Drakova přísaha

Kristin Castová

1. kapitola

Oklahoma, současnost

Hněv a zmatek se v Draku Lankfordovi míchaly. Měla Neferet pravdu, když je opouštěla tak brzy po smrti chlapce a katastrofické návštěvě bohyně?

„Neferet, co tělo mláděte? Neměli bychom i nadále držet stráž?“ Drak Lankford s úsilím udržoval klidný hlas i tón, když mluvil s velekněžkou.

Neferet k němu obrátila krásné smaragdové oči. Sladce se usmála. „Máš pravdu, když mi to připomínáš, Mistře meče. Ti z vás, kteří ctí Jackova ducha fialovými svíčkami, hoďte je na hranici, až budete odcházet. Synové Erebových bojovníků budou držet stráž nad nešťastným tělem mláděte po zbytek noci.“

„Jak si přeješ, kněžko.“ Drak se jí hluboce uklonil, přemýšlejíc, proč ho kůže tak svědí, skoro, jako by na něm ulpívaly nějaké nečistoty a špína. Měl náhlou, nevysvětlitelnou touhu se vykoupat ve velmi, velmi horké vodě. To je Neferet, promlouvalo k němu tiše jeho svědomí. Není dobrá od té doby, kdy se Kalona uvolnil ze země. Cítils to…

Drak zavrtěl hlavou a zaťal zuby. Okrajové události nebyly důležité. Pocity už nebyly důležité. Povinnost byla všezahrnující, pomsta byla nejvyšší. Zaměření! Musím udržet mou mysl u práce! Zavelel si a pak rychle pokývl na konkrétní válečníky.

„Rozežeňte dav!“

Neferet se zastavila, aby si promluvila s Lenobií, než odešla od centra kampusu a vydala se směrem k obytným prostorám profesorů. Drak jí sotva věnoval pohled. Místo toho byla jeho pozornost přitažena zpět k ohnivé hranici a chlapcovu hořícímu tělu.

„Dav je rozptýlen, Mistře meče. Kolik z nás s vámi zůstane dohlížet na hranici?“ zeptal se Christophe, jeden z jeho důstojníků. Drak zaváhal než odpověděl, přičemž se chvíli koncentroval, když absorboval fakt, že mláďata a profesoři, kteří nejistě přecházeli kolem jasně hořící hranice, byli zřejmě nervózní a velmi rozrušení. Povinnost. Když všechno ostatní selže, obrať se na povinnost!

„Ať dva strážci doprovodí profesory do jejich bytů. Zbytek ať jde s mláďaty.

Ujisti se, že se všichni vrátí do svých pokojů. Pak po zbytek této hrozné noci zůstaň v blízkosti koleje.“

Drakův hlas byl drsný emocemi. „Studenti potřebují cítit ochrannou přítomnost svých Synů Erebových bojovníků tak, aby si mohli alespoň být jisti jejich bezpečností, i když se zdá, že si mohou být jistí jen máločím jiným.“

„Ale hranice-“

„Já s Jackem zůstanu.“ Drak promluvil tónem, který všem nařizuje nevyrušovat. „Neopustím chlapcův bok, dokud červená záře z jeho uhlíků nevyhasne. Konej svou povinnost Christophe; Škola noci tě potřebuje. Uvidím smutek, který zde zůstane.“

Christophe se uklonil a pak začal vyvolávat rozkazy, následujíc příkazy Mistra meče s chladnou efektivitou.

Zdálo se, že uplynulo jen pár vteřin, když si Drak uvědomil, že je sám. Ozval se zvuk z hořící hranice, klamně uklidňující šumění a praskání ohně. Kromě toho zbyla jen noc a obrovské prázdno v Drakově srdci.

Mistr meče hleděl do plamenů, jako by mohl objevit balzám, který by tu bolest v něm utišil. Oheň se míhal oranžově a zlatě, rezavě a červeně, připomínajíc Drakovi jemný šperk, unikátní, nádherný, vázaný na šňůře sametové stuhy v barvě čerstvé krve…

Jakoby mimo sebe, se jeho ruka přesunula do jeho kapsy. Jeho prsty se sevřely kolem oválného disku, který tam našel. Byl štíhlý a hladký. Cítil náznak Modrého ptáka, který tam byl kdysi tak jasně a krásně vyleptán na jeho předku. Zlatý šperk pevně spočíval v jeho ruce. Vzal ho, chránil, držel, než pomalu vytáhl ruku, medailonek v ní usazený.

Drak si přejel sametovou stuhou přes prsty, hladíc ji palcem v důvěrně známém, roztěkaném pohybu, který vyplýval ze zvyku víc, než si myslel. Když vydal hluboký výdech, který zněl spíš jako vzlyk, otevřel dlaň, a podíval se dolů.

Světlo z Jackovy hranice se míhalo na zlatém povrchu medailonku.

Zachycoval vzhled Modrého ptáka. „Missourijský státní pták.“ Řekl Drak nahlas. Jeho hlas byl bez emocí, ale ruka, která držela medailonek, se třásla. „Zajímalo by mě, jestli jsi ještě k nalezení divoký, hřadující v slunečnicích, které mají výhled na řeku. Nebo si tvou krásu vzali, a ty květiny také vymřou, spolu se vším jiným krásným a magickým v tomto světě?“ Jeho ruka sevřela medailonek tak pevně, že mu zbělely klouby. A pak, stejně rychle jako pěst zavřel, uvolnil Drak sevření na medailonku, otevřel svou ruku a znovu a znovu zlatým oválem uctivě otáčel. „Blázne!“ Jeho hlas byl zničený. „Mohl jsi ho zlomit!“ Chvějícími prsty se potýkal se zavíráním, ale když konečně tu nezamčenou zlatou věc konečně snadno otevřel, nepoškozenou, objevil se malý lept, i když ztracený v čase, stále ukazující tvář drobné upírky, jejíž pohled se zdálo, že ho chytil a držel.

„Jak můžeš být pryč?“ zamumlal Drak. Jedním prstem sledoval původní portrét na pravé straně medailonu a pak se přesunul na levou stranu šperku na smotek jedné blonďaté lokny, která tam byla zasazena nad prázdným prostorem, kde býval jeho mladický obrázek. Jeho pohled se přesunul z medailonu k noční obloze a opakoval otázku hlasitěji, svou duší, volajíc o odpověď.

„Jak můžeš být pryč?“

Jakoby v odpověď Drak uslyšel v nočním vzduchu ozvěnu výrazného skřehotavého krákání krkavců.

Hněv proběhl Drakem, tak těžký a teplý, že se jeho ruce opět třásly, ale tentokrát nebyl smíchaný s bolestí a ztrátou. Třásl se stěží ovládanou potřebou udeřit, zmrzačit, aby se pomstil.

„Pomstím jí.“ Drakův hlas byl jako smrt. Pohlédl znovu na medailon a mluvil na třpytivé blond lokny, které držel. „Tvůj drak tě pomstí. Napravím, co jsem pokazil. Už neudělám znovu stejnou chybu, má lásko, má drahá. To stvoření nemůže zůstat nepotrestáno. Na to ti dávám můj slib, mé slovo.“

Závan větru, horkého od hranice, najednou silně zafoukal. Zvedl pramínek vlasů, a zatímco se ho Drak snažil neúspěšně zastavit, kadeře se vznášely nahoru, nahoru, nahoru na hřejivém proudění, téměř jako pírko. Vznášely se tam a pak se zvukem podobnému ženskému zalapání po dechu překvapením se horký vítr změnil, vdechl je, táhnouc vlasy dolů do ohnivé hranice, kde se rozpadly na kouř a vzpomínky.

„Ne!“ zakřičel Drak, padajíc se vzlykem na kolena. „A teď jsem z tebe ztratil to poslední. Moje chyba…“ řekl zlomeně. „Moje chyba, stejně jako tvoje smrt byla moje chyba.“

Přes slzy, které mu naplnily oči, sledoval Drak kouř z kadeře vlasů jeho milované družky vířit a tančit před ním, a pak se začalo blýskat magií, měníc kouř na prachově zelené, žluté a hnědé jiskry, které pokračovaly v otáčení dokola a dokola, dokud se nezačaly oddělovat a vytvářet oddělené části obrázku: zelené jiskry se změnily v dlouhý, silný stonek, žluté v jemné okvětní lístky a hnědé v nich kroužily, až se staly jejich středem.

Drak si otřel oči čisté slzami, jen těžko věříc tomu, co vidí. „Slunečnice?“ Jeho rty byly ochromené v šoku, stejně jako jeho mozek. Její květina! Křičela jeho mysl. To musí být znamení od ní! „Anastasie,“ zvolal Drak, když necitlivost ustoupila hrozné, nádherné vlně naděje. „Jsi tu, má drahá?“ Obrázek slunečnice začal kolísat a měnit se. Žlutá stekla dolů v kaskádě, která se stala zlatou blond. Hnědá zesvětlala na barvu sluncem políbené kůže a zelená se roztavila v kůži, kroužíc a měníc se v zářící koule, které se staly očima, které byly tyrkysové a známé a drahé. „Ach, bohyně, Anastasie! Jsi to ty!“ Drakův hlas se zlomil, když se po ní natáhl. Ale obraz se rozplynul, dráždil jen konečky jeho prstů. Vykřikl v zoufalství a pak potlačil zvuk jeho utrpení, když se kolem něj rozehrál hlas jeho družky jako hudební proud přes vodní oblázky. Drak zatajil dech a poslouchal zprávy od ducha.

Udělala jsem ten medailonek pro tebe: můj drahý, můj druhu. Přišel den, kdy nás smrt rozdělila. Musíš vědět, že na tebe budu čekat navždy. Takže až se znovu setkáme, budu tvou lásku hýčkat bezpečně v mém srdci. Pamatuj, tvá přísaha zmírňovat sílu milosrdenstvím. Bez ohledu na to, jak dlouho budeme od sebe, tu přísahu dodržím věčně… věčně…

Obraz se na něj jednou usmál předtím, než ztratil formu a vrátil se v kouř a nicotu.

„Má přísaha!“ Drak křičel, zvedajíc se na nohy. „Nejdřív Nyx a teď mi to připomínáš ty. Nechápeš, že to je kvůli té prokleté přísaze, že jsi mrtvá? Kdybych se před mnoha lety rozhodl jinak, možná bychom se tomuhle všemu mohli vyhnout. Síla zmírněná milosrdenstvím byla chyba. Nepamatuješ si to, má drahá? Nepamatuješ? Já ano. Nikdy nezapomenu…“ Jak Drak Lankford, Mistr meče Školy noci, držel stráž nad tělem mrtvého mláděte, díval se do hranice, a nechal plameny vzít ho zpět, aby mohl prožít bolest i radost, tragédii i triumf, z minulosti, která formovala tak srdcervoucí budoucnost.

2. kapitola

Anglie 1830

„Otče, nemůžete mě popřít a vyhnat do Ameriky. Jsem váš syn!“ Bryan Lankford, třetí syn hraběte z Lankfordu, zavrtěl hlavou a nevěřícně zíral na svého otce.

„Jsi můj třetí syn. Mám čtyři jiné, dva starší a dva mladší. Žádný z nich není tak problematický jako ty. Jejich existencí a tvým chováním, bylo pro mě velmi jednoduché ti to udělat.“

Bryan ignoroval šok a paniku, které z něj hrozily po otcových slovech uniknout. Přinutil se uvolnit, nonšalantně se opřel o dřevěné dveře, které mu stály nejblíž, zatímco se rozzářil na hraběte úsměvem Bryana Lankforda, tím odzbrojujícím krásným úsměvem, který ženy shledávaly neodolatelný a díky kterému je lehce svedl, a muži ho shledávali okouzlujícím a chtěli být jako on.

Temný, neměnný výraz hraběte mu řekl, že si je úsměvu Bryana Lankforda dobře vědom a naprosto ho neovlivňuje.

„Mé rozhodnutí je konečné, chlapče. Nedělej si dál ostudu nevhodným žebráním.“

„Žebráním!“ Bryan cítil povědomé bouření hněvu. Proč ho musí jeho otec vždy tak ponižovat? Nikdy o nic ve svém životě neprosil, rozhodně s tím nebude začínat teď, bez ohledu na důsledky. „Nežebrám u vás, otče. Prostě se od tebe snažím dozvědět důvod.“

„Důvod? Tvůj temperament a meč mi opět způsobily rozpaky, a ty se ptáš na důvod?“

„Otče, to byla jen malá hádka, a se Skotem! Ani jsem ho nezabil. Ve skutečnosti jsem spíš víc zranil jeho ješitnost, než tělo.“ Bryan se pokusil o smích, ale zvuk byl přerušen návratem kašle, který ho trápil celý den, ale tentokrát to bylo následováno vlnou slabosti. Byl rozptýlen zradou svého těla, které nikdy neselhalo, když jeho otec náhle překlenul vzdálenost mezi nimi a jednou rukou udeřil do kravaty na Bryanově krku. Srazil ho proti zdi stáje takovou silou, že veškerý dech, který mu ještě v těle zbyl, z něj unikl. Druhou rukou hrabě vyrazil stále zkrvavený meč z Bryanova nedostatečného uchopení.

„Ty řádící malý chvástale! Ten Skot je hraniční zeman. Jak víš, jeho pozemky sousedí s mými, jeho dcera a její lůžko jsou krátký den jízdy od našeho majetku!“ Tvář hraběte, zrudlá vzteky, byla tak blízko jeho synovi, že jeho sliny padaly na Bryana.

„A teď tvá impulzivní akce dala tomuto zemanovi všechny důkazy, které potřeboval, aby šel za naším žvanícím bláznem, novým králem a dožadoval se odškodnění za ztrátu panenství své dcery.“

„Panenství!“ podařilo se Bryanovi vykuckat. „Aileenino panenství bylo ztraceno dávno předtím, než jsem se s ní potkal.“

„To není podstatné!“ Hrabě zpevnil škrtící rukojeť, kterou držel svého syna. „Důsledkem toho že jsi byl jako hlupák chycen mezi jejími koleny je, že teď má ten slabošský král veškeré omluvy dívat se na druhou stranu, až ten zlodějský klan ze severu potáhne na jih, hledajíc krmný dobytek na ukradnutí. Čí dobytek, si myslíš, že ukradne, můj synu?“

Bryan mohl jen zalapat po dechu a zakroutit hlavou.

S výrazem naprostého opovržení pustil hrabě z Lankfordu svého syna, který divoce kašlajíc, upadl do hlíny na podlaze stáje.

Pak šlechtic pokynul Rudokabátným členům jeho stráže, kteří netečně sledovali hanbu jeho syna, zaměřujíc se na poďobaného vysoce postaveného člena týmu. „Jeremy, jak jsem již nařídil, svažte ho jako lotra, kterým je. Vyber další dva muže, aby šli s tebou. Vezmi ho do přístavu. Dej ho na další loď do Ameriky. Nikdy ho znovu nechci vidět. Už není můj syn.“ Pak ukázal na podkoního. „Přiveď mého koně. Vyplýtval jsem dost svého drahocenného času na hlouposti.“

„Otče! Počkejte, já-“ začal Bryan, ale další záchvat kašle mu uťal slova.

Hrabě se zastavil jen na tak dlouho, aby se podíval dolů přes svůj dlouhý nos na svého syna. „Jak jsem již vysvětlil, jsi postradatelný a nyní už nejsi můj problém. Vezměte ho pryč!“

„Nemůžete mě poslat pryč jako jeho!“ vykřikl. „Jak přežiji?“

Jeho otec kývl hlavou na Bryanův meč, který ležel v nepořádku nedaleko něj. Byl to dárek od hraběte, když jeho syn dosáhl třinácti, a i v šerém prašném světle stáje, se šperky pokrytá rukojeť leskla.

„Možná, že ti to v tvém novém životě přinese více, než mě v tvém starém. Nechte ho si vzít meč,“ obrátil se ke strážím, „a nic jiného s sebou! Přineste mi nazpět jméno lodi a označení jejího kapitána jako důkaz, že opustil Anglii, vezměte ho pryč před zítřejším východem slunce a bude na vás čekat k rozdělení měšec stříbra,“ řekl starší muž a pak kráčel ke svému čekajícímu koni.

Bryan Lankford se snažil křičet na svého otce, říct mu, jak mu to bude později líto, když si vzpomene, že i když byl jeho třetí syn vskutku znepokojující, byl také jeho nejtalentovanější, nejinteligentnější a nejzajímavější, ale další kašel sedmnáctiletého sevřel tak důkladně, že mohl jen bezmocně zalapat po dechu a sledovat otcova koně odjíždět tryskem pryč. Nemohl ani bojovat, jak si přál, když ho stráže hraběte spoutaly, načež ho táhly špínou stájí.

„Už bylo načase trochu takového kokrhajícího kohouta, jako jsi ty, srazit. Uvidíme, jak se ti bude líbit, být obyčejný.“ Zasmál se sarkasticky Jeremy, nejstarší a nejpompéznější ze strážců Bryanova otce. Hodil ho do zadní části drůbežího vozíku, před zavřením zvedl Bryanův meč a vypočítavě se dívajíc na jeho zářící rukojeť, si ho strčil do vlastního opasku.

V době, kdy Bryan dosáhl přístavu, byla tma, jak ve světě okolo něj, tak v jeho srdci. Nejenže ho otec vydědil a odtrhl ho od rodiny a z Anglie, ale bylo čím dál jasnější, že byl v zajetí nějaké hrozné epidemie. Za jak dlouho ho to zabije? Předtím, než opustí tenhle páchnoucí dok, nebo potom, co ho vytáhnou na jednu z obchodních lodí, které se pohupovaly v černé vodě zálivu?

„Nevezmu žádnou takhle kašlající žábu na palubu.“ Lodní kapitán zvedl pochodeň výš, zkoumal svázaného a kašlajícího chlapce. „Ne,“ zamračil se a zavrtěl hlavou. „V žádném případě s ním nevypluju.“

„Tohle je syn hraběte Lankforda. Vezmeš ho, nebo se budeš zodpovídat jeho lordstvu, proč ne,“ zavrčel vrchní strážce hraběte.

„Nevidím zde žádného hraběte. Vidím hovny postříkaného chlapce, který dostal zimnici.“ Námořník si odplivl do písku. „A nebudu se zodpovídat nikomu, zvláště ne tvému neexistujícímu hraběti, když umřu na nemoc tohohle spratka.“

Bryan se snažil potlačit svůj kašel, ne k uklidnění kapitána, ale k odpočinku od pálení uvnitř hrudi. Zatajil dech, když ze stínu vystoupil muž, vysoký, štíhlý, oblečený celý v černém, jeho bledá kůže byla v ostrém kontrastu s temnotou, která vypadala, že ho obklopuje.

Bryan zamrkal, přesvědčujíc se, jestli ho horečnaté oči nepodvádí, byl to opravdu půlměsíc, vytetovaný uprostřed čela a obklopený dalším tetováním?

Jeho vidění bylo rozmazané, ale Bryan si byl téměř jistý, že jeho tetování vypadá jako překřížení rapíry. Pak mysl dohonila zrak a Bryan pocítil nával uznání. Půlměsíc a okolní tetování mohlo znamenat jen jedno: ten muž nebyl člověk jako všichni, byl upír!

Bylo to potom, co tvor zvedl ruku dlaní směrem ven, přímo na Bryana. Chlapec se v úžasu zadíval na spirály, které tu dlaň zdobily, a upír řekl slova, která navždy změnila jeho život.

„Bryane Lankforde! Noc si tě vybrala; tvá smrt bude tvé zrození. Noc tě k sobě volá; poslechni Její sladký hlas. Tvůj osud tě čeká ve Škole noci!“

Stvoření dlouhým prstem ukázalo na Bryana a jeho čelo explodovalo bolestí, když ucítil vytetovaný obrys srpku měsíce vypalující se úplně stejně do jeho kůže. Muži jeho otce zareagovali okamžitě. Pustili Bryana a vzdálili se od něj, dívajíc se v otevřené hrůze tam a zpět mezi chlapcem a upírem. Všiml si, že lodní kapitán nechal pochodeň prskat v písku a zmizel ve tmě na molu.

Bryan neviděl ani neslyšel upírův postup, jen viděl, že se stráže nervózně hýbou, seskupujíc se za Jeremym, meče z poloviny vytažené, s jasnou nerozhodností vepsanou ve tváři a v jejich pohybech. Upíří bojovníci měli úctyhodnou pověst. Služby jejich žoldáků byly velmi vyhledávané, ale kromě krásy a síly jejich žen, a skutečnosti, že uctívali temnou bohyni, lidé věděli jen málo o jejich společnosti a jejich vnitřním fungování.

Bryan sledoval, jak se Jeremy snaží rozhodnout, zda tvor, který byl zřejmě tím, čemu říkali Stopař, byl také nebezpečný upíří válečník. Pak ucítil nemožně silný stisk na paži a Bryan byl zvednut na nohy zírajíc na stvoření.

„Vraťte se, odkud jste přišli. Tento chlapec je nyní označené mládě a jako takový již není vaší odpovědností.“ Upír mluvil s podivným přízvukem, protahoval svá slova téměř malátně, čímž jen přidal k tajemství a pocitu nebezpečí, který vyzařoval.

Muži váhali, všichni se dívali na vyššího strážce, který mluvil rychle, snažíc se, aby to znělo arogantně a agresivně najednou. „Potřebujeme důkaz pro jeho otce, že opustil Anglii.“

„Vaše potřeby mě nezajímají,“ řekl upír vážně. „Řekněte chlapcově otci, že dnes nastoupil na loď, i když mnohem tmavší, než jste si vy lidé plánovaly. Nemám čas ani trpělivost, abych vám dal jiný důkaz, než mé slovo.“

Pak se podíval na Bryana. „Pojď se mnou. Tvá budoucnost čeká.“ S vířením jeho černého pláště se upír otočil a začal kráčet dál dolů do přístaviště.

