MICHELLE CELMEROVÁ

ODVRŽENÁ MILENKA

PRVNÍ KAPITOLA

Ve svých čtyřiadvaceti letech už Tess McDonaldová mockrát šlápla vedle, ale tohle byl vážně vrchol. Celý život si opakovala, že za žádnou cenu nesmí jít v matčiných stopách, a nakonec udělala úplně stejnou chybu jako její rodička. Možná je na vině osud.

Anebo má prostě smůlu.

Vzhlédla k vysoké budově z mramoru a žuly. Pod zataženým nebem působila zlověstně a tajemně, trochu jako hrad z moderní pohádky. Začarovaný hrad, kde nic není takové, jak to na první pohled vypadá, a kde ve stínu číhají obludy připravené zaútočit na důvěřivé panny. A jaká by to byla pohádka bez nešťastného, osamělého prince? Možná je zakletý v ropuchu a vysvobodit ho může jedině opravdová láska.

Tess ale dávno přestala na pohádky věřit. Skutečnost je docela jiná. Není v ní místo pro prince, začarované ani jiné, ani pro tajemné hrady. A jediná obluda, kterou Tess zná, žije s její matkou v Utahu.

Vystoupala po širokém schodišti ke vstupní bráně, váhavě zvedla ruku, no tak, Tess, neboj

6

se, a přinutila se stisknout zvonek. Skrz masivní, složitě vyřezávané dubové dveře k ní dolehlo pronikavé zadrnčení. Srdce se jí divoce rozbušilo. Vteřiny se táhly jako hodiny. Když už si byla skoro jistá, že nikdo není doma, dveře se otevřely.

Čekala služku nebo majordoma v uniformě, vůbec by ji nepřekvapilo, kdyby ji uvítal dvojník Lurche z Addamsovy rodiny. Objevil se ale Ben a vypadal úplně stejně, jako když se seznámili.

Nikdy předtím nepoznala tak záhadného muže.

Černé vlasy mu v hedvábných vlnách spadaly až k límečku košile. Na první pohled bylo jasné, že je bohatý. Měl na sobě černý kašmírový svetr, černé kalhoty šité na míru a obklopovala ho vzrušující vůně drahé kolínské.

Tess se zachvěla touhou úplně stejně, jako když se tehdy v hotelovém baru střetli pohledem. Ponořila se do žhavých, nekonečných hlubin jeho očí a srdce se jí rozbušilo očekáváním. Onen osudný večer k ní Ben beze slova přistoupil. Gestem ji vyzval k tanci a ona mu vložila ruku do dlaně. Odvedl ji na parket, vzal ji do náručí a přitiskl ji k sobě. Pak se k ní sklonil a políbil ji na rty.

Jenže není polibek jako polibek.

Když se líbala s Benem, cítila se, jako by byli dva dílky puzzle, které do sebe přesně zapadají. Podlomila se jí kolena a místnost se s ní zatočila. Okamžitě jí bylo jasné, že se s tím mužem vyspí. Nerozhodovala se ani vteřinu. Prostě to tak mělo být. Najednou věděla, že jestli tuhle příležitost propásne, bude si to po zbytek života vyčítat.

Věděla také, že Ben ji chce jen na jednu noc. Když spolu jeli výtahem do hotelového pokoje,

7

mezi polibky jí pošeptal: „Nechci se vázat.” Věděla, do čeho jde. Předpokládala, že už Bena nikdy neuvidí.

A on to bral stejně. Jinak by se teď netvářil tak překvapeně.

Věděla, že by měla něco říct, ale nedokázala otevřít pusu. Jen na něj zírala a uvažovala, jestli ji poznal. Pamatuje si ji? Žasne, jak ho dokázala vystopovat? Nečetla bulvární deníky a neměla doma televizi, takže se až pár týdnů po té žhavé noci od kolegyň dozvěděla, s kým se to vyspala.

A co všechno jí o sobě nepověděl.

Opřel se ramenem o zárubeň, založil si ruce na hrudi a sjížděl ji pohledem odshora dolů, jako by se snažil očima proniknout pod neforemné oblečení, které v poslední době nosila.

