škole (hmm, to je totiž Erik), ale je ohromně chytrá a nechá nás ptát se, naco chceme, pokud přitom neurážíme ani ji, ani sebe navzájem. Zavrtěla jsem se na židli a ohlédla se.Dallas samozřejmě nepřišel. Pokud jsem věděla, Stark s Kalonou se ještě nevrátili, bez něj ani s ním. Alevšichni ostatní červení tam byli. Kluci a holky, kteří nepatřili k Dallasově partě, jako Shaylin, Kramisha,Johnny B, Mravenec a další od Stevie Rae, seděli v přední části třídy, hned za první řadou, kde byli všichni

z mého kruhu plus Afrodita. Nicole přišla se Shalin a seděla vedle ní. Vůbec si nevšímala svých bývalýchkámošů, kteří na ni koukali jako na mršinu, když kolem nich prošla.

Aurox dneska neseděl sám až úplně na druhém konci. Když přišel do třídy, rozpačitě se u nás zastavil aDamien na něj zamával s tím, že Refaim zůstal se Stevie Rae na ošetřovně a vedle něj jsou tím pádemdvě volná místa. Aurox ani moc dlouho neváhal, jen se podíval na mě. Tak nějak jsem napůl pokrčilarameny a napůl kývla a on pak poděkoval Damienovi a sedl si vedle něj. Mezi námi tak byli jen Afrodita aDamien. Když Thanatos zahájila hodinu výkladem o pěti nejdůležitějších rituálech popsaných v Příručcepro mláďata, všimla jsem si, že Aurox si dělá poznámky.

Hmm. Aurox nejspíš bude dobrý student. V tom by se teda Heathovi nepodobal ani trochu. Když mě tohle

napadlo, maličko jsem se zachichotala, jako když se mě zmocňuje hysterie, ne jako když je něcolegrační, a rozkašlala jsem se, abych to zakryla.

„V pohodě?“ zeptala se mě tiše Shaunee. Seděla vlevo ode mě a bylo jasné, že jsem ji vylekala.

„Dokonale. Jen mě zaškrábalo v krku,“ ujistila jsem ji rychle.

Thanatos se otočila k interaktivní tabuli a promítla na ni obrázek bohatě zdobeného nože. Odněkudzezadu mi na lavici přiletěl kus papíru zmačkaný do kuličky. Všimla jsem si, že je na něm něco napsané. S

nakrčeným čelem jsem ho rozložila. Stálo tam: MNĚLA SI CHCÍPNOUT TY.

Afrodita mi ten dopis sebrala, zmuchlala ho a strčila si ho do kabelky. „Nevšímej si jich,“ pošeptala mi. „I

já mám lepší pravopis než oni.“

Dallasovi červení se tolik nepředváděli, jako když tam Dallas byl a naváděl je. Místo toho v nich jen tišebublal vztek. Neodpovídali Thanatos na otázky a během hodiny ničím nepřispěli. Akorát trapně házelisprostá psaníčka, když se k nim otočila zády. A přísahám, že jsem cítila, jak mě probodávají těma svýmazlýma červenýma očima. Ohlédla jsem se.

„Přestaň na ně koukat,“ sykla Afrodita, když nám Thanatos rozdávala Příručky pro mláďata. „Chtějí, aby sijich někdo všímal. Tak to nedělej.“

„Kéž bych věděla, jestli Dallase už chytli,“ zašeptala jsem k ní.

„Chytnou. Není dost chytrý, aby Kalonovi utekl,“ odvětila.

„Nyní chci probrat druhý z nejdůležitějších rituálů popsaných v této kapitole vaší příručky, Kleopatřinochranný rituál.“ Thanatin autoritativní hlas nás přiměl znovu obrátit pozornost k ní. Ukázala na tabuli ana obrázky ozdobných dýk. „Kdo z vás ví, jak se takovým dýkám říká, když se používají pouze pro rituálnía magické účely?“

Damienova ruka vystřelila do vzduchu.

„Damiene?“

„Athame,“ odpověděl.

„To jsem věděla,“ zašeptala Afrodita.

„Správně. Děkuji, Damiene,“ řekla Thanatos. „Povšimněte si, že v nejryzejší a nejstarobylejší forměochranného rituálu se obvykle přivolává ohnivý živel.“ Krátce s úsměvem pokývla na Shaunee a tanadšeně přikývla. „Když už máme to štěstí, že na naší škole studuje mládě s nadáním pro oheň, třebanám dokáže říci, co je při tradičním ochranném rituálu nade vše důležité.“

„Jé, to je lehké! Nejdůležitější je velekněžka, která rituál provádí. Oheň je sice bezvadná ochrana, ale májen takovou sílu jako kněžka, která kouzlo sesílá,“ prohlásila Shaunee.

Byla jsem fakt ráda, že na to odpovídá ona, protože já jsem si o ochranném rituálu pamatovala jen to, že

ho provedla Kleopatra a pak to zvorala, protože se zbláznila do Marka Antonia, on nakonec umřel a jejíživel se proměnil v hořícího hada a spolkl ji. Ble.

„Zcela správně, Shaunee. Děkuji. Poučení, které si odneseme z ochranného rituálu, studenti, tedy nemánic do činění s ochranou. Týká se soustředění, integrity a cílevědomosti,“ vykládala Thanatos. „Události,jež se odehrály na této škole, mě přiměly význam ochranného rituálu pečlivě zvážit. Když jsem o tétohodině uvažovala, napadlo mě, že v dobách starověku bývali upíři nadanější než dnes.“ Odmlčela se apodívala se na mě. „Ačkoli se zdá, že právě nyní se tendence mladých upírů k menšímu nadání a menší síle opět obrací.“ Netušila jsem, k čemu směřuje, ale rozhodně mě zaujala. „Uvažujte chvíli, jaké důsledky

takový posun může mít. V dávných dobách mimořádně nadaní upíři, jako byla Kleopatra, nesli plnouodpovědnost za svá rozhodnutí a jejich činy byly poměřovány mocí, jíž vládli. Jak se dočtete v příručce ajak zaznamenali naši historici, Kleopatra svůj dar od bohyně zneužila. Přestala naslouchat svému lidu.Zacházela se svým nadáním, jako by to byla samozřejmost. Myslela pouze na své vlastní potřeby a tužby.V konečném důsledku ji pohltil vlastní živel, oheň.“

Snažila jsem se nevrtět. Chce mi Thanatos naznačit, že to dělám blbě? Uvědomovala jsem si, že poslednídobou jsem na lidi dost ostrá, a celá ta věc s Auroxem/Heathem mě mátla a štvala, takže chce tímhleThanatos říct, že potřebuju dostat od všech pěti živlů pořádnou facku?

Do háje! To snad ne! Snažím se přece, jak nejlíp umím. Jo, jsem frustrovaná a otrávená, ale aspoň užtolik nefňukám. V posledních dnech.

Afrodita zvedla ruku, což mě tolik překvapilo, že to ukončilo můj pitomý vnitřní monolog.

„Ano, Afrodito, máš nějaký dotaz?“ vyzvala ji Thanatos.

„Jo, přemýšlela jsem o tom, co jste řekla, že v dávných dobách byli nadaní upíři silnější a bylo jich víc, ajak se to teď možná mění, a napadlo mě, jestli umíte vysvětlit, proč k tomuhle novému nárůstu sil

dochází.“

„To je dobrá otázka, Afrodito. Kéž bych ti uměla s určitostí odpovědět. Mohu pouze říci, že podle méhonázoru tento posun souvisí s velkou změnou v rovnováze Temnoty a Světla.“

„Třeba nám Nyx dává větší nadání, abychom s tím mohli bojovat a zas tu rovnováhu nastolit,“ ozvala se

Shaunee.

„Snad,“ přikývla Thanatos.

„Mohlo by to nějak souviset se starou magií?“ zeptal se Aurox.

Všichni jsme na něj zůstali koukat.

„Jak tě to napadlo?“ opáčila Thanatos. Pokrčil rameny a zatvářil se rozpačitě. „Kvůli těm býkům. Copaknejsou ztělesněním staré magie?“

„Jsou,“ potvrdila.

„Zoeyin vidoucí kámen taky funguje na principu staré magie. Nebo ne?“ nadhodila Afrodita.

Zamračila jsem se na ni.

„To je rovněž pravda,“ řekla Thanatos.

„No jo, ale ví tady někdo, co to stará magie doopravdy je?“ namítla jsem. Tohle téma se mi vůbec

nelíbilo.

„Stará magie se s výjimkou ostrova Skye neprojevovala už dávno předtím, než jsem byla já samaoznačena,“ promluvila Thanatos pomalu, jako kdyby vzpomínala a zároveň myslela nahlas. „Podle toho,co o ní vím, vám ji nejlépe mohu popsat tak, že se jedná o energii na té nejzákladnější úrovni, syrovou,mocnou a neutrální. Stará magie v sobě obsahuje tvůrčí i ničivý princip současně.“

„Proto nejspíš byla v dávných dobách kouzla jako například Kleopatřin ochranný rituál tolik závislá nakněžce, která je sesílá,“ podotkl Damien. „Možná že všech pět základních rituálů má kořeny ve staré

magii.“

„To je logický závěr,“ přisvědčila Thanatos.

„Ale nevysvětluje to, co přesně je stará magie zač ani proč se znovu projevuje,“ řekla Afrodita. „A já bychřekla, že se stoprocentně znovu projevuje. Viď, Zoey?“

Naštěstí ji přerušila rána, když se rozletěly dveře učebny a prostřední uličkou vpochodoval dovnitř Kalona.

Uctivě se poklonil Thanatos. „Velekněžko, vrátil jsem se s tvým zajatcem.“

„Vedl sis dobře,“ pochválila ho a obrátila se k celé třídě. „Všichni se okamžitě odeberte ven na místo, kdese konají pohřby. Výuka je přerušena.“

Když jsme se řadili k odchodu ze třídy, sledovala jsem, jak Thanatos tiše mluví ke Kalonovi. Všimla jsemsi, že vykulil oči, pak přikývl a znovu se jí poklonil, tentokrát neobvykle hluboce a zůstal skloněný délenež normálně. Pořád ještě se klaněl, když Thanatos přešla ke katedře, vzala telefon a zmáčkla tlačítko. Ze

školního rozhlasu se ozval její hlas. „Všichni studenti a členové pedagogického sboru nechť se dostaví kpohřebnímu místu ve středu školního areálu! Profesoři, kteří jsou členy zdejší rady, se neprodleně sejdouv poradní místnosti. Veškerá výuka je až do ukončení tohoto shromáždění přerušena.“ Potom telefonpoložila a zadním vchodem rychle vyšla ze třídy. Kalona ji následoval.

Zmocnil se mě špatný pocit. „To bych ráda věděla, co se tady do háje děje.“

„Nemám páru,“ řekla Afrodita. „V každém případě to všichni uvidí a ještě kvůli tomu prošvihneme nejmíň

jednu hodinu, takže to zas tak zlé nebude, ne?“

Šli jsme rovnou na místo a utvořili velký kruh kolem černého spáleniště, které se poslední dobou

používalo až příliš často. Rozhlédla jsem se, jestli neuvidím Starka, ale nebyl tam ani on, ani Kalona. Přišel

za námi Darius, vzal Afroditu za ruku a řekl, že taky neví, co se bude dít. Všichni už začínali být neklidní a

hlasitost hovoru dosáhla bodu, kdy jste na sebe museli křičet, abyste se slyšeli, když vtom se lidi naprotinám začali ohlížet a pak se rozestoupili.

Jako první se objevila Thanatos. Převlékla se do dlouhých černých sametových šatů ozdobených jenstříbrnou výšivkou Nykty, která ve vztažených pažích držela měsíční srpek. Rozpustila si vlasy, takže jíjako dlouhý, hustý tmavý závoj splývaly až k pasu. Všimla jsem si, že se v nich sem tam zatřpytí stříbro, a

připomnělo mi to stříbrné nitě, kterými bývá vyšitý Nyktin emblém. Thanatos se tvářila velice vážně.Připadala mi děsivá, ale krásná, prastará, a přitom bezvěká.

Potom jsem se přestala soustředit na ni, protože předstoupili Stark s Kalonou. Mezi nimi se belhal Dallas.Vypadal děsně. Ruce měl spoutané před tělem. Obličej měl rozškrábaný do krve, oblečení mokré ašpinavé. V pravém stehně mu až po peří vězel jeden Starkův šíp. Kalona se Starkem se tvářili stejněvážně a autoritativně jako Thanatos, když Dallase táhli do kruhu shromážděných. Zastavili se až přesněuprostřed zčernalého spáleniště.

Dallas se netvářil ani zachmuřeně, ani autoritativně. Vypadal naštvaně. Viděla jsem, jak mu pohled padlna Shaunee. Ušklíbl se na ni, zachrchlal, vytáhl až odněkud z paty hnusný hlen a vyflusl ho do popela pod

sebou.

„Členové rady tulské Školy noci, předstupte!“ zavelela Thanatos.

Z davu vystoupili Lenobia, Penthesilea, Garmyová a Erik a postavili se do řady vedle ní. Zamyslela jsem se

nad tím, jak prořídle školní rada působí bez Draka a Anastasie Lankfordových a profesorky Nolanové, aleThanatos ještě neskončila. „Vyzývám též naše dvě věštkyně, aby předstoupily!“

„Ale do hajzlu,“ frfňala Afrodita, ale pustila se Daria a zamířila k Thanatos. Shaylin chviličku trvalo, než sek velekněžce dostala, ale jakmile k ní došla, Thanatos kývla a pokynula jí, aby se postavila vedle Afrodity.

„Naší škole se dostalo bohatého požehnání a máme zde ještě dvě další velekněžky. Žel bohyni, jedna znich, první velekněžka červených upírů Stevie Rae, nemůže dnes zaujmout své místo po mém boku,jelikož utrpěla těžká zranění.“ Právě mi docvaklo, že řekla dvě, když na mě Thanatos upřela temný pohled. „Obracím se všakalespoň na naši druhou velekněžku. Zoey Redbirdová, přistup ke mně!“

Celá nervózní a nejistá jsem si šla stoupnout vedle Afrodity a Shaylin.

Thanatos se obrátila k Dallasovi. „Jsi červený upír jménem Dallas?“

Ohrnul ret. „Každej mě tady zná.“

„Dallasi, za rozbřesku jsi napadl velekněžku červených Stevie Rae s úmyslem vystavit ji slunečnímu svitu a

nechat ji zemřít. Popíráš to?“

„Nepopírám.“

„Dallasi, za rozbřesku ses rovněž chystal zabít mládě jménem Shaunee za pomoci síly, jíž tě obdařila Nyx.

Popíráš to?“

„Já nic nepopírám!“ V hlase měl zlobu a oči se mu leskly rezavě červeným svitem. „Jen mě vyžeňte!Nemůžu se dočkat, až z týhle zasraný školy vypadnu.“

Thanatos se obrátila čelem ke shromážděným. „Vím, že tento upír má příznivce, kteří sdílejí jeho názory.Domnívám se, že o jeho zločinech věděli, a možná se na nich i podíleli. Měli by s ním tedy sdílet jehoosud. Předvolávám nyní Dallasovy příznivce, kteří chtějí stát při něm!“

Byla jsem hodně zvědavá, co se bude dít dál. V Dallasově partě bylo asi tak deset kluků a holek, kteří sním táhli. Vlastně devět, když Nicole přešla od Temné strany Síly k nám. Tak nějak jsem čekala, ževystoupí celá ta jeho tlupa červených, budou se nakrucovat jako pitomci a házet po lidech papírky.

K Dallasovi se ale ve skutečnosti přidali jen dva. Jeden byl ten velký kluk jménem Kurtis. Pamatovala jsem

si ho z té bitky v tunelech. Byl to totální kretén. Druhý byl Elliott, můj spolužák, který před tolika měsíciumřel přímo mně před očima na hodině angličtiny. Věděla jsem, že Elliott je sígr a vzduchový filtr (nahodinách nic nedělá, jen spotřebovává kyslík), ale tipovala bych, že na to, aby se Dallase zastával, je moc

líný, zvlášť když to vypadalo, že ho spolu s ním vyrazí ze školy.

Aha, počkat. O tohle mu jde. Ten kluk nemá rád školu. Dát se s Dallasem vyloučit mu musí připadat jakopříležitost k nekonečným prázdninám.

„Elliotte, Kurtisi, předstupujete vědomě jakožto spoluúčastníci zločinů tohoto upíra?“ zeptala se jich

Thanatos.

„To teda jo!“ prohlásil Kurtis. Nervózně se rozhlížel, ale snažil se, aby to vyznělo tvrďácky a sebejistě.

„Ale no jo,“ zamumlal Elliott.

„Nyní se táži své rady, uznáváte tohoto upíra i jeho přívržence z řad mláďat vinnými?“

Jakmile Thanatos tu otázku vyřkla, z mého vidoucího kamene začalo sálat horko. Položila jsem na nějruku a moc mě zajímalo, na co reaguje a co bych s tím jako měla dělat.

Všichni členové rady Thanatos slavnostně odpověděli: „Ano.“

„Nyktiny věštkyně, tito tři byli shledáni vinnými z pokusu o vraždu upíří velekněžky. Nahlédněte do svéhonitra. Užijte svého nadání. Souhlasíte se mnou, že tak jako za dávných časů by měl následovat okamžitý,veřejný trest?“

Afrodita zareagovala první. „Souhlasím s vámi.“

Shaylin to trvalo déle. Popošla o pár kroků blíž k Dallasovi, Kurtisovi a Elliottovi a bedlivě si je prohlédla.Tvářila se u toho, jako by z nich vycházel nějaký odporný smrad, ale nic jim neřekla. Vrátila se zase kThanatos. Dál mlčela. Jen se na ni upřeně zadívala, tak dlouze, až mi to připadalo nepříjemné. Konečněse zhluboka nadechla a odpověděla: „Věřím, že souhlasit s vámi je správné rozhodnutí.“ Potom sklopilahlavu. Měla jsem dojem, že taky zavřela oči, vypadalo to, že se možná modlí, ale neměla jsem čas nějakblíž ji sledovat, protože teď byla řada na mně, abych se vyjádřila.

„Zoey Redbirdová, jakožto jediná další zde přítomná velekněžka, podpoříš mé rozhodnutí a potvrzuješ méodvěké právo odsoudit tyto tři za násilný čin, k jehož naplánování a spáchání se doznali?“

Přišlo mi, že jsem dostala tu nejjednodušší otázku ze všech. „Ano, potvrzuju,“ přisvědčila jsem rychle.Vidoucí kámen mě pálil do dlaně.

Thanatos vztáhla paže k nebi. Kolem ní to zajiskřilo mocí, až se mi na zátylku a pažích zježily chloupky.Její hlas zesílila Nyktina moc, zněla jako vtělená smrt.

„Pak se tedy dovolávám své pravomoci velekněžky této Školy noci. Zločiny proti jakékoli velekněžce, která

je pod mou ochranou, budou ztrestány jako za dávných časů. Přikazuji svému zaslíbenému bojovníku,aby dospělého červeného upíra popravil a jeho dva přívržence z řad mláďat pak odnesl do liduprázdnéhokraje, tak daleko od dospělých upírů, že jejich těla odmítnou proměnu a rovněž zemřou!“

Nestačila jsem ani zalapat po dechu. Kalona zareagoval jako blesk. Tasil dlouhý meč, který mělpřipevněný na zádech, a jediným máchnutím Dallasovi setnul hlavu. Stark ustoupil, když se tělo křečovitě

zazmítalo a z pahýlu, co zbyl z Dallasova krku, vytryskl gejzír krve. Já nemohla odtrhnout zrak od

Dallasovy hlavy. Oči měl vytřeštěné. Vypadal ohromeně. A pusa se mu pořád ještě otvírala a zavírala,otvírala a zavírala, jako rybě na suchu.