Jeremy počkal, až byl tvor pohlcen temnotou. Pak pokrčil ramenem a podíval se na Bryana s odporem, načež řekl: „Náš úkol je splněn. Jeho lordstvo řeklo, abychom hodili jeho spratkovitého syna na loď, a tam půjde. Nechme ho na tomhle rybami páchnoucím místě a vraťme se k teplým postelím na Lankford Manor.“

Muži se odvraceli, když se Bryan napřímil. Jen na chvilku se zhluboka nadechl a vychutnal si úlevu, když ucítil, že dusící, vysilující kašel nepřišel. Pak vykročil a promluvil hlasem, který byl opět silný a stabilní. „Nech mi můj meč.“

Jeremy se zastavil a otočil k Bryanovi. Pomalu vytáhl meč odtamtud, kam ho strčil, z jeho pásu. Ignoroval Bryana a místo toho studoval rukojeť, vykládanou drahými kameny. Jeho úsměv byl vypočítavý a jeho oči byly studené, když se konečně otočil zpátky k Bryanovi. „Máš představu, kolikrát mě tvůj otec volal z mé teplé postele, abych tě vytáhl z nějaké pochybné rvačky, do které ses dostal?“

„Ne, nemám,“ řekl Bryan bezvýrazně.

„Samozřejmě, že ne. Vše, co jsi udělal jako šlechtic, bylo pro tvé vlastní potěšení. Takže teď, když jsi byl popřen a nejsi šlechtic, si ten meč nechám a peníze z prodeje budou mé. Ber to jako odměnu, za tu bolest v zadku, kterou jsi pro mě posledních mnoho let představoval.“

Bryan pocítil nával hněvu a spolu s ním přišel po celém jeho těle příval tepla. Jednal instinktivně, chlapec překlenul vzdálenost mezi sebou a arogantním strážcem. V jedné části jeho mozku Bryan věděl, že jeho pohyby byly neobyčejně rychlé, ale zůstal zaměřený na jedinou myšlenku, která ho poháněla: meč je můj, on na něj nemá právo.

S rozmazaným pohybem vyrazil Bryan meč z Jeremyho ruky a stejným pohybem ho chytil. Když přistoupili ostatní dva strážci, Bryan se vrhl k zemi a špičkou meče probodl skrz kost nohu nejbližšího muže, posílajíc ho v agónii padajícího na zem. Bryan automaticky odskočil a, měníc směr, udeřil druhého strážce plochou stranou meče po straně hlavy, ochromujíc ho. Pohybujíc se ze smrtící grácií, následoval Bryan pohyb svého meče vířícího kolem, až skončil s nabroušenou hranou čepele pevně přitlačenou na Jeremyho krku. Kůže se perlila kapkami krve.

„Tenhle meč je můj. Nemáš na něj žádné právo,“ slyšel Bryan svůj hlas říkat nahlas jeho myšlenky, a byl překvapen, jak normálně to znělo, ani se nezadýchal. Neexistoval způsob, jak by Jeremy, nebo některý z dalších dvou padlých strážců mohli vědět, že v něm všechno hořelo hněvem a pobouřením a potřebou pomsty. „Teď mi řekni, proč bych ti neměl podříznout krk.“

„Jen do toho. Podřízni mě. Tvůj otec je zmije a ty jsi jeho hadí syn, i když tě popřel .“

Bryan se ho chystal zabít. Chtěl to, jeho vztek a jeho hrdost to vyžadovaly. A proč by nemohl? Strážce byl jen venkovan a urazil jeho, syna hraběte! Ale dříve, než mohl Bryan podřezat strážcův krk, prořízla upírova slova vzduch mezi nimi.

„Nemám chuť být sledován a možná vyslýchán Britským námořnictvem. Nech ho žít. Jeho osud, návrat k sloužení těm, kteří jím pohrdají, je daleko větší trest, než rychlá smrt.“

Stále držíc čepel pevně přitlačenou na strážcově krku se Bryan podíval za sebe na upíra. Stvoření mluvilo tak klidným hlasem, jako by se téměř nudilo, ale celá jeho pozornost byla na strážcově krku a malých kapkách šarlatu, které Bryanova čepel osvobodila. Upírova zjevná touha chlapce zaujala i zděsila. To je to, čím se mám stát?

Bryan od sebe strážce odstrčil. „Má pravdu. Tvůj život je větší trest, než moje čepel. Vrať se k němu a k hořkosti, se kterou žiješ.“

Bez dalšího pohledu na muže se k němu Bryan otočil zády a šel k upírově boku.

Upír naklonil hlavu v malém přikývnutí potvrzení. „Udělal jsi správnou volbu.“

„Nadával mi. Měl jsem ho zabít.“

Upír naklonil hlavu na stranu, jakoby vážil řešení problému. „Nazýval tě hadem, aby tě urazil?“

„No, ano. Nazývat mě rozmazleným a snažit se ukrást to, co je mé, je také urážka.“

Upír se tiše zasmál. „To není urážka, být nazýván hadem. Jsou to stvoření, spojená s naší bohyní, ačkoliv nevěřím, že by ti měl říkat takhle. Viděl jsem, jak jsi porazil ty tři muže. Útočíš spíš jako drak, než had.“ Zatímco Bryan překvapeně zamrkal, pokračoval. „A draci jsou nad takovými drobnými nadávkami, které na ně mohou smrtelníci vrhat.“

„Jsou v Americe draci?“ vyhrkl Bryan první ze zmatených myšlenek, které naplnily jeho mysl.

Upír se znovu zasmál. „Copak jsi to neslyšel? Amerika je plná zázraků.“ Pak udělal rozsáhlý pohyb rukou, gesto k molu. „Pojď, půjdeme, abys je mohl objevit. Strávil jsem dost času na tomto archaickém pobřeží. Moje vzpomínky na Anglii nebyly dobré, a to, s čím jsem se setkal během mého čekání na tebe, nebylo o nic lepší.“ Upír začal sestupovat dolů do doků s Bryanem téměř běžícím k udržení kroku s jeho dlouhými.

„Říkal jsi, žes na mě čekal?“

„Řekl a čekal,“ řekl a stále se cílevědomě pohyboval po tmavém molu.

„Věděl jsi o mně?“

Upír přikývl, čímž svými dlouhými hnědými vlasy zatemnil svou tvář. „Věděl jsem, že tu bylo mládě, na které jsem musel čekat s označením.“ Podíval se na Bryana a jeho rty se zvlnily s lehkým úsměvem. „Ty, malý draku, jsi byl poslední mládě, které jsem kdy označil.“

Bryan svraštil čelo. „Tvé poslední mládě? Co se ti přihodilo?“ Snažil se, aby nezněl ustaraně. Konec konců, sotva toho upíra znal. A tohle stvoření bylo upír: tajemný, nebezpečný a podivně působivý.

Upírův nepatrný úsměv se rozšířil. „Dokončil jsem službu jako jeden z Nyktiných stopařů, a nyní jsem schopen vrátit se na svou pozici jako syn Erobových bojovníků ve službách Tower Groveské Školy noci.“

„Tower Grove? To je v Americe?“ Bryanův žaludek se stáhl. Už skoro zapomněl, že se jeho svět změnil vzhůru nohama v době kratší, než jeden den.

„Opravdu je to v Americe. St. Louis, Missouri, abych byl přesný.“

Upír došel až na konec dlouhého mola, tma skončila, zaznamenal Bryan, když uslyšel skřípání velké lodi a šplouchání vody kolem, ale i když se pokusil, nemohl vidět víc, než jen mohutný stín, houpající se na vodě. Všiml si, že se upír zastavil vedle něj a pečlivě ho studoval. Bryan se přímo setkal s jeho pohledem, ale jeho tělo se cítilo jako pevně stočená pružina, připravená se uvolnit v každém okamžiku.

„Říkají mi Shaw,“ řekl nakonec upír a natáhl ruku k Bryanovi.

„Jsem Bryan Lankford.“ Bryan se odmlčel a pak se mu podařil úsměv, který byl pouze částečně sarkastický. „Jsem bývalý syn hraběte z Lankfordu, ale to už víš.“

Když Shaw uchopil Bryanovu nabídnutou ruku, udělal to v tradičním upířím pozdravu, uchopil jeho předloktí a ne jen jeho dlaň. Bryan ho napodobil.

„Veselé setkání, Bryane Lankforde,“ řekl Shaw. Pak pustil chlapcovu ruku a udělal gesto k temnotě a k lodi, která byla skryta v ní. „Toto je loď noci, která mě odnese, a možná i tebe, do Ameriky, a k mé milované Tower Groveské Škole noci.“

„Možná i mě? Ale já myslel-“

Shaw zvedl ruku, tišíc Bryana. „Opravdu se musíš připojit ke Škole noci a rychle. Toto znamení,“ Ukázal Shaw na safírový obrys půlměsíce, který stále pálil Bryana na středu čela, „znamená, že musíš být ve společnosti dospělých upírů, dokud buď neproděláš proměnu v úplného upíra, nebo…“ Shaw zaváhal.

„Nebo nezemřu,“ řekl Bryan do ticha.

Shaw vážně přikývl. „Pak víš něco o světě, do něhož vstupuješ. Ano, mladý draku, buď se proměníš někdy během následujících čtyř let, nebo zemřeš. Tento večer jsi započal životní cestu, ze které není návratu. Teď, řekl jsem strážím tvého otce, že se ke mně připojíš při mém přeplutí do Nového světa, protože jsem viděl, že měly rozkaz, abys odešel z Anglie, ale pravda je, že když jsi byl označen, změnil se tvůj osud víc.“

„K lepšímu, nebo k horšímu?“ zeptal se Bryan.

„Přesně takový, jaký si ho uděláš, Nyx má dobrou vůli,“ řekl záhadně a pak pokračoval. „Nemůžeš kontrolovat, zda úspěšně dokončíš proměnu, ale můžeš si zvolit, kde budeš trávit několik příštích let. Pokud by sis přál zůstat v Anglii, jsem schopen pro tebe zajistit přijetí do Londýnské Školy noci.“ Stopař krátce položil ruku na Bryanovo rameno. „Už nemusíš žádat o svolení své rodiny pro budoucnost, po které nejvíc toužíš.“

„Nebo se můžu rozhodnout jít s tebou?“ zeptal se Bryan.

„Ano, ale před rozhodnutím věřím, že existuje něco, co bys měl vidět.“ Shaw se obrátil čelem k lodi, která byla pro Bryana viditelná pouze jako obrovský, temný stín, spočívající zlověstně na vodě, přivázaný za neuvěřitelně silná lana. Jako by vůbec neměl problémy vidět přes hustou deku noci, udělal Shaw dva kroky blíž k okraji mola a pak udělal něco, co Bryana naprosto zmátlo. Otočil se k jihu, zvedl ruce a tiše řekl čtyři slova: „Pojď ke mně, ohni.“

Bryan okamžitě uslyšel zvuk praskání a kolem sebe pocítil ve vzduchu nával tepla. Pak zalapal po dechu, když Shawowými nataženými dlaněmi zablikala ohnivá koule.

Upír mrštil oheň, jakoby hodil míč na to, co Bryan viděl jako velkou stojící pochodeň, s naolejovaným hořejškem, který okamžitě vzplál.

„Sakra!“ Bryan nedokázal ovládnout šok. „Jak jsi to udělal?“

Shaw se usmál. „Naše bohyně mi darovala více, než schopnosti válečníka, ale to není to, co jsem chtěl, abys viděl.“ Shaw zvedl pochodeň a držel ji před nimi tak, že hrdá příď obrovské lodi, vyrobené ze dřeva tak tmavého, že si Bryan pomyslel, že to vypadalo jako by byla vyrobena samotnou nocí, byla najednou viditelná. A pak chlapec překvapeně zamrkal, když si uvědomil, co přesně vidí.

„To je drak,“ řekl s pohledem upřeným na vyřezávanou tiráž. Bylo to opravdu velkolepé, černý drak, vztažené drápy, vyceněné zuby, divoce připravený převzít svět.

„Zdálo se mi to, po nočních událostech, jako dobré znamení,“ uvedl Shaw.

Bryan se díval na draka a byl naplněn nejintenzivnější záplavou pocitů, jakou kdy zažil. Trvalo mu chvíli, než si uvědomil, co jsou a pak pochopil: vzrušení a očekávání a touha v něm všechno pospojovaly a vytvořily jednotný smysl. Setkal se s upírovým pohledem.

„Rozhodl jsem se vstoupit na draka.“

3. kapitola

Škola noci v Tower Grove

St. Louis, 1833

„Veselé setkání, Anastasio! Prosím, pojď dál. To je ale náhoda, že jsi tady. Diana a já jsme si říkaly, jak jsme šťastné, že se tak mladá kněžka kouzel a rituálů připojila ke škole plné profesorů, a chtěla jsem pro tebe poslat, abych ti řekla, jak jsem ráda, že jsi se tady na Tower Grove usadila.“

„Veselé setkání, Pandeio, Diano,“ řekla Anastasia, přikládajíc si pravou ruku na srdce a klaníc uctivě hlavu k její velekněžce, Pandeie, a pak Dianě, předtím, než vstoupil do velkého, krásného pokoje.

„Ale no tak, s námi nemusíš být tak formální, když nejsme ve společnosti mláďat,“ vřele k Anastasii promluvila Diana, profesorka upíří sociologie a družka velekněžky, zatímco hladila velmi tlustou calico kočku, která se jí rozvalila na klíně, hlasitě vrníc.

„Děkuji,“ řekla Anastasia tichým hlasem, který zněl starší, než na jejích dvacet dva let. Diana se usmála. „Tak, řekni nám, i když jsi tu teprve čtrnáct dní, usadila ses? Vypadá to tu jako tvůj domov?“

Domov, pomyslela si Anastasia automaticky, nebyl nikdy naplněn takovou krásou a volností. Rychle setřásla myšlenky pryč a zdvořile a upřímně řekla: „Není to ještě úplně můj domov, ale cítím, že bude. Miluji prérii a bujné zahrady.“ Její zrak se stočil na tučnou calico a pak na šedivě-tygře-pruhovaného kocoura, který se začal třít o velekněžčiny nohy. Pak překvapeně zamrkala, když viděla, že obě kočky měli šest prstů na každé přední tlapě. „Šest prstů? Nikdy jsem takovou věc neviděla.“

Diana hravě zatahala za tlapu calico. „Někteří říkají, že polydoctlys jsou odchylky v přírodě. Já říkám, že jsou jen pokročilejší, než „normální“ kočky. Trochu jako jsou upíři vyspělejší než „normální“ lidé.“

„Ach, můj! Vypadají jako palčáky! Tolik doufám, že teď, když jsem našla svou Školu noci, si mě vybere také kočka. Bylo by tak skvělé, kdyby měla šest prstů!“ Pak si Anastasia uvědomila, že říká své hloupé myšlenky nahlas a rychle přidala, „A samozřejmě si moc užívám své studenty a mou novou třídu.“

„Těší mě, že to říkáš,“ řekla Pandeia, tiše se smějíc. „A není nic špatného, přát si kočku, šestiprstou, nebo jinou. Mladá Anastasio, Diana a já jsme si chtěly vzít naše ledové víno na balkon. Přidej se k nám.“

„Jsem vám vděčná za pozvání,“ řekla pokorně Anastasia, a připomínajíc si neříkat nic hloupého, následovala ženy a jejich kočky. Otevřely francouzské dveře a vyšly na krásný v měsíčním světle se koupající balkón, na kterém byly bílé proutěné židle a odpovídající stůl. Stůl byl obtěžkán leptanou křišťálovou vázou s dokonalým srpkem měsíce, naplněnou vonícími růžemi, vedle stříbrného kbelíku plného ledu a karafy vína barvy zralé třešně. Sklenice leptané s půlměsícem patřily k nádherné váze, lesknoucí se ve stříbrném světle měsíce v úplňku.

Růže, led, víno a křišťál. Jsem zvyklá na jednoduchost a pravidla, ačkoliv obojí smíšené s láskou. Zvyknu si někdy na takový přepych? Uvažovala Anastasia, cítíc se naprosto nepříjemně, když seděla na jednom z křesel a snažila se uhladit na záda své dlouhé blond vlasy, nebo posedle narovnat šaty. A pak vypálila ke svým nohám. „J, já, měla bych pro tebe nalít, kněžko,“ řekla s nervózním úsměvem sošné, starší velekněžce. Pandeia se zasmála a jemně jí odplácla ruku od karafy. „Anastasio, dcero, prosím sedni si a uklidni se. Jsem velekněžka, což znamená, že jsem víc než schopná nalít víno pro sebe a své hosty.“

Diana políbila svou družku něžně na tvář, než se posadila na vlastní místo. „Ty, miláčku, jsi více než schopná mnoha, mnoha věcí.“

Anastasia viděla, že barva Pandeiiných tváří trochu potemněla, když pár sdílel důvěrný pohled.

Anastasiiny vlastní tváře se zahřály, když byla svědkyní výměny a rychle se podívala pryč. I když strávila posledních šest let ponořena do společnosti Školy noci, nejprve jako mládě, pak jako kněžka v oblasti vzdělávání a nyní jako profesor, stále občas shledávala jejich otevřenou sexualitu překvapující. Často přemýšlela, co by si její matka myslela a o této ženami ovládané společnosti.

Přijala by to klidně, soukromě, jako označení její dcery a proměnu? Nebo by to na ní bylo příliš, příliš šokující, a zatracovala by jejich společenství jako ostatní?

„Zrozpačitěly jsme tě?“ zeptala se Diana s úsměvem v hlase.

Anastasia rychle sklouzla pohledem zpátky na velekněžku a její družku. „Oh, pro boha živého, ne!“ vyhrkla a pak ucítila na tvářích nával plný horka a věděla, že jí musí červeně planout. Zněla přesně jako její matka, a věděla, že to způsobuje, že kvůli tomu chce zalézt pod stůl a zmizet.

Už nejsi stydlivá kvakerská dívka, připomněla si Anastasia pevně. Jsi proměněný upír, profesor a kněžka. Zvedla hlavu a snažila se vypadat jistě a vyzrále.

Pandeia se na ni vlídně usmála a zvedla jeden ze tří křišťálových pohárů, které právě naplnila. „Chtěla bych navrhnout přípitek. Na tvůj úspěch Anastasio, a dokončení prvních dvou týdnů výuky jako naší profesorky kouzel a rituálů. Kéž si zamiluješ Tower Grove stejně, jako ho máme rády my.“ Velekněžka zvedla ruku, ve které nedržela pohár s vínem. Zavřela oči a Anastasia viděla, že se její rty tiše pohybují, pak udělala nabírající pohyb přes kytici růží, jako by shromažďovala jejich vůni, než máchla prsty ke každému ze tří pohárů. Anastasia v údivu sledovala, jak se víno ve sklenici otáčí, a pak se jen na okamžik ve vířící kapalině objevil tvar jako perfektní květ růže.

„Ach, bohyně! Duch růže, dokázalas, že se objevil u nás ve víně,“ vyhrkla Anastasia.

„Pandeia nedokázala, že se ve víně objevil. Duch je její spřízněnost. Naše velekněžka vyslala milou žádost na tvou oslavu a růže ji šťastně splnily,“ vysvětlila Diana.

Anastasia zhluboka vydechla. „Tohle všechno.“ Odmlčela se a její pohled zabral stůl, dvě upírky, jejich spokojené kočky a nádherné nemovitosti kolem ní. „Naplňuje mě to pocitem, jako by mi mělo srdce vylétnout z hrudi!“ Pak se v rozpacích zděsila. „Odpusťte mi. Zním jako dítě. Jen jsem myslela, že jsem vděčná, že jsem tu, vděčná, že jste si vybraly mě, abych se k této Škole noci připojila jako profesor.“

„Povím ti tajemství, Anastasio. Pandeina spřízněnost s duchem způsobila, že se mnoho upírů, kteří jsou mnohem starší a zkušenější, cítilo, jako by jim srdce mohla prasknout,“ řekla Diana. „Pouze byli příliš unavení, aby to přiznali. Mám ráda tvou upřímnost. Neztrať jí s věkem.“

„Vynasnažím se,“ řekla Anastasia, a rychle se napila svého vína, snažíc se uspořádat své myšlenky, rozhodnout se, jak by odhalila Pandeie a Dianě pravý důvod, proč za nimi této noci přišla. Pak zalitovala, že se vína napila. Bylo, samozřejmě, s příměsí krve, a moc jí zasyčela celým tělem, probouzejíc její nervy spolu se zbytkem jejích smyslů.

„Já mám tvou upřímnost také ráda,“ řekla velekněžka Anastasii mezi doušky jejího vlastního vína, které, jak se zdálo, na ní nemá žádný vliv. „Byl to jeden z důvodů, proč jsme tě vybraly na to profesorské místo, i když jsi měla jen dva roky formálního vzdělávání v kouzlech a rituálech. Měla bys vědět, že nám na tebe přišlo velmi vysoké doporučení z Pensylvánské Školy noci.“

„Moje mentorka byla laskavá, kněžko,“ řekla Ansatasia, stavíc pohár zpátky na stůl.

„Také připomenu, že říkala, že jsi úzce spojena s prvkem země,“ řekla Pandeia. „Což je další důvod, proč jsem cítila, že bys byla dobrou volbou pro mou Školu noci. Tohle je opravdu brána na západ. Tady se tajemství a majestát nádherné, nespoutané země šíří v dychtivé nabídce před námi, to je něco, co jsem myslela, že oceníš a shledáš přesvědčivým.“

„Já ale netvrdím, že jsem skutečně se zemí spřízněná,“ vysvětlila Anastasia. „Souhlasím, že cítím silné spojení se zemí a někdy, když jsem obzvláště šťastná, mi země půjčuje svou moc.“

Pandeia kývla a dala si další doušek vína. „Ty víš, že mnoho kněžek nezjistí, že mají opravdovou spřízněnost k některému z prvků, dokud bohyni neslouží mnoho desítek let. Ale můžeš zjistit, že tě země skutečně obdarovala plnohodnotnou spřízněností, jsi stále velmi mladá, Anastasio.“

„Prosím, neber mou otázku jako urážku, ale jaký je přesně tvůj skutečný věk? Vypadáš sotva stará na to, abys byla označená, natož, abys prošla proměnou,“ řekla Diana, zmírňujíc svou poměrně tvrdou otázku úsměvem.

„Diano!“ Pandeiin hlas byl něžný, ale její pohled byl zabarvený nesouhlasem, když se zamračila na svou nápadně krásnou družku. „Nechtěla jsem Anastasii pozvat, abychom ji vyslýchaly.“

„Ne, ta otázka mi nevadí, kněžko. Vlastně jsem už na to zvyklá,“ řekla Pandeii. Pak obrátila svůj pohled na Dianu.