„A já si myslel, že tě unesli mimozemšťani,” prohodil konečně hlubokým, sametově hebkým hlasem.

Takže si na ni vzpomíná.

Kdyby u něj tu noc přespala, jen by tím oddálila nevyhnutelné. Ráno by přišlo vystřízlivění. Ben by prohodil, že se krásně pomilovali a že jí přeje hodně štěstí, zkrátka by vedl všechny ty řeči, jakými jsou muži jeho typu proslulí. Pak by ji poslal pryč. Tess se bála, že by jí z toho puklo srdce. Za jedinou noc se totiž do Bena stihla bláznivě a osudově zamilovat.

„Odešla jsem. Vždyť ses stejně nechtěl vázat,” připomněla mu.

Přimhouřil oči. Připomínaly bezedné černé studny a vzrušovaly ji stejně jako onu noc. Kdo ví, jaký Ben doopravdy je? Jakou povahu asi skrývá pod temným, záhadným zevnějškem?

8

V očích mu zajiskřilo. „To nechci ani teď.” „Jen si potřebuju promluvit. Můžu dál?” Zatvářil se nejisté, ale doširoka otevřel dveře a ustoupil, aby mohla vejít.

Vstoupila do rozlehlé haly a gumové podrážky jejích tenisek zavrzaly na mramorové podlaze. Šero ji pohltilo jako hladová obluda. Když se rozkoukala, zjistila, že místnost ozařuje jenom něko-lik slabých žárovek. Podivně tvarované, zlověstné stíny se okolo Tess plížily jako duchové.

Na duchy přece nevěříš, připomněla si.

Za zády se jí s hlasitým bouchnutím zavřely dveře. Ben zůstal stát s rukama založenýma na hrudi a s tváří skrytou ve stínu. Přitahoval ji stejně jako onu noc. Jako by už nedostala tvrdou lekci! S temnými a záhadnými muži bývají jenom problémy.

Láska na jednu noc s nimi ovšem chutná sladce.

V hotelovém baru Ben působil rezervovaně, ale jakmile si spolu lehli pod peřinu, roztál. Tess ještě nikdy neměla tak pozorného, něžného a hravého milence. Dokázala si jasně vybavit, jak vášnivě se jí dotýkal a jak nádherná, živoucí a žádoucí si v jeho náručí připadala.

A také si moc dobře pamatovala, proč od něj uprostřed noci utekla.

Ani jeden z nich v tu chvíli netušil, že jí Ben dal dárek. Až teď se cítila úplná. Její život konečně dostal smysl. Byla za to Benovi ohromně vděčná.

A uvědomovala si, že mu dluží vysvětlení.

Načasování snad ani nemohlo být horší, ale přesto se zalykala štěstím. A samozřejmě měla strach. Teď se všechno změní.

9

Původně Benovi nechtěla nic říct. Nikdy by nezjistil, co se stalo, vždyť neměli žádné společné přátele. Lépe řečeno, Tess neměla vůbec žádné přátele. Nedávno se přestěhovala a v poslední době trávila všechen čas v hotelu, kde pracovala jako pokojská. Pak se doslechla, čím vším Ben za uplynulý rok prošel. A jen ji to utvrdilo v přesvědčení, že by raději měla mlčet.

Chtěla nést břímě sama. Upřímně věřila, že to zvládne, jenže se zmýlila. Potřebuje jeho pomoc. A protože ji nenapadal žádný šetrný způsob, kterým by mu sdělila pravdu, rozhodla se vyklopit ji bez obalu.

Zhluboka se nadechla a vysoko zvedla bradu. „Asi bys měl vědět, že jsem těhotná a ty jsi otec.”

Bena ta slova zasáhla jako rána pěstí do žaludku.

Už několik měsíců si pohrával s myšlenkou, že půjde Tess hledat do baru, kde se seznámili. Třeba by ji tam znovu potkal. Noc s ní ho změnila. Začal zase žít.

Ale tohle vážně nečekal.