Kurtis a Elliott se rozječeli a dali se na útěk. Okřídlený nesmrtelný je chytil, než vůbec stačili doběhnout ke

kruhu otřesených diváků. Popadl je kolem pasu. Všichni před ním horempádem uskočili a on běžel dál,mocnými skoky se hnal vpřed, jeho obrovská křídla jednou, podruhé, potřetí máchla a pak se s oběmakluky vznesl. Kopali a křičeli, ale s Kalonou to ani nehnulo a za chvíli už se ztratil z dohledu ve tmě někam

západním směrem.

„Ticho!“ Thanatin rozkaz zafungoval jako vypínač. Teprve v tu chvíli jsem si uvědomila, že všichni okolokromě mě, Starka, Shaylin a členů školní rady buď křičí hrůzou, nebo šokovaně vzlykají. „Čas pro slabosta vnitřní nesváry vypršel. Násilí spáchané na naší škole bude pomstěno. Naše bohyně je milosrdná, aletaké spravedlivá, a každý, kdo se postaví proti ní, pocítí její hněv. Nechť je toto pro vás varováním a promne závazkem, těm, kdo zůstanou na straně bohyně a se mnou, se dostane ochrany. Ty, kteří se obrátí

proti nám, stihne trest. Tulská Školo noci, máš na vybranou!“

17)

Zoey

Vidoucí kámen, skrytý v mé dlani, se rozpálil do běla. Věděla jsem, proč jsem se nerozbrečela aninezačala hystericky ječet.

Thanatos měla pravdu. Byl nejvyšší čas veřejně slíbit věrnost naší Škole noci a postavit se na stranudobra. Hrozilo nám příliš velké nebezpečí, než abychom ještě bojovali mezi sebou navzájem. Přesně tonám celou dobu říkala. Teď už jsem tomu věřila taky.

Postoupila jsem o krok dopředu, ale dala jsem si pozor, abych nešlápla do louže Dallasovy krve. Pevně

jsem stiskla vidoucí kámen, zhluboka se nadechla a pomodlila se: Stará magie, pomoz mi, dej mi sílu! Z

kamene vytrysklo horko a mým tělem se rozlila moc. Když jsem promluvila, byl můj hlas tak znělý, žedoslova zaburácel nad celým shromážděním.

„Můj kruh i já volíme Nyktinu cestu. Stojíme společně při této Škole noci!“

Jako první z mého kruhu se ke mně připojili Damien se Shaunee. Stoupli si vedle mě, uctivě se pokloniliThanatos a v ozvěně mých slov prohlásili:

„Stojíme společně při vás!“ Pak se vedle nich postavily i Shaylin a Afrodita. Přidali se i Darius a Stark, ahrklo ve mně radostí, když jsem viděla, že totéž udělal i Aurox. Celý můj kruh mě obklopil, všichni sipřitiskli pěsti k srdci a ukláněli se na znamení naší solidarity.

To spustilo hotovou lavinu. Z davu přihlížejících se vyhrnuli Kramisha, Erik, Johnny B, Mravenec, Nicole avšichni červení Stevie Rae. Všimla jsem si, že někteří mají uplakané oči. Jiní, třeba Erik a Kramisha, bylibledí šokem, ale bez rozdílu se klaněli a slibovali věrnost naší škole.

Potom se začali uklánět všichni ostatní a každý přísahal, že bude stát při nás a půjde cestou bohyně.Zvlášť jsem dávala pozor na těch pár kluků a holek z Dallasovy party. Dali se snadno rozeznat. Klucivypadali jako vágusové a hrbili se, holky měly na sobě víc očních linek než oblečení. Teď už si ale nehrálina tvrďácké rebely. Tvářili se a chovali vystrašeně. Všichni se ukláněli Thanatos. Nemohla jsem si pomoct

a ptala se sama sebe, jak upřímně svoje sliby asi myslí, copak měli vůbec na vybranou? Přemýšlelajsem, co bych dělala na jejich místě. Určitě bych neriskovala, že mě zabijou. Rozhodně bych se tvářila,jako že jsem s Thanatos. Později bych se ale možná rozhodla jinak.

V tu ránu můj vidoucí kámen ochladl, jako by ještě před chviličkou nebyl rozpálený jak trouba. Točila semi hlava, bylo mi špatně od žaludku a v pravém spánku mi začalo bolestivě bušit.

Stará magie je fakt děsivá!

„Nyní vám přikazuji, abyste se navrátili k obvyklému životu. Výuka bude pokračovat,“ prohlásila Thanatos.

„Vyvarujme se temných sil, jež se daly do pohybu kolem nás, mezi námi však již nic takového není.Žádám Zoey a její kruh, aby zde zůstali, chci se s nimi ještě krátce poradit. Ostatním za pět minut začínádruhá vyučovací hodina. Profesoři, ujměte se svých mláďat a buďte všichni požehnáni.“

Připadalo mi, jako by na mě někdo vychrstl kýbl studené vody. Dallas právě přišel o hlavu, dvě mláďatabudou brzo taky mrtvá, ale hlavně ať nepřijdeme pozdě na druhou hodinu? To jako fakt? Copak je to taksnadné, dělat to, co každý den, jako by se vůbec nic nestalo?

„Zoey, potřebuji, abys vyvolala kruh,“ řekla Thanatos a rázně ke mně vykročila, když se ztichlý dav začal

rozcházet.

„Tady? Teď?“

„Ano, tady. Kolem těla tohoto upíra. Ne však hned teď. Počkejte, až se mláďata rozejdou do učeben.“

„Tak jo,“ vypravila jsem ze sebe. „Ale někdo musí zastoupit Stevie Rae.“

„Já to udělám.“

Všichni zůstali na Auroxe koukat.

„Proč ty?“ zeptal se Stark, než jsem se stačila dostat ke slovu, což mě příšerně naštvalo. Tohle je můj

kruh, ne jeho!

„Proč ne? Vím, kde je sever. Dokážu podržet zelenou svíčku a přivolat zemi. A chci Zoey pomoct.“

„U mě dobrý,“ řekla jsem a na Starka se ani nepodívala. „Damiene, došli byste se Shaunee a Auroxem pro

živlové svíčky a sirky?“

Aurox se mi uctivě uklonil a pak všichni tři zamířili k Nyktinu chrámu pro pomůcky k vyvolání kruhu.

„O co tady jde? K čemu potřebujeme kruh? Neměl by spíš někdo uklidit tady ten nepořádek?“ zeptala se

Afrodita a ukázala na Dallasovu mrtvolu, ale nepodívala se na ni.

„Přesně to Zoey se svým kruhem udělá,“ odvětila Thanatos. „Popravený odsouzenec si nezaslouží hranicia tradiční pohřební obřad. Nesmí rovněž být nikde pohřben, protože jeho pomýlení stoupenci by mu tam

mohli chodit prokazovat úctu. Jeho ostatky se musí jednoduše, v tichosti a rychle zpopelnit.“ „Aha,“ pochopila jsem. „Chcete, abych vyvolala kruh a zesílila Shauneeino nadání, a ona pak, no, ehm –“

Zarazila jsem se, nevěděla jsem, jak to vyjádřit, protože z pomyšlení na to, co budeme muset udělat, miběhal mráz po zádech. Uklidí nepořádek,“ dořekla za mě Afrodita.

„Ano, to je vhodné označení.“ Thanatos o tom mluvila, jako kdyby měl někdo vynést koš. „A čím méněpozornosti tento úklid vzbudí, tím lépe. Děkuji tedy oběma věštkyním, že důstojně a moudře splnily svůjúkol, ale nyní musím trvat na tom, aby se Afrodita vrátila do třídy a Shaylin též, jakmile přivolá do

Zoeyina kruhu vodu.“

Afrodita se zamračila. Třída nebyla zrovna její nejoblíbenější místo. Já se pro změnu zamračila na ni, neže by si toho všimla, a v duchu jsem si říkala, že bych si to s ní s největší radostí vyměnila.

„Pojď, krásko moje, půjdeme spolu,“ ozval se Darius, vzal ji za ruku a odvedl ji k hlavní školní budově.

„Dojdu si pro svoji modrou svíčku a vyřídím Damienovi a ostatním, ať si pospíší,“ řekla Shaylin. Už mělanakročeno k Nyktinu chrámu, ale ještě se zastavila a otočila se zpátky k Thanatos. „Přečetla jsem vašebarvy. Dělala jste, co bylo třeba. Někdy je nejlepší udělat to jako za starých časů,“ prohlásila.

„Také jsem o tom přesvědčena,“ přitakala Thanatos.

„Proto ale ještě není to, co se tady stalo, míň děsivé,“ pokračovala Shaylin.

„Méně děsivé to není, bylo to však nutné,“ řekla Thanatos.

„Nestojí za vámi celá škola,“ upozornila ji Shaylin.

„Toho jsem si vědoma.“

„Myslím, že byste se divila, kdo všechno pochybuje o svém slibu věrnosti vám a téhle škole.“

„Ty bys mi to ale přece mohla říci, kdybys přečetla jejich barvy. Není tomu tak?“ nadhodila Thanatos.

Zhoupl se mi žaludek. „No tak počkat,“ vložila jsem se do toho. „Já jsem stoprocentně pro jednotu proti

Temnotě, ale jsem zásadně proti, aby někdo využíval Shaylininu schopnost lézt lidem do hlavy.“

„Co tím chceš konkrétně říci, Zoey?“ Thanatin pohled jako by mi pronikal pod kůži.

„Že byste neměla dělat ze Shaylin svého špeha!“ Nebyla jsem si úplně jistá, proč mě ta představa tak

hrozně vytáčí, ale zkrátka to tak bylo.

„Pokud slouží Nyktě –“ spustila Thanatos.

Nenechala jsem ji domluvit. „Nyx dala nám všem svobodu volby. To znamená, že bohyně nikomu

nezakazuje pochybovat o jejích rozhodnutích, ani o těch, která teprve uděláme. Na tom není nic

špatného. Jenom hlupák nikdy nepochybuje o rozkazech, které dostal.“

„Shaylin, řekly ti Dallasovy barvy, že je nebezpečný?“ zeptala se Thanatos, ale nespustila přitom pohled

ze mě.

„Věděla jsem, že se zlobí a touží po násilí. Nevěděla jsem ale, že se pokusí zabít Stevie Rae a Shaunee.“

„Kdybychom však Dallase před dnešním ránem zastavili na základě toho, cos vyčetla z jeho aury, Stevie

Rae by to uchránilo od velké bolesti,“ argumentovala Thanatos.

„Zastavili? Myslíte jako zabili dřív, než vůbec něco udělal?“ Měla jsem pocit, že každou chvíli vybuchnu.

„Tak to asi Thanatos nemyslí,“ ozval se Stark. „Ráda bych to slyšela od ní,“ nedala jsem se.

„Za starých časů byli popravováni pouze upíři, kteří se skutečně dopustili násilí na druhých upírech,“ řekla.

„My nežijeme za starých časů,“ prohlásila jsem. „A do toho, co si lidi myslí, podle mě nikomu nic není. Alevíte, kdo byl přesvědčený, že má právo číst

nám všem myšlenky? Neferet. Nemám zrovna velkou radost z toho, co to s ní udělalo.“

Thanatos zvedla obočí. „To je velice dobrá připomínka, mladá kněžko.“

„Shaylin, běž se podívat, proč to Damienovi a ostatním tak trvá,“ poprosila jsem ji. Shaylin vteřinku

váhala, pak se mi uklonila a rychle odešla.

„Máš velmi vyhraněné názory,“ řekla Thanatos.

„Vy taky.“

„Vyvoláš kruh a pomůžeš Shaunee zpopelnit tělo odsouzeného?“

„Jo. Nestojím o to, aby z něj udělali mučedníka, o nic víc než vy,“ odvětila jsem.

„Děkuji. Zanechám tě tedy tvému úkolu.“ Sjela pohledem ke Starkovi. „Vedl sis dnes dobře, bojovníku.

Jsem na tebe pyšná. Buďte požehnáni.“ Mírně pokývla hlavou a odešla.

„Fakticky mám pocit, že den ode dne víc připomíná smrtku,“ plácla jsem a koukala za ní jak opařená.

„Zoey, podle mě jen dělá, co může, aby nás všechny ochránila.“

V první chvíli jsem měla chuť se s ním začít hádat, zeptat se ho, proč se nezastane spíš mě, ale když jsem

si ho pořádně prohlédla, uvědomila jsem si, že má potrhané a zamazané oblečení a tričko i kalhotypocákané Dallasovou krví. Obličej měl bledý a ztrhaný a bylo mi jasné, že Kalona sice přivedl Dallasezpátky, ale popravit ho mohl jen díky Starkově střele.

Pak Stark viděl, jak mu Kalona stíná hlavu.

Objala jsem ho a schovala si obličej do jeho ramene. „Podle mě děláš ty, co můžeš, abys nás všechny

ochránil.“

„Je ti dobře, Zoey? Já jsem ti chtěl říct, co Thanatos chystá, ale nebyl čas.“ Zaváhal a pak dodal: „Cítiljsem tu obrovskou vlnu síly, když jsi promluvila. Bylo to jiné, než když do tebe vstoupí duch, tak měnapadlo, jestli v tom nebyla stará magie. Byla? Rozpačitě jsem se zavrtěla. „No, můj vidoucí kámen serozpálil a teď je mi blbě. Takže jo, asi v tom byla nějaká stará magie.“

„Vlastně je to docela logický, když teď Thanatos vytáhla zákony z dávných dob a tak.“

„Jo, těsně předtím jsme o tom zrovna debatovali ve třídě, akorát bych ráda věděla, jestli to znamená, žeThanatos dělá správnou věc,“ vyslovila jsem nahlas svoje obavy.

„Hej.“ Zvedl mi bradu. „Vidoucí kámen je tvůj. Tvoje starost je jenom to, jestli děláš správnou věc ty.Uklidit tady po Dallasovi každopádně správný je. Dobře?“

„Dobře.“ Políbila jsem ho. „Jak je tobě?“

„Jsem unavený,“ odpověděl. „A to, jak Kalona Dallasovi usekl hlavu… no… Věděl jsem, že se to stane, amyslel jsem, že jsem na to připravený. Ale…“ Nechal to nedořečené a pevně mě sevřel v náručí.

„Starku, asi neexistuje způsob, jak se připravit na to, že uvidíš, jak nějakému klukovi usekávají hlavu.“Taky jsem ho zmáčkla trochu víc. „Hele, měl by sis dát sprchu a převlíknout se. Uvidíme se u oběda, co ty

na to?“ „Co takhle se domluvit, že si po škole vlezeme spolu do pelíšku, sami dva, a pustíme si na streamu

maraton Teorie velkého třesku?“

Zakřenila jsem se na něj. „Nikdo kromě mě nemá ani ponětí, že jsi ve skutečnosti hrozný pako.“

„Potřebuju se něčemu zasmát a Sheldon mě vždycky pobaví.“

„Tak dobře, ale jedině když mi slíbíš, že si ze mě nebudeš dělat legraci, když všechny jeho vtípky

nepochopím,“ prohlásila jsem.

„Jenže v tom je právě částečně ta sranda,“ namítl.

„No tak jo. Jen se mi směj. Obětuju se pro tebe,“ ustoupila jsem naoko.

On však zničehonic zvážněl. „Já se pro tebe vždycky obětuju.“ Zhluboka se nadechl a pak vyhrkl: „Nechci,

aby sis něco začala s Auroxem.“

Odtáhla jsem se od něj. „O čem to mluvíš?“

„Vím, že jsem říkal, že bych se o tebe s Heathem podělil, ale to bylo vlastně, až když byl po smrti. Jenže

teď je zase naživu a já mám pocit, že se o tebe přece jen dělit nedokážu, a chtěl bych, aby sis od něj

držela odstup,“ vysypal ze sebe o překot.

„Pardon, že nám to tak trvalo! Někdo dal obřadní zápalky do šuplíku k vykuřovadlům. Už jsem myslel, že

je nenajdeme. Nesnáším, když věci nejsou na svém místě,“ ozval se zadýchaně Damien, celý uřícený. On,

Shaylin, Shaunee a Aurox se k nám blížili a nesli svíčky a sirky.

„Shaylin mi řekla, co po nás Thanatos chce, a jsem připravená,“ prohlásila Shaunee.

„Stalo se něco?“ zeptala se Shaylin a se zneklidňující pronikavostí se podívala na mě a na Starka.

„Ne, všechno je v pohodě,“ odpověděla jsem. „Stark se zrovna chtěl jít osprchovat a převlíknout. Že jo,

Starku?“

Objal mě a přitáhl si mě k sobě. Pak mi dal pusu. Přímo na rty. Vášnivou a majetnickou. Jednou rukou misjel po zádech až na zadek a řekl: „Jasně, Zoey. Uvidíme se po škole. Jak jsme se domluvili. Sami dva.“Zmáčkl mi zadek a pak rychle odešel.

Shaylin mi podala velkou fialovou svíčku ducha a já se musela držet, abych ji po něm nehodila. Co si sním mám sakra počít? Vážně si myslí, že když se ke mně bude chovat, jako kdybych mu patřila, a budemi rozkazovat, přestanu mít chuť dát se dohromady s někým jiným? To teda ani náhodou!

Skryla jsem svoje rozhořčení a nasadila veselý úsměv.

„Tak pojďte, vyvoláme ten kruh,“ řekla jsem. „Jste připravení?“

Když jsme zaujali pozice, přestala jsem si všímat toho, jak mě Shaylin pořád pozoruje, a vzápětí mi došlo,že já budu muset stát uprostřed kruhu, a tím pádem u Dallasova bezhlavého těla na krví nasáklém popelu

a spálené hlíně. V tu chvíli mi bylo úplně fuk, že na mě Shaylin zírá nebo že se Stark chová jako kretén.Zůstala jsem trčet krůček od krvavé louže a nemohla skousnout, že z vůně Dallasovy krve se mi sbíhajísliny, kdežto z pohledu na ni se mi zvedá žaludek.

„Nedívej se na něj.“ Auroxův hlas mě přiměl vzhlédnout od hrůzostrašné bezhlavé mrtvoly. Aurox se namě usmíval ze severní strany kruhu. „Běž k Damienovi a přivolej vzduch. Než se vrátíš doprostřed, budešv sobě už mít sílu živlů. To zvládneš, Zo.“

Ta poslední větička zněla tak heathovsky, až mi do očí vhrkly slzy. Usilovně jsem zamrkala, přikývla a šla

k Damienovi.

Aurox měl úplnou pravdu. Když přišla řada na to jít doprostřed, zapálit fialovou svíčku a přivolat ducha, už

jsem byla srovnaná a klidná. Bylo snadné podpořit Shaunee, když namířila na Dallasovo tělo obrovskýplamen. Jakmile se obrátilo v popel, úplně přirozeně jsem požádala Shaylin, aby její voda omylaspáleniště, a Damiena, aby jeho vítr odfoukl pach přičmoudliny. Nakonec jsem přes Auroxe oslovila zemi.Společně jsme ji přemluvili, aby z hlíny vyrašila svěží zelená tráva a zakryla místo, které předtím bylosamý popel a krev.

„Takhle je to mnohem lepší,“ konstatovala jsem poté, co jsem uzavřela kruh. Zůstala jsem stát v hebkézelené trávě a zhluboka vdechovala jarní vzduch.

Damien vyndal ze svojí pánské kabelky mobil a zkontroloval čas. „Výborně! Zmeškali jsme jen polovinutřetí hodiny. Zbožňuju literaturu a profesorku Penthesileu.“

„Třetí hodina! To mám šerm,“ řekla Shaunee. „Už musím běžet. Uvidíme se u oběda.“

Zamávali jsme jí a já vzdychla. „Kdyby tak už byla šestá hodina.“

„Já myslel, že máš literku ráda,“ podivil se Damien.

„Mám, ale španělštinu ne, a tu mám pátou hodinu. Takže kdyby už byla šestá, špáninu bych prošvihla.“Promnula jsem si čelo a zase mě všechno rozbolelo a zatočila se mi hlava. Není ti nic?“ zeptala se mě

Shaylin.