Anastasia jen o trochu zvedla bradu. „Je mi dvacet dva let. Moje mentorka, kněžka v Pensylvánii, mi řekla, že věřila, že jsem nejmladší upír v Americe, který se stal řádným profesorem. Je to čest, vynasnažím se být pilná a vážná s mou třídou a studenty.“

„Dcero, nemám pochyb o tom, že jsi pilná a vážná, ale byla bych ráda, kdybys byla něčím ze země,“ řekla Pandeia.

„Něčím ze země? Odpusť mi, kněžko, ten název neznám.“

„Stát se něčím ze země znamená vzít na sebe charakterové vlastnosti země. Být živá jako shluk květů, plodná jako pole pšenice, smyslná jako ovocný sad zralých broskví. Není to jen spojení se zemí; nech se inspirovat jejími zázraky.“

„A nezapomeň, že jsi upíří kněžka a profesor. Není třeba, aby ses oblékala jako utlačovaná lidská učitelka,“ dodala Diana.

„J, já, nechci se jevit jako frivolní,“ přiznala Anastasia váhavě, podívala se na nevyzdobený živůtek a rovné dlouhé sukně, které nosila a nenáviděla od chvíle, kdy se připojila k Tower Groveské Škole noci a před dvěma týdny začala výuka. „Jsem tak blízko věku mých žáků, že je pro ně někdy obtížné si zapamatovat, že jsem profesorka.“

Pandeia chápavě přikývla. „Ale prostá pravda je, že se věku mnohých našich mláďat blížíš. Má rada je, abys síly spíš šetřila, než bojovala takovou bitvu.“

„Souhlasím,“ řekla Diana. „Použij své mládí jako aktivum, místo aby ses ho snažila skrýt za oblečení některých starších, kteří by si se svým důstojným vkusem nikdy neoblékli-“ Zastavila a ukázala nejdříve na splývající řecký styl šatů, které měla na sobě, a pak na gauchos ve španělském stylu s vysokým pasem a na bílou krajkovou halenku s hlubokým výstřihem, které měla na sobě její družka.

„Anastasio, co se ti Diana snaží sdělit je, že na tom být mladý, není nic špatného,“ poukázala Pandeia na nit rozhovoru. „Jsem si docela jistá, že ženská mláďata raději přicházejí s obavami k tobě, než by sebrali odvahu zmínit se o čemkoliv u nás ostatních.“

Anastasia si vzdychla úlevou, když dostala perfektní příležitost mluvit o tom, co měla na mysli především.

„Ano, to se již ukázalo jako pravdivé. Vlastně je to důvod, proč jsem vás dnes v noci vyhledala.“

Pandeia se zamračila. „Je mezi studenty problém, o kterém bych měla vědět?“

„Myslíš někoho jiného než Jesse Biddleho?“ řekla Diana jméno jakoby s hořkou příchutí v ústech.

„Biddle je problém pro nás pro všechny, upíry i studenty stejně, zejména proto, že ho pomýlení lidé ze St. Louis udělali svým šerifem,“ řekla Pandeia.

Pak se její pohled zúžil, když studovala Anastasii. „Obtěžoval naše mláďata?“

„Ne, o ničem nevím.“ Anastasia se odmlčela a polkla sucho v krku, snažíc se seřadit své myšlenky tak, aby její velekněžka mohla poznat jejich smysl.

„Mláďata nemají šerifa Biddleho rády, ale to není předmět naší konverzace. Tím je někdo jiný, a dle mého názoru tvoří problém pro celou Školu noci.“

„Kdo ti dělá starosti?“

„Mládě, které se jmenuje Drak Lankford,“ řekla Anastasia. Obě upírky mlčely na mnoho úderů Anastasiina srdce. Pak to vypadalo, jako by se Diana snažila zakrýt úsměv tím, že se dlouze napila svého vína zatímco Pandeia na Anastasii povytáhla obočí a řekla: „Drak Lankford? Ale on byl poslední dva týdny pryč z Tower Grove na Upířích hrách. Vůbec jste se nesetkali, ale říkáš, že ti nějak dělá starosti?“

„Ne, ne mě. No, ano, myslím, že ten problém má co dočinění se mnou, i když technicky není můj.“ Anastasia si otřela čela.

„Počkej, začnu znovu. Ptala ses, jestli byl mezi studenty problém. Vím o tom, protože jsem téměř ve věku mláďat a ony se cítí dobře, když se mnou mluví. Moje odpověď zní ano, vím o problému, a ten vznikl tím, co mohu nazývat pouze posedlostí tím, kterému studenti říkají Drak.“

Diana se už svůj úsměv zakrýt nepokoušela. „Je dynamický a velmi populární, zejména u ženských mláďat.”

Pandeia souhlasně přikývla. „Příčina je nasnadě, prostě porazil všechny své soupeře, mláďata i upíry, získal prestižní titul Mistra meče na Upírských hrách. V naší historii je téměř neslýchané, aby mládě vyhrálo titul.“

„Ano, vím o jeho vítězství. Je to všechno, o čem dnes všechna děvčata mluvila,“ řekla ironicky Anastasia.

„A ty to vidíš jako problém? Drakovo šermířství je impozantní a to se má teprve proměnit,“ řekla Diana.

„I když by mě nepřekvapilo vidět, že se jeho tetování pro dospělé objeví velmi brzy,“ dodala Pandeia. „Souhlasím s Dianou, není nic neobvyklého, že jsou dívky Drakem rozrušeny.“ Velekněžka se usmála. „Až se s ním setkáš i ty, můžeš jejich rozrušení pochopit.“

„Není to jednoduché rozrušení, které se týká mě,“ vysvětlovala rychle Anastasia. „Faktem je, že dnes po skončení školy za mnou přišlo patnáct mláďat, třináct dívek a dva chlapci, jeden po druhém a prosili mě o kouzlo lásky, kterým by polapili Draka Lankforda.“

Anastasii se ulevilo, že tentokrát bylo ticho dvou žen naplněno projevy šoku a překvapení místo pobavení.

Nakonec Pandeia promluvila. „Tato zpráva je znepokojující, ale ne až tak tragicky. Mláďata jsou si vědoma mého názoru na kouzla lásky, že jsou hloupá a mohou být nebezpečná. Láska nemůže být vykouzlená nebo vynucená.“ Velekněžka zavrtěla hlavou, očividně na mláďata rozzlobená.

„Diano, chtěla bych ti svěřit lekci na nadcházející týden, co se stane, když je posedlost mylně považována za lásku.“

Diana přikývla. „Možná bych měla začít s příběhem Herkula a jeho posedlostí upírskou velekněžkou Hippolytou a tragickým koncem, který přivodil oběma z nich. Je to odstrašující příklad, který všichni znají, ale zřejmě ho zapomněli.“

„Výborný nápad.“ Pandeia obrátila velké hnědé oči na Anastasii. „Předpokládám, že tvá odpověď na tyto nepřiměřené požadavky, byla připomínka těm pomýleným mláďatům, že pro ně za žádných okolností nebudeš provádět žádná kouzla související s láskou.“

Anastasia se zhluboka nadechla. „Ne, kněžko. To nebyla má odpověď.“

„Nebyla tvá odpověď! Proč jsi-“ začala Diana, ale její družka ji zdviženou rukou přerušila.

„Vysvětli mi to,“ bylo všechno, co velekněžka řekla.

Anastasia se váhavě setkala s upírčiným pohledem. „Já také nepoužívám pro lásku kouzla. Dokonce i když jsem byla poprvé označena a začal se ukazovat můj talent pro práci s kouzly, můj instinkt mi řekl, že kouzla lásky by byla nečestná. Jsem nezkušená, ale ne naivní. Vím, že láska nemůže existovat s nečestností.“

„To ale není vysvětlení,“ řekla Pandeia.

Mladá profesorka narovnala páteř a přesunula pohled na Dianu. „Nazvalas Draka Lankforda „dynamickým“ a „populárním“. Nenazvala?“

„Nazvala.“

„Řekla bys také, že je arogantní?“

Diana pozvedla jedno rameno. „Myslím, že ano. Ale to není neobvyklé. Mnoho z našich nejlepších bojovníků o sobě uvažuje arogantně.“

„Pocit arogance, to ano. Ale není zmírněný zkušeností a kontrolou dospělého upíra?“ zeptala se Anastasia.

„Ano, to je,“ souhlasila.

Anastasia přikývla a pak se její zrak opět stočil na její velekněžku. „Hodně mluvili o takovém Drakovi. Pozorně jsem naslouchala. Máš pravdu, když říkáš, že ho neznám, ale co jsem o něm slyšela je to, že Drak Lankford je mládě, které spoléhá na svůj meč a úsměv, spíš než na svou moudrost a důvtip. Můj instinkt mi říká, že pokud moji zamilovaní studenti uvidí toto mládě takové, jaké skutečně je, brzy ztratí zájem.“

„Co přesně jsi řekla mláďatům?“ zeptala se Pandeia.

„Řekla jsem jim, že jsem nemohla porušit pravidla této Školy noci a uvrhnout kouzlo lásky, ale co jsem udělat mohla, bylo vytvořit vykreslovací kouzlo pro každého z nich.“

„Je tenká hranice mezi vykreslovacím kouzlem a kouzlem lásky,“ řekla Diana.

„Ano a je vytvořena jasností, poctivostí a pravdou,“ odsekla Anastasia.

„Ale já mám pocit, že každý student, který za tebou přišel, je ve své touze po lásce Draka Lankforda jasný, čestný a pravdivý,“ řekla Pandeia, hledíc na mladou profesorku zklamaně. „Proto, vrhnout kouzlo na vykreslení Draka bude pracovat jako kouzlo lásky. Sémantika je jediná věc, která se mezi těmito dvěma liší.“

„To by byla pravda, kdyby kouzlo bylo na Draka. Moje vykreslovací kouzlo bude na jednotlivé studenty, kteří za mnou přišli.“

Pandeiino zklamání se změnilo na spokojený úsměv.

„Máš v úmyslu kouzlo, aby mláďata viděla Draka jasněji.“

„U každého z nich to na mládě Lankforda vykreslí pohled, který bude čestný a pravdivý a neposkvrněný dětským okouzlením jeho nafouknutým egem a krásným úsměvem.“

„Mohlo by to fungovat,“ řekla Diana. „Ale kouzlo musí být jemné a dovedné.“

„Můj instinkt mi říká, že naše mladá profesorka má obojího spoustu,“ řekla Pandeia.

„Děkuji za důvěru ve mně, kněžko!“ téměř vykřikla Anastasia s úlevou. Pak vstala. „S tvým povolením, chtěla bych vrhnout kouzlo dnes v noci, během úplňku.“

Pandeia souhlasně přikývla. „Je to ideální doba pro ukončení. Máš moje svolení, dcero.“

„Je to můj záměr, ukončit dnes večer jakékoliv nezdravé pobláznění,“ řekla Anastasia, tisknouc si ruku na srdce a klaníc se Velekněžce a její družce.

„Je možné, že dnes večer to nebude konec veškerého pobláznění Drakem. Někdo stále může být přitahován vší tou arogancí a usměvavým, egoistickým kouzlem,“ zavolala za ní Diana.

„Takový člověk si zaslouží přesně to, co dostane,“ zamumlala si Anastasia.

4. kapitola

Kapitola čtvrtá

Kouzlo začalo naprosto, naprosto správně. Anastasia později jen kroutila hlavou a divila se, jak něco, co začalo tak dobře, mohlo skončit tak katastrofálně. Možná se to stalo proto, že si vzala čas na převléknutí z těch strašných, omezujících šatů, které začala mylně nosit od začátku svého profesorování.

Koneckonců, kdyby nebyla v příslušné části kouzla, v přesné chvíli na konkrétním místě, kdyby se jen jeden těchto prvků posunul o bouchnutí srdce, vše by se změnilo.

No, všechno se změnilo, ale ne tak, jak měla v úmyslu.

Měsíční světlo bylo cítit tak dobře, tak správně, na jejích nahých pažích.

To byl jeden z důvodů, proč šla větší dálku a blíže k mohutné řece Mississippi, než měla v úmyslu.

Zdálo se, že ji měsíc volá dopředu, uvolňuje z ní hloupá, dobrovolně přijatá omezení, která na sebe uvalila, která byla ve zpětném pohledu směšná, snažíc se být někým, kým není.

Anastasia na sobě měla kus oblečení, který milovala nejvíce: její oblíbenou dlouhou, měkkou sukni v barvě modrého topazu. Jen měsíc předtím, než byla jmenována do této nové, nádherné Školy noci, byla Anastasia inspirována Leni, Lenape indickými dívčími šaty. Kolem celého lemu sukně a nízkého, kulatého výstřihu bez rukávů, máslově měkké tuniky nahoře, všila skleněné korálky a mušle a bílé kožené třásně. Anastasia se trochu točila tanečním krokem, který rozhýbal mušle a třásně. Nikdy už si znovu neobleče to hrozné škrtící oblečení. Když jsem byla člověk, bylo to vše, co jsem měla dovoleno nosit. Takovou chybu už neudělám, řekla si v duchu přísně a pak zvrátila hlavu a promluvila na měsíc, těžce visící na inkoustové obloze, „Tohle jsem já! Jsem upíří profesorka, odborník na kouzla a rituály. A jsem mladá a volná!“

Šla za svou velekněžkou pro radu. Anastasia se stane něčím ze země. Chystala se najít sílu svého mládí. „Budu se oblékat tak, jak budu chtít, a ne jako stará učitelka.“ Nebo Pensylvánští kvakeři jako lidská rodina, kterou jsem po sobě před šesti lety zanechala, když jsem byla označena, dodala v duchu. Nezapomněla na klidnou, milující část své minulosti, ani na její hranice a omezení. „Jsem něčím ze země!“ řekla radostně, prakticky tančíc v napůl vysoké trávě, která pokrývala většinu prérie kolem Tower Groveské Školy noci.

Nebyla to jen fyzická svoboda poskytnutá Anastasiinou změnou oblečení, byl to pocit svobody vyvolaný Pandeiinou důvěrou v ní, která všechno změnila.

Přidejte k tomu skutečnost, že noc byla teplá a jasná a Anastasia udělá něco, co jí přinese téměř nepopsatelnou radost: sešle kouzlo, které by mělo prospět Škole noci, její Škole noci.

Ale zastavit se v oblasti poseté divokými slunečnicemi, byl neopatrný omyl. Věděla, že slunečnice přitahují lásku a chtíč, ale Anastasia nepřemýšlela o lásce, přemýšlela o kráse noci a kouzle louky. A pravdou je, že slunečnice milovala vždycky!

Louka byla neuvěřitelně svěží. Bylo to dost blízko Mississippi, aby Anastasia viděla vrby a jeřáby, které lemovaly velký, jako útes příkrý západní břeh. Ve skutečnosti na řeku neviděla kvůli stromům a srázům, ale mohla ji cítit, její bohatou vůni, která našeptávala zemi plodnost a sílu a možnosti.

V centru louky, perfektně se nacházející pro zachycení veškerého stříbrného světla měsíce v úplňku, byl obrovský, plochý pískovcový balvan, úplně jako oltář, který bude potřebovat pro své vykreslovací kouzlo.

Anastasia položila svůj koš pro práci s kouzly na zem vedle velkého kamene a začala z něj vyndávat přísady pro rituál. První vytáhla stříbrný pohár, který jí věnovala její mentorka jako dárek na rozloučenou. Byl jednoduchý, ale krásný, zdobený pouze leptaným obrysem Nyx se vztaženými pažemi, držícími nad sebou srpek měsíce.

Pak Anastasia odvinula zelené, třpytivé oltářní plátno od malého zazátkovaného džbánu naplněného vínem, obohaceným krví a otevřela ho, nechávajíc ho přirozeně v horní části kamene. Kalich dala doprostřed skály a pak z koše vytáhla velký kus voskovaného papíru. Otevřela ho, aby odkryla bochník čerstvého chleba, kus sýra a silné plátky voňavé, uvařené slaniny uvnitř. S úsměvem umístila papír a potraviny vedle kalichu, který za moment naplnila. Spokojená s vůní a vzhledem hostiny, která představuje odměnu bohyně, pak sáhla do košíku pro pět sloupových svíček. Anastasia našla sever pouhým otočením se proti toku a to bylo v nejsevernější části skály, a tam umístila ne zem zelenou svíčku, která představovala element, kterému se cítila nejblíže, zemi. Zatímco umístila zbytek svíček v odpovídajících směrech: žlutou pro vzduch na východě, červenou pro oheň na jihu, modrou pro vodu na západě a fialovou svíčku ducha doprostřed, kontrolovala Anastasia svůj dech. Zhluboka se nadechla, představujíc si, že vtáhla vzduch naplněný mocí země až do hlubin svého těla. Myslela na své studenty, a jak moc si pro ně přála to nejlepší a že to nejlepší znamenalo, že by měli vidět ostatní jasně a pokračovat ve svých cestách pravdivě a poctivě.

Když byly svíčky rozmístěné, přinesla Anastasia ostatní obsah svého pracovního košíku pro kouzla: dlouhou spletenou sladkou trávu, plech, který se dával pod zápalky a světelné pásy a tři malé sametové sáčky, jeden obsahoval sušený bobkový list, další špičaté jehly cedru a třetí byl obtěžkaný mořskou solí.

Anastasia zavřela oči a poslala ke své bohyni stejnou tichou, vroucí modlitbu, jako před každým kouzlem nebo rituálem, který kdy dělala. Nyx, máš můj slib, že dnes večer mám v úmyslu pracovat jen na dobrém kouzle.

Anastasia otevřela oči a obrátila se nejprve na východ, osvětlený žlutou svíčkou pro vzduch a jasným hlasem zavolala prvek do svého kruhu, s použitím jednoduchých slov: „Vzduchu, prosím připoj se k mému kruhu a posilni mé kouzlo.“ Podle směru hodinových ručiček zapálila všech pět svíček, volajíc každý prvek v pořadí, dokončujíc kouzlo vytvoření kruhu zapálením fialové duchovní svíčky ve středu oltáře.

Pak se obrátila k severu, zhluboka se nadechla a začala mluvit od srdce a od duše.

„Začínám a sladká tráva tento prostor čistí.“

Počkala, aby přidržela spletený konec nad plamenem zelené svíčky země. Když zahořel, pohybovala s ním elegantně kolem sebe v líné smyčce, podávajíc vzduchu nad oltářní skálou hustý kouř, který se hrnul ve vlnách.

„Beze stopy zmizet musí emoce všechny negativní.“

Odložila ještě kouřící pletenec a vztáhla levou ruku, dlaň jako kalich. Pak sáhla do prvního sametového váčku. Zatímco si drolila sušené listy do dlaně, pokračovala v kouzle.

„S těmito listy bobku přicházejí uvědomělost a čest.

Skrze zemi volám moc jejich i dnes.“

Další bylo cedrové jehličí. Anastasia vdechla jeho vůni, když ho smíchala s drcenými listy v dlani, zaříkajíc:

„Cedře, u tebe hledám odvahu, ochranu a sebeovládání.

Půjč mi sílu svou, ať kouzlo mé slabé není.“

Z posledního sametového sáčku vytáhla pár krystalů mořské soli, ale místo aby je přidala k ostatním přísadám, zvedla Anastasia dlaň, ve které byla nyní směs bobku a cedru. Zaklonila hlavu, milujíc teplé políbení větru, vonící po říční vodě, které zvedlo silný pramen jejích blond vlasů, nasvědčujíc skutečnosti, že prvky se, doopravdy, připojily k jejímu kruhu a byly tam, čekaly, přijímaly a plnily její přání. Když začala říkat slova kouzla, měl Anastasiin hlas krásný zpěvavý přízvuk, takže to znělo, jako by recitovala básně patřící hudbě, kterou mohla slyšet jen její duše.

„Vykreslující kouzlo je to, co tvořím noci dnešní.

By jasnost na zrak vrhlo, toť jediné mé přání.

S listy bobku pravdu odhalím

Láska založena být by neměla na mládí arogantním.

Síla cedru před chlapeckými prohřešky chrání,

Dodává odvahu a kontrolu při jejich potřeb plnění.“

Mořská sůl byla na Anastasiiných prstech cítit hladce, když přidávala poslední složku svého kouzla.

„Sůl klíčem je ke svázání tohoto kouzla se mnou.“

Přesunula se k zelené svíčce, nadechla se, a utřídila své myšlenky. Bylo to teď, kdy musí zvolat jméno Draka Lankforda a pak říct jméno každého z patnácti studentů v pořadí, kropíc špetkou toho, co je nyní magická infusní směs, do ohně země, zatímco doufala a modlila se, aby se každé kouzlo vztyčilo a každý student uviděl Draka s jasností a pravdou a poctivostí.

„Magie řeže jak meč, v tomto plameni

Vykresli pravdu pouze o Bryanu Lankfordovi!“

Když řekla jeho jméno, stalo se to. Anastasia měla nasypat první špetku směsi do plamene a říct jméno naprosto Lankfordem posedlé Doreen Ronneyové a místo toho noc explodovala kolem ní v chaosu a testosteronu, když mladé mládě vybuchlo zpoza nejbližšího hlohového stromu, meč tasený.

„Uhni! Jsi v nebezpečí!“ zakřičel na Anastasii, věnujíc jí hrubé postrčení. Vyvedená z rovnováhy, vylétly její ruce tak, že hodila magickou směs nahoru, nahoru, nahoru, když ona padala dolů, dolů, dolů, tvrdě přistávajíc na zadku.

Když tam seděla a vzhlížela s otevřenou pusou v hrůze, zatímco teplý vítr, který byl přítomen od chvíle, kdy započala svou práci v kruhu na kouzle, zachytil magickou směs a temperamentně zavanul celý obsah přímo do tváře mláděte.

Čas se pozastavil. Bylo to, jako by se realita na okamžik posunula a rozdělila. Jednu vteřinu Anastasia vzhlížela na mládě, zmrazené v okamžiku, meč zdvižený, jako socha mladého boha války. Pak vzduch mezi ní a nehybným mládětem začal zářit světlem, které jí připomnělo plamen svíčky. Vlnilo se a proudilo tak jasně, že musela zdvihnout ruce, aby si chránila oči. Zatímco mžourala proti záři, jas se uprostřed rozdělil, část na straně mláděte, jako by jeho tělo rámoval v hmotném světle a od středu toho, před chlapcem, spatřila Anastasia další postavu. Zpočátku byla nezřetelná. Potom udělala krok vpřed, směrem k ní, takže jí světlo ozářilo a zcela zablokovala její pohled na mládě.