V hotelovém baru se chovala, jako by nevěděla, kdo Ben je. Zjevně to jen hrála. Jak mohl být tak naivní?

Přesně věděl, proč se nechal obalamutit. Touha mu úplně zatemnila mysl. Lomcovala jím i dnes, o několik měsíců později. Od manželčiny smrti se ženám vyhýbal a Tess byla první, s kým se seznámil. Když ji držel v náručí, stal se zázrak: najednou mu bylo líp.

Věřil, že už se nikdy nezamiluje. Srdce mu nejspíš zemřelo spolu s manželkou a nenarozeným

10

synem. Jenže pak potkal Tess a najednou bylo všechno jinak.

Možná ho zaujalo, že byla pravý opak Jeanette. Zatímco jeho manželka byla exotická kráska s postavou krev a mléko, Tess připomínala hubenou školačku. Byla tak drobná a křehká, že mu připadala jako víla, jako sladká a nevinná víla.

Jenže to bylo jenom zdání.

Tu noc vůbec neměl vycházet z domu. Jenže kdo by chtěl trávit sváteční večer sám mezi čtyřmi stěnami? Když se druhý den vzbudil sám, mělo mu hned dojít, co na něj Tess ušila. Ano, předem ji upozornil, že se nechce vázat. Ale na druhou stranu ji nepožádal, aby odešla. Myslel si, že ji přitahuje stejně jako ona jeho.

Zjevně se spletl.

Kolik mužů si asi v tom baru vyhlédla? S kolika z nich se vyspala? A proč se rozhodla přišít otcovství zrovna jemu? Nejspíš jí připadá bezbranný. A navíc má tučné bankovní konto.

A on se do ní málem zamiloval!

„Vůbec nic o tobě nevím. Ani jsi mi neřekla, že v tom hotelu pracuješ,” prohodil. Onu noc mu o sobě neprozradila vůbec nic. Ne že by se ptal. Nestál o povídání, toužil jen po teplém, hebkém těle, ve kterém by se ztratil. Dopřál si Tess jako vánoční dárek. Až když zmizela, došlo mu, že chtěl mnohem víc.

Zvedla bradu a vzdorně mu pohlédla do očí. „Neptal ses.”

„Nevadí. Já tě stejně chtěl poznat jenom intimně.”

Tess si skousla spodní ret a zrudla. Vypadala

11

by roztomile, kdyby nevěděl, že to na něj jenom hraje.

„Možná si to nepamatuješ, ale milovali jsme se s ochranou,” dodal tvrdě. Byl si jistý, že teď se Tess vytasí s nevšedním vysvětlením, proč kondom nesplnil svůj účel. Použili postupně tři, anebo dokonce čtyři. Že by jeden z nich praskl?

Kupodivu si žádnou povídačku nevymyslela. „Já vím. Proto mě také překvapilo, že jsem otěhotněla.”

„Řekněme, že dítě je vážně moje. Co ode mě chceš?”

Jako by to nevěděl. Nejspíš si připravila dlouhý seznam požadavků. Jde jí o svatbu? Představuje si, že spolu začnou žít a budou si hrát na spokojenou rodinu? Anebo chce jenom peníze?

Nebyla by první, kdo se snaží využít jeho postavení a majetku.

Sklopila oči a vykouzlila dokonale pokorný výraz. Je výborná herečka, zasloužila by Oscara, pomyslel si. „Potřebuju, abys mi pomohl. Myslela jsem, že se o sebe zvládnu postarat sama, ale doktoři stojí spoustu peněz a výbava pro dítě je taky drahá“

Přesně jak předpokládal.

„Chci test otcovství,” oznámil. „Nedám ti ani desetník dřív, než budu mít jistotu, že je to dítě vážně moje.”

Tess přikývla. Byla mu vděčná, že ji nenechává škemrat. Její matka to kdysi měla těžší. Trvalo několik let, než Tessin bohatý otec uznal svou zodpovědnost a začal platit výživné. Předpokládala, že i Ben se bude zuby nehty bránit.