Podívala jsem se na ni. Prohlížela si mě. Už zase. Zabublal ve mně vztek a zároveň mi zakručelo v břiše.Na prsou mě začal pálit vidoucí kámen a to mě jen rozčílilo ještě víc. „Shaylin, přestaň na mě čučet!“Nechtěla jsem to říct tak naštvaně, jak to vyznělo, a už vůbec jsem nechtěla, aby sebou Shaylin cukla,jako bych jí dala facku, ale přesně to se stalo.

„Promiň. To jsem nechtěla,“ vyhrkla a skoro se přede mnou přikrčila.

S povzdechem jsem nahmátla kámen, který už byl zase normálně studený. „Hele, nechtěla jsem na tebekřičet. Bolí mě hlava a mám hlad, to je celé.“

„Vždyť jsi zrovna vyvolala kruh, Zoey. Potřebuješ se uklidnit. Běž si do jídelny dát něco k jídlu,“ řeklDamien a poklepal mě po paži. „Vysvětlím paní P, kam jsi šla. To ti udělá dobře.“

„Máš pravdu, Damiene. Když se najím, určitě mě ta hlava bolet přestane.“

„Mluvíme o jídlu, nebo o cole?“ zeptal se s úsměvem.

„Cola je taky jídlo,“ prohlásila jsem.

„Zoey, můžu jít do jídelny s tebou?“ ozval se Aurox.

„Ty nejdeš na vyučování?“ opáčila jsem.

„Ne, chodím jen na první hodinu. Potom střežím školní areál.“

„Aha, jo tak, to jsem nevěděla,“ plácla jsem hloupě. Nebyla jsem si úplně jistá, jestli mu mám závidět,

nebo ho litovat.

„Vlastně mám dojem, že Aurox by měl taky něco sníst,“ řekl Damien. „Byl v kruhu poprvé.“ Zarazil se ausmál se na Auroxe. „A šlo ti to moc dobře. Dobrá práce.“

„Jé, děkuju, Damiene.“ Aurox se širokánsky zazubil a v očích mu zajiskřilo způsobem, který mi byl až mocpovědomý.

Jak je do háje možné, že mi oči barvy měsíčního kamene připomínají Heathovy?

„Zo, nebude ti vadit, když s tebou půjdu, že ne?“

Došlo mi, že na Auroxe civím a že Shaylin, Damien i Aurox na oplátku civí na mě, a zamrkala jsem. „Ne,to je v pohodě. Ale budeme muset pohnout. Měla bych se pokusit stihnout aspoň posledních pár minutliterky. To, že to není matika, ještě neznamená, že jsem v ní nějak skvělá.“ S Auroxem v patách jsempoklusem zamířila pryč a přes rameno křikla na Damiena a Shaylin pozdrav.

V jídelně nebyla ani noha, ale z dálky jsem slyšela, jak v kuchyni řinčí hrnce a pánve, a něco tam božskyvonělo. Úplně jsem začala slintat a Aurox řekl: „Dojdi nám pro pití a já se skočím do kuchyně zeptat,

které jídlo už je hotové.“

Bez přemýšlení jsem na to kývla a namířila si to rovnou pro colu. První sklenici jsem vyžahla jen tak vestoje u nápojového automatu. Když jsem odnášela dvě velké sklenice ke stolu, kde obvykle sedává našeparta, už se mi trochu rozjasnilo v hlavě. Popíjela jsem tu studenou hnědou dobrotu a dumala, jakzvláštně se některé místnosti změní, když jsou prázdné. Třeba zrovna v jídelně je obvykle hlučno, spousta

děcek a jídla, ale teď, když do oběda zbývalo ještě půl hodiny, to tu vypadalo hrozně veliké a skorostrašidelné, jako kdyby tu zůstávali duchové nepřítomných spolužáků a nějak mě pozorovali.

Fakticky jsem z toho měla husí kůži.

„Vzal jsem ti zapíkaný sejráky a rajdu.“ Aurox se s veselým úsměvem posadil vedle mě a postavil přednás tác s polévkou a sendviči.

Já na něj jen zůstala koukat jak tele.

Jeho úsměv se vytratil. Podíval se na sendviče a na polévku, pak na mě. „Myslel jsem, že ti to přijde kchuti. Můžu to zase odnést. Mají taky krůtí se sýrem a kuchařka říkala, že za chvíli bude hotový kuřecí

salát.“

„O to nejde. Zapečené sendviče se sýrem miluju. I rajskou.“

„Tak proč se na mě tak díváš?“

„Zapíkaný sejráky a rajda. Proč jsi to řekl takhle?“

Svraštil čelo. „Prostě mi to přišlo na jazyk. Ty tomu tak neříkáš?“

„Auroxi, já tomu tak říkám už od základky. A taky tomu tak říkal Heath. Bylo to naše nejoblíbenější jídlo,

protože u nás ve škole dělali fakt příšerné špagety.“

„Pšagety,“ zamumlal.

Rozum mi radil říct mu, ať sklapne a jí, ale z pusy mi vyšlo: „Tak jim říkáme, jen když jsou dobré.Pšagetovou parádu s příšernýma špagetama neuděláš.“ Věděla jsem, že žvaním nesmysly, ale nedokázalajsem přestat. „Ke pšagetové parádě patří taky písnička a taneček.“

„Já vím.“

„Co ještě víš?“ Bylo mi horko i zima současně.

„Že někdy tak moc toužím se tě dotknout, až mám pocit, že umřu, jestli mi to nedovolíš,“ odpověděl.

V břiše se mi zatřepotali motýlci. „Chodím se Starkem.“

„Já vím. To chce klid a nohy v teple.“

Klid a nohy v teple! Když to řekl, tolik připomínal Heatha, až jsem z toho nemohla ani dýchat.

Zůstali jsme oba mlčet a on se pak ke mně pomalu natáhl. Jedna moje ruka spočívala na stole mezi námi.

On ji jemně otočil. Jedním prstem lehce obkreslil složitý vzor tetování, které mi pokrývá dlaň.

„Tím tě obdařila Nyx,“ poznamenal. Ano.“

„Máš takových zvláštních tetování víc.“ Jeho prst opustil dlaň a pohladil opakující se vzor na mém obličeji.

Ten prst hřál a probudil všechna moje nervová zakončení k životu, až mě brnělo, kdekoli se mě dotkl. Sjel

po celé délce krku až do hlubokého véčkového výstřihu mého trička BDG a začal obkreslovat tetovánípodél zvrásněné jizvy, která se mi táhla od jednoho ramene ke druhému. „Tohle tě málem zabilo,“ zašeptal. „Málem.“ Znělo to přiškrceně, jako bych se snažila povídat si při běhu. Konečky prstů se mě pořád dotýkal a podíval se mi do očí. „Otiskla ses s Heathem a on tě zachránil. Prototě to nezabilo.“

„Ano.“

„Pila jsi jeho krev.“

Mluvit bylo moc těžké, tak jsem jenom přikývla.

„Zo, chci, aby ses napila mojí krve.“

„Heathe, teda Auroxi,“ zakoktala jsem. „To nemůžu. Ublížila bych tím Starkovi a –“

Nedořekla jsem to, protože vzal nůž a píchl se do konečku prstu, kterým se mě předtím dotýkal vevýstřihu. Vyřinula se karmínová kapka. Zaplavila mě vůně jeho krve a vsákla se do mě. Nebyla lidská.Nepatřila mláděti ani dospělému upírovi. Byla kouzelná.

Olízla jsem ten prst a on zasténal moje jméno. „Zo!“

Ta chuť mi explodovala v těle jako atomová bomba. Chytila jsem ho za ruku, sevřela ji, uvěznila,potřebovala. Zavřela jsem oči a vzala jeho prst do pusy. Naklonil se ke mně a přitiskli jsme hlavy k sobě.

Rozezněl se zvonek ohlašující konec třetí hodiny a začátek polední pauzy. Vytřeštila jsem oči a uvědomilasi, co dělám.

„Ne, tohle není správné! Ne. Auroxi.“ Zavrtěla jsem hlavou a pustila jeho ruku.

Dýchal stejně ztěžka jako já. „Nikomu to neřeknu. Nikdy bych tě takhle nepodrazil.“

Bylo mi do breku. „Jestli ti na mně doopravdy záleží, běž prostě pryč. Prosím.“

Přikývl, omotal si krvácející prst ubrouskem a zmizel z jídelny jako blesk.

Na jeden zátah jsem do sebe obrátila celou sklenici coly. Utřela jsem si pusu. Narovnala jsem si tričko.Vzala jsem trojúhelníček sýrového sendviče a přinutila se ho sníst. A když se ke stolu přihrnuli kamarádi,usmívala jsem se na ně, povídala si s nimi a nechala jsem Starka vzít mě majetnicky kolem ramen.

Nikdo netušil, že v duchu křičím. Nikdo

18)

Neferet

Neferet se pod zavřenými víčky pohybovaly oči, když znovu prožívala dvacáté století. Na to, že jí ta dobapřinesla takovou moc i počátky nesmrtelnosti, to bylo strašlivě nudné.

Výjimku tvořily dvě věci: její sny a ta stařena. Z toho prvního se vyklubaly lži, zato z toho druhého něcovelkolepého, co dalece přesahovalo pravdu. Ironií osudu to však byly ony sny, k nimž se nyní vracela světším potěšením.

Neferet dorazila zpět do Školy noci v Tower Grove, kde ji všichni až příliš zahrnuli zájmem a soucitem.Předčasný odchod jejího prvního zvířecího druha, malé Chloe, a jejího bojovníka se udály příliš těsně posobě. Nikdo nic nenamítal, když se Neferet stáhla ze společenského života a začala trávit neobvyklemnoho času v meditaci a modlitbách.

Netušili, že ve skutečnosti se nemodlí, ale za pomoci drog upadá do hlubokého spánku, jelikož toužila pobohu, který k ní přicházel pouze v bezvědomí.

Kalona se zachoval chytře. Navzdory své podivuhodné kráse vstupoval do jejích snů jako bůh bez tváře ažádal pouze, aby mu odhalila své fantazie a dovolila mu kořit se jí.

V ničem to nepřipomínalo snění. Později, až když bylo příliš pozdě, si Neferet uvědomila, že to snynebyly, že Kalona pronikal do jejího podvědomí a manipuloval jí. Tehdy však vnímala jenom touhu, kterou

v ní dotek nesmrtelného rozněcoval. Dále se mu otevírala, a s tím, jak podvědomě naslouchala jehonašeptávání, sílila. Začala zpochybňovat moderní způsoby

upírů, mezi nimiž žila. Nakonec dospěla k přesvědčení, že je jejím osudem osvobodit boha znespravedlivého žaláře, aby spolu následně vládli bok po boku jako pozemská vtělení Nykty a Ereba.Společně měli přinést světu nový věk, v němž upíři již nadále nebudou setrvávat v nelehkém, slabošskémsmíru s lidmi. Neferet začala v tichosti dávat do pohybu události, které měly nenávratně změnit podobuupírsko-lidských vztahů. Jak jí říkával nesmrtelný ve snech: Proč se pozemští bohové hrbí před těmi, kdoby je měli uctívat?

Neferet využila ztráty svého bojovníka jako záminku, aby mohla začít cestovat a unikla únavnéprofesorské dřině. Stále hledala to, co naplňovalo její sny, ale v životě jí unikalo, a usmívala se nad tím,že ji začali nazývat Nyktinou velvyslankyní, jejíž návštěva přinesla každé Škole noci zvláštní požehnání.

Neferet se považovala za velvyslankyni moci.

Využívala svou intuici k tomu, aby zjistila, která velekněžka chce, potřebuje zalichotit či vyzvat ksoupeření, zastrašit či pochválit, obdivovat či ignorovat, a každé pak dala přesně to, co chtěla: informaci,hojivý dotek, nestranný názor, vzrušení… seznam toho, co velekněžky potřebovaly nebo chtěly, nebralkonce. Zatímco Neferet takto „sloužila“, získala si v upíří komunitě výsadní postavení. Viděla samu sebejako mocného, okouzlujícího chameleona. Naučila se, jak to udělat, aby v ní každý jednotlivec vidělpřesně to, čemu nejvíce důvěřoval, čeho si nejvíce vážil a co v konečném důsledku uctíval.

A stále znovu ji to táhlo do srdce této země, do Oklahomy, kraje barvy staré krve, a do mladého městajménem Tulsa, kde kdysi pohřbila záznam o své lidské minulosti a kam ji lákaly Kalonovy sny, šepoty a

doteky.

Najdi způsob, jak mne osvobodit… najdi způsob, jak mne osvobodit… Ten šepot se zmocňoval jejích snůa táhl se jejím životem jako přízrak.

Dne dvacátého druhého dubna roku 1927 bohatí lidští manželé Waite a Genevieve Phillipsovi zaslali

upířím velekněžkám pozvánku, aby se zúčastnily přepychové slavnosti, již pořádali na oslavu dokončení

výstavby jejich sídla, které nazvali Philbrook.

Neferet neváhala a zařadila se mezi ty, které pozvání přijaly. Philbrook ji nezajímal a nic nedbala ani navolnomyšlenkářské manžele s dobročinnými sklony a jejich bohaté přátele z nejvyšší společnosti.

Neferet zajímalo město. Vonělo naftou a alkoholem, penězi, krví a mocí, hlavně mocí.

Právě tato vůně moci, esence jejích snů, ji té noci vylákala z večírku Phillipsových na procházku městem.Krajina byla posetá čerstvě dokončenými sídly ropných magnátů. Neferet je míjela, aniž ji kdokoli spatřil.Nenahlížela okny dovnitř, nevšímala si olověného skla a ledového třpytu nových elektrických lustrů. Táhloji to pryč od těchto blyštivých panských domů, dala se vést zpěvným potůčkem, který jako by jí šeptempobrukoval nějakou píseň.

Náhle, jako by se tu zhmotnil jen a jen pro ni, se před ní vynořil další velký dům. Byl rozlehlý, vystavěnýna pečlivě udržovaném pozemku porostlém skupinkami dubů. Neferet si vzpomněla, že jí připadalozvláštní, že vstupu zabraňuje pouze železná brána přímo z ulice, a ne zeď.

Potom si všimla cedule a zjistila, že ačkoli je masivní kamenná budova postavena po vzoru evropské vily,

nebo snad dokonce zámku, je to soukromá škola.

Neferet to k ní táhlo, i když starou ženu ještě ani nezahlédla. S neodolatelnou zvědavostí vstoupila naškolní pozemek. Byly tam dvě hlavní budovy, obě vystavěné z kamene jedinečné textury. Zdálo se, žeškola je zcela nová, dokonce tak, že působila temně a neobývaně. Teprve když procházela spícímareálem, šepotavá píseň, již celou noc slyšela, se skutečně ozvala a Neferetin sen došel naplnění.

Nejprve zaslechla znělé dunění bubnu. Dovedlo ji až k nejvýchodnějšímu cípu školního pozemku.Následovala vůni šalvěje a sladké trávy a spatřila mohutný dub, tak široký, že zaclonil záři táborovéhoohně. Všimla si, že ve větvích stromu hřadují nějací ptáci. Krkavci, určila je tehdy mimochodem.Zvláštnívěc, krkavci přece obyčejně v noci nelétají.

Obešla strom a spatřila oheň.

Mýtinou se pak opět rozeznělo dunění bubnu a Neferetina pozornost se plně upřela na stařenu. Ta klečela

v blízkosti ohně a před sebou měla velký buben, do nějž bušila jednoduchou paličkou obalenou kůží,kterou držela v pravé ruce. V levé třímala sekerku. Vždy po několika úderech odsekla kus velikosti pěsti zdlouhého silného pletence sušených bylin, který ležel vedle ní. Když oheň byliny polykal, syčel a stoupalaz něj oblaka sladce vonícího dýmu. Ženiny šaty byly sice zažloutlé stářím, ale přesto nečekaně krásné. Oddrobných korálků se odráželo světlo ohně a s každým úderem bubnu se ladně zavlnily dlouhé třásně. Tvář

měla žena věkovitou, silný cop jako z čistého stříbra, ale hlas jasný jako dívka. Začala zpívat a Neferetslova té písně zcela uchvátila.

Pradávný spí, leč jednou vstane…

Neferet se tiše blížila ke stařeně a píseň jí tloukla v nitru v souladu s tepem srdce.

…až síla země zalije se svatou krví

nalezne cíl; královna Tsi Sgili neustane

dokud ho z žaláře nevyplaví.

Neferet vstoupila do světla ohně. Stařena k ní zvedla vodnaté oči, které snad kdysi bývaly modré. Její

píseň umlkla.

„Ne,“ ozvala se Neferet. „Zpívej dál. Je to nádherná píseň.“

Tvář staré ženy se přísně stáhla, ale pokračovala:

Svobodu z mrtvé ruky přijme

děsivý krásou, hrůzostrašný zjevem

ztracené vlády se opět ujme

ženy pokleknou před jeho hněvem

Kalonův sladký zpěv nás doprovází

když vraždíme žárem, ze kterého mrazí.

Kalona! Jméno jejího boha zasáhlo Neferet jako šíp. „Zazpívej to ještě jednou, stařeno,“ rozkázala.

„Skončila jsem. Půjdu.“

Stará žena se začala zvedat, ale Neferet rychle zareagovala a zastavila ji. Až příliš snadno jí sebrala

sekerku, až příliš snadno ji přitiskla té babě ke krku.

„Dělej, co ti říkám, nebo ti podříznu krk a nechám tě tady ležet, aby tvé stoleté kosti obrali do čista ptáci.“

Stará žena zavřela oči, roztřeseně, ale zhluboka se nadechla a začala píseň opakovat, dokud si Neferet

nebyla jistá, že si ji pamatuje slovo od slova. Teprve pak dovolila stařeně zmlknout. Teprve potom

nahlédla do její mysli.

„Nazýváš sama sebe Ghigua. Co je to?“ zeptala se.

Stařena vytřeštila oči. Neodpověděla Neferet na otázku, ale její mysl náhle zaplavila panika a podivnáslova: Ane li sgi, démon, Tsi Sgili, pojídačka duší, vražedkyně. Ten příval slov připlul k Neferet na vlně odporu a hrůzy.

„Máš ze mě velký strach.“ Neferet si s úsměvem přisedla ke stařeně blíž a položila sekerku do mezírky

mezi nimi.

„Ty slyšíš mé myšlenky,“ řekla žena.

„Slyším ještě mnohem víc,“ odvětila Neferet. „Ta tvá píseň… zřejmě vím, co znamená.“

„Zpívám ji pokaždé, když je měsíc v novu, jako varování.“

„Jistě, pro někoho může varováním být. Pro mě je příslibem.“ Ponořila se ještě hloub do stařeniny mysli.

„Nebojíš se mě kvůli tomu, že jsem upírka.“

„Z upírů strach nemám.“

„Mě se ale bojíš,“ prohodila Neferet. „A zpíváš o mém milenci. Počkej, jak jen to bylo, nalezne cíl;

královna Tsi Sgili neustane. Pověz mi, stařeno, kdo nebo co je královna Tsi Sgili?“

Jsi to ty, démone! Lačná bolesti! Hladová po smrti!

Tyto urážky se ozývaly z hlubin mysli staré ženy, ale nahlas odpověděla pouze: „Pro tuto noc jsem řekla

už dost. Víc nepovím.“ Potom semkla tenké vrásčité rty do odhodlané čárky.

Neferet se na ni hebce usmála. „Ach, já ale nemám zapotřebí, abys něco říkala. Tvá mysl křičí dosti

hlasitě. Mohu zjistit vše, co potřebuji, aniž bys vydala jen hlásku, babo.“

Jenomže Neferet nestačila ženinu mysl znásilnit, jak se chystala. Stařena s pronikavým válečným křikem

popadla sekerku a sama ji zatnula do svého hrdla a přeťala si krční tepnu.