Byl stejné výšky a velikosti jako chlapec. Také se oháněl mečem. Anastasia se podívala na jeho tvář. Její první myšlenka následovaná rychle šokem a překvapením, byla: Má laskavou tvář, opravdu hezkou. A pak zalapala po dechu, protože si uvědomila, co vidí. „Ty jsi jím! To mládě za tebou. To jsi ty!“ Jen to ve skutečnosti nebyl chlapec. To bylo jasné. Tahle nová postava byl dospělý muž, úplný upír s neuvěřitelně exoticky vyhlížejícím tetováním dvou draků, čelících plnému srpku měsíce ve středu jeho čela, těla, křídla a ocasy se táhly dolů jeho tváří, rámujíc pevné čelisti a plné rty, rty, které se zvlnily v odzbrojujícím úsměvu. „Ne, nejsi mládě,“ řekla, a podívala se z jeho úst až do hnědých očí, které zářily odrazem jeho úsměvu.

„Vykreslila jsi mě, Ananstasio. Měla bys vědět, kdo jsem.“

Jeho hlas k ní byl hluboký a příjemný.

„Vykreslila jsem tě? Ale já…“ její hlas se vytratil. Co to řekla těsně před objevením mláděte a předtím, než se mu podařilo zničit veškerou její kouzelnickou práci?

Ach, vzpomněla si! „Řekla jsem jenom: ´V tomto plameni magie řeže jak meč, vykresli jen pravdu o Bryanu Lankfordovi!´“ Anastasia uřízla svá vlastní slova, dívajíc se na upírovo tetování…dračí tetování. „Jak je to možné? Nemůžeš být Bryan Lanford! A jak znáš mé jméno?“

Jeho úsměv se rozšířil. „Jsi tak mladá. Zapomněl bych.“

Držíc její pohled svým, vysekl jí elegantní poklonu.

„Ananstasio, má paní, má kněžko, Bryan Lankford je přesně ten, koho jsi vykreslila. Jsem to já.“ Krátce se zasmál. „A nebyl jsem nazván Bryanem nikým jiným než tebou velmi, velmi dlouho.“

„Nechtěla jsem tě vykreslit doslova! A jsi starý!“ vyhrkla a pak ucítila, jak se její tváře zahřívají. „Ne, nemám na mysli starý. Myslím, že jsi starší než mládě. Jsi proměněný upír. Ale ne starý.“ Anastasia si zoufale přála, aby mohla zmizet pod oltářním kamenem.

Bryanův smích byl teplý a dobromyslný a velmi atraktivní. „Ptala ses na pravdu o mě, a to je, cos vyvolala. Má paní, tohle je, kým se stanu v budoucnosti, což je důvod, proč, jak říkáš, jsem starý a úplně proměněný upír. To mládě tam, za mnou, je ten, kdo jsem dnes. Mladší, to ano, ale také zbrklý a celkově až moc jistý sám sebou.“

„Proč mě znáš? Proč mě nazýváš ´svou paní´?“ A proč mám kvůli tobě pocit, že mé srdce je nadšený pták, který je připraven vzlétnout? dodala v duchu, neschopná říct tato slova nahlas.

Uzavřel malý prostor mezi nimi a přikrčil se vedle ní. Pomalu, uctivě, se dotkl její tváře. Nemohla doopravdy cítit jeho ruku, ale její dech stále na jeho blízkost reagoval. „Vím to, protože jsi má, jako jsem já tvůj. Anastasio, podívej se mi do očí. Řekni mi upřímně, co uvidíš.“

Musela udělat, na co se jí zeptal. Neměla na výběr. Jeho pohled ji uchvátil, stejně jako všechno na tomto upírovi. Podívala se mu do očí a ztratila se v tom, co viděla: laskavost a sílu, čestnost a humor, moudrost a lásku, naprostou a úplnou lásku. V jeho očích Anastasia poznala vše, co si kdy představovala, že má muž mít.

„Vidím upíra, kterého bych mohla milovat,“ řekla bez zaváhání. A pak rychle dodala: „Ale ty jsi bojovník, to je jasné a já nemůžu-“

„Vidíš upíra, kterého miluješ,“ řekl. Zastavujíc její slova, se naklonil dopředu, vzal její obličej do svých rukou a přitiskl své rty na její.

Anastasia by neměla nic cítit. Později si tu scénu v duchu přehrávala znovu a znovu, snažíc se rozhodnout, jak mohl vykouzlený fantom muže způsobit, že toho tak moc cítila, bez skutečné schopnosti se jí vůbec dotýkat. Ale pak vše, co mohla udělat, bylo třást se a zadržet dech, když touha po něm, skutečná nebo domnělá, pulsovala jejím tělem.

„Ach,“ vydechla slovo s povzdechem, když se pomalu, lítostivě, pohnul od ní.

„Má lásko, má paní, jsem upír a válečník. Vím, že se ti to právě teď zdá nemožné, ale věřím, že pravda je, že abych se stal osobou, kterou tu vidíš, mužem laskavým a silným, čestným a humorným, moudrým a milujícím, potřebuji tebe. Bez tebe, bez nás, jsem jen skořápkou toho, čím bych měl být; jsem drak bez muže. Jen ty můžeš udělat muže silnějšího než draka. Pamatuj na to, až se tě ta mladá, zbrklá, arogantní verze mě pokusí podřídit.“ Dál se od ní vzdaloval.

„Neodcházej!“

Jeho úsměv jí naplnil srdce. „Já neodcházím. Nikdy od tebe dobrovolně neodejdu, má paní. Budu právě tady, rostoucí a učící se.“

Podíval se za sebe na zmrzlou sochu mláděte a zasmál se, znovu se setkávajíc s jejím pohledem. „I když pro tebe někdy může být těžké tomu uvěřit. Dej nám šanci, Anastasio. Měj se mnou trpělivost; budeme stát za to. Jo a nenech mě zabít toho medvěda. Nepřišel, aby ti ublížil. On, jako já, byl jenom přitažený tebou, kvůli kouzlu, které bylo lehce, magicky, nevydařené. Ani on, ani já,“ řekl, odmlčel se a jeho hluboký hlas změkl, „ ani moje mladší, arogantní já, nemáme dnes v noci v mysli nic zlovolného. A má paní, má lásko, nikdy ničemu nedovolím ublížit ti.“

Zatímco říkal poslední slova, Ananstasii zamrazilo podél těla, jako by jí náhle nějaký bůh nebo bohyně nalili do žil ledovou vodu. Zatímco se chvěla zvláštní směsicí předtuchy a touhy, dospělý přízrak Bryana Lankforda, jeho pohled stále uzamčený s jejím, se prudce navrátil. Světlo zaplápolalo, když byl včleněn do mladší verze sebe sama, která se okamžitě znovu začala pohybovat.

Cítíc se, jako by byla právě sražena lokomotivou jednoho z těch obrovských, uhelných vlaků, které projížděly Amerikou, sledovala Anastasia mladší verzi upíra, jehož éterický dotek stále ještě rozechvíval její tělo. Otíral si slzící oči jednou rukou, zatímco druhou mával mečem k obrovskému medvědu hnědému, který se před ním tak náhle objevil na svých zadních nohách. Byl tak velký, že si Anastasia na chvíli pomyslela, že on, stejně jako starší verze Bryana Lankforda, byl nějak zakletý její kouzelnickou prací a byl jenom mlha a magie, kouř a stíny.

V tu chvíli medvěd zařval, což rozvibrovalo samotný vzduch kolem ní, a Anastasia si uvědomila, že to není přelud.

Lankfordovy oči byly rychle čisté a pohnul se s úmyslem tvora usmrtit.

„Nezabíjej ho!“ zakřičela Anastasia. „Ten medvěd sem byl omylem přiveden mým kouzlem, nemá žádné zlovolné úmysly.“

Bryan ustoupil mimo bezprostřední dosah obrovských drápů tvora. Anastasia sledovala, jak medvěda studuje.

„Poznalas, že je to díky magii?“ zeptal se, aniž odtrhl oči od zvířete.

„Ano! Dávám ti na to své slovo,“ řekla.

Bryan se na ní rychle podíval a Anastasia ucítila zvláštní náraz uznání v jeho pohledu. Pak mládě zamrkalo a řeklo: „Radši bys měla mít pravdu.“

Anastasia musela stisknout rty, aby upustila od vzkřiknutí na něj: Tvoje dospělá verze by tohle neřekla!

Pochybovala, že by ji slyšel křičet. Už obrátil celou svou pozornost zpátky na medvěda.

Velké zvíře se tyčilo nad chlapcem, ale Bryan se jednoduše sehnul, vzal svíčku, která k němu byla nejblíže od oltáře, a podržel ji před sebou. Plamen červené svíčky plápolal jako pochodeň. „Hej! Běž! Vykřikl hlasem, obsahoval víc příkazu než by bylo možné očekávat od někoho, kdo ještě ani nebyl upírem. A i tak. „Vypadni odsud! Běž! Celá tahle věc byla nedorozumění, kněžka tě tu nechtěla.“

Medvěd sebou trhl zpět od červené svíčky, rozzlobený a vrčící. Bryan se pohnul o krok dopředu. „Řekl jsem, běž!“

S obrovskou úlevou sledovala Anastasia, jak zvíře kleslo na všechny čtyři a s posledním zavrčením na mládě klusalo klidně dál směrem k řece.

Jednajíc pouze podle instinktu, se dostala na nohy a vrhla se k Bryanovi.

„Dobře, jsi v pořádku, jsi teď v bezpečí. Všechno je pod kontrolou-“ říkal, když ho ignorovala a vzala mu stále ještě hořící červenou svíci z ruky.

„Neporušuj kruh. Toto kouzlo má příliš velkou moc, aby se s ní mrhalo,“ řekla přísně. Nepodívala se na něj, nechtěla se rozptylovat.

Místo toho Anastasia ochranně vztáhla kolem plamene ruku a opatrně položila svíčku na její místo na nejvýchodnější části oltáře, než se otočila čelem k Bryanu Lankfordovi.

Jeho vlasy byly blond, dlouhé a silné, stažené dozadu, zatímco, jak si vzpomínala vlasy staršího Bryana, byly také stejné světlé barvy, dlouhé a silné, ale spadaly mu volně na ramena, rámujíc jeho laskavou tvář. Byly trochu šedé na spáncích? Nějak se nemohla rozpomenout, ale pamatovala si přesnou barvu jeho krásných hnědých očí.

„Co je? Neporušil jsem tvůj kruh. Svíčka nikdy nepřesáhla ven. Podívej, je zpátky tam, kde byla předtím.“

Anastasia si uvědomila, že se na něj dívá bez mluvení.

Musí si myslet, že jsem úplně pitomá.

Otevřela ústa, aby řekla něco, co by tu podivnou noc trochu vysvětlovalo, a pak se na něj doopravdy podívala, na mladého Bryana před ní. Měl sůl roztroušenou po celé své tváři, krystaly byly zachyceny v jeho obočí a jeho vlasy byly pokryté kousky bobkového listu a cedrovými jehlami. Její náhlý smích je oba překvapil.

Pozvedl obočí. „Riskoval jsem svůj život, abych tě zachránil před divokým tvorem, a ty se mi směješ?“

Snažil se, aby to znělo přísně a uraženě, ale Anastasia viděla jiskru humoru v těch hnědých očích.

„Máš na sobě mé kouzelné přísady, a ano, vypadáš legračně.“ Také vypadal chlapecky a dost hezky, ale tuhle část si nechala pro sebe. Nebo si alespoň myslela, že si jí pro sebe nechala. Jak tam ti dva stáli, dívajíc se na sebe, jiskra v Bryanových očích vypadala, jako by se stávala vědoucí. Když se jeho rty začaly vlnit, Anastasiin žaludek se zvláštně trochu zakymácel a ona rychle dodala: „I když, smát bych se neměla, nezáleží na tom, jak legračně vypadáš. Mé kouzelné přísady všude kolem tebe znamenají, že budu muset předělat celou směs.“

„Pak jsi jí neměla hodit na mě,“ řekl s arogantním náklonem hlavy.

Aastasiino pobavení se začalo vytrácet. „Nehodila jsem ji na tebe. Vítr ti jí foukl do obličeje, když jsem spadla, protože jsi do mě strčil.“

„Opravdu?“ Zvedl prst, jako by testoval směr vánku. „Jaký vítr?“

Anastasia se zamračila ještě víc. „Musel zafoukat sám zvenčí, nebo to možná bylo kvůli přerušení mého kouzla.“

„A já jsem do tebe nestrčil,“ pokračoval, jako kdyby nepromluvila. „Přesunul jsem tě za sebe, takže jsem tě mohl ochránit.“

„Nepotřebovala jsem, abys mě ochránil. Ten medvěd byl náhoda. Byl zmatený, ne nebezpečný. Vrhala jsem vykreslovací kouzlo a medvěd ho nějak zachytil,“ vysvětlila.

„Tak, to bylo vykreslovací kouzlo.“ Podráždění, které se mu začínalo plížit do hlasu, zmizelo, bylo nahrazeno arogantním smíchem a dalším vědoucím pohledem. „To je důvod, proč jsi volala mé jméno. Chceš mě.“

5. kapitola

Drak se usmál, když sledoval, jak tvář mladé kněžky nabírá krásný odstín růžové.

„Spletl sis můj záměr,“ řekla.

„Sama jsi to řekla, vrhala jsi vykreslovací kouzlo. Slyšel jsem tě říkat mé jméno. Je zřejmé, žes vykreslovala mě.“ Odmlčel se, myslíc si, že to všechno nyní dává lepší smysl. „Není divu, že jsem odešel od Shawa a zbytku bojovníků a šel jsem domů sám z doků. Myslel jsem, že to bylo kvůli Biddlemu. Pozoroval mě už než jsem odešel na Upíří hry, takže jsem už věděl, že mě nemá rád, ale dnes byl jeho pohled tvrdý, tak zvláštní, že jsem se kvůli tomu cítil zvláštně, skoro jako bych nemohl dýchat a potřeboval jsem být tady, kde byl vzduch a prostor a-“ S malým zasmáním se odmlčel a věnoval jí začátek svého slavného úsměvu. „Ale na tom nezáleží. Pravda je, že jsem tu proto, že po mě toužíš.“ Promnul si bradu, zvažujíc.

„Nepotkali jsme se. Pamatoval bych si takovou krásu. Byla to moje pověst o zručnosti s mečem, která vzbudila tvůj zájem, nebo to byl více osobnější druh zdatnosti, který-“

„Bryane, netoužím po tobě!“

„Říkej mi Draku,“ řekl automaticky a pak pokračoval. „Samozřejmě, že ano. Právě jsi přiznala tvé vykreslovací kouzlo. Nemusíš se stydět. Jsem polichocen. Opravdu.“

„Draku,“ řekla takovým způsobem, o kterém si pomyslel, že se blíží k sarkasmu. „Jsem v rozpacích, ale ne kvůli tobě. Jsem v rozpacích za tebe.“

„To nedává smysl.“ Krátce ho napadlo, jestli se neuhodila do hlavy, když spadla.

Kněžka se zhluboka nadechla a podrážděně vydechla. Pak mu nabídla ruku a předloktí a řekla: „Veselé setkání, Bryane Draku Lankforde. Jsem profesorka Anastasia, nová kněžka kouzel a rituálů na Tower Groveské Škole noci.“

„Veselé setkání, Anastasio,“ řekl, chytíc její nahé předloktí, které bylo na dotek měkké a teplé.

„Profesorko Anastasio,“ opravila ho. Příliš brzy uvolnila své sevření od jeho a řekla: „Neměl bys o tomto kouzle vědět.“

„Protože si nepřeješ, aby někdo věděl, že mě chceš?“

Včetně mě, dodal v duchu.

„Ne. To kouzlo nemá vůbec nic společného s touhou po tobě. Je to naopak, doopravdy,“ řekla. A pak hlasem, který zněl, jako by přednášela třídě mláďat, pokračovala. „Bude to znít zle, ale pravda je, že jsem zde abych uvrhla to, co představuje kouzlo proti Draku Lankfordovi.“

Její slova ho zarazila. „To už jsem nějakým způsobem udělal něco, co tě pohoršilo? Doteď jsi mě neznala. Jak bych se ti mohl znelíbit?“

„Není to kvůli tomu, že bych tě neměla ráda,“ řekla rychle, skoro, jako by se snažila zatajit něco jiného. „Zde je pravda, na které záleží: ve čtrnácti dnech, ve kterých jsem učila na Tower Groveské Škole noci, za mnou přišlo patnáct mláďat žádat kouzlo lásky, kterým by tě očarovali.“

Drakovy oči se rozšířily. „Patnáct? Opravdu?“ Odmlčel se a rychle v duchu počítal. „Mohu vymyslet jen deset dívek, které by mě chtěly očarovat.“

Profesorka vůbec nevypadala pobaveně. „Řekla bych, že se podceňuješ, ale nemyslím si, že by to bylo možné. Prostě budu předpokládat, že jsi lepší ještě v něčem jiném, než v šermu. Ať je to jak chce, dnes večer jsem vyšla s úmyslem uvrhnout kouzlo, které by každému z tvých poblázněných obdivovatelů vykreslilo pravdu, takže by mohli vidět jasně a upřímně, že pro ně nejsi ten pravý druh, což by ukončilo jejich hloupé pobláznění,“ dokončila ve spěchu.

Nemohl si vzpomenout, kdy byl naposled tak překvapený. Ne, to není pravda. Naposled, kdy cítil tohle do duše hluboké překvapení, bylo té noci, kdy světlo odhalilo tiráž lodi a nový život.

Zavrtěl hlavou a řekl první věc, která mu přišla na mysl.

„Je pro mě těžké tomu uvěřit. Opravdu mě nemáš ráda. Ženy mě obvykle mají rády. Docela dost, opravdu.“

„Samozřejmě. To je důvod, proč mě jich třináct požádalo, abych tě očarovala.“

Zamračil se. „Myslel, jsem, žes předtím říkala patnáct.“

„Třináct dívek. Dva chlapci,“ řekla suše. „Zdá se, že chlapci tě taky mají docela dost rádi.“

Drak se neočekávaně zasmál. „Tady to máš! Každý mě má rád, kromě tebe.“

„Co se mi nelíbí, je myšlenka, že tolik vnímavých mláďat je tebou zaslepených. To prostě není zdravé.“

„Není to zdravé pro koho? Já se cítím jednoduše dobře.“ Pak se na ní usmál, otáčejíc proti ní každý kousek jeho šarmu.

Drak si myslel, že viděl jak se její přísný pohled trochu uvolnil a změkčil ty velké tyrkysové oči. Ale její další slova ho jako by celého polila ledovou vodou.

„Kdybys byl zralejší, staral by ses o pocity ostatních.“

Zamračil se. „Opravdu? Je mi skoro dvacet.“ Drak se pozastavil a hodnotíc jí, se podíval odshora dolů. „Kolik je tobě?“

„Dvacet dva,“ řekla a zvedla bradu.

„Dvacet dva! To jsi příliš mladá, abys byla profesorkou a také příliš mladá, abys mě poučovala o větší vyspělosti.“

„A přesto jsem profesorka kouzel a rituálů a někdo, kdo tě poučuje o tom, co by mohlo být, kdybys jednal vyspěleji. Kdo ví, s trochou vedení můžeš vyrůst a být bojovníkem bezúhonnosti a cti.“

„Právě jsem se vrátil z her, kde jsem získal titul Mistra meče. Už mám bezúhonnost a čest, a to i když ještě nejsem úplně proměněný upír.“

„Nemůžeš bezúhonnost a čest vyhrát na hrách. Můžeš je získat pouze prožitím života, zasvěceným těmto ideálům.“ Její oči podržely jeho a on si uvědomil, že s ním nemluví blahosklonně. Její hlas zněl zvláštně smutně, skoro poraženě. A Drak netušil, proč kvůli tomu chce něco najednou říct, něco udělat, cokoliv, z čeho by malá vráska starosti na jejím jinak hladkém čele zmizela.

„Já to vím, Anastasio, profesorko Anastasio,“ řekl, projednou se opravujíc. „Jsem oddaný mému výcviku od Synů Ereba. Jednou budu bojovník a budu dodržovat jejich standardy poctivosti a věrnosti a statečnosti.“ Byl rád, když viděl její úsměv, i když jen mírný. „Doufám, že ano. Myslím, že by ses jednou mohl stát mimořádným bojovníkem.“

„Já už jsem mimořádný,“ řekl Drak, vracejíc úsměv zpátky.

A pak ho znovu překvapila pohledem do jeho očí, jako by sama byla válečník, řkouc: „Když jsi tak mimořádný, tak to dokaž.“

Drak se ohnal mečem a uklonil se jí, ruku ovinutou kolem rukojeti, tisknouc si jí k hrudi, jako by byl úplný Syn Erebových bojovníků a ona jeho kněžka. „Vyšli mě s úkolem! Naznač, že musím zabít medvěda, abych byl hoden.“

Tentokrát byl její úsměv úplný, a Drak si pomyslel, že jí rozsvítil už tak krásnou tvář štěstím, které vypadalo, že září kolem ní. Její ústa, s plnými rty se zvlnila, rozptylujíc ho tak, že musel zmateně zamrkat a říct: „Co? Já?“ když si uvědomil, že ukazuje přímo na něj. „I upír, který je příliš mladý, aby dělal profesora, by měl být schopen vidět, že nejsem medvěd.“

„Předpokládala jsem, žes mluvil metaforicky, když jsi mě požádal, abych tě poslala za úkolem, abys prokázal svou cenu.“

„Úkolem?“ zamrkal. Dělal si jen legraci. Jak to přemýšlela?

„No, myslím, že se to doopravdy nekvalifikuje jako úplný test, ale je to způsob, jakým mi můžeš dokázat, že jsi výjimečný.“

Vykročil směrem k ní. Tohle se mu líbilo více! „Jsem připraven plnit tvé příkazy, má paní,“ řekl svým nejšarmantnějším hlasem.