12

„S tím počítám. Už jsem o tom mluvila se svojí doktorkou. Řekla, že test uděláme, až půjdu příští týden na ultrazvuk.”

„Fajn. Zavolám svému právníkovi.”

„Jestli chceš, můžeš jít se mnou,” navrhla. Je to přece jeho dítě stejně jako její. Třeba k sobě najdou cestu, naučí se spolu vycházet a nebudou spolu bojovat.

Možná by se dokonce mohli spřátelit.

„Kam?” zeptal se.

„Na ultrazvuk. Abys viděl dítě.”

Přes tvář mu přeběhl stín. Naklonil se k ní a v očích mu vztekle zajiskřilo. „Budeme k sobě upřímní, ano? Jestli jsem vážně otcem tvého dítěte, zabezpečím ho, ale nebudu se s ním stýkat.”

Ucouvla a zády narazila do dveří. Udělal krok dopředu a zůstal stát tak blízko, že se jí skoro dotýkal. Jestli se ji snažil zastrašit, fungovalo to.

A on to věděl.

„Proč jsi tak nervózní?” vyjel na ni, naklonil se k ní ještě blíž a vzal její tvář do dlaní. Obličej mu rámovaly prameny černých vlasů a zastiňovaly jeho výraz, ale Tess stačilo, že vidí jeho oči, hluboké tmavé oči, které se do ní pátravě zavrtávaly. Byly tak chladné, že se zachvěla. „Tu noc v hotelu ti nevadilo, že se tě dotýkám. Naopak jsem měl dojem, že sis to docela užívala.”

Bojovně mu pohlédla do očí. Nechtěla z bitvy odejít jako poražená. Skoro zapomněla, jak je Ben krásný. Vyzařovalo z něj drsné, mužné, testosteronem nabité kouzlo. Ale u syna slavné herečky a slavného herce by ji to asi nemělo překvapovat.

13

Také krásně voněl. Když k ní před chvílí přistoupil blíž, v nose ji zalechtal závan jeho kolínské a horká, smyslná vůně mužského těla Můj bože, pomyslela si, přece není možné, že mě ten nadutý sobec pořád ještě vzrušuje! Za všechno určitě můžou těhotenské hormony.

Po žhavé noci s Benem zanevřela na všechny muže jeho typu. Jsou s nimi jenom problémy. Jestli si ještě někdy bude hledat partnera, a tím si vůbec nebyla jistá, poohlédne se po tichém, obyčejném, nudném chlápkovi. Pocit bezpečí pro ni už vždycky bude důležitější než vášeň a dobrodružství.

Zabodla Benovi prostředníček do pevné hrudi. Skrz hebký svetr cítila jeho tělesné teplo. Potěšilo ji, jak překvapeně se zatvářil.

„Jestli si myslíš, že jsem s tebou chtěla chodit, jsi úplně vedle. Prostě ses mi líbil, tak jsem si s tebou užila hezkou noc. Klidně si na mně vybij vztek, jestli ti to pomůže, ale vinu neseme oba dva. Nebyla jsem v tom pokoji sama. Jestli si dobře vzpomínám, ty sis také užíval. Asi bych ti měla připomenout, že kondomy sis nasazoval sám. Jak mám vědět, že byly v pořádku? Třeba jsi měl zvrhlé potěšení z toho, že přivedeš nic netušící ženu do problémů. Možná to tak děláš často. V jednom bulváru psali, že už několik nemanželských dětí máš.”

Zuřivé plamínky v očích mu pohasly. Najednou vypadal skoro dotčeně.

Ranila ho? Takže není úplně bezcitný?

Ucouvl a přes tvář mu přeběhl stín. Smutně sklopil hlavu. Tess na něj užasle zírala a její uspokojení splasklo rychleji než propíchnutý balónek z pouti.

14

„Asi by sis měla sundat kabát a posadit se,” prohlásil. „Musíme si promluvit o spoustě věcí.”

Ben si sedl za stůl a roztrhl obálku od svého právníka. Se sevřeným hrdlem četl výsledky testu otcovství, který podstoupil minulý týden. Za rok od smrti syna se mu jizvy na duši stačily tro-chu zahojit, ale teď se znovu otevřely a bolely jako čert.