„Ne!“ zavřískla Neferet, přitiskla na ránu dlaň, aby ji udržela ještě pár minut naživu, a prohledávala její

mysl, pátrala po odpovědích v blednoucích obrazech a nedokončených myšlenkách.

Neferetino tělo v doupěti sebou v reakci na tu vzpomínku cukalo a třáslo. Stařena se obětovala zbytečně.

V její skomírající mysli zůstalo dost informací, aby se Neferet mohla pustit do dvou věcí, do Kalonovaosvobození a své vlastní transformace z nespokojené velekněžky v nesmrtelnou bohyni, královnu Tsi Sgili.

Zoey

Miluju šestou hodinu. Krom toho, že Lenobia je nejlepší učitelka na světě, je to hodina, při které si můžuzajezdit na koni! Nevím, jak by to mohlo být ještě lepší. Dneska to vypadalo, že Lenobia vytušila, že sepotřebujeme trochu odreagovat. Když jsme na začátku hodiny přišli do jízdárny, stály tam velké černé železné barely uspořádané do trojúhelníku.

Lenobia k nám přicválala na Mujaji. Černá klisna se před námi prudce zastavila.

„Takže, mláďata, ví někdo, proč tady stojí ty barely?“

Moje ruka vystřelila do vzduchu.

„Zoey?“

„Ty jsou na závodění kolem barelů.“

„Správně,“ přisvědčila. „Už jsi někdy jela takový závod, Zoey?“

Trochu nervózně jsem se usmála. „Tak trochu. Babička měla koně, Myšáka, a ten dřív tyhle závody jezdil.Babička mu občas postavila dráhu. I když byl už vážně hodně starý, vždycky hned ožil a zazávodil sikolem nich jak hříbě. Já jsem se vlastně jen držela a nechala všechno na něm, ale byla to zábava.“

Lenobia se usmála. „To je moc hezký příběh a vzácná vzpomínka, Zoey. Važ si jí.“

„Budu. Vážím si jí.“

„Má ještě někdo další zkušenost se závody kolem barelů?“

Ostatních pět spolužáků zavrtělo hlavou a neklidně se vrtěli.

Lenobia se zamračila a spíš pro sebe než k nám zabručela: „To je taková bída, být v samém srdciOklahomy obklopená mládeží, co nemá o koních ani potuchy.“ Potom hlasitěji pokračovala: „Nevadí.Připravila jsem si pro vás mimořádně velký, jednoduchý a návodný příklad.“ Zamlaskala na Mujaji a klisna ustoupila stranou, takže do arény mohl vklusat Travis na své obří peršeronce Bonnie.

Zastavili před Lenobií a Travis si na pozdrav pošoupl klobouk. „Madam, to jsem se přeslechl, nebo jsteřekla o mojí kobylce, že je velká a jednoduchá?“

Lenobia pohladila Bonnie po tlamě a dala jí pusu, pak mu teprve odpověděla. „Jakživa bych neřekla otakovém vznešeném stvoření, že je velké a jednoduché, to jsem mluvila o vás, pane.“ Věnovala vysokému fešáckému kovboji jiskrný pohled.

„Tak to je v pořádku, madam,“ odtušil. „Těší mě, že máte o mně dobrý mínění.“

Lenobia se zasmála jako holčička a mě napadlo, že jsem ji ještě neviděla krásnější. „Jen s Bonnieprojeďte ty barely, ať to tady mladí vidí.“ Hravě ho pleskla po jezdecké botě.

Jo, stoprocentně byla zamilovaná.

„Tak jo, holka, ukážeme těmhle mláďatům, že na takovýhle závod nemusíš být žádnej dostihovej kůň!“Obrátil Bonnie do startovní pozice, pak ji pořádně kopnul do boků a plácl ji kloboukem po rozložitémzadku. Peršeronka se tak nějak skoro i rozeběhla.

Lenobia vysvětlovala, co Bonnie dělá, že musí dodržet dráhu ve tvaru trojlístku, a měla na to spoustučasu. Ale když mamutí klisna produsala středem, až se podlaha třásla, a Travis nadšeně zahalekal, všichni jsme stejně začali tleskat a jásat.

A tím legrace teprve začala. Skoro hodinu jsme popořadě na vybraných koních pádili kolem barelů. Mně„patří“ Persefona. Miluju každou píď její krásné bělavé srsti. A že umí taky parádně běhat! Persefoněnemusel trojlístek nikdo vysvětlovat. Jak by řekla Stevie Rae, mně stačilo držet se jí jako klíšťák.

Na těch padesát a něco minut jsem úplně pustila z hlavy Neferet, Starka, Auroxe, Heatha, proměnu i starou magii. Na chvilku jsem zase byla malá holka, smála se, jezdila na koni a milovala život.

Skončilo to až moc brzo. Když hřebelcuju Persefonu, obvykle mě to uklidňuje. Dneska to ale mělo přesněopačný efekt. Možná to bylo tím, že na jejím hřbetě jsem vůbec na nic nemyslela, ale když jsem ji osušilaa začala jí hřeblem vyčesávat hřívu, všechny moje problémy na mě zas padly jak deka.

Nejvíc mě mělo trápit, co asi chystá Neferet, nebo jsem si měla lámat hlavu s tím, jak funguje (nebo spíšnefunguje) můj vidoucí kámen a stará magie, ale místo toho na mě pořád dokola dotíraly myšlenky na celou tu situaci kolem Heatha/Auroxe a Starka.

Do háje zelenýho, vždyť já jsem tomu klukovi slízla z prstu krev. Co si s tím počnu?

„Dneska ti to šlo, Zoey.“

Lenobiin hlas mě vylekal, a když jsem nadskočila, Persefona pohodila hlavou. Uklidnila jsem ji a omluvně na Lenobii pohlédla. „Pardon, byla jsem duchem mimo.“

„Naprosto chápu.“ Opřela se o vrátka stání. „Když hřebelcuju Mujaji, je to, jako bych si vzala prášek na spaní. Někdy se u toho tak uvolním, že si pak prostě lehnu v jejím stání a usnu.“

Povzdychla jsem si. „Jo, takhle na mě Persefona obyčejně taky působí.“

„Ale dnes ne? Zavrtěla jsem hlavou. „Dneska ne.“

„Chceš si o tom promluvit?“

Už jsem chtěla vytáhnout svoji navyklou odpověď ve stylu To je v pohodě, nic mi není, ale pak jsem sivzpomněla, jak mi říkala, že na Travise čekala přes dvě stě let. O milostných složitostech toho musí dostvědět, a navíc Lenobia není jen moje profesorka, ale taky kamarádka. Tak jsem tu automatickouodpověď změnila. „Jo, jestli máte čas, ráda bych si o tom popovídala.“

Lenobia si přitáhla do stání balík sena a sedla si na něj. „Mám čas.“

Zhluboka jsem se nadechla, ale nevěděla jsem, kde začít.

„Prostě dál hřebelcuj a mluv. Ono to přijde samo,“ poradila mi Lenobia.

Sevřela jsem měkké hřeblo a začala jím přejíždět po Persefonině hladké srsti. A rozmluvila jsem se.

„Vím, že je to normální, vlastně se to tak nějak i očekává, že si velekněžka vybere víc než jednoho

partnera, ale já prostě nemůžu přijít na kloub tomu, jak to ostatní zvládají.“

Lenobia se zasmála.

„Co jsem řekla?“

„Ach, Zoey, omlouvám se. Nesměju se tobě. Jen zapomínám, jak velice jsi mladá a kolika věcem z upířího

života ještě skutečně nerozumíš.“

„Jako třeba tomu, jak zvládnout víc než jednoho kluka,“ přikývla jsem souhlasně.

„Inu, snad i tomu, ale mám dojem, že bys měla v první řadě pochopit, že od velekněžek nikdo neočekává,

že budou mít více milenců naráz. Mají zkrátka možnost mít více partnerů bez toho, aby je někdoodsuzoval, jak by se to ve stávající kultuře stalo lidské ženě.“ Lenobia si dala nohy křížem a opřela sezády o stěnu stání, jako by se chystala k dlouhému důvěrnému rozhovoru. „Zoey, uvědom si, jak dlouhobudeš žít, až dokončíš proměnu.“

„Pokud ji dokončím,“ podotkla jsem.

Usmála se. „Mám v tebe důvěru, tak říkejme až. Víš, kolik je mi let?“

„Hodně,“ řekla jsem bez rozmýšlení. „Jé, pardon. Nevypadáte staře, to ani náhodou.“

„Neberu to jako urážku. Narodila jsem se v roce 1772.“ „To je fakticky dávno!“ vyhrkla jsem.

Její úsměv se ještě rozšířil. „Bude-li mi přáno, nejspíš mám za sebou teprve první polovinu života. Od toho roku 1772 jsem milovala pouze jediného muže, ale to proto, že jsem se tak rozhodla, dala jsem slib.

Většina upírů za život nalezne lásku několikrát. Někdy žijí v trvalém vztahu s jiným upírem, když potkají novou lidskou lásku, jindy je to naopak.“

„Takže se od nikoho nečeká, že bude chodit se spoustou chlapů současně.“

„Přesně tak. Je to spíše záležitost logiky věci a délky našich životů. A volby. Jelikož je naše společnostmatriarchální, smíme si vybírat bez odsudku či hanby. Pomohlo ti to nějak vyřešit tvé potíže?“

„No, jo a ne. Děkuju, že jste mi vysvětlila to s tím mnohomužstvím, ale stejně pořád nevím, co teda mámdělat s Heathem lomeno Auroxem,“ zamumlala jsem schlíple.

„Proč bys s tím musela něco dělat?“

„Protože jsem už něco udělala. A když to nechám viset ve vzduchu, nebude to fér ani k Auroxovi, ani ke Starkovi.“ Znovu jsem vzdychla. „Asi ani k Heathovi.“

„Aurox je tedy teď tvůj milenec zároveň se Starkem?“

„Ne!“ vypískla jsem a jukla na Lenobii přes Persefoninu plec. Dívala se na mě s klidem, nezaujatě anevzrušeně. „Jen jsem se trošičku napila jeho krve,“ přiznala jsem.

„A protože nejsi jako jiná mláďata v prvním roce, vyvolává to v tobě silnou závislost a vzrušení. Je to tak?“

„Jo, je,“ potvrdila jsem.

„Stark o tom ví?“

„Proboha, ne! Vyletěl by z kůže. Už teď se chová jako majetnický blb, kdykoli se Aurox ocitne poblíž mě.“

„Ví ale, že Heath byl tvůj lidský partner a že Heathova duše přebývá v Auroxovi.“

„Proto se taky chová jako blb. Jak to tak vypadá, Starkovi dost vadí představa, že bych mohla s Heathem,teda s Auroxem chodit. A to si Stark zatím myslí, že jsem s Auroxem nikdy ani pořádně nepromluvila.“

„Ty Auroxe přitahuješ.“

Neformulovala to jako otázku, ale stejně jsem odpověděla. „Jo, přitahuju. To je tím, že má v soběHeatha. Není to vědomé nebo tak něco. Je to divné, a já se v tom vůbec nevyznám. Aurox je prostědocela hezký kluk, který mě ale nijak zvlášť nebere, a najednou bác! Nestačím ani mrknout a řekne neboudělá něco tak heathovského, že mi z toho puká srdce.“

„Kdybys nebyla připoutaná ke Starkovi, chtěla bys být s Auroxem?“

Kousla jsem se do rtu. „To si nejsem jistá. Miluju Heatha. Vždycky budu. Jenže Aurox není doopravdy můj Heath.“

„Je to tedy stejné, jako když jsi přitahovala Kalonu, protože v sobě nosíš duši té panny A-yi a on ji v tobě rozpoznal?“

Tohle přirovnání mě dost zaskočilo, ale když jsem se nad tím zamyslela, dávalo to pořád větší smysl. „Tomáte asi pravdu. Tyjo, tím se to vlastně zjednodušuje. Kalona o mě opravdu stál kvůli A-ye a musímpřiznat, že mě to k němu hodně silně táhlo. Ale nebylo to skutečné. Já nejsem A-ya, milovat ho nebylamoje volba. Aurox není Heath. On mě nutně nemusí milovat, miluje mě jen ten kousek Heatha v něm, to je všechno.“

„Mrzí mě, že ti to udělám složitější, ale mám-li být upřímná, musíš si uvědomit, že i Aurox se do tebemůže zamilovat. Travis je převtělením mého jediného lidského partnera Martina. Nemá žádné Martinovyvzpomínky. Ve skutečnosti se Martinovi téměř v ničem nepodobá, a přesto je mi stejně nekonečně věrnýjako já jemu.“ Lenobia se něžně usmála a do očí jí vstoupily slzy. „Láska je skutečně to jediné, co simůžeš odnést, a někteří z nás mají to štěstí, že ji znovu naleznou.“

„Lenobio, hrozně moc vám to štěstí přeju, ale vážně jste mi to zas dost blbě zkomplikovala,“ podotkla jsem.

„Zoey, ty už v komplikované situaci jsi. Chceš slyšet, jak bych ji řešila já?“

„To teda chci, a jak,“ skočila jsem po tom.

„Vyzní to chladně, možná dokonce sobecky, ale já bych se na tvém místě rozhodla, s kým skutečně chci

být, a vůbec bych se nestarala o to, co chtějí ti dva chlapci. Se svým rozhodnutím budeš spokojená jedinětehdy, když ho uděláš sama za sebe, ne s ohledem na někoho jiného.“ Odložila jsem hřeblo a zůstala na ni koukat. „Vážně je to takhle jednoduché?“ „Pokud k sobě dokážeš být upřímná a potom se té upřímnosti budeš dále držet, ano, je,“ prohlásila. „Mám teď hodně o čem přemýšlet, ale ukázala jste mi aspoň nějaký konkrétní směr,“ řekla jsem.

„Musíš milovat sebe a být věrná sama sobě, pak teprve dokážeš milovat někoho jiného a být mu věrná.“ Ozval se zvonek, který ohlašoval konec vyučování. Přitiskla jsem si pěst k srdci a uctivě se uklonila.„Děkuju, Lenobio.“

Oplatila mi tradiční gesto a dodala: „Přeji ti, abys byla vždy požehnána, Zoey Redbirdová.“

„Starku, musíme si promluvit.“ Tahle slova jsem říkala asi tak nerada, jak nerad je Stark slyšel. Uznejte,slyší tohle někdo rád? Začíná takhle něčí máma nebo táta, přítel nebo přítelkyně, učitel nebo šéf příjemný rozhovor?

„Tak jo, ale myslel jsem, že se budeme koukat na Teorii velkého třesku a no, však víš, strávíme chvilku o samotě.“ Střelil po mně nepovedeným pokusem o svůj frajerský úsměv.

„To můžeme taky. Možná. Jestli potom ještě budeš chtít.“

„Děsíš mě,“ řekl.

Natáhla jsem k němu ruku. Uchopil ji a posadil se vedle mě na postel. „Potřebuju ti říct pár věcí, které se ti asi nebudou moc dobře poslouchat, ale děsit se nemusíš.“

„Protože ať se děje, co se děje, budu navždycky tvůj bojovník a strážce?“

Vypadal příšerně nervózně. Propletla jsem si s ním prsty. „Jo, zčásti jde i o tohle, ale hlavně jde o to, že tě miluju.“

„Bezva. Tohle se mi poslouchá dobře.“

„Mně taky,“ pokračovala jsem. „Ale zároveň tě taky musím mít ráda.“

„Vždyť jsi zrovna řekla, že máš.“

„Ne, řekla jsem, že tě miluju. A to je pravda. Ale poslední dobou děláš věci, které se mi moc nelíbí, a

musíme si o tom popovídat.“ „Co myslíš?“

Rozhodla jsem se, že jestli mám být upřímná k sobě, musím být upřímná i k němu, a tak jsem mu to řeklapo pravdě a na rovinu. „Nelíbí se mi, jak se ke mně chováš, když je s námi Aurox. Zacházíš se mnou,jako bych byla tvůj majetek, a já chci, abys s tím přestal.“

Pokusil se vytrhnout ruku z mého sevření, ale já ji nepustila.

„Jde o to, že podle mě nejsi takový blb, aby sis myslel, že ti patřím. Mám tě ráda takového, jakýdoopravdy jsi, a líbilo by se mi, kdybys takový zas byl, a už napořád.“

„Fajn. Jak chceš.“

„Ne, Starku. Nebude to fungovat, když ke mně nebudeš upřímný, ani k sobě. Vždycky budeš můjbojovník, ale když se přede mnou budeš uzavírat a nebudeme o našich problémech moct mluvit, skončí totak, že budeš můj bojovník, ale nic víc.“

„To chceš?“

„Vážně, Starku, zamysli se nad tím. Kdybych to chtěla, proč bych tady s tebou seděla a snažila se něcovyřešit?“

„Takže se se mnou nerozcházíš?“

„Doufám, že ne,“ odpověděla jsem.

Dlouze vydechl, jako kdyby splaskával. Nahrbil ramena a zadíval se na kus podlahy mezi svýma nohama.

„Úplně šílím, když vím, že miluješ Auroxe,

a moc mě mrzí, že se kvůli tomu chovám jako kretén. Jenomže já nevím, co s tím mám dělat, protože nesnesu pomyšlení, že budeš i s ním.“

„Tak zaprvé, Auroxe nemiluju. Miluju Heatha. Toho budu milovat vždycky. To přece víš.“

„Ale Aurox má v sobě Heathovu duši.“

„Jo, a ještě že tak, protože jen to zachránilo babičku. Za to si budu Auroxe vždycky vážit, ale nemiluju

ho.“

„Ty s ním nechceš chodit? Fakt ne?“ Stark přestal čučet na podlahu a podíval se na mě.

„Rozhodla jsem se, že s ním chodit nechci. Fakt ne,“ potvrdila jsem. Proč ne?“ Než jsem mu ale stačilaodpovědět, skočil mi do řeči. „Ne, ne, to je jedno. Důvod mě nezajímá. Podstatné je, že s ním nechcešchodit. Nic víc vědět nepotřebuju.“

No, chtěla jsem mu povědět o tom, jak jsem ochutnala Auroxovu krev a že je pro mě opravdu těžké vidět na Auroxovi ty heathovské momenty a že ve skutečnosti pořád ještě miluju Heatha i jeho. Ale ženavzdory všem těmhle a jsem se rozhodla, že víc než jednoho kluka naráz nezvládnu. Jenomže k tomujsem se jaksi nedostala, protože Stark mě sevřel v náručí.

„Jsem tak strašně rád, že sis vybrala mě!“ zašeptal.

Cítila jsem, že se celý třese, tak jsem ho taky objala a zašeptala: „Já taky.“ Pak mě začal líbat s takovounaléhavostí, že se mi všechno, co jsem ještě chtěla říct, úplně vykouřilo z hlavy. Dokázala jsem myslet jenna to, že se mě dotýká a jak moc ho miluju.

Teprve později, když vyšlo slunce a Stark vedle mě tvrdě usnul, paži přehozenou přese mě a bok intimně přitisknutý k mému, se mi v hlavě zase rozjasnilo a došlo mi, že si musím promluvit ještě s Auroxem.

19)

Zoey

Nebylo těžké odstrčit Starkovu paži a vyklouznout z postele. Stark spal jako dřevo. Mám pocit, že by honevzbudila ani rána z děla. Stejně jsem se ale radši snažila myslet na to, jak se mi hezky třpytí novépouzdro na mobil, když jsem se oblékala a po špičkách se plížila z pokoje.

Rána z děla by ho možná nevzbudila, ale kdybych začala v duchu vyšilovat, určitě by byl natotata vzhůru.

Naštěstí nebyla nikde ani noha. I takhle brzo dopoledne mělo nebe barvu modřiny a vzduch voněl jarníbouřkou. Cestou ke sportovní hale jsem si všimla, že popínavá vistárie vysázená na pár místech u školnízdi nasazuje trsy velkých fialových poupat. Pak jsem kýchla. Jo, bouřky, kytky a alergie. Do Oklahomy užmířilo jaro.