„Výborně. Pak přejdi k mému oltáři. Pomůžeš mi vrhnout kouzlo.“

Jeho naparování skončilo. „Chceš, abych ti pomohl s kouzlem, po kterém mě nebudou mít dívky rády?“

„Nezapomeň na dva chlapce. A nebude to kouzlo, aby tě neměli rádi. Jen tě budou vidět jasněji, protože se zbaví svého oparu poblouznění do tebe.“

„Musím říct, že to pro mě zní trochu riskantně. Vypadá to, jako bych si měl odříznout paži, abych dokázal, že jsem mimořádný šermíř.“

„Nemusíš mi pomáhat.“ Podrážděně se otočila zpátky k oltáři, svíčkám prvků a třem malým sametovým váčkům, usazeným vedle poháru a potravin.

Drak pokrčil rameny a vydal se pryč. Nezáleželo mu na tom, že tato podivná, mladá kněžka udělá jeho milostný život komplikovanější. Co na tom, že se už o něj nebude zajímat třináct mláďat? (Chlapce nepočítal.)

Jedna věc, kterou se naučil od té doby, co poprvé objevil potěšení z žen, je, že ať byl kdekoliv, vždy tam byly ženy, které ho chtěly. Dokonce se začal posmívat sám sobě, když její další slova překonala vzdálenost mezi nimi.

„Vlastně, nemysli na mou žádost. Měl by ses dostat zpět do Školy noci. Svítání se blíží. Většina mláďat je již ve svých postelích.“

Zastavil se a otočil, toužíc po ní plivat oheň. Promluvila na něj, jak by byl dítě! Ale ona si neuvědomila, jak ho její slova silně zasáhla. Anastasia se ještě pohybovala kolem oltáře, zády k němu, jako kdyby byl Drak Lankford již zcela odstraněn z její mysli. Mýlila se v něm. Nebyl dítě a nechyběla mu upřímnost ani věrnost a odvaha. Ukáže jí to tak, že…že…

A pak slyšel sám sebe říkat: „Zůstanu a pomůžu ti s kouzlem.“

Podívala se na něj přes rameno a on v těch velkých modrých očích viděl překvapení a něco jiného, co mohlo být radost a vřelost. Ale její hlas byl nonšalantní. „Dobře. Pojď sem a sedni si tam, na okraj kamene.“ Ukázala. „Dávej pozor, abys nenarušil oltářní látku nebo nezhasl svíčku.“

„Ano, madam. Cokoliv řeknete, madam,“ zamumlal. Když se vracel k ní, povytáhla na něj obočí, ale nic neřekla a šla zpátky uspořádat svíčku a upravit oltář.

Drak si ji prohlížel, zatímco pracovala. Jeho první dojem z ní , byla krásná, drobná s dlouhými světle zbarvenými vlasy, které jí padaly rovné a silné k pasu. Ale i když byla malá, stále měla velkorysé křivky, které mohl snadno vidět přes její čirý top a tekoucí modrou sukni. Obvykle nevěnoval velkou pozornost tomu, co ženy nosily, měl své ženy raději nahé, ale Anastasiiono oblečení zdobily mušle, korálky a třásně, takže vypadala potrhle a jako z Jiného světa, efekt toho zvyšovala tetování, kterými byla půvabná vinná réva a květiny, tak dokonalé a podrobné, že vypadaly reálně.

„Tak dobře. Jsem připravená znovu začít. Co ty?“ zeptala se.

Zamrkal a obrátil svou pozornost k oltáři, nelíbilo se mu, že ho chytila, jak na ní zírá. „Jsem připravený. Vlastně se těším na jména mláďat, která se ptala po kouzlech lásky.“ Obrátil pohled od oltáře, setkávajíc se s jejím, jistý si, že do svého hlasu vložil výzvu.

Anastasiin pohled zůstal klidný. „Protože mi pomáháš s mým kouzlem, nebudu muset říkat jména mláďat. Tvoje přítomnost a spolupráce přidá dost síly k mému vrhání, takže bude mít vliv na každého, kdo byl tebou poblázněn.“

Drak vydechl s odfrknutím. „Zní to, jako by to byla dobrá věc, že v tuhle chvíli nemám milenku. S tím, co chystáme teď, z toho zajisté bude zmatek.“

„Ne, to ne. Ne, jestli ta osoba měla skutečný zájem o tebe, a ne o nějaký přehnaný obraz tebe.“

„Děláš, že zním jako arogantní osel,“ řekl.

„A nejsi jím?“

„Ne! Já jsem jenom já.“

„Tak to kouzlo nepostihne nikoho, kdo chce jenom tebe.“

„Tak dobře, tak dobře. Chápu. Pojďme, ať to máme za sebou. Co chceš, abych udělal?“

Odpověděla vlastní otázkou. „Měl jsi tři roky se třídou kouzla a rituály, ne?“

Přikývl. „Měl.“

„Dobrá, no, namíchám kouzelnou směs bylinek ve tvé ruce. Drž jí jako pohár.“ Ukázala mu to s její. „Takhle. Když se budeš dotýkat těch bylin, půjčí to kouzlu sílu. Myslíš, že bys mohl zvládnout dokončit alespoň některé části kouzelnické práce, pokud tě jí provedu?“

Potlačil své podráždění. Nezněla blahosklonně. Zněla, jako by skutečně nezvážila možnost, že by své třídě mohl být užitečný, že by mohl být dobrý i v něčem jiném než v šermu.

Profesorku Anasastasii čekalo překvapení.

„Jestli se ptáš, pak nemáš pracovní záznamy vyhrazené mé třídě od předchozího profesora kouzel a rituálů,“ řekl zdvořile a doufal, že podle jeho tónu uvěří, že by mohla najít jednu nestandartní známku za druhou.

Mladá profesorka si ztěžka povzdechla. „Ne, nemám.“

„Takže všechno, co o mě víš, je, že jsou mnou poblázněná některá mláďata.“

Její oči se setkaly znovu s jeho, a on v jejich chrpových hlubinách viděl emoci, kterou nedovedl identifikovat. „Vím, že jednoho dne budeš válečník, ale to neznamená, že umíš vrhat kouzlo.“

„Jediné, co můžu udělat, je dát ti své slovo, že udělám dnes večer vše, co bude v mých silách,“ řekl a přemýšlel, proč mu vůbec záleželo na tom, co si o něm myslí.

Anastasia se odmlčela, jako by volila svou odpověď opatrně. Když konečně promluvila, řekla jen jednoduché, „Děkuji ti, Bryane.“ A sklonila mírně hlavu, s respektem, vůči němu.

„Říkej mi Draku,“ řekl a snažil se neukázat, jak moc silně ho tohle malé znamení úcty zasáhlo.

„Draku,“ opakovala. „Je mi líto. Zapomínám, že ´Bryan´ sedí líp.“

„Poznala bys, že ´Drak´ se ke mně líp hodí, kdybys byla na druhé straně mého meče,“ řekl. A pak si uvědomil, jak musel znít arogantně a spěšně dodal. „Ne, že bych někdy napadl kněžku. Myslel jsem jen, že kdybys mě viděla při šermu, pochopila bys mou přezdívku. Když bojuji, stávám se drakem.“

„To se pravděpodobně v dohledné době nestane,“ řekla.

„Ty mě opravdu nemáš ráda.“

„Ne! To nemá nic společného s tebou. Nemám ráda násilí. Byla jsem vychovávána-“

Anastasia se zarazila, vrtíc svou hlavou. „Tohle nemá nic společného s vykreslovacím kouzlem, a my potřebujeme být zaměření. Pojďme začít. Třikrát se zhluboka, pomalu nadechni a vyčisti svou mysl, prosím.“

Drak to nechtěl udělat. Chtěl se jí zeptat, jak byla vychovávána, co se jí stalo, že tak nenávidí násilí, ale tři roky výuky kouzel a rituálů ho automaticky podřídily jejímu vedení a dýchání spolu s ní.

„Kruh je již zformovaný, nebudeme ho muset sestavovat,“ řekla, berouc napůl spálený cop trávy z oltáře. Anastasia se na něj podívala. „Víš, co to je?“

„Sladká tráva,“ řekl.

„Dobře,“ řekla. „Víš, k čemu se používá v kouzelnické práci?“

Zaváhal, jako by si musel těžce vzpomenout na odpověď. „K odstranění negativní energie?“ Bryan cíleně řekl odpověď jako otázku.

„Ano. To je správně. Velmi dobře.“ Anastasia s ním mluvila, jako by byl mládě prvním rokem. Schoval před ní svůj úsměv, zatímco podržela pletenou trávu nad zelenou svíčkou země. Vzplála snadno. Pak, kroužíc jí kolem nich ve směru hodinových ručiček, se obrátila k němu a řekla:

„Začínám a sladká tráva tento prostor čistí.“

Odmlčela se, věnujíc mu vyčkávavý pohled.

„Beze stopy zmizet musí emoce všechny negativní.“

Bez váhání dořekl zbytek linie začátku kouzla, kterým se dokončilo čištění.

Své potěšení ozářila sladkým úsměvem, který způsobil, že se mu dech zasekl v krku a Drak byl náhle velmi rád, že byl vždy zvláště dobrý na kouzla a rituály.

Anastasia umístila kouřící cop zpět na oltář a pak vzala špetku bylinek z prvního sametového váčku. Přistoupila k němu a on k ní vztáhl ruku, dlaň zformovanou tak, jak mu ukázala. Anastasia sypala kousky sušených listů, jejichž vůně mu byla známá a to nejen proto, že je měl nedávno fouknuté do obličeje, ale i proto, že skutečně poslední tři roky strávil věnováním pozornosti ve své třídě. Takže když kněžka řekla:

„S těmito listy bobku přicházejí uvědomělost a čest.

Zastavila se a podívala na něj, bylo pro něj automatické, snadné odpovědět ve stejné linii,

„Skrze zemi volám moc jejich i dnes.“

Odměnila ho dalším sladkým úsměvem, než přešla k dalšímu sametovému váčku. Vrátila se nasypat sušené jehly na bobkové listy.

„Cedře, u tebe hledám odvahu, ochranu a sebeovládání.

Půjč mi sílu svou, ať kouzlo mé slabé není.“ Recitoval rychle, nečekajíc na její pauzu. Tentokrát Anastasiin úsměv vypadal zamyšleně, díky čemuž se Drak cítil spokojený sám se sebou. Více než trochu samolibě tam seděl, smějíc se, vědíc, že poslední složkou kouzla je sůl ke svázání, když ho kněžka úplně šokovala sáhnutím dopředu a jemným spočinutím ruky na jeho hlavě. Cítil se jejím dotekem otřesený a jeho pohled šel za jejím. Její oči se rozšířily a její hlas jistě zněl bezdeše a řekla,

„Část tohoto kouzla by měla přijít od tebe…“

Odmlčela se a tentokrát vše, co mohl dělat, bylo tiše sedět, s pulsem bušícím, když její ruka sklouzla dolů k jeho tváři.

„Pak se přímé, silné a pravdivé zformuje.“

Její štíhlé bíle prsty se omotaly kolem několika pramenů vlasů, které unikly z kusu kůže, který držel zbytek zpátky, z jeho obličeje. Pak zatáhla. Tvrdě. A vytáhla z jeho hlavy několik pramenů, které mu hodila do nastavené dlaně.

Drak odolal nutkání zakňučet a třít svou hlavu.

Teprve potom se obrátila k třetímu sametovému váčku a šla zpět s krystalky soli, ale nenasypala mu je na směs v ruce.

Místo toho ho vzala za druhou ruku a vedla ho z místa, kde seděl na oltářním kameni. Pomalu, jak stále držela jeho ruku ve své, začali oba chodit ve směru hodinových ručiček kolem zářících svící. Anastasiin hlas se změnil, když do kouzla položila srdce. Drak nemohl dokončit verše za ní, protože nikdy neslyšel tohle konkrétní vrhání, ale jak mluvila a oni se pohybovali kolem kamene, cítil sílu kouzla dmoucího se nad nimi. Stal se zapleteným v jejích slovech, přitahujících ho, jako by měla strukturu a dotek.

„Vykreslovací kouzlo je to, co tvoříme noci dnešní

By jasnost na zrak vrhlo, toť jediné naše přání.

Pravdu odhalíme s bobkovým listím

Láska založena být by neměla na mládí arogantním

Síla cedru před chlapeckými prohřešky chrání,

Dodává odvahu a kontrolu při jejich potřeb plnění.“

Drak se tak pohroužil do zvuku jejího hlasu, že mu chvilku trvalo, než si uvědomil, co to vlastně říká. V době, kdy pochopil, že byl zřejmě nazván arogantním zlosynem, došli k místu před rudou svíčkou ohně a ona se k němu otočila. Držíc jeho ruku, kterou svíral byliny, přidala sůl do směsi, notujíc,

„Sůl klíčem je ke svázání tohoto kouzla se mnou.“

Pak navedla jejich spojené ruce nad červenou svíčku a, když vysypala směs a nakrmila jí oheň, řekla:

„Magie řeže jak meč, v tomto plameni

Vykresli pravdu pouze o Bryanu Lankfordovi!“

S whooosh! oheň sžíral směs, hoříc tak, že Drak musel stáhnout ruku nazpět, aby se nepopálil.

V Tower Groveské Škole noci se patnáct mladých mláďat pozastavilo. Bylo už blízko úsvitu, takže sedm z nich spalo, ale ve svých snech zvažovaly návrh, provoněný bobkem a cedrovým dřevem

Taková byla pravda:

V budoucnu nepoznáš ni dotek Lankforda Draka.

***

Sally McKanziová se chichotala se svou spolubydlící, Isis, a mluvila o tom, jak krásný Drak byl, když náhle zvedla hlavu a řekla Isis, „Já, já myslím, že bychom měly změnit naše smýšlení.“

„Je odvážný, je silný,

Ale pro nás obě je Drak Lankford špatný.“

Isis, uklidníc své chichotání, pokrčila rameny a přikývla v dohodě. Obě dívky sfoukly své noční svíčky a šly spát cítítc se více než mírně nesvé.

***

Ve dvou poblázněných chlapeckých myslích se vynořila jasná myšlenka:

„Draka Lankforda dotek nepoznáš nikdy,

Nejsou takové, ty jeho touhy.“

Jedno mládě tiše ronilo slzy do polštáře. Druhé se upřeně dívalo na úplněk a přemýšlelo, zda by kdy mohlo být milováno.

***

Čtyři ze šesti mláďat, které končily jejich službu v kuchyni, zaváhalo ve své práci. Camellia se podívala na Annu, Anyu a Beatrice a řekla:

„Jsem příliš chytrá,

bych věřila, že Drak mi kdy srdce své dá.“

Anna zalapala po dechu a upustila porcelánový hrneček, který držela. Roztříštil se v konsternovaném tichu.

„Věřila jsem, že bych mohla najít lásku v jeho loži,

Ale on mě místo toho využil a odložil.“

Pak promluvila Anya, shýbajíc se, aby pomohla Anně uklidit roztříštěný hrneček:

„Jeho meč jeho život je;

o podobný svár já nestarám se.“

Dále, Beatricina tvář ztratila veškerou barvu, když zašeptala:

„Lidský choť je můj osud.

upírem nikdy nebude můj pravý druh.“

***

V přepychových bytových prostorách velekněžky Tower Groveské Školy noci, Pandeia vítala svou družku v jejich posteli, když Dianaina krásná tvář zaznamenala překvapení a řekla:

„Osud mláděte Lankforda se nachází

mimo to, co můžeme vidět já nebo ty.“

„Diano? Jsi v pořádku?“ Pandeia se dotkla tváře své družky a hluboce se podívala do jejích očí.

Diana zatřásla svou hlavou jako kočka vytřásající vodu. „Jsem. Já, to bylo zvláštní. Ta slova nebyla má.“

„Na co jsi myslela, než jsi je řekla?“

Pokrčila rameny. „Myslím, že jsem se ptala, jestli se všichni naši bojovníci vrátili z her a přemýšlela jsem, jestli Drak učiní naší Školu hrdou.“

Velekněžka přikývla, náhle vědoucí. „Je to Anastasiino kouzlo. Vykresluje pravdu o Drakovi těm, kteří na něj při jeho vrhnutí mysleli.“

Diana zasupěla. „Já jsem stěží zamilované mládě.“

Pandeia se usmála. „Samozřejmě, že nejsi, má lásko. Tohle je důkazem síly kouzla mladé Anastasie. Můžeme si být jisté, že zítra se za ním posedlá mláďata nepovlečou.“

„Málem je mi toho kluka líto.“

„Ne. Pokud ho některá z mláďat budou milovat, šplíchanec reality pravou lásku pryč nesmyje. A vůbec, to co bylo zjeven, ti ukazuje, že Drak má opravdu světlou budoucnost.“

Diana se vrátila do objetí své družky a řekla: „Nebo, přinejmenším, bude velice zajímavá.“

***

Na Chicagské Škole noci, kde byly Upíří hry nedávno ukončeny, Aurora, krásná mladá upírka, zastavila uprostřed slova v dopise, který vytvářela pro mládě, které jí zahřálo postel a srdce poté, co porazilo všechny šermíře, kteří šli proti němu.

Drak Lankfod se pyšnil titulem Mistra meče, spolu s láskou Aurory. Teď se nacházela stranou jen se svým brkem a nadnášejícího se tenkého listu papíru, aby se dotknul plamene svíčky, která k ní byla nejblíže, když si uvědomila pravdivost slov, která ji přelétla přes mysl šeptajíc: „To byl ale flirt.

Mí srdce doopravdy rozezní až upír jiný.“

Co si myslela? Drak byl krásné rozptýlení a nic víc.

***

A konečně, v odporné cihlové budově, která sloužila jako věznice pro St. Louis, Missouri, se šepot větru snášel dolů….dolů….

Dolů do útrob místa a tajné místnosti, jíž šerif Jesse Biddle chodil tam a zpátky před stvořením, které držel v zajetí stříbrné klece. Vlastně ani tak nemluvil s ním, ale spíš na něj. „Musím se naučit jak využívat víc tvé síly. Musím být schopen se postavit proti upírům. Jsou příliš nestydatí. Je to, jako by si mysleli, že jsou normální, že mají právo tady být!“ zakřičel. „Nenávidím je. Nenávidím je všechny! Zvlášť to usmrkané spratkovité mládě. Měl si ho vidět dnes v noci vystupovat z lodi. Všichni se nadouvají jeho vítězstvím. Víš, jak si říká? Drak Lankford! On není žádný drak. Je to stejný parchant, jakým byl, vykračoval si tady tři roky s tím lesklým mečem, působíc, jako by byl lepší než všichni, všichni lidé. Ten arogantní malý syn-“

Tvorův nářek byl děsivý. Způsobil Biddlemu husí kůži.

„Drž hubu, nebo na tebe zase vyleju něco z tý slaný vody. To tě spálí tak dobře, jako řádný kuře, kterým seš!“

Oči, které ve tváři obrovského havrana vypadaly znepokojivě lidsky, se setkaly s jeho. Ačkoliv byl tvor jen napůl hmotný, jeho oči zářily silnou, svítivou červení.

„Budoucnossst Draka Lankfroda právě teď vidím díky tvé posssedlosti.

Změní hisssstorii.“

Biddle se na věc podíval s odporem. „Proč bych se o to měl starat?“

„Klíčem je lásssska jeho

porazit ho mnou a tebou.“

„O čem to mluvíš, odporný zvíře?“

„Pokud Drak pálivě jasně myslí

Temné světlo uhasí.“

To způsobilo, že se Biddle pozastavil. Uvěznil tohohle napůl hmotného muže-zvíře, když absorboval poslední kousky sil z umírajícího indiánského šamana.

Starému rudochovi se podařilo hodit tuhle podivnou stříbrnou klec kolem tvora, ale šaman byl příliš starý, příliš blízko smrti, aby se zotavil po útoku toho tvora, když Biddle natrefil na chatrč starého muže.

Jeho poslední slova byla: „Pal sladkou trávu. Zatiž klec tyrkysovými kameny. Hoď to do sudu slané vody tak, aby nikdy nemohl vzít nikomu moc…“

Biddle se rychle rozhodl, ať se propadne, jestli bude ztrácet svůj čas následováním příkazů starého, mrtvého Injuna. Začal odcházet, nechávajíc tělo a tu věc v kleci na úklid dalším kolemjdoucím.

Pak tvor obrátil své červené oči na něj.

Lidské oči.

Téměř tak odrazen jako fascinován, se Biddle přiblížil a snažil se přesně vidět, co ta věc byla.

Pak to Biddle uviděl. Pohybující se temné stíny okolo té věci.

Přišel ke kleci blíž.

Tehdy to Biddle ucítil. Sílu, která se odplazila z tvora, přes klec a po podlaze k mrtvému muži a tam se zastavila a vznášela a pak sestoupila do krve, která se hromadila na zemi kolem jeho úst.

Něco na té kroutící se, stínové temnotě podněcovalo Biddleho k pohybu, dostat se blíže, na dotek. Působíc na tu impulsivní z nejzákladnějších částí své mysli, vstoupil Biddle mezi klec a mrtvého, brodíc se do pramenů temnoty.

Vzpomínajíc, šerif Biddle zavřel oči v extázi.

Ta bolest byla studená a ostrá a bezprostřední, ale tak mocná a potěšující a zvýšila se, když se některé části temnoty vstřebávaly do jeho těla a jeho duše.

Biddle toho tvora nezničil.

Nechal ho uvězněného a občas ho krmil krví, ale jen občas.

Protože když jí krmil, tak ta věc zesílila, stejně jako Biddle. Co když se jí podařilo dostat se ze stříbrné klece?

A teď Biddle zíral na napůl hmotného tvora stínů a snažil se přesvědčit sám sebe, že není držen v zajetí jako jeho kořist.

Pak ta věc, neklidně se pohupujíc, mluvila cize, zpěvavě, s více nadšením, než prokázala v posledních čtrnácti dnech, opakujíc:

„Slyš pravdu této noci:

Pokud Drak pálivě jasně myslí

Temné světlo uhasí.“

Biddle se přiblížil kleci. „Temné světlo. Myslíš tu věc, která tě stvořila, tu věc, která tě obklopuje.“

Ta věc, kterou od tebe někdy mohu čerpat, pomyslel si, ale nahlas neřekl.

Rudý pohled tvora se setkal s jeho a Biddle věděl, že nezáleželo, jestli to neřekl nahlas. Ta věc to věděla.