Tess nelhala. Dítě je jeho.

Kdyby tenkrát dokázal Jeanette rozmluvit výlet do Tahoe, jeho manželka i syn by byli naživu. Jenže zrovna začínal produkovat nový film a nevěděl, co dřív. Dokonce i gynekolog Jeanette varoval, že by v tak vysokém stupni těhotenství neměla sedat do letadla. Ben se ji snažil zadržet, jenže věděl, že když Jeanette něco chce, obvykle to dostane.

Nikdy si neodpustí, že v roli otce selhal. Nic podobného se mu víckrát nesmí stát. I tohle dítě je jeho. A i když ho nechtěl, postará se o něj. Dohlédne, aby mělo všechno, co bude potřebovat.

Ohlídá, aby se mu nestalo nic zlého. Dluží to svému synovi.

„Špatné zprávy?”

Vzhlédl ke své hospodyni Mildred Smithové. Stála mezi dveřmi a zkoumavě ho pozorovala. Kdyby mu jakýkoli jiný zaměstnanec takhle vpadl do pracovny, dostal by na hodinu padáka, ale paní Smithová měla výsadní postavení. Pracovala pro Benovy rodiče ještě dřív, než se narodil. A když se jeho otec s matkou před třemi lety od-stěhovali do Evropy, připadalo mu docela přiro

15

zené, že se Mildred přesune do jeho domu. Prožila s ním ty strašlivé měsíce po leteckém neštěstí a vytáhla ho z nejhoršího. Bral ji jako příbuznou, ne jako zaměstnankyni. Vlastně se k němu chovala láskyplněji než jeho vlastní matka.

„Je moje,” oznámil jí.

„Co teď budete dělat?” zajímala se.

Neměl na vybranou. „Dohlédnu, aby to dítě bylo v bezpečí. Navrhnu Tess, aby do porodu bydlela u mě.”

„Vždyť ji ani neznáte.”

Mildred promluvila přísně, téměř chladně, ale taková byla vždycky. Ve skutečnosti Bena vroucně milovala. Ani pro ni uplynulý rok nebyl jednoduchý. Ačkoli Benovu ženu neměla moc ráda, její smrt ji tvrdě zasáhla.

„Neznám ji a přesně proto ji chci mít pod dohledem. Nosí moje dítě.”

Nechápal jedinou věc: proč Tess čekala tak dlouho, než mu o těhotenství řekla? Je přece v jiném stavu už šestnáct týdnů.

Určitě má své důvody.

Vzal do ruky list papíru, na který mu Tess napsala svoje telefonní číslo. Pomrkávalo na něj z desky stolu a celé dny mu připomínalo, do jaké šlamastyky se dostal. Ještě si ho ani nezapsal do diáře, do poslední vteřiny doufal, že je to všechno omyl. Tess ho navštívila jen jednou a pak už spolu komunikovali jenom přes právníka. Teď si ale budou muset promluvit. Z očí do očí.

„A co když s vámi nebude chtít žít?” prohodila paní Smithová. „Co uděláte?”

Střelil po ní šibalským pohledem a úšklebkem

16

dal najevo, že takovéhle komplikace se opravdu nebojí.

„Myslíte, že odmítne život v luxusu? Znám tyhle holky. Plácne si se mnou, ať jí navrhnu cokoli.”

DRUHÁ KAPITOLA

„Ani omylem! Za žádnou cenu se k tobě ne-přestěhuju.” Všechna hollywoodská sláva zřejmě Benovi pěkně stoupla do hlavy. Co si o sobě myslí, že se jí pokouší řídit život? Ani se jí nezeptal, jestli by s ním chtěla žít. Místo toho vyslovil rozkaz.

Rozvaloval se za obrovským psacím stolem jako král, který mluví se svým poddaným. Chyběla mu jen koruna a žezlo. A bílé podkolenky. V těch by ho Tess docela ráda viděla.