Vešla jsem do sportovní haly přes stáje a zastavila jsem se v chodbě mezi budovami, zhluboka vdechlavůni koní a sena a snažila se udržet emoce pod kontrolou.

Budu zkrátka upřímná. Daleko víc mu ublížím, když to budu protahovat a začnu se mu vyhýbat. Heath by

to pochopil.

Sama nad sebou jsem zafuněla smíchy. Ne. Heath by to nepochopil. Heath by řekl: „My patříme k sobě,zlato!“ a vůbec by nevzal na vědomí, že se s ním rozcházím. Jako vždycky.

Před vchodem do sklepa stál v chodbě úplně sám Kalona.

„Zoey, jsi dlouho vzhůru,“ poznamenal, když přitiskl pěst k srdci a mírně se mi uklonil.

Neviděla jsem ho od chvíle, co Dallasovi usekl hlavu a odletěl s těmi dvěma kluky, kteří se mu snažilivytrhnout. Nevypadal jinak než obvykle. Asi jsem nic takového neměla čekat. Stejně jsem si nemohlapomoct, zmocnila se mě morbidní zvědavost. „Ahoj,“ pozdravila jsem ho. „Tak jak to dopadlo s těmidvěma mláďaty?“

„Jak bylo určeno.“

„Jsou, víš co, mrtví?“

Pokrčil rameny a jeho obrovská křídla zašustila. „Zanechal jsem je uprostřed Tall Grass Prairie. Dnešníden snad ještě díky té oblačnosti přežijí, ale další už jistě ne.“ „Vrátíš se pak pro jejich těla?“ Zavrtěl hlavou. „S těmi si poradí kojoti.“ „To zní fakticky tvrdě,“ podotkla jsem. „Spravedlnost se často zdá být tvrdá. Na tom nenesu vinu já ani Thanatos. Soudit, odsuzovat a vykonávatspravedlnost není příjemné. Cožpak v této zemi nepoužíváte jako symbol spravedlnosti slepou ženu, jež

drží váhy?“

„No jo, ale to myslím není kvůli tomu, že je chladná. Podle mě to má znamenat, že spravedlnost by

neměla koukat na to, jak člověk vypadá nebo kdo je, měla by vycházet z faktů.“

„Nechápu, v čem spatřuješ rozdíl.“

„To je fuk,“ vzdala jsem to. „Hledám Auroxe. Neviděl jsi ho?“

„Právě na něj přišla řada obejít školní areál. Když vyjdeš předním vchodem ze sportovní haly, za chvíli by

se tam měl vrátit.“

„Fajn, bezva. Ehm, byla bych ti vděčná, kdybys nikomu neříkal, že jsem ho hledala –“

Kalona mě zarazil gestem ruky. „Tvému bojovníkovi nedonáším.“

Chtěla jsem ho opravit, že o to vůbec nejde, že jen nemám zájem, aby se o mně a Auroxovi začaly mezi

mláďaty šířit klepy, ale ta lež mi nešla z pusy, tak jsem jen s povzdechem řekla: „Jo, děkuju.“ Pak jsem se

rychle dala na ústup.

Před budovou taky nikdo nebyl, a tak jsem si jen kousek od dveří sportovní haly našla lavičku. Sedla jsemsi tam, čekala na Auroxe, sledovala, jak se blíží bouřkové mraky, a přemýšlela o Kalonových slovech.

Možná měl pravdu. Soudit druhé není příjemné. Bývaly doby, kdy jsem si myslela, že soudit druhé není

ani správné, ale s Thanatiným rozhodnutím jsem souhlasila. Nejspíš jsem souhlasila i s tím trestem. Jsem

teda snad pokrytec, když reaguju takhle přecitlivěle a znechuceně? Nebo je to jednoduše lidské? Nebo

jsem taková nána, že ze mě nikdy pořádná velekněžka nebude?

„Zoey? Děje se něco?“

Neslyšela jsem Auroxe přicházet, takže ve mně pěkně hrklo, když jsem sklouzla pohledem od bouřkových

mračen k jeho úplňkovým očím. Zamrkala jsem a zavrtěla se, snažila se zkoncentrovat, abych aspoň

tuhletu jednu věc nezvrzala.

„Ne, nic se neděje. Jenom s tebou potřebuju mluvit. Hodí se ti to teď?“

„Jistě.

Ukázal na volné místo vedle mě a já přikývla. „To víš, že jo, jen se posaď.“

Sedl si na lavičku a já se snažila nebubnovat prsty a neloupat si lak z nehtů.

„Vypadá to, že bude pršet,“ nadhodila jsem. „A mám dojem, že jsem zrovna v dálce zaslechla hrom.“

„Vzduch voní po blescích,“ přisvědčil.

Trošku jsem se uvolnila. Tohle by Heath rozhodně nikdy neřekl. „Nikdy mě nenapadlo, že blesky majívůni, ale asi máš pravdu. Hrom a blesky přece patří k sobě.“

„Zo, co je?“

Zvedla jsem k němu oči. Jo. Tam uvnitř byl stoprocentně Heath. „Už se víckrát nemůžu napít tvojí krve.“

„Ale chtěla bys,“ řekl.

„Auroxi, nikdo nemůže mít všechno, co chce.“

„Tohle přece není všechno, jen takový maličký kousek všeho.“

„Kdybych se z tebe doopravdy napila, pomilovali bychom se. Nejspíš bychom se i otiskli. A to už by pro

mě, pro tebe ani pro Starka žádná maličkost nebyla.“

„Takže jde o Starka. To kvůli němu nechceš být se mnou,“ konstatoval Aurox.

„Ne. Je to kvůli mně. Nedokážu chodit se dvěma klukama současně.“

„A nedáš mi před Starkem přednost, protože nejsem Heath.“

„Nedám ti před Starkem přednost, protože se Starkem už navážno chodím,“ odvětila jsem pevně.

„To kvůli tomu, že pro tebe nejsem dost dobrý, kvůli tomu, jak jsem byl stvořen, co se ze mě může

stát.“

Přikryla jsem jeho ruku svou. „Ne, Auroxi. Prosím, to si nesmíš myslet. Za nic z toho ty nemůžeš, a kdyžjsem s tebou, vůbec na nic z toho nemyslím.“

„Na co tedy myslíš?“

Usmála jsem se, i když mi bylo smutno, a dál jsem mluvila pravdu. „Myslím na to, jak jsem ráda, že tu jsi.

Taky si myslím, že jste s Heathem vážně dobrý tým.“

„Víš, že tě milujeme,“ řekl.

„Vím,“ hlesla jsem tichounce a ruku odtáhla. „Mrzí mě to.“

„Co teď s námi bude dál?“

„Chtěla bych, abychom byli kamarádi,“ prohlásila jsem.

„Kamarádi.“ Když to slovo zopakoval, znělo úplně bezvýrazně.

„Jo, a Stark už nebude tak vyvádět, když budeš s námi.“

„Zo, k tomu nemá vůbec žádný důvod.“ Aurox se naklonil, dal mi pusu na tvář a pak úplně zdrceně řekl:

„Vzkážeš prosím Kalonovi, že ještě jednou obejdu celou školu?“

„Jasně…“ Ale to už jsem mluvila na jeho záda, protože se rozběhl ke kamenné školní zdi.

Vstala jsem a připadala si těžká a hrozně, hrozně unavená. No, řekla jsem mu pravdu, ale stálo to teda

pěkně za houby. Snažila jsem se nemyslet na nic jiného než na spánek, protože jsem fakt neměla

zapotřebí, aby se Stark probudil, vyptával se, kde jsem byla a proč je mi tak mizerně. Vrátila jsem se do

sportovní haly a prošla chodbou až ke vchodu do sklepa. Kalona tam

nebyl. S povzdechem jsem nakoukla do haly. Ani tam jsem ho nikde neviděla. Napadlo mě, že asi sešel

dolů narychlo zkontrolovat spící mláďata, a tak jsem se pomalu vrátila ke schodům.

„Jo, sledovala jsem Zoey, přesně jak jsem slíbila.“

Když jsem zaslechla svoje jméno, nejdřív jsem se zastavila, protože mě to překvapilo. Ten hlas se ozýval

odněkud ze stájí, vycházel z pootevřených dveří, kterými se vcházelo z chodby do stodoly.

„A? Do hajzlu, to se musím na všechno zvlášť vyptávat?“

To už mi došlo, kdo tam o mně mluví, přikradla jsem se blíž a nevěřícně se zaposlouchala.

„A během pohřbu se její barvy úplně zbláznily. Ale myslím, že vím proč, a nemělo to nic společného s tím,

že by ztrácela nervy nebo vládu nad svojí mocí.“

„Shaylin, s tímhle mi vlez na záda. Prostě mi pověz, co jsi viděla.“

Dlouho bylo ticho. Slyšela jsem, jak Shaylin pomalu vydechla, a pak jsem zůstala jak přimrazená, protožeAfroditě řekla: „Viděla jsem, že se dívá na Auroxe. Každou chvíli. Její barvy se úplně zbláznily. To mě

zarazilo, a když pak ona a Aurox po tom kruhu odešli do jídelny, sledovala jsem je.“

„Kruci, Shaylin, ty nejsi věštkyně, ale superšpionka!“ zasmála se Afrodita. „Řekni, že Zoey a bejkouš na tovlítli, udělej mi tu radost.“ Kousla jsem se do rtu, abych nezačala ječet.

„Málem. Jsou do sebe každopádně dost udělaní. Sála mu z prstu krev.“

„To je u Zoey skoro to samé, jako kdyby si to s ním fakt rozdala. Sakrapráce. Má to až zatraceně moc

blízko k tomu, co jsem viděla já. Teď budu hádat, pak se jí ty barvy zbláznily ještě víc? Byla zmatená,

frustrovaná a naštvaná?“

„Přesně. Zvlášť potom, když-Už jsem toho měla dost.

„Držte huby!“ vřískla jsem. Na prsou mě pálilo stejně jako ve tvářích. Praštila jsem dlaní do dveří, až serozletěly a bouchly do zdi.

„A jéje,“ konstatovala Afrodita.

„Zoey! Není to, jak si myslíš!“ vyhrkla Shaylin a začala přede mnou couvat, když jsem vpochodovaladovnitř.

„Fakticky? Co jiného by to asi tak mohlo být, když jsem tě na vlastní uši slyšela říkat Afroditě, žes měšpehovala?!“ Jednala jsem úplně bezmyšlenkovitě. Sevřela jsem v dlani rozžhavený vidoucí kámen,druhou ruku jsem natáhla před sebe a pomyslela na to, jak strašně moc chci Shaylin praštit, až si kecne

na zadek.

Z dlaně mi vyletěla koule modrého ohně a srazila Shaylin na zem. Dopadla na záda a vyrazila si dech,

hekla a rozbrečela se.

Bylo mi fuk, že bulí. Udělalo mi moc dobře, že takhle žuchla. Zasloužila si to.

„Přestaň. Hned!“ Afrodita se postavila přede mě.

Přimhouřila jsem oči. „Pomlouvaly jste mě za mými zády!“

„A já ti za chviličku vysvětlím proč. Nejdřív se ale uklidni. Přestaň tady vyvádět takovéhle kraviny, ovládej

se a přestaň s tím, okamžitě.“ Ohlédla se na Shaylin. „Ty se vrať do sklepa, hned.“

Shaylin se pořád s brekem vyhrabala na nohy a proběhla kolem mě ven.

„Ona je teď tvoje osobní kapesní věštkyně nebo co?“

Afrodita neodpověděla, místo toho se dívala za Shaylin, než zmizela, a potom si dala ruce v bok a obrátila

se čelem ke mně. „Jako fakt? Budeš na mě držkovat, když jsi zrovna použila ten zasraný kámen, abys

ublížila Shaylin? Tobě už doopravdy hrabe.“

„Kámen?“ Zůstala jsem na ni koukat a pak jsem sklopila oči k hrudi. Uvědomila jsem si, že svírám vidoucí

kámen tak pevně, až se mi bolestivě zarývá do dlaně. Jakmile jsem tu bolest pocítila, kámen vychladl.

Pustila jsem ho. Totálně mě to vyvedlo z míry, a tak jsem se snažila soustředit na to, co mě tak naštvalo

– že Shaylin Auroxe a mě špehovala. „O tom kameni se bavit nehodlám a už vůbec nedržkuju. Zajímá mě,jak si to sakra představuješ, že mě necháváš sledovat.“

„Měla jsem vizi. Z tvého pohledu. Dělala jsi něco takového, co tě Shaylin viděla dělat s Auroxem.“

„Kdy jsi tu vizi měla?“

„Před pár dny. To je jedno. Důležité je –“

„To je jedno, žes přede mnou celé dny tajila vizi, která byla o mně?“

„Ne, důležité je proč. Protože jsem tě taky viděla, jak ztrácíš nervy a nedokážeš ovládat ten svůj zasranýkámen. A přesně to se právě teď stalo.“

„Ne, to se teda nestalo. Já ten zasraný kámen ovládám. Chtěla jsem, aby si Shaylin kecla na zadek, akámen udělal přesně to, co jsem si přála.“

Afrodita prudce zavrtěla hlavou. „Posloucháš se vůbec? Jo, slyšela jsi něco, co tě po právu naštvalo. Alenormální Zoey by nikdy ani nenapadlo Shaylin ublížit. A když jsme u toho, normální Zoey by nikdy neřekla

‚zasraný‘.“

„Normální Zoey by nikdy ani nenapadlo, že jedna z jejích nejlepších kámošek ji bude pomlouvat za jejímizády a nechá ji špehovat!“

„Chystala jsem se ti o té vizi říct. I o Shaylin. Čekala jsem jen na správnou chvíli,“ prohlásila Afrodita.

„Víš co, Afrodito? Správná chvíle není až potom, co mě začnete pomlouvat a špehovat. Do háje s tím. Játo tady balím.“ Už jsem se otáčela k odchodu, jenže ona si zase stoupla přede mě.

„Zoey, tady nejde jen o to, že jsi na mě naštvaná. Myslím, že na tebe působí stará magie, a ne zrovna v

dobrém. Musíme si o tom promluvit. Musíš si poslechnout, co bylo ve zbytku té vize.“

„Já už vážně nemám chuť pořád poslouchat, co musím. Uhni, Afrodito.“ Když jsem se kolem ní procpala,prsa jsem měla v jednom ohni. Zavrávorala a vyplašeně vyjekla. Bylo mi to fuk. Měla jsem jí právě tak

dost.

Nevěděla jsem, kam půjdu. Bylo mi jen jasné, že musím pryč. Kdybych měla u sebe klíčky k Broukovi,rozjela bych se domů k babičce, ale zůstaly v pokoji a já jsem neměla nejmenší chuť potkat se seStarkem a vysvětlovat mu, proč jsem rozčilená. Do háje, kdyby nebyl bílý den, Stark už by se sem hnal,kvůli tomu našemu pitomému poutu.

Potřebovala jsem čas. Potřebovala jsem prostor. Připadalo mi, že mám hněv zalezlý pod kůží a hemží setam jak brouci. Nedokázala jsem před ním uniknout, protože jsem nedokázala utéct před všemi, kdo měvěčně štvou a nařizují mi, co mám dělat. Potřebovala jsem přemýšlet, a aby na mě u toho pořád všichni

nedoráželi jak vzteklí psi!

Před kolejí jsem změnila směr a došla jsem ke zdi ohraničující školní areál. K té, u níž pořád hlídkovalAurox. Krucinál! Toho jsem taky nechtěla ani vidět.

V tu chvíli jsem se rozhodla, že kašlu na poldy a jejich pitomé rozkazy o domácím vězení. Já jsem starostu

nezavraždila, a když se potřebuju projít po městě, tak se půjdu projít po městě! Rozběhla jsem se knejvýchodnějšímu cípu zdi a tajným dveřím, které byly jen kousek odtamtud.

Shaylin

Shaylin se snažila přestat brečet. Obyčejně nebyla slzavý typ. Zvykla si nelitovat se. Jenže tohle bylo něco

jiného. Nejdřív všechna ta hrůza ohledně Dallase a těch dvou kluků. Věděla to dřív, než se to stalo.Spatřila jejich smrt v Thanatiných barvách. A držela jazyk za zuby, protože věřila, že Thanatos dělásprávnou věc.

A potom udělala pravý opak, nedržela jazyk za zuby a vykecala Zoeyiny soukromé záležitosti, protožeměla pocit, že dělá správnou věc. A taky že na Škole noci hezky zapadla a s tím jejím darem jí topoměrně dost jde.

Ale zjevně se spletla, protože po Dallasově smrti se cítila totálně příšerně a teď jí nejmocnější mládě nasvětě dalo ránu, až si sedla na zadek.

Úplně to podělala. Nadvakrát.

Schoulila se v tmavém koutku sklepa, kde si udělala svoje hnízdečko. Vsedě si přitáhla nohy k bradě aobjala polštář. Zabořila do měkkého povlaku obličej, aby ztlumila vzlyky. I když to vlastně byla zbytečnánámaha. Většina červených přes den spala jak zabitá.

Taky jsem měla radši jít spát, vyčítala si v duchu. Měla jsem zalehnout a nevykecávat se s Afroditou oZoey. Teď jsou na sebe i na mě naštvané! Nikdy nepřijdu na to, jak se s tím věštěním správně zachází.

Nepřemýšlela nad tím, že Afrodita měla evidentně pravdu ohledně Zoeyina problému se vztekem asebeovládáním. V tuhle chvíli jí to bylo úplně fuk. Teď bylo podstatné, že má pocit, jako by se celý jejísvět rozpadal a všichni přátelé ji opustili.

„Hej, Shaylin, co je ti?“

Spolkla vzlyk, a když zvedla hlavu, uviděla nad sebou stát Nicole. Protírala si oči a vypadala jako

náměsíčník, co právě vstal z postele.

„N-nic. Jsem v po-pohodě,“ zašeptala, otřela si obličej polštářem a donutila se přestat brečet.

Nicole se posadila vedle ní. „Ne, nejseš. Brečíš.“

„Pssst,“ tišila ji Shaylin a rozhlédla se po ostatních, jestli pořád spí. „N-nic mi není.“

Nicole se posunula ještě blíž, takže se o sebe opíraly rameny, a zašeptala: „To je dobrý. Nikdo nás

neslyší. Pověz mi, co se děje.“

Shaylin si znovu osušila oči a potom tichounce řekla: „Myslím, že jsem špatně použila svůj zrak.“

„No tak, vždyť ho přece používáš dobře. Vidělas na mně, že jsem se změnila.“ Nicole se na ni usmála.

„Měla by sis víc věřit.“

„Měla bych se naučit, kdy mám tu svoji hloupou pusu držet zavřenou a kdy ji použít,“ prohlásila Shaylin

rázně. Sáhla do kabelky, našla použitý papírový kapesník a vysmrkala se.

„Ty nejsi hloupá.“

„Kdybys věděla předem, že Thanatos přikáže Kalonovi, ať Dallasovi usekne hlavu, řekla bys něco?“

Nicole zkřivila obličej. „Na to se mě neptej. Pokud jde o Dallase, nejsem objektivní.“

„Ty jsi do něj pořád ještě zamilovaná?“

Nicole rychle zavrtěla hlavou. „Ne, a o to právě jde. Já jsem ho nikdy neměla doopravdy ráda a věděla

jsem, jak nebezpečný může být. Proto se nedokážu na jeho smrt podívat objektivně.“

Shaylin zas maličko vzlykla, když to slyšela. Nicole ji vzala kolem ramen.