„Ano, abyssss získal moc, po které toužíš,

Musíš jeho lásku, upírku Anastasii zabít.“

***

Drak stále vymrkával jasné body od plamene ze svého zraku, když se usmál na Anstasii a řekl, „Zdá se, že tvé kouzlo funguje.“

„Naše kouzlo,“ řekla tiše a obdarovala jej dalším úsměvem. „Naše kouzlo bylo silné.“ Anastasia se odmlčela a pak se zeptala: „Pomohl bys mi uzavřít kruh?“

V návalu nečekaného potěšení nevěřil svému hlasu, takže Drak jen přikývl.

„Dobře, jsem ráda. Je jedině správné, že ho uzavřeme spolu.“

Anastasia naklonila hlavu a řekla: „Děkuju ti, duchu, že ses dnes v noci připojil do našeho kruhu.“

Pak se sklonila a sfoukla fialovou svíčku.

Drak šel k zelené svíčce, pročistil si hrdlo a řekl: „Děkuji ti, země, že ses dnes v noci připojila k našemu kruhu.“ Sfoukl plamen.

Podle pořadí společně poděkovali vodě, ohni a vzduchu. Pak mladá profesorka stála před ním, vzala obě jeho ruce do svých a řekla: „Děkuji ti, Bryane Draku Lankforde, za připojení k mému kruhu dnešní noci.“

V tom okamžiku si Bryan Lankford uvědomil, že Anastasia není jen krásná a nadaná upírská kněžka. Byla nejkrásnější upírka a nejúžasnější kněžka, jakou kdy viděl. A bez přemýšlení se sklonil a políbil její úsmívající se rty.

6. kapitola

Jeho polibek byl tak nečekaný, že Anastasia byla překvapena. Stála tam, držíc ho za ruce, zatímco on přitiskl své rty na její.

Kdyby si uvědomila, že se jí chystá políbit, vzdálila by se.

Ale neuvědomila si to, takže se nepohnula.

A pak se stala ta nejpodivnější věc. Jeho dotek nebyl takový, jak si ho představovala. Měl by být příliš silný, příliš nevhodný nebo příliš náročný. Nebyl. Byl sladký a silný a váhavý právě natolik, že věděla, že i on byl tím polibkem zaskočen.

Přesto se Anastasia odtáhne. Měla by se odtáhnout. A i když by měla, nevzpomněla si na úplně proměněného upířího druha s důvěryhodnýma očima a chlapecky okouzlujícím úsměvem. Nyní polibek, který byl velice podobný, mohla skutečně jen cítit. Má paní… nazval jí svou paní a její srdce zareagovalo před myslí, což bylo přesně to, co se v této chvíli dělo. Její tělo zareagovalo na Bryanův dotek, než mohla pomyslet, že to zastaví. A tak se o něj opřela a něžně ho políbila..

Zatímco její mysl nepřemýšlela a tělo bylo zaměstnáno cítěním, něco mrazivého přejelo po zadní straně Anastasiiných šatů a nadzvedlo jí to vlasy, rušivě vnášejíc do jejich polibku reálný život. Zmatená z podivných pocitů vycházejících zpoza ní se Anastasia začala odtahovat od Bryana, když za nimi explodoval zvuk křídel.

Ten zvuk ji vyděsil jako nic předtím.

Projel jí čirý strach. Anastasia se prudce podívala nahoru na Bryana. „Přichází něco hrozného!“ zalapala po dechu.

Změna, která jím prošla, byla okamžitá. Přešel od zasněných očí jemného mláděte k bojovníkovi, meč vytažený a tělo napjaté.

„Zůstaň tady, vedle balvanu a za mnou.“ Tentokrát jí nepostrčil tak, aby spadla. Místo toho jí rychle uvedl do obranné pozice a pak se obrátil k čemukoliv, co číhalo v předjitří.

S bušícím srdcem, se Anastasia krčila za ním, dívala se věn do šedivého přísvitu. Naplněná předtuchou čekala na útok.

Nic se nehýbalo.

Žádný zlovolný tvor z nočních můr na ně nespadl. Nevyrojili se žádní záškodníci. Nestalo se vůbec nic zlého. Vše kolem nich byla jen louka a vzdálená vůně řeky.

Viděla, že se jeho široká ramena začala uvolňovat a připravovala se na jeho podceňující komentář. Když se k ní otočil, viděla Ansatasia jen poplašené znepokojení v jeho výrazu.

„Víš, co to bylo?“ zeptal se.

„Ne.“ Přejela si roztřesenou rukou po vlasech. „Ale dávám ti své slovo, že jsem nic nepředstírala.“

„Já vím,“ řekl. „Mistr meče je dobrý nejenom v šermu. Je dobrý i ve čtení těla a vyhodnocování reakcí. Byla jsi vystrašená.“ Natáhl se, vzal ji za ruku a pomohl jí vstát. Jejich ruce spolu na moment prodlely. Stiskl její předtím, než ji pustil a pak Bryan sáhl pro kalich, který stál plný a připravený uprostřed oltáře. „Napij se a sněz něco z jídla. Pomůže ti to. Navíc by ses po tak energeticky náročném kouzlu měla spojit se zemí.“

Když pila posilující víno a okusovala chléb a sýr, Bryan rychle rozebral oltář, zatímco se kolem nich rozhlížel.

„Cítils to? Ten chlad?“ zeptala se.

„Ne.“

„Slyšel jsi křídla?“

„Ne.“ Setkal se s jejím pohledem. „Ale věřím, že tys to cítila a slyšela.“

„Některé indiánské kmeny věří, že ptáci jsou špatné znamení. Obzvláště černí ptáci,“ řekla.

„Rád bych věřil, že Nyx chce, abychom měli vlastní znamení,“ řekl. Pak se usmál a ukázal na shluk lučních květin nedaleko od nich a nádherného modrého ptáka s oranžovou skvrnou na hrudi, který se tam třepotal. „To rozhodně není špatné znamení.

Anastasia znovu našla svůj úsměv. „Ne, je to krásný pták.“

„A je na těch obrovských žlutých květech. To musí být také dobré.“

„Jsou to slunečnice. Vlastně mé oblíbené květiny,“ řekla, věnujíc jim něžný pohled, díky kterému se Drak z nějakého důvodu zamračil.

„Nejsou jakože plevel?“

Zavrtěla hlavou v jasném pohrdání jeho nevědomostí o květinách. „Nejsou jakože plevel. Jsou spojeny s láskou a vášní. Jsou silné a nádherné a plodné, jejich semena jí vše od ptáků po lidi.“

„Tak bych řekl, že jsou také dobré znamení.“

„Taky bych řekla,“ řekla.

„A na tomhle druhém dobrém znamení to nechme. Jsme tady moc vystavení a téměř svítá.“

Přikývla a, stále popíjejíc víno, oba odešli z louky. Bryan nesl její košík v jedné ruce a meč držel ve druhé.

„Děkuji, žes mi věřil,“ řekla poté, co šli chvíli v družném mlčení.

„Nemáš zač,“ řekl.

Pohlédla na něj. „Nejsi takový, jakého jsem tě očekávala.“

Pohlédl jí do očí a usmál se. „Jsem menší, ne?“

Anastasia se na něj usmála. „Ano. Určitě jsi menší.“

Po chvíli se Bryan zeptal: „Líbím se ti i menší?“

Prostě se pořád usmívala.

„Myslím, že mě nemáš ráda,“ řekl.

Zvedla na něj obočí. „Na tohle už jsem ti odpověděla.“

„Ano, ale kouzlo to dokázalo.“

„A jak to udělalo?“ řekla.

„Mělo odhalit pravdu o mě a všechny mé-“ odmlčel se, přemýšlel, pak pokračoval, „a všechny mé arogantní prohřešky.“

Cítila, jak se její tvář zahřívá a odvrátila od něj pohled.

„Takže, jestli jsem byl doopravdy takový arogantní a plný sám sebe a nestarající se o ostatní, uviděla bys pravdu a neměla bys mě ráda.“

Po tom se na něj podívala. „Ne, mýlíš se. Jen proto, že pravda o tobě je odhalena, to ještě neznamená, že osoba, která ji viděla, tě automaticky nebude mít ráda, i když jsi arogantní a plný sám sebe.“

Zasmál se. „Myslím, že to, co jsi právě řekla, bylo pěkné, i když to tak neznělo.“

„A já si myslím, že jsi v kouzlech a rituálech lepší, než jsi dal znát,“ opáčila.

„Myslel jsem, že se do mých záznamů teprve podíváš.“

„Podívám,“ řekla.

„Možná budeš překvapena tím, co najdeš,“ řekl.

Setkala se s jeho pohledem. „Ano. Možná budu.“

Slunce se právě začalo zvedat přes skály na východě, když došli ke dveřím, které vedly do bytů profesorů v hlavní budově.

Bryan jí podal košík.

„Děkuji,“ řekla. „Já, no, myslím, že tě uvidím ve třídě.“

„Ne tenhle semestr. Bral jsem kouzla a rituály ten minulý. Ale uvidíš mě.“

Anastasia se dlouze nadechla a pak řekla: „Draku, o tom polibku-“

Zvedl ruku, zastavujíc její slova. „Ne,“ řekl rychle. „Neříkej mi, že to byla chyba.“

„Jsi mládě. Já jsem profesor.“

„Tohle je ono? Je to jediný problém, který se mnou máš?“

„Tohle stačí,“ řekla pevně.

Místo aby ho to odradilo, sledovala, jak dlouhý, pomalý, vítězoslavný úsměv vlní jeho rty. „Dobře, protože to je jen dočasný problém.“ Vzal jí za ruku, zvedl jí a políbil jí dlaň. Potom, stále se usmívajíc, si přiložil pěst na srdce a s dokonalou úctou se jí uklonil a řekl: „Veselé setkání, přítomnost a budoucnost, profesorko Anastasio.“

Než mohla odpovědět, dal jí na tvář letmý polibek, otočil se a odcházel, šťastně si pískajíc.

Drak měl pravdu, byla překvapena, když se podívala na jeho záznamy. „Je prakticky perfektní student,“ zamumlala, když složky prolistovala.

Byla také překvapena tím, jak s ním zacházela ostatní mláďata, zejména ta, která k ní přišla pro kouzla lásky.

Neměla ho nerada.

Pravda, žádné z nich na něm neviselo nebo se k němu nelísalo, nebo s ním zjevně neflirtovalo. Ostatní… ano.

Anastasia se snažila si toho nevšímat a nestarat se o to. Nemohla si ale nevšimnout, že k němu mláďata všeobecně vzhlížela. Byl oblíbený u každého, včetně jeho profesorů. Drak byl okouzlující a arogantní, vtipný a rozpustilý, laskavý.

Byl laskavý.

Anastasia se nemohla o to nestarat.

Kdykoliv se jejich cesty během několika příštích dní překřížily, což bylo často, jeho oči našly její. Jeho pohled setrvával na ní. Její pohled setrvával na něm.

A každé ráno našla nové slunečnice v křišťálové váze na svém stole.

Anastasia si byla jistá, že celá Škola noci bude mluvit o pohledech, které si vyměňují její nejnovější Mistr meče a její nejmladší profesorka. Ale ukázalo se, že byli zcela rozptýleni hrozným člověkem, jmenujícím se Jesse Biddle.

„Je to, jako kdyby nás provokoval,“ řekla Diana na velkém zasedání rady v obývacím pokoji profesorských bytů.

Anastasia, stále nervózní z účasti na setkání rady, se rychle posadila a snažila se nevypadat překvapeně, když Shaw, vedoucí školních Synů Erebových bojovníků, vstoupil do místnosti následován dvěma jeho nejstaršími upíry, stejně jako Drakem Lankfordem. Jeho oči se setkaly s jejími na úder srdce a on krátce přikývl, než se uklonil a pozdravil velekněžku.

„Dobře, všichni jsou tady,“ řekla Pandeia. „Setkání rady může oficiálně začít.“ Obrátila pozornost k Shawovi. „Vysvětli přesně, co se včera v noci stalo.“

„Bylo to těsně po půlnoci. Dcery temnoty šly na Bloody Island provést rituál Fautor per Fortuna za sextány. Když se ptaly Nyx, jestli jim požehná a pomůže jim, aby byly osudem zvýhodnění v proměně, vystoupil ze stínu Biddle, zpřevracel rituální svíčky a prolomil kruh,“ řekl Shaw, potřásajíc s odporem hlavou. „Ten člověk je přinutil odejít z ostrova. Učednice velekněžky řekla, že jeho pohled hněvivě a tvrdě přetrvával na každé z dívek, a to natolik, že se cítily poznamenané i po návratu do svých pokojů.“

„Řekla mi, že věří, že je úplně šílený,“ řekla Diana.

Pandeia důrazně řekla, „Dnes jsem je navštívila a můžu říct, že jsem cítila ozvěny strachu a něco temného a těžkého na nich ulpívat.“ Velekněžka řekla k Anastasii: „Použilas na ně kouř?“

„Ano a téměř okamžitě se každé z nich vedlo líp, lehčeji, bylo slovo, které používaly,“ řekla Anastasia.

Dianin pohled propíchl Shawa. „A proč tam současně nebyl žádný bojovník aby chránil naše mladá mláďata?“

„Dcery temnoty se rozhodly, že požehnání bude jejich darem pro sextánská mužská mláďata, takže tam nebyly muži, mláďata nebo upíři, s nimi. Víš, že Dcery temnoty často vykonávají obřady odděleně od Synů temnoty,“ řekl Shaw a Anastasia viděla, že se snaží ovládnout svou frustraci. „To je důvod, proč jsem vzal Draka Lankforda na toto zasedání. Navrhuji, aby od této chvíle, a to i v případě, že rituál určuje zapojení pouze žen, byla přítomna mužská mláďata, i když venku z kruhu.“

„Je to dostatečná ochrana?“ zeptala se Lavinia, profesorka literatury. „Co když naši upíří bojovníci naše mláďata neochrání? Možná by je měli doprovázet kdykoliv opustí školní areál.“

Diana si s odporem odfrkla. „Ano, pokud chceme, aby žili jako vězni. Naše mláďata, obzvláště naše ženská mláďata, musí mít svobodu přicházet a odcházet jak se jim zlíbí, bez ozbrojené stráže.“

Pandeia si povzdechla. „Možná by Dcerám temnoty mělo být nařízeno, aby se zdržely rituálů na Bloody Island dokud tento konflikt se šerifem nepomine.“

„Ostrov je náš!“ řekla Diana a uhodila rukou dolů na stůl. „Byl takto pojmenován kvůli našim rituálům. – neměli bychom dovolit těm arogantním lidem porušovat práva našich mláďat.“

„St. Louis už není barbarská základna.“ Pandeiina odpověď byla rychlá. „Jeho lidská populace se v posledních několika letech více než zdvojnásobila. Změnilo se z prašné obchodní stanice na řece v prosperující město.“

„A Tower Grove byla věc krásy a klidu, když St. Louis bylo ve srovnání s ním špinavé a necivilizované dítě,“ řekla Diana.

„Samozřejmě že bylo. Upíři vždy tvoří krásu tam, kde žijí. Ale s měnícími se časy si nemůžeme dovolit přijít o ty, kteří nás obklopují a pokud to znamená, že naše Dcery temnoty budou vykonávat své rituály tady, na obrovské ploše Tower Grove a prérii, které říkáme domov, spíše než na písečném ostrově na dohled od městských doků, pak se tak stane. Nerada to říkám, ale nemůžeme předvídat, kdy budeme před lidskou populací skrývat svou identitu. Jedná se o hroznou věc k představení, ale je to malá cena za bezpečnost našich mladých.“

„Lidé nás nikdy nenechají v míru. Nenávidí nás!“ odsekla Diana.

„Ne všichni z nich,“ oponovala Pandeia. „Mnoho z nich nám závidí a obává se nás, ale někteří z nich nás respektují. Víš, že není nedostatek lidí, kteří s námi ochotně sdílí svou krev, existuje i několik upírů na tomto zasedání rady, kteří mají lidské chotě, i když současný trend pro lidi je předstírat nezájem mísit se s námi.“

„Obávám se, velekněžko, že ten trend je víc, než jednoduchý nezájem. S podporou šerifa Biddleho si lidé mohou myslet, že se mohou obrátit proti nám,“ řekl Shaw.

„Nemohou se postavit proti našim bojovníkům,“ řekla Pandeia, jasně rozzlobená, jaký směr rozhovor nabral.

„Pak pošleme naše bojovníky do města naučit Biddleho, že nemůže obtěžovat naše mláďata,“ řekla Diana.

Anastasia nemohla déle zůstat zticha. „Ale nezakázala výslovně vysoká rada bojovníkům, aby s lidmi nebojovali jinak než v obraně?“

Diana si odfrkla. „To je pravidlo vytvořené radou, která žije v Benátkách, místu, kde je považováno za elegantní být člověkem toužícím po upírovi. Nemohou pochopit, co se děje tady, v necivilizované Americe.“

„Dost!“ Pandeiin hlas se úplně změnil a síla jejího rozkazu přiměla jemné chloupky na Ansatasiině předloktí se postavit. „Diano, tvá slova jsou nevhodná. Má Škola noci se nevzbouří proti vysoké radě. A jeden pomýlený člověk neobrátí proti nám celé město. Měli bychom si uvědomit, že jsme kdysi všichni byli lidé.“

Diana sklonila hlavu. „Odpusť mi. Nemínila jsem to neuctivě. Prostě je nemyslitelné, aby se naše mláďata bála opustit školní areál, pokud nejsou skrytá nebo ve společnosti bojovníků.“

„Což je důvod, proč jsem souhlasila se Shawovým zahrnutím našeho nejnovějšího Mistra meče do tohoto zasedání,“ řekla Pandeia.

„Draku, ráda bych, aby ses ty a sextánští muži, kteří prokázali schopnosti bojovníků, ujistili, že naše ženy neopustí areál, aniž by byl alespoň jeden z vás v jejich skupině.“

„Samozřejmě, velekněžko,“ řekl Drak, tisknouc si ruku na hrudník a sklonil hlavu k Pandeie.

„Vím, že to není ideální řešení problému, ale zajistíme, aby naše dívky nebyly tak snadno zastrašitelné Biddlem, který, jako většina tyranů, pravděpodobně ztratí zájem o obtěžování, když bude stát před více než mladými dívkami, ozbrojenými svíčkami a bylinkami. Tak budou chráněny a stále budou mít svobodu přicházet a odcházet, aniž by byly stráženy dospělými.“ Pandeia se podívala na zbytek členů rady. „Jdu poslat formální dopis do Benátek. Vysoká rada by měla být informována o tom, co se tu děje.“ Pak překvapila Anastasii slovy: „Profesorko Anastasio, byla jsem ohromena sílou tvého kouzlení. Ráda bych tě požádala, abys vrhla kouzlo na Školu noci nějaké pro ochranu.“

Anastasia zaváhala a skoro klidně souhlasila, ale pevný hlas její mentorky se jí ozval v mysli: Následuj svůj instinkt; důvěřuj si.

A tak se narovnala a řekla to, co cítila, že musí.

„Velekněžko, uctivě bych chtěla doporučit jiný typ kouzla.“

„Jiný, než ochranný? Proč?“

Anastasia se zhluboka nadechla a následovala, co jí říkaly její instinkty. „Ochranné kouzlo, v samotné podstatě, je zaměřené na násilí. Koneckonců, kdyby nebylo zapotřebí chránit se proti agresi, nebylo by kouzlo vůbec vrhnuto.“

„A na tom je něco špatného?“ zeptala se Pandeia.

„Obvykle ne,“ vysvětlila Anastasia. „Ale v tomto případě si kladu otázku, zda samotné vrhnutí by nebylo jako strknutí nebo pobídnutí toho Biddleho.“

„Myslím, že strknutí a pobídnutí ho zní jako výborný nápad,“ řekla Diana a několik členů rady souhlasně přikývlo.

„Ne, pokud je cílem, aby nás nechal být,“ řekla Anastasia. „To by nás ve skutečnosti mohlo udržet v jeho mysli, když jinak, s přítomností Draka a ostatních zacvičujících se bojovníků, by Biddle, jak řekla naše velekněžka, o nás ztratil zájem.“

„Dobrý postřeh,“ řekla Pandeia. „Co bys místo toho navrhla?“

„Mírové kouzlo. A nevrhala bych ho zde na našem území. Dokonce, i když nedávné činy vyvolaly náš hněv, máme mírové úmysly. Je to člověk, koho potřebuje okouzlit. Bude fungovat nejlépe, když budu nejblíže místa, kde Biddle nachází útočiště.“

„Vězení nedaleko městského parku. To je rozhodně jeho útočiště,“ řekl Shaw.

„Pak bych měla mírové kouzlo vrhnout v blízkosti věznice. Jako vedlejší účinek by mohlo být obecné uklidnění města, což by pomohlo uklidnit jakékoliv lidské nervy, které Biddle začal třepit.“

„Musím souhlasit s Anastasií. Vrhni tvé kouzlo, profesorko. Jen se ujisti, že jsi v doprovodu Syna Erebových bojovníků.“

„Bylo by mi ctí, profesorko,“ řekl Shaw, klaníc se jí.

„Nechci tě urazit, ale nemohu vrhnout kouzlo míru, když mě bude hlídat bojovník. Prostě to jde proti podstatě kouzla.“

„Ale není ani bezpečné, abys byla tak blízko Biddleho útočiště sama,“ řekla Pandeia.

„Je to jen přítomnost upířího bojovníka, která naruší kouzlo?“ zeptala se Diana.

„Ano.

Diana se usmála. „No, tak vyšleme druhou nejlepší věc na tvou ochranu, Draka Lankforda. Ještě se neproměnil, takže nebudeš chráněna bojovníkem, ale budeš pod dohledem Mistra meče.“

„Nevyřešilo by tohle problém tvé ochrany?“ řekla Pandeia.

Anastasia si odkašlala, než promluvila. „Ano, vyřešilo.“

Velekněžka se obrátila k mladému Mistru meče.

„Co tomu říkáš, Draku?“

Usmál se, ruku sevřenou v pěst na srdci, a poklonil se Anastasii. „Říkám, že jsem profesorce Anastasii na povel.“

„Vynikající! Vrhni to kouzlo v dnešní noc, Anastasio. St. Louis potřebuje veškerý mír, který může dostat, co nejrychleji,“ řekla Pandeia. „A toto zasedání rady je ukončeno. Buďte všichni požehnáni.“

7. kapitola

„Mračila ses, když jsme opouštěli Školu noci,“ řekl Bryan a pak zamlaskal na pár zapřažených šedáků, táhnoucích jejich bryčku.