Už zase byl oblečený od hlavy k patě v černém. Černá košile, černé kalhoty. Copak nemá v šatníku nic barevného?

Tess se ohlédla, aby zjistila, jestli ta přísná žena, která ji vpustila do domu a zavedla do pracovny, stojí mezi dveřmi a poslouchá.

Naštěstí už odešla.

Tess byla ráda. S Benem si poradí, anebo se o to alespoň pokusí. Ovšem jeho chladná hospodyně, dvojnice majordoma Lurche z Addamsovy rodiny, jí trochu naháněla strach.

„Mám byt,” prohlásila pevně. „Nepotřebuju a nechci tady bydlet.”

18

„Já zase nechci dítě, a přesto se o něj budu muset starat.”

„Neudělala jsem si ho sama,” odsekla. „A co to má společného s tím, kde budu žít?”

„Bydlíš v příšerné čtvrti. Není bezpečná.”

„Poradím si.” Ben jí čím dál víc lezl na nervy. Kdo si myslí, že je? Přišel na svět se stříbrnou lžící v puse, nebo spíš se stříbrným servisem pro dvanáct lidí. Těžko si dokáže představit, jak se žije člověku, který týden před výplatou musí jíst jenom chleba a polévky ze sáčku.

„Jestli ti vadí, že tvoje dítě bude vyrůstat v chudinské čtvrti, můžeme se dohodnout na kompromisu. Když mi pomůžeš s placením nájmu, seženu si byt v bezpečnější ulici. A oba budeme spokojení.”

„V žádném případě. Chci tě mít pod dohledem.”

„Už jsem ti řekla, že s tebou nechci žít.”

„Mám někoho poslat pro tvoje věci?” zeptal se, jako by mu před chvílí procítěně neobjasnila, že se nestěhuje.

Obvykle byla trpělivá, ale teď jí vzkypěla krev v žilách. „Jsi hluchý? Řekla jsem ti, že ve tvém domě bydlet nebudu. Tečka.”

Pokračoval, jako by ji nevnímal. „Taky si myslím, že bys měla dát v práci výpověď. Jsi pokojská. Často používáš saponáty a nosíš těžké věci. Mohla bys dítěti ublížit.”

On se snad zbláznil! Vážně věří, že by se vzdala nezávislosti a nechala se od něj živit? Sama si vydělává od šestnácti. Umí se o sebe postarat a postará se i o svoje dítě. Potřebuje jenom trochu pomoct, opravdu jenom trochu. Stačilo by jí pár stovek měsíčně na pokrytí zvýšených výdajů.

19

Pohlédla na křišťálovou karafu naplněnou jantarovým alkoholem, která stála uprostřed Benova stolu. A v hlavě se jí okamžitě rozezněly varovné zvony. V bulvárních časopisech se psalo, že po smrti manželky Ben začal pít. Tess tomu moc nevěřila, ale nejspíš se zmýlila.

Když se člověk občas napije, ještě to neznamená, že je alkoholik. Nechtěla však zbytečně riskovat.

„Nedám výpověď. Jestli tě to uklidní, můžu ti jednou týdně zavolat, že jsem v pořádku a dítě také. Nic víc ode mě nečekej.”

„To mi připomíná, že jsem ti vybral gynekologa. Ordinuje na nejlepší klinice ve městě.”

Bylo to čím dál divnější. Ben jí vybral gynekologa? Za chvíli jí bude přikazovat, co má jíst a co má nosit na sobě.

„Doktora už jsem si našla a jsem s ním spokojená. Má smlouvu s mojí pojišťovnou, takže mě kontroly nestojí moc peněz. Nemohla bych si dovolit dražšího gynekologa.”

„Náklady nejsou podstatné.”

„Pro mě ano, protože je platím.”

Založil si ruce na hrudi a pomalu se v křesle opřel. Obličej měl zpola skrytý ve stínu, ale Tess tušila, že se tváří popuzeně.

Proč má, proboha, v pracovně tak hroznou tmu?