„Jestli tě trápí to, co se stalo Dallasovi, tak nemusí.“

„Nejde jen o něj, i když to bylo hrozné. Já jsem řekla Afroditě o tom, co jsem vyčetla z něčích barev, ale

neměla jsem do toho vůbec strkat nos.“

„Afrodita je ale přece taky věštkyně. Je dost hnusná a šílená, ale to na tom nic nemění. Podle mě není nic

špatného na tom, když se dvě věštkyně spolu baví třeba o tvém pravém zraku.“

„To jsem si předtím taky myslela. Jenže teď už si tím tak jistá nejsem. Kdybych tak věděla, co přesně

mám dělat, aby to bylo správně.“

„Myslím, že ve spoustě situací neexistuje žádný způsob, jak je vyřešit úplně bezvadně.“

Shaylin se na Nicole podívala. „Jsi vážně chytrá holka.“

„Ani ne, jen jsem udělala už tunu chyb.“ Nicole se na ni usmála. „Ale teď jsem to vyřešila správně. Díky

mně už nebrečíš.“

Shaylin jí úsměv váhavě oplatila. „Jo, asi to je díky tobě. Děkuju. A mimochodem, teď máš opravdu moc

hezké barvy.“

„No vidíš, jestli ti připadají moje barvy hezké, dokazuje to, že jsi vážně skvělá věštkyně.“

Shaylin se na Nicole zazubila a ona se k ní najednou sklonila a pomalu, něžně ji políbila na rty. KdyžShaylin ztuhla a vytřeštila na ni oči, Nicole se honem odtáhla a sundala paži z jejích ramen. „Promiň,“zašeptala. I ve tmě, která ve sklepě vládla, Shaylin poznala, že Nicole zrudla. „Nevím, proč jsem toudělala. Vážně mě to mrzí.“

Shaylin se na ni dál upřeně dívala, viděla její krásné pastelové barvy a cítila na svých rtech teplý, měkký

otisk její pusy.

„Neomlouvej se. Mě to nemrzí.“ Objala Nicole kolem štíhlého pasu, položila si hlavu na její rameno ařekla: „Zůstaneš tady se mnou a budeš mě držet?“

Nicole ji znovu vzala kolem ramen. „Shaylin, srdíčko, když budeš chtít, zůstanu s tebou napořád.

20)

Kalona

O DESET MINUT DŘÍV

Kalona stál u vchodu do sklepení a čekal, až se Aurox vrátí. Napadlo ho, že se ten hoch asi trochu zpozdí,

když ho shání Zoey, ale vtom ho náhle pod kůží zašimral ten známý horký, svědivý pocit.

„Erebus…“ zamumlal nespokojeně.

„Říkals něco?“

Kalona se rychle otočil do chodby. „Afrodito, čím mohu sloužit?“ Nepřitiskl si pěst k srdci ani se neuklonil.

Ano, ta dívka je Nyktina věštkyně, ale zároveň také nejnesnesitelnější lidská bytost, jakou kdy poznal. A

Kalona v životě poznal mnoho lidí.

„Potřebuju mluvit se Shaylin. Je dole ve sklepě, ne?“

„Jsou tam všechna červená mláďata,“ odpověděl.

„Až na ty dva, cos je nechal umírat v divočině.“

„Někam tím snad míříš?“

„Ne, jen konstatuju fakta. Půjdu Shaylin vzbudit. Ocenila bych, kdybys nám dopřál trochu soukromí, až

spolu budeme mluvit.“

„Jak si přeješ, věštkyně. Je tvůj bojovník na doslech pro případ, že by se dole strhla nějaká pranice?“

„K tomu, abych zvládla červené, nepotřebuju Daria. Mám tohle.“ Poklepala si na kabelku.

„Chceš rozehnat rvačku kabelkou?“ Téměř ho rozesmála.

„Ne, chci rozehnat případnou rvačku tímhle.“ Otevřela koženou tašku. Kalona nakoukl dovnitř a spatřil

černý váleček.

„Hodíš snad po někom svůj parfém?“

„Ale prosím tebe, jsi sto let za opicemi. Tohle je pepřový sprej, žádný parfém. Žiju teď v podzemních

chodbách v centru města. Bradyho čtvrť, Greenwood a další staré čtvrti procházejí moc pěknourevitalizací, ale mám zkušenost, že ochrana a připravenost se vyplácejí.“

„Pak vám tedy poskytnu ono požadované soukromí.“ Tentokrát se jí uklonil. Afrodita byla tak

nesnesitelná, že někdy zapomínal, jak umí zároveň být zábavná. Zatřepotala na něj růžově nalakovanýminehty, aby už zmizel, a sešla dolů do sklepa.

Uvažoval, jestli za ní nemá zavolat, že Zoey je venku s Auroxem, ale rozmyslel si to. Bylo by vskutku

zábavné sledovat, co se bude dít, jestli Afrodita přistihne Zoey v Auroxově objetí.

Kalona se pro sebe pochechtával a vyšel ze sportovní haly přes stáje. Venku se zastavil, soustředil svémyšlenky a pokusil se určit, kam ten bastard jeho bratr přiletí tentokrát. Netrvalo mu to dlouho. Zamířil kNyktinu chrámu. To setkání v něm budilo jisté obavy, ale smířil se s nevyhnutelným.

Ani se nepokusil do chrámu vstoupit. Po pravdě dokonce odvrátil pohled, když míjel široké dřevěné dveře,a zamířil kolem kamenné stavby dozadu v naději, že až se jeho bratr v celém svém zářivém nevkusuobjeví, bude to přímo zde, kde budova zacloní jeho světlo. Nestál o to, aby se k nim seběhla celá škola.

Nemusel čekat dlouho. Koule slunečních paprsků, jež se objevila těsně nad zemí, byla vskutku nevkusnězářivá, ale on odolal nutkání a nezastínil si před ní oči. Z oslepujícího jasu vystoupil Erebus. Pokývl a

kysele se usmál.

„Výborně, bratře, zavolal jsem tě a tys hned přiběhl,“ promluvil.

„Nechápu, jak se dokážeš takto obelhávat a myslet si, že s tebou snad chci mít něco do činění. Typřicházíš za mnou. Prožil jsem celá staletí, a jak by se řeklo v tomto moderním světě, nestál jsi mi ani za

zavolání, ani za jedinou myšlenku.“

„Ani za jedinou myšlenku? Skutečně? Domnívám se, že od svého vyhnání často pomýšlíš na onen svět.“ „Nejsi Nyx, bratře. Nechápu rovněž, jak můžeš můj zájem o bohyni zaměňovat se zájmem o tebe.“ Erebus se usmál. „V tomto ohledu tě mohu tvé nechápavosti zbavit. Nyx a já jsme nerozluční. Co zajímá

ji, zajímá i mne, a naopak.“

„Nerozluční? Opravdu?“ Kalona se teatrálně začal rozhlížet. „Skrývá se snad bohyně v té tvé slunečníkouli? Ale ne. To by neudělala. Jak si vzpomínám, dává před vulgárním jasem slunce přednost chladnémumírnému dotyku měsíčního svitu.“

„Nyx mne sem poslala!

Kalona se pomalu, spokojeně usmál. „Pak tě tedy vítám, bratře, coby bohyninu holku pro všechno.“

Erebus roztáhl křídla. Rozprostřela se kolem něj a zaleskla se jako zlaté cihly na slunci.

„Nepřicházím jako žádná holka pro všechno, ale jakožto nesmrtelný choť bohyně noci, a přináším ti od ní

varování!“

„Velkolepé,“ podotkl Kalona suše. „Ale jestli nepřestaneš blikotat a hulákat, tvé varování si přijde

poslechnout polovina Tulsy.“

Erebus složil křídla, až mu opět přilehla k zádům. Z hlasu se mu vytratila nadpřirozená síla, ale jeho výrazstále vyjadřoval nesmrtelnou nabubřelost.

„Dopadl jsi již Neferet?“

„Jistě mne stále sleduješ a odpověď na tuto otázku tudíž znáš.“

„Neuposlechl jsi tedy Nyktin rozkaz.“

„Jejími rozkazy se řídím. Musel jsem plnit své povinnosti zaslíbeného bojovníka vůči velekněžce této Školynoci,“ odvětil Kalona.

„Tvé schopnosti nějak rezivějí, když ti poprava tří dětí dá tolik práce, že neuposlechneš rozkazu bohyně anavíc si ani nevšimneš, že se do tohoto moderního světa navrací stará magie.“

Kalona se nenechal Erebovým poštíváním strhnout. Jeho poznámku o Nyktě nechal bez povšimnutí, pouzechladně odvětil: „Sgiach udržuje starou magii při životě již po staletí.“

„Ano, Kalono, avšak Sgiach je prastará královna, jež udržuje starou magii po staletí při životě na ostrověSkye, kde tuto magii uchovávají již od dávných časů. Oklahomské město Tulsa není ostrov Skye a nenízde žádná věkovitá upíří královna, jež umí se starou magií zkušeně zacházet.“ Erebus mluvilblahosklonným tónem, jako kdyby poučoval prostomyslného vesnického blázna.

„Vím dobře, kde se nacházím a kdo tu se mnou je. Mám přesné údaje, na rozdíl od tebe. Setnul jsemhlavu dospělému upírovi, jejž má velekněžka odsoudila za pokus o vraždu. Nepoužila k tomu starou magii.

Pouze se odvolala na dávný zákon. A upír, kterého jsem popravil, nebyl žádné dítě,“ dodal Kalona. Jakoobyčejně se mu bratrův tón nezamlouval.

„Vždyť mu bylo sotva osmnáct.“

„Chceš-li snad něco namítat proti popravě vraha, jenž se sám doznal, pak své námitky přednes Thanatos,školní radě, dvěma Nyktiným věštkyním a Zoey Redbirdové.“

„Nikdo z nich však nepozvedl meč, který setnul jeho hlavu, a nikdo z nich ani nezanechal dvě mláďatajisté smrti,“ řekl Erebus.

„Jsem Thanatin zaslíbený bojovník. Když mi rozkáže, jsem povinen ji uposlechnout.“

„Jak smutné, alespoň pro tebe, žes neprokazoval podobnou slepou poslušnost Nyktě, když jsi ještě býval

jejím zaslíbeným bojovníkem,“ poznamenal jeho bratr.

Kalona se neúhybně zahleděl do jeho jantarových očí. „Já jsem se ze svých chyb poučil. A co ty?“

Erebus odvrátil zrak.

„Vyslov varování, které mi máš vyřídit, a zmiz. Nudíš mne,“ řekl Kalona.

„Dobrá tedy. Varuji tě, že návratem k dávným zákonům se probudila stará magie. Nyx tě upozorňuje, že

si zahráváš se silami, jež dost možná nedokážeš ovládnout.“

„Neměla by to Nyx vzkázat raději Thanatos? To její velekněžka přece tyto síly vtáhla do hry.“

„Jsi to však ty, kdo může vychýlit jazýček vah v souboji Světla a Temnoty. Bohyně již viděla, jak se v tvé

blízkosti něco takového stalo. Krakouni jsou stvoření staré magie.“

Kalonu bodl strašlivý osten výčitek, ale přesto opáčil: „Moji synové byli stvořeni ze znásilnění a hněvu.“

Erebus slavnostně přikývl. „Ano. Ze staré magie.“

„Starou magii ovládá Nyx!“ namítl Kalona.

„Což jsi už natolik propadl svým bludům a aroganci, že věříš, že dokážeš vládnout stejnou mocí jakobohyně?“

„Žádným bludům nepropadám! Takto jasnou mysl jsem neměl od svého pádu.“ Kalona vykročil k Erebovi.„A má arogance se zdaleka nevyrovná tvé, bratříčku. Když mne nemáš jako protiváhu, ty sám věříš, že jsistejně mocný jako Nyx.“

„Rovnováha je právě to, oč tu běží, bratře. Býci jsou stvoření staré magie a musí spolu na věky věků

setrvat v boji,“ prohlásil Erebus.

„S bílým ani s černým býkem nemám nic společného.“

„Vskutku tomu věříš? Strávil jsi po jejím boku dost dlouhou dobu, abys věděl, že stará magie je mocná,ale také zrádná. Buď moudrý! Neukvapuj se! Dávej pozor na síly, jež probouzíte, než bude pozdě. Tak těvaruje bohyně!“

Kalona přimhouřil oči a odvrátil tvář, když Ereba obklopila koule slunečních paprsků a zmizela. Zůstal poní pouze trapný třpytivý zlatý prach, který si musel omést z křídel.

„Nyx!“ promluvil Kalona k nebesům. „Vyčítá mi aroganci, a sám mizí v oblaku zlatého slunečního prachu.

Nechápu, jak toho floutka dokážeš vystát!“

Kolem něj se rozezněl důvěrně známý smích, který mu vždy připomínal podzimní úplněk. Zavřel oči předbolestí z její nepřítomnosti, ale současně s tím se mu srdce rozbušilo nadějí.

„Dohlížíš na mne. Vím to,“ zašeptal.

Smích se vytratil. Kalona otevřel oči. S pocitem obrovské tíhy vykročil. Musel se vrátit k mláďatům astřežit je. To bylo něco, co dokázal a uměl.

„Žádné další mládě už neudělá nic hloupého, za co by mohlo být odsouzeno, ne, dokud jsou pod mým

dozorem,“ vyslovil nahlas své myšlenky. Jedno však neřekl, nerad si to vůbec připouštěl, byť jen v duchu,

a sice že nemůže dostat z hlavy to, jak ho ti dva chlapci prosili o milost. Setnout hlavu dospělému upírovi

nebylo těžké. Dallas se pokusil zavraždit jiného dospělého a byl po právu odsouzen. Nemohl však přestatmyslet na ta dvě mláďata. Byli to jen chlapci, kteří učinili nemoudré rozhodnutí a stáli za špatnýmvůdcem, blesklo mu hlavou.

„Soucit.

To zašepotané slůvko Kalonu zarazilo. „Nyx?“

„Soucit.“

To slovo se ozvalo znovu. Příliš tiše, než aby si Kalona mohl být jistý, ale ta vřelost, ta nekonečná láska v něm, to musela být Nyx. Vzápětí si uvědomil, kde se zastavil. Stál před dřevěnými dveřmi Nyktina

chrámu.

Přede dveřmi, které se pod jeho dotekem měnily v kámen, protože mu bohyně nedovolila vstoupit.

Pomalu, jako by se vynořoval ze staletí stesku po ní, natáhl ruku. Přitiskl ke dveřím dlaň a čekal, až sepromění v neprostupný kámen.

Zůstaly dřevěné.

Kalonovi se třásla ruka, když uchopil kliku. Stiskl ji, zatlačil a dveře se otevřely se zvukem, jako když si

povzdechne žena.

Vkročil do předsálí Nyktina chrámu. Zaslechl zurčení vody, ale třpytivou ametystovou fontánu ve výklenku

silné kamenné zdi přešel téměř bez povšimnutí. Prošel klenutým průchodem a vstoupil do srdce chrámusvé bohyně.

Vanilkové a levandulové svíce šířily místností sladkou omamnou vůni. Hořely v železných lustrechzavěšených u stropu. Další vonné svíce plápolaly v mnoharamenných svícnech podél stěn. V rozíchmístnosti byly upevněny nástěnné svícny ve tvaru půvabné ženské ruky. V prohlubni v kamenné dlažběplál otevřený oheň. Kalona si toho však sotva všiml. Veškerou jeho pozornost upoutal starodávný dřevěný

stůl ve středu chrámu. Stála na něm nádherná mramorová Nyktina socha. Nejistě přistoupil blíž a poklekl

před ní. Zahleděl se na ni. Zdálo se mu, že se leskne, a pak si uvědomil, že se mu oči zalily slzami.

Slzy mu zastřely i hlas, když k ní promluvil. „Děkuji ti. Vím, že si dosud nezasloužím pokleknout u tvýchnohou. Snad si to nezasloužím již nikdy. Ne po tom, co jsem nám oběma udělal. Ale děkuji ti, žes mi

dovolila vstoupit do

tvého chrámu.“ Poté sklonil hlavu a velmi dlouho zůstal klečet před svou bohyní a plakal.

Neferet

Neferet se schoulila do sebe, přitáhla si blíž vlákna Temnoty, která ji stále zakrývala, a opět prožívalazávěr své pouti.

Cascia Hall, tak lidé nazývali přípravnou školu v srdci Tulsy, postavenou na půdě, jež k Neferet tolikpromlouvala. Pochopitelně byla určena jen pro chlapce a teprve nedávno ji založila augustiniánská větevcírkve věřících. V roce 1927 nebyla na prodej. To však Neferet netrápilo. Nejvyšší rada se nechystalazakoupit v Americe další školu, alespoň ne v oklahomské Tulse, jaká byla roku 1927.

Neferet velmi dobře věděla, že čas jí hraje do karet. Za těch pětasedmdesát let, než zmanipulovala,natlačila, navedla a uplatila nejvyšší radu k tomu, aby učinila augustiniánským mnichům nabídku, již nelze

odmítnout, a aby ji jmenovala velekněžkou této nové Školy noci v Tulse, nalezla svou pravou podstatu.

Byla Tsi Sgili. Nikoli pouhá bytost ze strašidelných pohádek původních Američanů. Byla mocnávelekněžka, jejíž nadání dalece přesahovalo schopnosti, které dávala navenek najevo. Byla královnou Tsi

Sgili.

Není divu, že ji to tolik táhlo do Oklahomy. Díky čerokézskému kmeni, který zde sídlil, objevila skrytýaspekt svého intuitivního daru. Nejenže dokázala číst ostatním myšlenky, mohla také přejímat jejichenergii. Jedině však v okamžiku jejich smrti.

Dozvěděla se to díky té stařeně. Když ta žena umírala, Neferet neukradla pouze její myšlenky.

Absorbovala do sebe její sílu.

Smrt se Neferet stala drogou, které nikdy neměla dost.

Dozvuky myšlenek v stařenině hlavě jí ukázaly směr a ona se začala vyptávat na Tsi Sgili.

Tak vyzvěděla vlastní příběh. Tsi Sgili žijí odloučeně od svého kmene. Jsou mocné a radují se ze smrti.Živí se smrtí. Umí zabíjet myšlenkami. To bylo ono ane li sgi, na něž stařena těsně před smrtí pomyslela –

smrt způsobená myslí mocné bytosti.

Stařenin čerokézský manžel nechtěně naučil Neferet využívat její dar v ještě větší šíři. Nebyl tak statečnýjako jeho žena. V domnění, že si zachrání život, se Neferet plně otevřel. Ze vzpomínek, jež jí dobrovolně

poskytl, Neferet

zjistila o Tsi Sgili ještě mnohem více. Hltala kmenové pověsti v jeho paměti a dozvěděla se z nich, že jemožné vklouznout do mysli oběti a zastavit její srdce a přitom vyzískat všechny její myšlenky, energii amoc, až ji úplně vysaje. Vysávat z těl energii bylo mnohem uspokojivější než z nich pouze vysávat krev. Ataké mnohem účinnější.

Jak narůstala Neferetina moc, stále silnější byly i její sny o okřídleném nesmrtelném, Kalonovi. Ve spánkuse s ní miloval. Ne tak, jak se o to pokoušeli neschopní lidští či upíří milenci. Kalona se zmocňoval jejíhotěla, z bolesti činil rozkoš a z rozkoše bolest.

A po celou tu dobu jí jeho šepot maloval obrazy budoucnosti, v níž povládnou jako bohové na zemi a

přivedou svět k nové době upířího osvícenství. Ona v něm bude jeho bohyní a on jejím zbožňujícím,mocným, svůdným chotěm.

„Nejprve mne však musíš osvobodit,“ naléhal na ni, když svým chladným žárem nádherně spaloval jejítělo. „Následuj píseň do Tulsy, tam naplníš proroctví a nalezneš způsob, jak mi dát svobodu!“

Neferet mu popřála sluchu. A nalezla věru mnohem více než způsob, jak mu dát svobodu. Nalezla totižzpůsob, jak osvobodit sebe!

V plnosti to pochopila, až když získala v Tulse svou vlastní Školu noci. Ve zdejší půdě byla moc, s nížsouzněla. Byla tam v roce 1927 a zůstala tam i na samém počátku jednadvacátého století.

Červená hlína ji lákala svou pradávnou mocí, ale až první smrt jejího mláděte jednou provždy zpečetila její

osud.