„Hej, klid!“ uklidňoval je, dívajíc se úkosem na Anastasii. „Vidíš, i koně mohou tvé mračení cítit.“

„Nemračím se. Jen se soustředím,“ řekla zamračeně. „Ale máš pravdu, koně se chovají nervózně.“

Usmál se na ni.“ Mám pravdu ve vícero věcech, než jen v chování koní.“

Anastasia se obrátila, aby se na něj mohla podívat. „Vysvětlil ti někdo rozdíl mezi sebevědomím a arogancí?“

„Když řeknu ne, začneš mě poučovat?“

Chvíli váhala, než promluvila, a pak řekla: „Ne, myslím, že nebudu.“

Jeli v tichu a po krátké době si Drak povzdechl. „Dobře, pouč mě. Líbí se mi to. Skutečně.“

Anastasia otevřela ústa, aby mu řekla, aby si nedělal legraci o tom, co se mu líbí nebo nelíbí, ale on první dodal, „Abych pravdu řekl, neposlouchal bych nic z toho, co bys říkala. Tvůj hlas je hezký.“ Jeho oči se krátce setkaly s jejími.“ Skoro tak hezký jako ty.“

Znělo to mladě a hloupě, ale když se podívala do jeho očí, viděla hlubokou laskavost, která způsobila, že se jí oteplily tváře. „No, dobře, děkuji. A taky ti děkuju za slunečnice. Předpokládám, že jsi to ty, kdo mi je tam nechával,“ řekla, rychle se dívajíc pryč.

„Jsem, a nemáš zač. Líbí se ti? Doopravdy?“

„Ano. Doopravdy,“ řekla stále se od něj odvracejíc.

Zmatená vlastní reakcí se snažila zjistit, zda to byl tenhle Drak, na kterého reagovala, nebo jeho starší verze, která ji stále pronásledovala v myšlenkách.

Mezi nimi byl další dlouhý, tichý úsek a on pak vyhrkl: „Nemají mě neradi.“

Anastasia povytáhla obočí. „Oni?“

„Těch třináct dívek a dva chlapci.“

„Ach, oni. A jak to víš? Neříkala jsem ti, kdo to byl.“

Usmál se. „Na tom nezáleží. Nikdo mě nemá nerad. Víš, co to znamená?“

„Že mé kouzlo nefungovalo?“ řekla, dodávajíc úsměv, aby viděl, že si dělá legraci.

Drak se usmál. „Víš, že naše kouzlo pracovalo dobře. Znamená to, že nejsem až tak špatný.“

„Nikdy jsem neřekla, že jsi.“

„Ne, řekla jsi, že jsem arogantní mizeroun.“

„Nemyslím si, že mizeroun je slovo,“ řekla.

„Právě jsem ho vymyslel,“ řekl. „Jsem se slovy dobrý.“

Obrátila oči v sloup a zamumlala: „Chlubí se. Zase.“

Zase se zasmál. „Podívala ses do mých záznamů, že?“

„Možná.“

„Podívala. A zjistilas, že jsem ve škole skoro tak talentovaný jako v šermu.“

„Arogantní…“ dlouze povzdechla a podívala se pryč od něj, takže nemohl vidět její úsměv.

„Jak to, že je to arogance, když je to pravda?“

„Je to arogantní, pokud se chlubíš, ať už je to pravda, nebo ne,“ řekla.

„Někdy se upír musí pochlubit, aby získal pozornost kněžky,“ řekl.

Stále se na něj nedívajíc si Anastasia trochu odfrkla. „Nejsi upír.“

„Ještě nejsem.“

„A je spousta žen, které ti věnují pozornost.“

„Nechci spoustu žen,“ řekl, všechno škádlení z hlasu bylo pryč. „Chci tebe.“

Teď se na něj podívala. Jeho hnědé oči byly upřímné a neochvějné. Tuto noc jeho vlasy nebyly svázané a rámovaly mu obličej, takže jeho pevná čelist vypadala výraznější. Byl oblečený v jednoduché nezdobené černé košili a kalhotách. Věděla, že barva se měla míchat s temnotou kolem nich, ale pro ni vypadal starší, silnější a stejně záhadný, jako nedozírná noc kolem.

„Přál bych si, abys něco řekla,“ řekl.

Její pohled rychle přeběhl z jeho široké hrudi k jeho očím.

„Já, nejsem si jistá, co říct.“

„Mohla bys mi říct, že mám u tebe šanci.“

„Jsem jenom dobývání? Něco, co chceš vyhrát, stejně jako titul Mistra meče?“

Přitáhl otěže nakrátko a obrátil se k Anastasii.

„To je hloupost! Proč si to myslíš?“

„Jsi soutěživý,“ opáčila. „Máš schopnosti šelmy. Pronásleduješ. Chytáš. Dobýváš. Jsem asi jediná žena za poměrně dlouhou dobu, která ti nepadla k nohám a neuctívala tě. Takže mě chceš, protože jsem výzva.“

„Chci tě, protože jsi krásná a chytrá, krásná a talentovaná, krásná a dobrosrdečná. Nebo jsem si alespoň myslel, že jsi dobrosrdečná.“ Dlouze, frustrovaně si povzdechl. „Kouzlo, které jsme vrhli, o mě mělo vykreslit pravdu. Takže přiznávám, že jsem arogantní.“ Pokrčil rameny. „Myslím, že s mými schopnostmi je trocha arogance zaručena. Ale chci, abys věděla, že to, že tě chci, nemá nic společného s dobýváním nebo schopnostmi šelmy.“

Jeho hnědé oči zachytily její a ona viděla v jejich hlubinách bolest, ne zlost. Pomalu se natáhla přes prostor mezi nimi a dotkla se jeho ruky. „Máš pravdu. Tohle sis ode mě nezasloužil. Je mi to líto Bryane.“ Povzdechla si a zavrtěla hlavou, opravujíc se, „Myslela jsem Draku. Jsem trochu zmatená ohledně toho, co k tobě cítím.“

Přikryl její ruku svou. „Můžeš mi říkat Bryane. Líbí se mi, když říkáš mé jméno.“

„Bryane,“ řekla tiše a ucítila, jak se pod její rukou zachvěl. „Nečekala jsem ve svém životě někoho jako ty.“

„Je to proto, že jsem Mistr meče a stanu se bojovníkem, že?“

Mlčky přikývla.

„Proč ti to vadí?“

„Budeš si myslet, že je to hloupé,“ řekla. Vzal její ruku ze své paže a propletl si s ní prsty.

„Ne, nebudu. Dávám ti svůj slib. Pověz mi to.“

„Byla jsem vychována kvakery. Víš, co to znamená?“

„Ne úplně. Slyšel jsem o nich. Nejsou náboženští fanatici?“

„Někteří z nich jsou. Má rodina nebyla tak špatná jako zbytek našeho společenství. Oni, měli mě rádi,“ řekla váhavě, vzpomínajíc. „I když se mi kvůli společenství vyhýbali poté, co jsem byla označena a pak se proměnila. Ale stále dostávám dopisy od mé matky. Posílá je tajně. Stále mě miluje. Vím, že jí vždycky budu mít ráda.“

„To se mi nezdá hloupé. Zdá se mi to loajální, čestné a laskavé,“ řekl.

Usmála se. „To není ta hloupá část. Co je pošetilé, je to, že ve mně stále existují kousky, které jsou velmi kvakerské. Nemyslím si, že se to někdy změní.“

„Chceš říct, že neuctíváš Nyx?“

„Ne, Nyx je moje bohyně. Tak dlouho, jak si vzpomínám, jsem se cítila spojená se zemí zvláštním způsobem, jiným, než má rodina. Myslím, že to je to, jak jsem našla svou cestu k bohyni. Skrz moji lásku k zemi.“ Anastasia si odhodila vlasy z obličeje a pokračovala. „Co se ti snažím říct, je, že když jsem byla člověk, byla jsem pacifista. Stále jsem pacifista. Myslím, že jím budu vždy.“

Viděla ho zamrkat překvapením, ale její ruku nepustil. „Nemohu nic změnit na skutečnosti, že jsem Mistr meče. A nezměnil bych, i kdybych mohl.“

„Já vím! Nemyslela jsem-“

„Počkej, chci to doříct. Nemyslím si, že být Mistrem meče a být pacifistou, je špatné.“

„I když ti řeknu, že si myslím, že milosrdenství je silnější, než tvůj meč?“

„To je láska. To je nenávist. Existuje spousta věcí silnějších, než můj meč.“

„Nemám ráda násilí, Bryane.“

„Ty si myslíš, že dělám tohle?“ Zavrtěl hlavou a sám si odpověděl dřív, než mohla ona. „Já ne! Důvod, proč jsem poprvé vzal do ruky meč, byl ten, že nesnáším násilí.“

Poklesla mu ramena a pokračoval s upřímností tak syrovou, že bylo téměř bolestivé ji slyšet. „Jsem malý. Býval jsem velmi malý. Malý, doopravdy. Tak malý, že si mě vybrali. Byl jsem terčem vtipů. Byl jsem prostřední hraběcí syn, který byl malý a měkký a blond jako děvče.“ Těžce polkl. „Neměl jsem rád boj. Nechtěl jsem bojovat. Ale na tom nezáleželo. Násilí ke mně přišlo, ať už jsem chtěl nebo ne. Kdybych to nechal, oddal se tomu, jim, byl bych zlomený, zraněný a zneužitý. Jak vidíš, můj otec mě neměl nejraděj, a jeho nejmenší syn byl považován za jeho nejslabší článek.“ Odmlčel se a Anastasia mohla vidět, že pro něj bylo těžké mluvit o této části jeho minulosti, těžké pro něj vrátit se tam. „Místo toho, abych byl zlomený, jsem vyrostl silný. Naučil jsem se používat meč a zastavil další násilí vůči mně. Ano, byl jsem v tom dobrý. Ano, jsem arogantní a pravděpodobně jsem použil svůj meč, i když jsem nemusel, obzvláště předtím, než jsem byl označen. Ale pravdou je, že násilí raději zastavuji, než vyvolávám.“ Jeho mečem zdrsnělá dlaň byla mozolnatá a tvrdá oproti její hladší, a ona cítila, že ten hrubý dotek rozechvívá její tělo. „Bojovník je ochránce, ne dravec.“

„Žiješ násilím,“ řekla, ale i jejím vlastním uším zněla její slova slabá. „Stáváš se něčím jiným, když bojuješ. Tys to říkal; ostatní to řekli. Dokonce se po tom i jmenuješ.“

„Jsem drak, jen když musím být a vždy budu chránit mé vlastní,“ řekl. „Snaž se tomu věřit. Snaž se věřit mně. Dej nám šanci, Anastasio.“

V jejím břiše se zatřepotali motýli, když jeho slova poznala. Jeho starší verze, upíří bojovník, o kterém věděla, že by ho mohla milovat, jí řekl přesně tu samou věc, a nazýval jí „svou paní“.

„Dám nám šanci,“ řekla pomalu, „jestli slíbíš, že budeš pamatovat, že milosrdenství je silnější než tvůj meč.“

„Slibuji,“ řekl.

A pak Anastasia překvapila sama sebe předkloněním se a políbením ho na rty. Když se Bryan a ona rozdělili, velmi dlouho dobu se dívali jeden druhému do očí, dokud neřekl: „Po vrhnutí kouzla dnešní noci, prošla by ses se mnou podél řeky, zpět na louku?“

„Pokud mě budeš chránit,“ řekla tiše.

„Vždy budu chránit své vlastní,“ zopakoval. S úsměvem si prostrčil její paži skrz svou a pak zamlaskal na koně, aby se napřímili a šli.

Její ruka byla stále prostrčena jeho, když kráčeli podél hráze, lemované dlažebními kostkami. Anastasia se obvykle dívala na parníky, které byly v řadách jeden za druhým, táhnoucí se v této části řeky nahoru i dolů. Jako jeden z luxusů, nacházejících se u Školy noci, ji napadlo, jestli si někdy zvykne na lodě s parním motorem. Byly tak drastické na rozdíl od města, které bylo temné a tiché v této pozdní hodině. Parníky byly skutečné plovoucí paláce, hučící činností, jejich rozmařilé lustry zářily, zvuky tanečnic a hraní se vznášely nad vodou jako magická hudba. Obvykle by se její pozornost zabývala hleděním dovnitř sloupkovými okny.

Ale dnes večer jim Anastasia sotva věnovala pohled. Dnes večer byla plně rozptýlena něčím jiným, a nebylo to zkoušení nadcházejícího kouzla, což byl problém. Mírové kouzlo bylo vlastně k vrhnutí jedno z nejjednodušších. Mělo jen dvě přísady. Levandule pro uklidnění, kterou by vložila do poháru k rozdrcení s Anastasiiným oblíbeným kamenem , ajoitem. Kamenem, který působil příznačně tyrkysově se svou krystalovou hloubkou a vždy byl prostředníkem pro mírovou, čistou a milující energii. Kouzlo bylo elementární: rozdrtí levanduli s ajoite a pak jí spálí nad svící země, zatímco řekne nestárnoucí slova míru. Bylo to snadné, rychlé a efektivní.

Tak proč se cítí tak neklidná?

V dálce, přes zvuky veselí z parníků, slyšela zřetelné krákavé voláni havrana.

Anastasia se zachvěla.

„Není ti zima?“ Bryan ji přitáhl blíž k sobě. „Jsi si jistá, že nechceš, abych se postaral o tvůj košík pro kouzlení? Už jsem to předtím dělal,“ řekl, smějíc se na ní.

„Jsem v pořádku. A musím se starat o košík pro kouzlení, dokud nevrhnu kouzlo. Potřebuji mu vdechnout svou energii.“ Usmála se na něj. „Můžeš ho odnést zpátky do bryčky.“

„S radostí,“ řekl.

Šli dál a Anastasia se náhle zastavila, přitahujíc ho, aby se zastavil vedle ní. „Ne, není to tak úplně pravda. Nejsem v pořádku. A protože jsi můj ochránce, měla bych k tobě být upřímná. Něco je špatně. Cítím se nesvá, bojím se.“

Přikryl její ruku svojí. „Nemusíš se bát. Slibuji ti, že zasáhnu proti víc věcem, než jen šikaně lidského šerifa.“ Bryan se jí podíval do očí. „Rváči mi nevyhrožovali už velmi dlouhou dobu.“

„Mluví z tebe sebevědomí nebo arogance?“

„Obojí.“ Usmál se. „Pojď, dokončeme to, abychom mohli dnes večer přejít k lepším věcem.“ Ukázal na malý, parkovací prostor přímo před nimi a po jejich levici. „Věznice je kamenná stavba na náměstí na druhé straně městského parku.“

„Dobře, ano, pojďme to udělat.“ Anastasia spěchala vpřed s Bryanem, ignorujíc temný pocit, který ji pronásledoval při zasedání rady.

Jsou to nervy, to je všechno, říkala si. Má Škola noci na mě spoléhá a uchází se o mě okouzlující mládě. Potřebuji se jen zaměřit, koncentrovat se, a udělat to, co vím, že musím.

„Co potřebuješ, abych udělal?“ zeptal se Bryan, když prošli přes parčík a přibližovali se k zamračené kamenné stavbě.

„Vlastně, čím méně uděláš, tím lépe.“ Tázavě se na ní podíval a ona vysvětlovala. „Bryane, vím, že jsi zde jako můj ochránce, ale to nemění nic na skutečnosti, že jsi šermíř. Představuješ pravý opak mírového kouzla.“

„Ale já-,“ začal, ale ona ho zastavila. „No, já vím, že tvé záměry jsou dobré a mírové, ale to nemění nic na tvé podstatě, tvé auře. Patří bojovníkovi.“

Usmál se. Ona se zamračila.

„Nemyslela jsem to jako kompliment,“ řekla, ignorujíc jeho úsměv. Pak studovala kamennou budovu a nahlas uvažovala nad jednotlivými kroky kouzla. „Dám na místa svíčky a uzavřu kruh kolem věznice jako takové. Čelem stojí k řece, což znamená, že směřuje na východ. To je dobře. Obvykle pálím levanduli nad svíčkou země, protože mám pocit, že jsem s ní nejvíce spojená, ale chci, aby toto kouzlo bylo provedeno po celém městě, takže jsem rozhodla tentokrát jako katalyzátor kouzla použít svíčku vzduchu. Líbí se mi, že strana vzduchu je na východě, to je dobré znamení,“ řekla vesele, snažíc se ignorovat nepříjemný pocit neklidu, který ji prostě nenechával být.

„To zní dobře, logicky,“ řekl a kývl. „Tak, půjdu s tebou, ale zůstanu vně kruhu?“

„Ne,“ řekla, právě nakukujíc do svého košíku, ujišťujíc se, že malé, pestrobarevné čajové svíčky, které si přivezla, jsou v pořádku. „Zůstaň tady v parku.“

„Ale nebudu mít možnost vidět tě, když budeš na zadní straně a po straně budovy.“

„Ne, ale uslyšíš mě,“ řekla nepřítomně, začínajíc se koncentrovat a zaměřujíc se na kouzlo. „Anastasio, nelíbí se mi, že budeš z mého dohledu.“

Pohlédla na něj. „Bryane, je to mírové kouzlo. Od momentu, kdy začnu drtit levanduli, mír a klid ode mě budou konejšit. Vím, že jsi tady, abys dával pozor na problémy, a jsem ráda, že tu jsi, ale pravda je, že je velmi vzácné, téměř neslýchané, aby kněžky byly napadeny při vrhání kouzla jako je toto.“ Anastasia věděla, že slova, která řekla, byla pravdivá, ale byla cítit špatně, jako by je nějaká přítomnost mimo vážila a hledala jejich chyby. Zavrtěla hlavou, víc k sobě, než na Bryana.

„Ne, nemůžeš mě následovat během rituálu.“

„Tak dobře. Chápu. Nelíbí se mi to, ale zůstanu tady.“ Ukázal na temnou oblast na okraji parku, mimo skromné plynové osvětlení přední části věznice. „Víš, že je kolem budovy velmi málo světla.“

Zvedla na něj obočí. „Bryane, jsem upír. Potřebuji jen velmi málo světla, a je dobře, že je tu taková tma. Udrží to mé kouzlení z lidských očí, pamatuješ?“

„Nemyslel jsem, jen jsem řekl-“ začal dvakrát, a pak si povzdechl, přehlédl oblast, a pevně řekl, „Zůstanu tady. Počkám na tebe.“

„Dobře,“ řekla. „Nemělo by to trvat dlouho, ale mám sklon uvíznout v mém kouzlení.“ Anastasia záměrně prošla kolem něj, dávajíc jeho paži nepřítomně poplácání.

„Já vím,“ zamumlal a pak na ni zavolal: „Nevšimla by sis ani běsnění medvěda.“

„Nebylo to běsnění,“ zavolala se smíchem.

Trochu ulehčil její náladu, takže šeptajíc Nyxino jméno s úsměvem na rtech a cítíc se více sebevědomá a klidná, umístila Anastasia první svíčku, žlutou, na východě, pro vzduch, a přivolala element do kruhu. Soustředíc se zcela na probíhající kouzlo, sáhla do sametového váčku, který obsahoval vázací sůl, a když se ve směru hodinových ručiček pohybovala kolem věznice, vzývajíc prvky k vytvoření kruhu, sypala sůl v nepřerušené linii přes ušlapanou zemi, šeptajíc: „Použiji sůl k tohoto kouzla vázání,

Ke klidu mysli mé, k úmyslu vtisknutí.“

Vytlačujíc předtuchu, pohybovala se Anastasia kolem věznice, tvoříc svůj kruh a myslíc si klidné, vyrovnané, šťastné myšlenky. A i když se rozhodla vytvořit kouzlo se svíčkou vzduchu, když pracovala, automaticky si představila, že sahá hluboko do půdy pod ní a vytahuje bohatou magii země k pomoci vytvoření kouzla a posílení jejího úmyslu.

Jak to dělal od chvíle, kdy se pokusila o své první mláděcí kouzlo, element reagoval na Anastasii a silná a stabilní magie země se pod věznicí probudila a začala plynout.

Stvoření Temnoty a ducha, které se krčilo v suterénu, cítilo dmutí země v odpovědi na jemnou žádost mladé kněžky, a vědělo, že přišel čas, udělat se svým pánem. Začalo šeptat cosi odlišného druhu.

***

Člověk, který přecházel tam a zpátky, tam a zpátky, před stříbrnou klecí dlouho do noci, se zastavil a poslouchal.

„Pro studeného ohně přežití

upír Anastasia naživu býti nesmí.“

„Ano! Ano, já vím.“ Biddle zavrčel slova ke stvoření. Nutkavě, jeho hlava sebou kroutila a on měl nutkání škubat svou košilí, aby se zbavil imaginárního hmyzu, který mu lezl po kůži. „Ale nemůžu za ní jít do středu toho upířího hnízda.“

„Je blízko dnes večer

Nahoře zabij ji, pak přines ji sem.“

„Chceš říct, že je venku? Sama?“ Biddle si nevšiml, že hlas stvoření se změnil, přešel od váhavého hadovitého šepotu, který byl sotva lidský, k hlubokému melodickému zpěvu, který byl na člověka příliš svůdný.

„Její ochránce je Drak Lankford,

ale studený oheň zdolat může i jeho kord.“

Zevnitř klece temné stvoření otevřelo doširoka chřtán a se strašným zvukem říhání se z něj vyvalily lepkavé nitě Temnoty, plazily se k Biddlemu, který k nim dychtivě přistoupil. Jako pozdrav milence, zasténal rozkoší, když se Temnota obmotala kolem jeho nohou a prosákla pod kůži, naplňujíc ho mocí, která byla stejně návyková, jako byla destruktivní.

Nabytý vypůjčenou mocí vytáhl Biddle dlouhý nůž, opatrovaný od chvíle, kdy chytil toho tvora, od chvíle, kdy se nasytil krví.