Neferet samozřejmě viděla umírat mnoho mláďat, než se stala velekněžkou tulské Školy noci. Často jizavolali, aby svým zázračným dotekem ulehčila umírajícímu mláděti odchod z tohoto světa. Všichni si jipro schopnost ukonejšit ty, kdo odmítli proměnu, velice vážili. Nikoho z dospělých však vůbec nenapadlo,že za to, co dává, získává stejně tolik i nazpět. Věděla to pouze umírající mláďata. Když je Neferet vposledních okamžicích držela v náručí, děti poznaly, že se krmí jejich energií. To už ale samozřejměneměly možnost někomu se svěřit.

Když tedy během první Lenobiiny hodiny jezdectví na tulské Škole noci začala kvartánka, která si zvolilajméno Crystal, chrlit krev, neprodleně k ní Neferet přivolali, nejen jako zdejší velekněžku, ale jelikož byla

široko daleko proslulá svou schopností zmírnit bolest umírajících.

„Ustupte z cesty! Udělejte místo! Lenobio, odveď mláďata do sportovní haly a pošli sem Draka Lankfordaa bojovníky, ať přinesou pro to děvče nosítka,“ rozkázala Neferet, když přispěchala do stájí. Pak se začala

věnovat Crystal.

Dívka se zhroutila na pískem a hlínou vysypanou podlahu jízdárny, škubala sebou a krvácela z očí, nosu,

úst a uší.

Neferet na krev a špínu nedbala. Přitáhla si Crystal do náruče, ukonejšila ji svým kouzelným dotekem azačala pronikat do její mysli a čerpat její slábnoucí životní energii. Očekávala příval moci, který se v ní

díky této síle vždy vzedmul. Vůbec však nečekala ryzí, báječný dar, který jí přinesla smrtjejího prvního

mláděte.

Neferet se v doupěti zachvěla potěšením, když znovu prožívala tu nezapomenutelnou chvíli.

Crystal k ní zvedla oči zastřené krví. „Ne!“ podařilo se jí vykřiknout navzdory kašli a lapání po dechu.

„Nejsem ještě připravená umřít!“

„Ale ovšemže jsi, má milá. Přišel čas. Jsem tu.“

„Neodejdete?“ vzlykla dívka.

„Ty neodejdeš,“ zašeptala Neferet a zmocnila se Crystaliny mysli.

Zaplavil ji mohutný příval životní síly mláděte. Tak čistý, tak silný, tak sladký, zdálo se, jako kdyby mláděneumíralo, nýbrž se měnilo v bytost stvořenou ze světla a moci, jež odteď bude žít v Neferet.

Neferet se s bázní sklonila nad tělem umírající dívky a přijala tento nový dar, který jí přinesla tulská Škola

noci.

Bojovníci, kteří ji našli, jak se sklání nad Crystaliným tělem a hystericky vzlyká, se domnívali, že Neferetpřemohly city nad prvním úmrtím mláděte na její vlastní škole.

Netušili, že Neferet pláče štěstím, že vzlyká, protože právě pochopila, co je jí souzeno. Královna Tsi Sgilibyl vlastně skromný titul. Ve skutečnosti by se jí mělo říkat bohyně Tsi Sgili, jelikož se stala nesmrtelnou ajednoho dne zaujme své místo mezi božstvy a bude náležitě uctívána!

Její nadání však tímto nekončilo. Dokonce ještě dříve, než Neferet naplnila čerokézské proroctví aosvobodila Kalonu, začala se spolu s ní měnit i mláďata na její škole.

Neferetino tělo sebou škublo. Zrychlil se jí dech, když putovala vrstvami nevědomí a rovinami času.

Mláďata, která zemřela na její Škole noci, se znovu rodila a byla k ní připoutána Temnotou a krví. Neferetusoudila, že dala vzniknout nejen novému druhu upírů, ale i nové armádě. Tito noví tvorové ji budouchránit a sloužit jí, až se svým chotěm povládne novému upířímu věku.

Pak byla označena Zoey Redbirdová a následoval jeden chybný krok za druhým, jedna nepříjemnost za

druhou, porážka za porážkou. Neferet

nenáviděla tohle mládě a jeho vzpurné přátele s vášní, která zastínila všechny ostatní její city.

To vinou Zoey Redbirdové se teď skrývala v liščím doupěti, oděná pouze Temnotou a krví.

Bohyně by neměla být vystavována takovým mrzutostem! Bohyni nesmí nikdo zbraňovat, aby naplnila

svůj osud!

Jakoby v odpověď na její vzbouřené emoce se obloha venku rozechvěla zaburácením hromu a proťal ji

první blesk, udeřil do země silou, jež sjela Neferet po kůži.

Neferet, královna Tsi Sgili, otevřela oči.

„Jak jsem byla bláhová! Jsem nesmrtelná. Nikdo neumenší mou velkolepost, pokud to sama nedovolím. A

já už to dále nedovolím! Světe, připrav se, budeš mě uctívat!“

Hrom a blesky jí bouřlivě aplaudovaly a déšť ji laskal, když vykročila z doupěte vstříc budoucnosti,znovuzrozená a připravená přijmout svůj osud s otevřenou náručí.

21)

Zoey

Nejdřív jsem nevěděla, kam jdu. Potřebovala jsem jen prostě odtamtud vypadnout. Vyklouzla jsem ventajnými dveřmi ve zdi a vzala to kolem jižní strany školy, až jsem doběhla k Utica Street. Podívala jsem se

doprava a zamyslela se. Měla jsem to odsud jen kousek na náměstí Utica. Byla neděle ráno, ale veStarbucks by nejspíš měli otevřeno. Mohla jsem si dát nějaké to karamelové cappufrappé, nebo jak setyhle věci s miliardou kalorií jmenujou, posadit se venku a srovnat si v hlavě, kam se to můj život vlastněřítí.

Ne. Nechtěla jsem nikoho vidět. Nechtěla jsem s nikým mluvit. Neměla jsem náladu snášet, jak by lidiurčitě zírali na moje tetování.

Neměla jsem náladu na nikoho a na nic.

V dálce zabrumlal hrom a já vzhlédla k tmavnoucímu nebi.

„Jen do toho. Ať si prší. Mně je to fuk. Tenhle den už nemůže být o moc horší,“ mumlala jsem si prosebe, když jsem přecházela ulici.

Jo, byla jsem nasraná jak mraky.

Pořád jsem nemohla uvěřit, co mi Afrodita se Shaylin provedly. Mají to přece být moje kámošky! Neboteda aspoň Afrodita. Ale měla jsem dojem, že se Shaylin se taky brzo skamarádíme. Popovídaly jsme sipřece onehdy v kuchyni v tunelech. Svěřila se mi s tím, jak zachází se svým pravým zrakem. Dokoncejsme přímo mluvily o tom, jak může její nadání narušit něčí soukromí. Měly jsme plán, prokristapána! Alenebylo v něm nic o tom, že mě bude špehovat a donášet Afroditě jako harant ze základky.

Tváře se mi rozhořely, jen jsem pomyslela na to, že mě s Auroxem v jídelně sledovala. Do háje, hořelajsem od hlavy k patě! Kdo by se divil, že jsem ji shodila na zem. Afroditu to hrozně šokovalo, a přitom to

byla ona, kdo celou tu špehovací akci vymyslel.

Je Afrodita doopravdy moje kamarádka? Když jsme se poznaly, byla každopádně hnusná ježibaba.Změnila se, nebo jsem jenom zapomněla, jaká skutečně je, a nechala se zaslepit, přestala jsem vidět to,co jsem vidět nechtěla? Nevěřila jsem akorát tomu, čemu jsem chtěla věřit?

Do háje! Co když Afroditě pořád jde jenom o moc a popularitu? Nechala mě špehovat, protože se měchystala podrazit a převzít moje místo?

Zase zabrumlal hrom, jako ozvěna mých pocitů.

Když jsem přešla další ulici, začalo mě pálit na prsou. Zastavila jsem se a všimla si, že už jsem nechala zasebou skoro všechny pečlivě udržované domy. No teda páni, došla jsem až k Woodwardovu parku. Užjsem se chtěla otočit a jít pryč. Takhle v neděli sem obvykle chodí spousty lidí a fotí se mezi kytkami,stromy a tak vůbec, ale když jsem se rozhlédla, připadal mi park prázdný. Fotografy zřejmě odradilaženoucí se bouřka. Všimla jsem si, že rozkvétají narcisy. Odjakživa se mi hrozně líbilo, když vykoukly ztrávy a zvedly žluté hlavy. Často jsme si s babičkou povídaly o tom, jaký je to kouzelný pocit, když na jaře

zničehonic tak rychle vyraší rostliny z cibulek.

Trochu jarní magie jsem dneska potřebovala jako sůl. Takže vzhůru do Woodwardova parku!

Ulevilo se mi, že mám konkrétní cíl, a zamířila jsem mezi trsy narcisů oklikou k té části parku hned uJednadvacáté ulice. Nahoru na ten hřeben, kde nejhustěji rostly rododendrony. Líbilo se mi tam na téskále, kde mezi keři vedly pěšinky dlážděné kameny. Mohla jsem sejít z ostrohu dolů, sednout si mezi rododendrony na lavičku a v klidu se zamyslet nad svými trably. No a co, jestli zmoknu? Aspoň se kolemnebudou poflakovat žádní čumilové.

Kráčela jsem po chodníčku z kočičích hlav, který se vinul mezi keři vyššími než já. Všimla jsem si, ženasazují poupata, ale ještě nebylo poznat, jakou budou mít barvu.

Ta pitomá bouřka je stejně určitě orve a nakonec vůbec nepokvetou.

Kopla jsem do šutru.

Afrodita mě nechala špehovat! Nedokázala jsem tu zradu překousnout. Napadlo mě, co tomu asi řekneStevie Rae, až jí to povím. Pak mi ale došlo, že bych jí zároveň musela říct o tom, co jsme s Auroxemdělali v jídelně, a to si teda pište, že jsem neměla nejmenší chuť tohle vykládat ani Stevie Rae, ani

nikomu jinému,

Zastavila jsem se. „A do háje! Nemám na vybranou, jestli o tom budu mluvit, nebo ne. Shaylin ani

Afrodita to určitě nevydrží a rozkecají to.“ Zrovna jsem došla ke kamenným schodům, které vedly znejvyššího bodu parku dolů mezi rozeklaná skaliska plná skulin a k mělkému rybníčku, který se táhl kolem

západní strany.

Chvilku jsem uvažovala, že skočím ze skály, ale došla jsem k závěru, že to není dost vysoko na to, abychse zabila. A navíc jsem se doopravdy zabít nechtěla. Jo, kdyby tady byla Afrodita, tu bych možná dolůstrčila!

Ta myšlenka byla děsivě příjemná.

Sešla jsem po schodech na úroveň ulice. Jen kousek od místa, kde ústily na trávník, stála kamennálavička. Znovu zaburácel hrom. Posadila jsem se a zamračeně se podívala na nebe. Jo, stoprocentnězmoknu. Brzo. S povzdechem jsem se rozhlédla kolem. Možná to bylo tím blížícím se deštěm, alenajednou mi tahle část Woodwardova parku připomněla ostrov Skye. Zaplavil mě nečekaný stesk. Mělabych se tam vrátit. Tam jsem byla šťastná. Nikdo mě nešpehoval. Nikdo se mě nesnažil zabít. A mohla

bych se zeptat Sgiach, co to krucinál vyvádí ten pitomý vidoucí kámen. Stark by jel se mnou. Nemusela

bych každý den vidět Auroxe a přát si, aby…

Ne! Tuhle myšlenku jsem rychle utnula. Nic si nepřeju. Už jsem se rozhodla. To je jen tím, že mám vhlavě, a v srdci, zmatek kvůli té hnusárně, co mi provedly Afrodita se Shaylin.

A nemůžu utéct do Skotska. Aspoň ne teď hned. Musím zůstat tady, znovu se vrátit ke svým kamarádům

– a bývalým kamarádům, a dát do pořádku ten brajgl, který vládne na naší škole.

Panebože, to je fakt depresivní. A otravné. A únavné.

Hrom zabrumlal už mnohem blíž. Útěkem ani schováváním se nic nespraví. Měla bych se vrátit do školy.Třeba budu mít kliku a Stark tu moji emocionální

explozi zaspal, takže si budu moct ještě zalézt do postele a trochu si zdřímnout, než budu muset čelitvšem těm průšvihům, co se na mě zas sesypou, jen co zajde slunce.

Vstala jsem a obrátila se ke kamenným schodům, když vtom jsem zahlédla dva chlápky. Zrovna vylezli zrododendronového křoví a zůstali stát nahoře u schodů. Vypadali zanedbaně, dokonce špinavě. Oblečeníjim vůbec nepadlo. Jeden z nich nesl přes rameno igelitový pytel, do jakého se hází odpadky, vypadal sním jako nějaký anorektický Santa. Tenhle mě uviděl první. Dloubnul do svého kamaráda loktem, ukázalna mě bradou a vycenil zkažené zuby v úsměvu. Jeho kámoš přikývl a začali scházet dolů.

A do háje.

Měla jsem se rychle sebrat a pádit k Jednadvacáté ulici. To by bylo moudré řešení, a bezpečné. Už jsem

to skoro udělala, jenže pak jsem si vzpomněla, kdo jsem, a naštvala jsem se. Nejsem žádná slabá

holčička, kterou může každý vystrašit a zametat s ní. Mám nadání pro všech pět živlů. Jsem učednice na

velekněžku. Jsem skoro dospělá upírka, hernajs! Proč bych se nemohla v neděli ráno procházet parkem

bez toho, aby mě někdo obtěžoval?

Takže jsem neutekla, místo toho jsem se zase posadila na lavičku. Třeba jen projdou kolem, řekneme si

„brýtro“ a tím to hasne. Třeba.

„Čau, holka, nó, nemáš ňáký zbytečný drobný?“ spustil ten první chlápek, jakmile sešli ze schodů.

„Jo, potřebovali bysme pár drobáků na jídlo,“ řekl ten druhý.

Předtím jsem se schválně koukala jinam a doufala, že půjdou dál. Teď jsem ale zvedla bradu a zpříma se

na ně podívala. Rázem vykulili oči na moje tetování.

„To myslíte vážně? Odkdy je v pohodě, aby dva chlapi chtěli peníze po holce, která je sama v

liduprázdném parku?“ opáčila jsem a cítila, jak se ve mně zase začíná vařit hněv.

„Hele, co ti vadí?“ namítl ten s igelitovým pytlem. „Jseš upírka. Ty se nás přece nebojíš, spíš naopak.“

Pochopila jsem, že mě mají za dospělou. A že se mě tím pádem bojí.

Líbilo se mi to.

„Tohle vy teda děláte, děsíte lidské holky, abyste z nich vyrazili prachy?“ To jsou ale sígři! Druhý chlap pokrčil rameny. „Když se holky nechtěj bát, nemaj sem chodit samotný.“

„Aha, takže si za to můžou samy?“ Myslela jsem to jako řečnickou otázku, jenže tomu s pytlem to

nedošlo.

„Jo, můžou si za to samy!“

„Ale nemusej se nás bát, stačí, když nám daj ňáký drobný.“

„Kreditky ale neberem.“ Ten s pytlem se zachechtal a plácl kamaráda po rameni.

„Jste hovada. Oba jste hovada. Co kdybyste si radši našli práci, místo abyste otravovali holky?“

„Votravovat holky hodí víc,“ prohlásil ten s pytlem.

„Jenom jsem tady seděla a nikomu neškodila. To si pamatujte, vy dva. Tohle jste si způsobili sami.“Vstala jsem. Celé tělo mě pálilo. Byla jsem vážně vytočená. „Víte co? Měli jste dneska radši otravovatnějakou jinou holku.“

„Hele, my jsme tě nevotravovali. Jen jsme tak šli kolem,“ vyhrkl ten druhý. Popadl kámoše za ruku a táhlho pryč.

„Klídek, slečinko. Nikomu se přece nic nestalo,“ řekl ten s pytlem, jízlivě se na mě ušklíbl a ukázal černépahýly zubů.

Tak oni si myslí, že se z toho vyvlíknou a najdou si jinou, normální holku, u které budou moct somrovat?

Měla jsem pocit, jako když se mi srdce propaluje skrz žebra.

„Ne! Dneska vám to neprojde!“ Vrhla jsem po nich svůj vztek. Byla to koule oslepujícího modrého světla.

Narazila do těch dvou, strhla je s sebou a praštila s nimi o skalní stěnu.

Funěla jsem a měla jsem ze sebe opravdu dobrý pocit. Příště si to dvakrát rozmyslí, než zas zkusí

otravovat nějakou holku! Kreténi!

Nade mnou zaburácel hrom a doprostřed parku sjel rozeklaný blesk, až se mi z toho zježily chloupky napředloktích. Najednou jsem si uvědomila, že v pěsti pevně svírám vidoucí kámen.

Zamrkala jsem a potřásla hlavou. Počkat, co se to tady děje?

Zůstala jsem koukat na ty dva chlapy. Pořád leželi ve stínu pod skálou. Nepořvávali na mě, neoprašovalise a nevstávali, dokonce ani neutíkali, protože by ze mě byli podělaní až za ušima.

Vypadalo to, že se vůbec nehýbají.

Do háje! Použila jsem proti nim starou magii. Úplně stejně, jako když jsem srazila Shaylin na zem. Udělala

jsem to automaticky, když mě hněv pálil tak, že se to nedalo snést. Jenomže to mě nepálil můj hněv, alerozžhavený vidoucí kámen. To jeho žár mi pronikl tělem, přiživil se na mých emocích a pak zaútočil.

Hned jsem kámen pustila a podívala se na svoji dlaň. Byl na ní vypálený dokonalý kroužek.

Jako omámená jsem vzhlédla a všimla si, že zprostředka parku se valí kouř. Vzduch byl cítit elektřinou aohněm a mně došlo, že ten blesk nejspíš uhodil do stromu, nebo dokonce do některé zdejší budovy. VeWoodwardově parku hořelo.

Brzo přijedou hasiči. A taky policie.

Byla jsem slabá v kolenou a bolela mě hlava, ale udělala jsem pár vrávoravých kroků k těm chlapům azadívala se na ty dvě zhroucené hromádky pod skálou. Jeden zasténal. Druhý pohnul rukou.

Nebesa se otevřela a spustil se liják, takže jsem nevěděla, jestli mám tváře mokré od vody, krve nebo slz.

Nepřemýšlela jsem. Prostě jsem utekla.

Ani jsem nemusela přivolávat mlhu a stíny. Zamaskovala mě bouřka. Nikdo si nevšiml samotné holkyběžící deštěm od hořícího parku, zvlášť když všechna hasičská auta, záchranka i policie jeli opačnýmsměrem.

Vzala jsem to kolem školní zdi a vklouzla dovnitř zase tajnými dveřmi. Pak jsem běžela dál až do stájí,tam jsem se konečně zastavila, snažila se popadnout dech a celá se třásla. Zašla jsem si do sedlovny pročistý ručník. Zabalila jsem se do něj a přešla kolem dlouhé řady stání, až jsem našla Persefonu. Opatrnějsem otevřela vrátka a vstoupila do jejího vyhřátého temného boxu. Persefona spala po koňsku, stála sjednou nohou pokrčenou, hlavu skloněnou, oči přivřené. Skoro se ani nepohnula, když jsem ji objalakolem krku a začala vzlykat do její husté měkké hřívy.

Co se to se mnou děje?

Ti chlapi v parku byli hajzlové, ale nemohli mi nic udělat. Jasně, obírali holky, pouštěli na ně hrůzu, aby znich vyrazili peníze, ale mně nijak ublížit nemohli. Mohla jsem odejít a anonymně zavolat na policii, dátjim jejich popis a říct, že se poflakujou po parku a vyhrožujou holkám. Poldové už by si s nimi poradili.

Místo toho jsem totálně vypěnila.

Vůbec jsem si to nerozmyslela. Neudělala jsem to ani schválně. Prostě se to stalo. Můj vztek doslova

vybuchl skrz vidoucí kámen a smetl je.

Co se mi to vlastně snažila Afrodita vysvětlit? Něco o nějaké svojí vizi, o staré magii a o tom, ženezvládám svůj hněv. Vůbec jsem ji neposlouchala. Odbyla jsem ji, přesvědčená, že mě zradila. Dovolilajsem hněvu, aby mě ovládl.

„Ach, bohyně, to byla chyba, strašná chyba,“ vykřikla jsem.

Potom jsem přes svůj vzlykot i bouřku, která lomcovala oblohou, zaslechla kvílení houkačky. Nebylo tohasičské auto. Ani sanitka. Byla to policejní siréna. A neuháněla kolem školy k Woodwardovu parku. Tenzvuk se pořád blížil. Auto muselo projet naší branou a zajet před školu.

Jako náměsíčná jsem se pustila Persefonina konejšivého krku. Zahodila jsem ručník. Vyšla jsem ze stájí azamířila po chodníku ke vstupní hale hlavní budovy.

Bičoval mě déšť, ale já si toho nevšímala.

„Zoey! Tady jsi! Sakra, jsi totálně promočená.“ Doběhl mě Stark. Držel nad sebou velikánský kabát.

„Neměl bys být tady venku,“ řekla jsem strnule. „Je den. Spálí tě slunce.“

Divně se na mě podíval. „Jsem unavený a není to zrovna moc příjemné, ale je tak zataženo, že se mi tadynic nestane. Teda aspoň chvilku to vydržím. Zoey, vlez si ke mně pod ten kabát a půjdeme zpátky donašeho pokoje. Vím, že tě něco trápí, ale nevím co.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne. Musím k nim.“ Dál jsem šla ke školní budově. Stála před ní dvě policejní auta,majáčky jim blikaly.

„Ke komu?“ zeptal se Stark a snažil se udržet kabát tak, aby chránil moji i svoji hlavu.

„Starku, vrať se do postele. Z tohohle mi nepomůžeš.“

„Zoey, o čem to mluvíš? Co se děje?“

Položila jsem ruku na vstupní dveře. „Vrať se,“ zopakovala jsem. „Už mě nemůžeš zachránit.“

Vypadal vyděšeně. Fakticky vyděšeně.

Já jsem svoje city potlačila. Otočila jsem se k němu zády a otevřela dveře.

Vevnitř byla Thanatos. A taky Darius. A Afrodita. Nejdřív mě překvapilo, že je tam vidím, ale pak mi došlo,

že Afrodita určitě hned běžela za Thanatos, když jsem utekla. To udělala dobře. Na jejím místě bych sezachovala úplně stejně. Kdybych přemýšlela jako normální Zoey.

Byl tam taky detektiv Marx se dvěma uniformovanými strážníky. „Zoey, už jsi s Auroxem obešla celý okruh?“ oslovila mě rychle Afrodita a zamířila ke mně. „Zrovna jsemříkala Thanatos, že mám o tebe v té bouřce strach. Pro tulský okres dokonce vydali výstrahu před

tornády.“

„Ne,“ odvětila jsem. „Nechci, abys kvůli mně lhala, nikdy.“ Zadívala jsem se na Daria. „Nechci, aby kvůlimně lhal kdokoli z vás.“ Konečně jsem sklouzla pohledem k detektivu Marxovi. „Kvůli čemu jste přijel?“

„Ve Woodwardově parku někdo právě zavraždil dva muže. Zabil je někdo s nadpřirozenou mocí, jakoužádný člověk nemá. Proto jsme se rozjeli rovnou sem.“ Tvářil se přísně. Hlas měl úplně bez emocí.

„A já jsem panu detektivovi připomněla, že naše škola je uzavřena. Od té noci, co byl zavražděn panstarosta, nikdo z dospělých ani z mláďat neopustil školní areál,“ prohlásila Thanatos.

„Já jsem šla ven. Do Woodwardova parku. Praštila jsem s těmi dvěma chlápky o skálu, tam dole podhřebenem. Zabila jsem je.“ Můj hlas zněl stejně mrtvě jako ti chlapi, jako jsem si připadala i já sama.

„Zoey! Proč sakra něco takového říkáš?“ Stark mě popadl za ramena a zacloumal se mnou. „Prober se!“

Upřeně jsem se na něj zadívala, zatvrdila jsem se v srdci, zmrazila svoje pocity. „Musíš zůstat tady. Už těnechci vidět. Nechci vidět nikoho. Udělala jsem to. Tohle si zasloužím.“ Vykroutila jsem se z jeho sevření.Než jsem zamířila k detektivu Marxovi, sáhla jsem si ke krku, uchopila vidoucí kámen a strhla ho zestříbrného řetízku. Podala jsem ho Afroditě. „Ať na tohle nesahá nikdo jiný než ty nebo Sgiach. Mělas

pravdu. Probudilo se to a je to zlé.“

Potom jsem se obrátila k detektivovi. „Jsem připravená, můžete si mě odvést.“

Střelil pohledem po Thanatos. „Počkám, než se spojíte s nejvyšší radou a ta se zřekne právníodpovědnosti za toto mládě, abych ji mohl vzít do vazby. „Ne,“ ozvala jsem se. „S nejvyšší radou jsem serozešla ještě předtím, než se tohle stalo. Neuznávám jejich svrchovanost. Neuznávám ani Thanatinusvrchovanost. Zacházejte se mnou jako s kýmkoli jiným, kdo se přiznal k vraždě.“

Zhluboka si povzdechl a vytáhl ze zadní kapsy pouta. „Zoey Redbirdová, zatýkám vás pro vraždu Richarda

Williamse a Davida Browna.“ Zacvakl mi studená želízka kolem zápěstí. „Máte právo mlčet. Pokud setohoto práva vzdáte, všechno, co řeknete, může být použito proti vám. Máte nárok na to, aby byl uvašeho výslechu přítomen právní zástupce. Pokud si ho nemůžete dovolit, bude vám přidělen. Rozumítesvým právům?“

„Ano. Právníka nepotřebuju. Přiznávám, že jsem ty dva muže zabila. Zasloužím si jít do vězení,“ řeklajsem a v hlavě mi znělo tohle si zasloužím… tohle si zasloužím…

22)

Neferet

Když Neferet konečně vylezla z doupěte, déšť z ní začal smývat krev a špínu, které ji doposud halily.Kolem vládl naprostý chaos. Navzdory dešti řádil nahoře v parku požár.

Neferet to připadalo jako nádherné přivítání.

Hltala smrt a zkázu, které ji obklopovaly, a získanou energii využila k tomu, aby se stalanezpozorovatelnou.

Zmáčené rudohnědé vlasy jí přilnuly k tělu jako živý plášť. Její věrné šlahouny Temnoty, nasycené apulzující silou, ji vyzdvihly do výše. Jako kdyby si ochočila bouřkový mrak, odplula Neferet z parku pod

závojem hromobití, mlhy a šílenství.

Zaklonila hlavu a vyžívala se v laskání deště, jenž jí stékal po nahé kůži a očišťoval ji. Vztáhla paže k nebia kolem nich se ovinula vlákna Temnoty. Při tom chladném, zlovolném doteku se rozesmála.

„Pojďme domů. Čeká nás tolik práce!“ Neferet se svou bouří plula z rezidenční čtvrti k centru města amířila k střešnímu apartmá v hotelu Mayo, které považovala za své.

„Ale nakonec není kam spěchat,“ zapředla k Temnotě, která ji nesla. „Nezajdeme si na večeři? Najednou

mám hlad jako vlk!“

Vlákna se zachvěla vzrušením a netrpělivě čekala na její rozkazy.

Neferet zapátrala svou myslí po okolí. Hledala… hledala… zneužívala dar, který dostala před tolika

desítkami let.

Vydala se Patnáctou ulicí na západ a pátrala dál. Na křižovatce s Boston Avenue náhle pocítila nutkání

vydat se k severu.

„Na sever! Ke všem těm lahodným duším, které předstírají, že konají jen samé dobro!“ Neferet sezachvěla rozkoší. „Sešly se tam tak příhodně. Jako by už věděly, že mě budou uctívat.“ Rozmáchlýmgestem ukázala vpravo. „Odneste mě tam!“

Když se Neferet ocitla před katedrálou, nařídila vláknům zastavit, aby se mohla pokochat, jak dokonale sivybrala. Byla to vskutku velkolepá stavba. V dešti se třpytila. Vysoké vížky zdobící hlavní věž připomínalyzuby. Ty menší se podobaly vztaženým rukám s ostrými drápy, jejich kovový povrch se mokře leskl, byly

jí vydány na milost a nemilost.

„Pusťte mě! Odhalte mě!“

Magický oblak se rozplynul. Neferet se tiše snesla na chodník. „Pojďte se mnou, moji drazí,“ oslovila svéšlahouny. „Náš půst skončil. Čeká nás hostina, jakou si zasloužím!“

Vystoupala po mnoha pískovcových schodech a Temnota plynula za ní jako vlečka královninakorunovačního pláště. Neferet vzhlédla. Z průčelní zdi čněly sochy zlatých bohů na deštěm zplavenýchhřebcích. Zdálo se, že ji vítají.

Pod nimi byli nad trojicí špičatých klenutých portálů vytesáni klanící se muži.

„Mně,“ promluvila k mlčenlivým sochám. „Klaníte se mně.“ Se zakloněnou hlavou si přečetla nápisvyvedený pod těmito třemi skupinkami zbožných postav: OVOCE DUCHA JE LÁSKA, RADOST, POKOJ;TRPĚLIVOST, LASKAVOST, DOBROTA; VĚRNOST, TICHOST A SEBEOVLÁDÁNÍ.

Zasmála se. „Tohle bude snazší, než jsem se domnívala.“

Nahá Neferet vstoupila do chrámu, zvolila si vchod s nápisem TRPĚLIVOST. Uvnitř byly stěny vymalované

tlumeným odstínem růžové, jenž jí připomínal krev zředěnou slzami. Ta barva se jí zdála dokonalá.Vydala se doleva a obloukem chodby se nechala vést k hlavnímu vchodu do svatostánku. Dveře bylyzavřené. Neferet se láskyplně usmála na svá vlákna Temnoty. „Ano, prosím, otevřete mi.“

Vlákna uposlechla.

Neferet vešla do velkého oválného sálu. Právě doznívaly poslední tóny hymnu, a než utichlo závěrečnéprotáhlé aaaamen, využila příležitosti a pokochala se okolím, dřív než si jí povšimnou. Byla to vskutkunádherná svatyně. Avšak díky lavicím čalouněným světle fialkovým sametem a vitrážovým oknům ve stylu

art deco laděným do růžové a šeříkové jí připomínala spíše zdobný divadelní sál, jaké se v Americe hojněstavěly na přelomu minulého a předminulého století, než chrám. Půlkruhové řady sedadel, jež sesestupně zužovaly k ústřednímu pódiu, byly očividně určeny spíše pro dramatično než pro zbožnost.

Neferet si tu ironii s úsměvem vychutnala.

„Psst!“ ozvalo se syknutí z šera v zadní části sálu, když kněz začal shromáždění předříkávat nudnějednotvárnou modlitbu. „Promiňte. Potřebujete pomoct?“ K Neferet přistoupila silná žena středního věku.Byla tak zaujatá její nahotou, že si vůbec nepovšimla jejího tetování.

Neferet se k ní obrátila. „Ano, potřebuji.“ Rozpřáhla náruč, jako by chtěla, aby ji žena objala. Ženazmateně zamžikala víčky a popošla blíž. Neferet udeřila s oslepující rychlostí, přejela jí drápovitými nehtypo krku, a když žena přepadla vpřed, zachytila ji. Držela ji v náručí, ale místo polibku se přisála rty

ke krvácející ráně na jejím hrdle. Vysála ženě krev a zároveň pohltila její energii.

Kdosi v zadní části shromáždění vykřikl. Neferet zvedla hlavu k lidem, kteří se k ní obraceli. Pustila ženu.Její tělo se s příjemně konečným zaduněním zhroutilo na zem.

Neferet zvedla hlavu, shrnula si vlasy dozadu a vykročila vpřed, dál do svatyně.

„Proboha! To je upírka!“

„Je nahá!“

„Zabila paní Petersonovou!“

Lidé spustili jekot. Někteří vybíhali z lavic.

Neferet vztáhla paže. „Zahraďte východy! A všem se ukažte!“

Stíny kolem ní se zavlnily a tlusté hadovité šlahouny na sebe vzaly formu viditelnou pro lidský zrak.

Shromáždění strnulo a v hrůze sledovalo, jak se šlahouny plazí ke dveřím a opřádají je jako neprostupná

síť.

„Co chcete?“ Z kazatelny rázně sestoupil bělovlasý muž v černém taláru lemovaném rudým sametem.

„Jsem Neferet,“ oslovila ho srdečně. „A vy jste?“

„Já jsem doktor Andrew Mullins, pastor kostela na Boston Avenue. Co má tento násilný vpád znamenat?“

„Násilný vpád?“ Neferet se usmála. „Ale kdež, s násilím jsem ještě ani pořádně začala. Tohle,“ třeplazkrvavenými prsty k mrtvé ženě, „nebyl ani náležitý předkrm.“

„Z moci mně svěřené skrze našeho pána a spasitele vás vyzývám, opusťte toto svaté místo a nikomu

dalšímu neubližujte!“

„Pastore Mullinsi, sice na to nevypadám, ale jsem o dost starší než vy, a proto vám předám takovoudrobnou zkušenost, k níž jsem za ta dlouhá léta dospěla: Skutečná moc vždy přemůže tu svěřenou. Protosi dovolím použít svou skutečnou moc a neodejdu.“

„Dobrá. Když neodejdete vy, odcházíme my!“ prohlásil pastor. Jako kdyby k sobě svolával kvočny,pokynul lidem, aby k němu přistoupili, a pozadu se od ní začal vzdalovat.

„Naneštěstí vás nemohu nechat odejít. Nikoho z vás.“ Neferet ukázala na pastora. „Přiveďte mi ho!“

Z jejího kotníku se odmotalo vlákno silné jako mužské předloktí a vystřelilo k pastorovi. Ovinulo se mukolem pasu a zařízlo se do masa. Temnota křičícího muže přivlekla k Neferet.

„Zarazte ten hloupý jekot!“ Neferet mávla rukou a tenčí šlahoun se omotal pastorovi kolem hlavy, přes

ústa jako roubík.

„Takhle je to lepší, viďte?“ Přísně se rozhlédla po vystrašeném shromáždění. „Jestli nechcete, abychzacpala huby vám všem, přestaňte řvát!“

Až na tlumený vzlykot lidé ztichli.

Neferet přistoupila k pastorovi. „Líbí se mi váš talár. Zvlášť ta rudá barva. Sundejte si ho!“

Muž uposlechl, třesoucíma se rukama talár svlékl a položil jí ho k nohám.

Neferet naklonila hlavu ke straně a pastora si prohlédla. Pod talárem měl bílou košili a plátěné kalhoty. „V

tom rouchu jste působil vznešeněji. Teď mi připomínáte holou myš.“ Vklouzla do jeho mysli. „Ááá, nenídivu, že se nemůžete vynadívat na mé tělo. Cudnost člověka unaví, že? Počkejte, zbavím vás utrpení.“Podřízla mu krk. Vypoulil oči a ona řekla dvěma šlahounům: „Ano, toho si můžete vzít.“ Temnota se muzakousla do úst a do pasu, a zatímco se muž zmítal v agonii, zhluboka z něj pila.

„Neferet! Proč to děláte?“

Obrátila pozornost od umírajícího kněze k muži, který stál v popředí svatyně. Poznala ho a usmála se.

„Pan radní Meyers! Jaké milé setkání,“ řekla.

„Do-dobrý den, Neferet,“ vykoktal ze sebe a pevně sevřel ruku pěkně oblečené ženy vedle sebe. „Byl

jsem na vaší tiskové konferenci. Ří-říkala jste, že jste na straně lidí a proti násilí.“

„Lhala jsem.“ Jeho zděšený výraz ještě umocnil její úsměv. Žena vedle něj vzlykla a přitiskla si ruku k

ústům ve snaze pláč ztlumit. „Vy jste paní Meyersová?“

Plačící žena roztřeseně přikývla.

„Jak vkusně jste se oblékla. Poznávám správně značku Armani?“

Vzlykající žena opět přikývla.

„A máte přibližně velikost třicet šest, není-liž pravda?“

„A-ano. Vezměte si moje šaty! Jen nás prosím nechte jít,“ žadonila.

„Když tak hezky prosíte! Svlékněte ty šaty, přineste mi je a já vaši žádost zvážím.“

„Neferet, neubližujte prosím –“ začal její manžel.

Neferet vklouzla do jeho mysli a přiměla jeho srdce, aby přestalo bít. Radní Meyers zalapal po dechu a

sesunul se na zem.

Jeho žena zaječela.

Neferet si povzdechla. „Paní Meyersová, připadá mi skličující, že v dnešních časech nikdo nedovede splnit

ani jednoduchý povel. Vám ne?“ „Chcete nás zabít všechny?“

Neferet se odvrátila od hysterické paní Meyersové a pohlédla na atraktivní ženu středního věku, která

vyšla do uličky, zvedla bradu a čelila jí bez jediné vnější známky strachu.

To Neferet zaujalo. „A kdo račte být? Karen Keithová, členka tulského okresního zastupitelstva. I já jsem

se zúčastnila vaší tiskové konference, na které jste prohlásila, že plně spolupracujete s naším městem.“

„Ó, další politická veličina. To je báječné!“

„Neodpověděla jste mi. Chcete nás zabít všechny?“

„Odpusťte, Karen. Smím vás oslovovat jménem?“

„Raději ne.“

Neferet překvapeně zvedla obočí. „Máte v sobě úchvatnou energii, paní Keithová. Vás si ponechám jako

hlavní chod.“

K okresní zastupitelkyni se začaly plazit šlahouny Temnoty.

Karen Keithová ani nemrkla, když se kolem ní ovinuly. Zahleděla se Neferet zpříma do očí a prohlásila:

„Teď se všichni dozvědí, jaká jste zrůda.“

„Ne, paní Keithová, všichni se dozvědí, že jsem bohyně.“

Zastupitelkyně nekřičela, když umírala, ale lidé kolem ní se rozječeli a v bezhlavé panice se rozběhli kzablokovaným východům.

„Inu, očekávat při jídle nějakou konverzaci by zřejmě bylo příliš,“ konstatovala Neferet. Pozvedla paže.

„Dávejte pozor na ty šaty od Armaniho, ale jinak je všechny zabijte!“

Společně se služebníky Temnoty se vrhla na shromáždění. Krmili se a krmili, hltali krev a kradli energii, ažse svatyně proměnila v hřbitov.

Neferet se opláchla v nádržkách se svěcenou vodou a osušila se pastorovým rudě lemovaným talárem.Poté se oblékla do Armaniho a celá rozzářená neskutečnou mocí vyšla z kostela na Boston Avenue.

Déšť už ustal. Vymetené nebe svítilo modrou novotou. Ve vzduchu se vznášela vůně jara. Neferet si zkoutku plných rtů setřela poslední kapku krve. S blaženým úsměvem ukázala k Mayu.

„Odneste mě domů. Tolik se mi po mém apartmá stýskalo.“

Pulzující, nakrmená vlákna ji obklopila a opatrně zvedla. Zahalená Temnotou Neferet plula, nikýmnespatřena, centrem Tulsy a hlas v její hlavě opakoval: Tohle si zasloužím… tohle si zasloužím…

*

Prostřední socha ze zlatého pískovce nad vchodem chrámu se zachvěla, pohnula a v zatuchlém závanuledového vzduchu se na jejím místě zjevil bílý býk. Když se vynořil z pokožky chrámu, jeho paznehty křísly

o kámen, až se země zachvěla. Zafrkal a zadíval se na místo, kde zmizela Neferet.

„Toto je však vskutku překvapení, má paní bez srdce…“