„Poté, co mě nakrmí upíří krev,

víc moci mít budeš.“

„Ano! S větší mocí se mohu zbavit těch zatracených upírů navždy! I kdybych je měl vyhnat jednoho po druhém. A začnu dnes v noci s tím arogantním malým parchantem.“ Biddle začal stoupat po úzkém schodišti. Za ním tvor stále mluvil: „Nenech se klukem zmást!

S Anastasií osud s ním bude si hrát.“.

Biddle se potáhl za košili, zasmál se sám k sobě a ignoroval slova stvoření.

***

„Hluboký mír na jemném vánku k tobě…“

Anastasiino kouzlo se vznášelo nocí k Drakovi. Mohl vidět její siluetu před věznicí, právě na okraji blikajícího plynového osvětlení, které lemovalo kamenné dveře. Mluvila ve stejných monotónních kadencích, jaké použila pro její vykreslovací kouzlo.

„Hluboký mír z nejteplejšího ohně k tobě…“

Drak si pomyslel, že její hlas je asi nejkrásnější zvuk, jaký kdy slyšel. Uklidňoval ho a způsoboval, že všechno v jeho světě bylo cítit správně.

„Hluboký klid křišťálového moře k tobě…“

Dělal si starosti ohledně toho, že se Anastasii nelíbilo, že se stane bojovníkem, ale když vrhala své kouzlo, říkajíc slova a krmíc oheň levandulí drcenou ajoite, uvědomil si Bryan, že ho nic netrápí.

„Hluboký mír nadčasové země k tobě…“

Mělo by být snadné přesvědčit Anastasii, že skutečně nebyl násilný. Nebyl takový, jaký býval. Byl starší a moudřejší. Používal meč jen když musel, nebo ho většinou použil pak. Uvidí.

„Hluboký mír zářícího měsíce k tobě…“

Ona to pochopí. Drak vypustil malý, pomalý povzdech a pohodlněji se opřel o velký dub. Díval se na oblohu a myslel na to, že bylo opravdu chytré nechávat Anastasii každý den ty slunečnice, když se to stalo. V jednu chvíli tam stál, klidný, plný pravého uspokojení a pak byl před ním Biddle.

Drak se na muže díval, zmrazený překvapením. Jen v několika málo dnech, od té doby, co ho Drak viděl naposledy, prošel Biddle hroznou transformací. Jeho obličej byl hubený. Jeho tvář byla vyzáblá. Jeho tváře pokleslé. Kůže pod jeho očima byla oteklá a tmavá. Křečovitě sebou škubal. Tohle bylo to, co přerušilo rituál Dcer temnoty a vyhnalo je z jejich ostrova? Drak si pomyslel, že by hubeného člověka mohl zlomit jednou rukou. Zřejmě nebyl nic jiného, než ubohá skořápka člověka.

Drak se snažil ze svého hlasu udržet znechucení, když řekl: „Šerife Biddle, je něco, co pro vás mohu udělat?“

Biddle se usmál. „Jo. Můžeš umřít.“

Poprvé ve svém životě se Bryan Drak Lankford díval do tváře skutečnému zlu.

Instinkt radil Drakovi sáhnout dolů vytáhnout meč z pochvy, ale bylo pozdě. Biddle udeřil s rychlostí a silou, která nebyla lidská. Popadl Draka pod krkem a praštil s ním proti tvrdé kůře dubu, nutíc vzduch uhánět z jeho těla. Druhou rukou vyrazil šerif meč z Drakova sevření. Biddle se ušklíbl Drakovi do tváře, řknouc, „Ty povykující malý tlučhubo!“

„Ne!“ Drak se dusil, snažil se bojovat o vzduch. Děsivá povědomost šerifových slov a činů ho šokovala v jeho jádru, a najednou byl znovu zpět ve stáji o čtyři roky dříve, ztrácejíc svůj domov, svou rodinu a své přirozené právo na všechno.

„A víš co,“ řekl Biddle, tisknouc ústa blízko k Bryanovu uchu. „Nezabiju jí tady nahoře a nevezmu jí dolů. Budu si dělat, co budu chtít. Vezmu ji dolů a zabiju jí, ale nejdřív se trochu pobavím s tím pěkným malým upírčiným klínem.“

Drakovo hrdlo bylo v jednom ohni, a když se všechno nořilo do temnoty, uslyšel Anastasii, příliš blízko, křičíc jeho jméno.

8. kapitola

Anastasia věděla, že něco bylo špatně. Mohla to cítit jako změnu, která se děje ve vzduchu před přerušením bouře. Volala na hluboký klid každý z pěti elementů, když nesprávnost proklouzla skrz noc, rozbíjejíc její koncentraci a lámajíc vrhání kouzla.

Automaticky se obrátila k Bryanovi, zda věděl, co to bylo, zda věděl, co mají udělat. Zděšeně se podívala ve chvíli, kdy se člověk pohnul tak rychle, že se její mozek snažil popřít, co její oči viděly. Zvedl Bryana Lankforda, Draka Lankforda, Mistra meče upírů, za jeho hrdlo a držel ho na stromě, a začal z něj dusit život.

Nezaváhala. Anastasia se rozběhla přímo na muže, který zabíjel Bryana. Křičíc jeho jméno, vrhla se na člověka, snažíc se jej přimět, aby Bryana pustil. Pustil Bryana, aby ji mohl srazit na zem. S motající se hlavou, bojujíc o vyčištění skvrn světla z jejích očí, plazila se Anastasia k Bryanovi, dosahujíc na jeho ruku.

„Bryane! Ach, bohyně, ne!“ Byl tak klidný, a jeho krk vypadal špatně, jako by se zhroutil. Nedýchal. Viděla, že nedýchal vůbec.

„Nech ho být,“ zabručel člověk. Popadl ji, ale Anastasia oběhla kolem stromu, aby se dostala z jeho dosahu.

„Chceš si maličko zahrát na schovávanou, jo?“ Člověk se zasmál. „No, není nic špatného na malé předehře. Biddle přichází si tě vzít…“ A začal ji pronásledovat kolem stromu.

Anastasia se podívala do jeho očí a viděla, že učednice velekněžky měla pravdu. Biddle byl naprosto šílený.

Věděla, že má jen pár sekund a tak místo aby se snažila vyhnout té kreatuře, která si říkala Biddle, přikrčila se, dávajíc jednu ruku na silnou kůru stromu.

Druhou dala jemně na Bryanův krk. Anastasia zavřela oči a myslela na zem pod stromem, bohatou, nadčasovou životní sílu, o které celou svou duší věřila, že tam je.

Představila si ji jako zelenou fontánu prudce stoupající skrz zemi, ke kořenům stromu, do stromu samotného a odtamtud proudící do ní, skrze ni a do Bryana.

„Pojď ke mně silná, země krásná;

magie, kterou tvořím, léčebný záměr má!“

Teplo se okamžitě vyhouplo z kmene stromu do její ruky, skrz její tělo, a na Bryanův krk.

„Čas předehry je za námi. Pojďme dělat dobré věci. Pojď. Nikdy jsem neměl žádnou upírku,“ a tak řkouc se Jesse Biddle sehnul a vzal její kotník v sevření stejně železném jako držení kováře. Jako by nevážila víc než dětská panenka, táhl ji od Bryana a k tmavému zadnímu východu z vězení. Anastasia sledovala, jestli se Bryan jakkoli nepohnul, i kdyby mu hrudník zvedl sebemenší náznak dechu. Neviděla nic jiného, než jeho pomačkanou, klidnou formu, předtím, než ji Biddle hodil dovnitř budovy a zabouchl za nimi dveře.

„Ona není mrtvá!“

Anastasia se podívala na věc v kleci. Nebyl to pták. Nebyl to člověk. Ani to nevypadalo reálně. S výjimkou záře z jeho rudých očí vypadal nehmotný, přízračný, něco z nočních můr a stínů.

„Ne, ještě není,“ řekl Biddle. „Trochu si s ní užiju, než ji vycucnu.“

„Užít sssi s ní nebyla sssoučássst plánu,“ zasyčelo zvíře.

„Není žádný plán! Jsem tu jen já krmící se její krví, abys mi dal víc toho, co chci. Co se jí stane předtím, na tom nezáleží.“

Anastasia se podívala z tvora v kleci na šerifa. „Co je to za věc?“

„Přesně nevím,“ řekl Biddle, když jeho ruka sjela z jejího kotníku na lýtko. „Jen to ignoruj, stejně to není reálné.“

Z místa, kde ji hodil na hliněnou podlahu, Anastasia vykopla, snažíc se od něj odpoutat, ale jeho tělo hubené jako tyčka klamalo. Síla jeho kostnatých rukou byla neuvěřitelná, a s jediným trhnutím za její nohu byla zpět u něj.

„Ne! Nech mě být! Nesahej na mě!“ bojovala s ním.

„Ale no tak, každý to ví o upířích ženách. Všechny máte mnoho mužů. Takže nepředstírej, že jsi nějaká nevinná panna.“

Anastasii naplnila ledová hrůza, zmrazíc ji. Dívala se na člověka, který se nad ní tyčil jako animovaná kostra.

Usmál se. „To je správně. Jen buď v klidu a bude to pro tebe snadnější.“

Držíc jednou rukou sevřený její kotník, začal si Biddle rozepínat pás kalhot s ostatním.

Pak Anastasia poznala pravdu, tento člověk ji znásilní a zabije.

Oh, Nyx! Prosím, pomoz mi! Nechci umřít takhle, modlila se zoufale.

Pak, skrz šok a chlad v její krvi, pocítila teplo krystalu ajoite, který si strčila do kapsy, když bylo její kouzlo zlomeno, a vedle toho ji tížil sametový váček s krystaly soli.

Když si Biddle sáhl do kalhot, sáhla Anastasia do kapsy sukně. Vzala hrst soli ze sametového váčku a hodila ji do tváře člověka.

Biddle vykřikl a trhl sebou zpět, těžce mrkajíc a utírajíc si své slzící oči. „Ty děvko!“ zakřičel.

Dal jí veškerý čas, který potřebovala. Anastasia odlezla po čtyřech dozadu a zvedla sáček se solí a ajoite velikosti pěsti, křišťál naplněný přízračnou magií z hloubi země. Od dávných dob ho kněžky používaly pro nastolení míru na skrze jasného ducha a nyní Anastasia, kněžka věnovaná míru a zemi, pronikla hluboko do svého ducha a spojila se s prvkem, ke kterému se schoulila.

Jediným pohybem švihla otevřeným sáčkem soli kolem sebe tak, aby kolem ní utvořil krystalový kruh, řkouc:

„Vázací soli, žádám tě,

jako svůj úkol, se zemí spoj mě.“

Pak, držíc ajoite jako dýku, ji ponořila do hlíny, křičíc:

„Země pode mnou, plná moci,

Dej mi ochranu této temné noci!“

Cítila, jak zezdola přichází příval energie, jako by se protrhla přehrada. Jako bouře na prérii všude kolem ní syčela zelená světla.

Tisknouc dlaně naplocho proti prvku, který jí právě prokázal svou spřízněnost, plakala Anastasia slzy štěstí a vzdávala díky, když se Biddle pokusil překročit kruh soli. Ucouvl s výkřikem bolesti, právě když tvor v kleci zakřičel, „Ne! To zelené světlo! Ssspálí mě!“

„Drž hubu, ty!“ Biddle kopl do klece tvora a duchovní věc se ztišila do fňukavého nářku. Pak začal obíhat zářící štít.

„Co je to? Co jsi to udělala, ty zatracená čarodějnice?“

„Zavolala jsem svůj živel, aby mě ochránil. Teď mi nemůžeš ublížit.“ Zvedla bradu a podívala se mu do očí. „Nejsem čarodějnice. Jsem upíří kněžka spřízněná se zemí a ty mi nemůžeš ublížit!“ zopakovala.

„Nevyhrálas! Nevyhrálas,“ řekl Biddle, nervózně se škubajíc za košili. „Až to světlo odumře, tak zemřeš i ty.“

Anastasia zavrtěla hlavou. „Nechápeš to. Země mě chrání. Nezemře nebo nezmizí nebo neselže. A já tu budu sedět a čekat, až mě moje velekněžka najde. Slibuju ti, že najde. Škola noci ví, že jsem tady. Najdou mě a Bryana.“ Její hlas se zpřetrhl, ale načerpala další energii ze země pod sebou a pokračovala, „A pak se budeš zodpovídat za to, co jsi dnes v noci spáchal.“ Její pohled přešel z něj na žalostně kňučící věc v kleci. „A také se zodpovíš za cokoliv, cos udělal tomu ubohému tvoru.“

„Ne, nikdo se nestará o upíry nebo duchovní věci,“ řekl.

„To není pravda,“ řekla Anastasia, a když promluvila, vycítila pravdivost svých slov. „V St. Louis jsou dobří lidé. Obchodují s námi. Dokonce se stávají našimi choti. Nebudou schvalovat, co jsi udělal, v co ses změnil, nebo co jsi tady dole uvěznil.“

Zastavil se a ona uviděla v jeho očích záblesk něčeho, co by mohla být jiskra rozumu. „Víš, že mám pravdu,“ řekla. „Jenom tu nezůstávej. Jdi, dřív, než se zraní někdo jiný.“

Anastasia viděla v jeho očích pochopení, nebo dokonce lítost, a pak tu byl strašný, mokrý a násilný zvuk meče, nořícího se do těla. Biddle vytřeštil oči, když se zadíval dolů na ostří, která najednou prošlo skrz jeho záda a vyšlo ve středu jeho hrudníku.

S překvapující elegancí klesl šerif na kolena a pak se vrhl do strany v rostoucí louži krve, když Bryan trhnul svým mečem pryč z něj.

Mládě stálo nad Biddlem, ztěžka dýchajíc, jeho hrdlo už nerozdrcené, ale stále krutě pohmožděné a poničené. Jeho rty sebou trhly zpět, vystavujíc zuby v divokém vrčení, a Anastasia viděla, že teď je úplný drak.

Sladké mládě bylo pryč, stejně jako dobrosrdečný hezký bojovník. Dívala se, jak dýchá opojnou vůni krve, která se kolem nich zvedla, vědouc, když se skrčil vedle Biddleho, že rozpáře hrdlo člověka a bude z něj pít, dokud nezemře.

Tušení předtuchy, které Anastasii celou noc pronásledovalo, ji zaplavilo, a ona věděla, že ji její intuice nevarovala pouze ohledně Biddleho plánů. Bylo toho víc, mnohem víc než to. Sahajíc hlouběji k vytažení více magie země k sobě, kněžka zašeptala, „S magií země sekni jako kord, odhal, jaký je Bryan Drak Lankford.“

Se zábleskem zeleného světla se před Anastasií objevil obraz. Byl to Bryan, plně proměněný upír. Byl na bitevním poli, a znovu byl úplný drak. Zalapala po dechu, když uviděla, koho zabíjí: bratry upíry.

To co vidíš,

Je budoucnost,

Pokud jeho sílu nezmírní milosrdenství.

Ta slova byla v její mysli, ale nabyla její. A i když ten hlas nikdy dříve neslyšela, věděla Anastasia, že k ní promluvila bohyně Nyx.

Anastasia také věděla, co má dělat.

Bryan vysál Biddleho dosucha a naditý mocí, vítězstvím a násilím sestupoval k stvoření ducha v kleci, meč zvednutý.

„Bryane, přestaň!“ zvolala Anastasia, když vstala a vystoupila z ochranného kruhu, stavějíc se mezi něj a věc v kleci.

„Ustup stranou, Anastasio! Nevím, co to je, ale bylo to spojené s Biddlem. Musí to zemřít.“

Uklidnila se a řekla: „Bryane, je to v kleci. Biddle to držel jako vězně.“

„To mě nezajímá!“ prakticky na ni zavrčel Bryan, jeho dech páchnoucí krví a nenávistí. „Je třeba to zabít!“

Anastasia potlačila zachvění strachu, cítíc zřetelně základní, násilné bytí, kterým se stal. Je to on. Stále je to Bryan, připomněla si. Pomalu se pohybujíc, natáhla se, aby přikryla jeho zkrvavenou ruku svojí.

„Nezáleží ti na tom tvorovi, ale záleží ti na mě?“ zeptala se tiše.

Zaváhal. Přes jeho ruce cítila, že napětí v něm trochu povolilo. „Ano,“ řekl. „Na tobě mi záleží.“

„Tak mě poslechni. Dnes večer bylo dost zabíjení. Žádám tě, abys nechal vyhrát milosrdenství. Buď silnějším, než tvůj meč. Staň se bojovníkem, o kterém vím, že v tobě je.“

Jejich oči se setkaly a když si nakonec povzdechl a sklonil meč, viděla v nich Anastasia její budoucnost, jejího Bryana.

„Ano,“ řekl a opatrně ji pohladil po tváři. „Rozhodl jsem se stát bojovníkem, který věříš, že ve mně je.“

Anastasia vstupovala do jeho otevřené náruče, když se jeho tvář zkroutila v bolestech a se strašným výkřikem Bryan padl na zem u jejích nohou.

Horečně klesla na kolena vedle něj. „Bryane! Co se-“

A pak se zarazila, když k ní zvedl uslzenou tvář.

„Ach,“ vydechla dlouhý, omráčený povzdech. „Jsou tak krásní.“ S třesoucí se rukou se natáhla a obtáhla nové tetování plně proměněného upíra vedle sebe.

„Co jsou? Jak vypadají?“ zeptal se.

„Draci,“ řekla. „Vypadají přesně jako draci.“

„Draci,“ řekl se smíchem. A pak téměř okamžitě vystřízlivěl a vzal obě její ruce do svých. Pročistil si hrdlo a na kolenou vedle ní řekl: „Anastasio, chci být tvým bojovníkem. Vzácná panno, přijmeš slib mého srdce, těla a duše jako tvého ochránce?“

„Jen když k tomu přidáš ještě jeden slib. Bryane Draku Lankforde, pokud se zavazuješ do mých služeb, musíš mi dát svůj slib, že od této chvíle budeš mírnit svou sílu milosrdenstvím.“

Bez zaváhání odpověděl, „Zavazuji se ti svou přísahou.“

Bryan se s jednou rukou na srdci uklonil své kněžce.

Pomohl jí na nohy a Anastasiin pohled přešel z něj, k nezřetelnému stvoření ducha a Temnoty, které se krčilo, dívajíc se na ně zevnitř stříbrných tyčí Biddleho klece.

„Prosím, projev tomu milosrdenství,“ řekla prostě.

„Tak ať je můj první akt jako tvého bojovníka milost.“ Obešel klec. „Stvoření, nevím, co jsi, ale varuji tě, že pokud nám míníš ublížit, budu chránit svou paní.“

„Svoboda…“ řekla věc svým podivným šepotavým hlasem.

Držíc svůj meč připravený, stojíc mezi duchovní věcí a svou kněžkou, se Bryan sklonil a otevřel klec. Ozval se zvuk mávání a pak tvor zmizel úplně pryč, syčíc, „Tohle sssskončilo…“

„Děkuji ti, Bryane,“ řekla Anastasia.

Její bojovník ji vzal do náručí a řekl: „Pojď ke mně, má dámo, má paní,“ a Anastasia šťastně a naivně vstoupila do toho, o čem doopravdy věřila, že je jejich šťastný konec.

Ve stejném okamžiku se v útrobách země pohnul okřídlený vězeň a přes rudé oči tvora, kterého Drak Lankford právě propustil, začal Kalona lovit další kousky skládačky, které by sladily osud a vedly k uskutečnění jeho tužeb pro budoucnost.

Epilog

Současnost, Oklahoma

„Ne!“ I přes slzy, které brázdily jeho tvář, hlas Draka Lankforda byl jako kámen, když se díval do Jackovy pohřební hranice. „Nikdy nemohu zapomenout ani odpustit. To co jsem vypustil, to byl duch krakouna, stvoření, které, mající tělo, tě zavraždilo. Kdybych ho před všemi těmi lety zničil, mohli jsme se vyhnout tomuto osudu, této budoucnosti.“ Zavrtěl hlavou a zopakoval: „Ne, já nikdy nezapomenu.“

Pak, s chladnými, dokonale kontrolovanými pohyby, sevřel Drak svou ruku kolem Anastasiina medailonku. Přitiskl si ho na srdce, sklonil hlavu a řekl: „Už nemám kněžku. Už nejsem vázán mou přísahou. Bez tebe, Anastasio, jsem jen drakem. A drak nekrotí svou sílu milosrdenstvím.“ Otevřel ruku zaťatou v pěst a pak před sebou podržel medailonek, políbil ho a hodil na hořící hranici.

Zelené plameny vzplály z hranice a realita se rozdělila a otevřela, jako záclony, odhalujíc strašidelnou vizi Anastasie.

Vzlykala a její hlas, děsivě se opakující, došel k němu.

„Tvůj meč poranil srdce mé,

Bryane Draku Lankforde.“

Padl v zoufalství na kolena, sahajíc k plamenům, jako by mohl přitáhnout jejího ducha k sobě, a zvolal:

„Tvá smrt zlomila mě;

Co zbylo mi, teď drak vše je.“

Zjevení sláblo, ale jeho hlas k němu byl přes praskání ohně unášen:

„Pokud nejsi můj druh, laskavý a pravý,

jak najdu tě ještě kdy?“

Když na ni jeho hladové oči zíraly, Anastasia, stále plačíc, se odvrátila od trhliny v realitě a vstoupila do náruče Nyx. Bohyně přitiskla dlaň na kněžky čelo a do kněžčiny duše vpadalo světlo.

„Nyx!“ zvolal Drak. „Ať zůstane se mnou!“

Bohynin pohled byl nekonečně smutný.

„Statečný být musíš,

najít klid, po kterém toužíš.“

Opona do Jiného světa se zachvěla a zavřela, odříznouc Drakův pohled od jeho družky a bohyně.

„Statečný!“ vykřikl. „To je tvá jediná odpověď pro mě, než mi ukradneš mou družku? Jak můžeš být tak krutá? Zavrhuju tě, Nyx! Jednou Anastasii znovu najdu jako svou paní. Učiním tak znovu, ale až poté, co vykonám pomstu za její předčasnou smrt. Takto přísahám na kord svůj, slib, jako Draka Lankforda, můj!“

Drak odkráčel do tmy, a bledé bílé boky obrovského býka zachytily odraz měsíce, když se zvíře, potěšené, odvrátilo věnovat se jiným potěšením.

V Jiném světě se Nyx dívala dolů na Anastasiina padlého bojovníka a plakala.