„Poslyš, nemohli bychom roztáhnout závěsy? Anebo rozsvítit? Copak jsi nějaký upír, že pořád žiješ ve tmě?”

Předklonil se a stiskl vypínač stolní lampy. Tess zjistila, že se nemýlila: je naštvaný.

„Koukám, že ses rozhodla dělat problémy.”

20

To nemůže myslet vážně!

„Já že dělám problémy? Poslyš, ty nejsi ten, komu se život obrátil naruby. Nemáš ranní nevolnosti, nepraská ti kůže na břiše a nepřibral jsi deset kilo. To ani nemluvím o hemeroidech, o bušení srdce a o porodních bolestech. Až nadejde den, kdy pro mě budeš moct něco udělat, dám ti vědět. Do té doby mě laskavě nech na pokoji. Je to moje tělo a moje dítě, takže budu chodit k doktorovi, kterého si sama vyberu a budu žít, kde chci. Jasné?”

„Když nebudeš spolupracovat, začnu se s tebou soudit o opatrovnictví našeho dítěte,” zavrčel. „Peněz na právníky mám dost.”

Pomyslela si, že musí být hodně zoufalý, když jí vyhrožuje soudem.

„Také jsem nezahálela. Mám telefonní čísla půl tuctu slavných advokátů, kteří mne budou rádi zastupovat zadarmo. Takovýhle případ pro ně bude skvělá reklama.”

V očích mu pobaveně blýsklo. „Vážně se chceš soudit? Když přistoupíš na moje podmínky, budu ti platit vysoké alimenty a zbytek života strávíš v luxusu.”

Zhluboka se nadechla. „Ty mě vůbec neposloucháš! Nepotřebuju strávit zbytek života v luxusu. Žádám tě jen, abys mi na dítě posílal trochu peněz. Chápeš?”

Upřeně na ni hleděl a na rtech mu pohrával úsměšek.

Založila si ruce v bok a probodla ho vzteklým pohledem. „Nechápu, co ti na téhle situaci přijde k smíchu.”

21

Znovu se opřel, ale ani na vteřinu z ní nespustil pohled. „Jen jsem vzpomínal na tu noc v baru.”

Naznačuje, že by součástí té jejich pochybné dohody měl být i sex? „A co má být?”

„Právě mi došlo, proč ses mi tenkrát líbila.”

Takže i teď se mu líbí? Nedávalo to smysl.

„Jsi ta nejpaličatější, nejsamostatnější a nejzvláštnější žena, s jakou jsem se kdy setkal,” dodal a zazubil se. Netušila, že tak drsný a tajemný muž může vypadat roztomile.

Roztomile? Jak to o něm proboha uvažuje? Ben není ani trochu roztomilý. Je to protiva.

Rozhodila rukama. „Víš co? Nic od tebe nechci. Nestojí mi to za tyhle hádky. My to s malým zvládneme i bez tebe.”

Otočila se na patě. Už byla na půl cesty ke dveřím, když Ben zavolal: „Tess, počkej!”

Ani náhodou. Všechno už si řekli. Pokusí se dítě uživit sama. Neměla ponětí, jak to zvládne, ale nějak si poradí.

Když vzala za kliku, za zády se jí ozvalo: „Zůstaň, prosím.”

Váhavě se ohlédla.

„Tess, jsem si jistý, že se dohodneme.”

„Jestli odmítáš dělat kompromisy, tak asi ne.”

„Neodmítám kompromisy.” Ukázal na židli u stolu. „Posaď se, prosím.”

Protože poprosil, vrátila se a sedla si.

„Pověz mi, co by ti vyhovovalo. Pak společně vymyslíme řešení.”

„Myslíš to vážně?”

„Naprosto.”

„V tom případě se tě nejdřív musím zeptat,

22

proč jsi tak najednou obrátil? Jak to, že najednou chceš dělat kompromisy, když ještě před čtvrt hodinou jsi se choval jako lidožrout?”

Kupodivu se neurazil. Místo toho se usmál. „Před čtvrt hodinou jsem si myslel, že ti vidím až do žaludku.”

„A teď?”

„Teď vím, že jsem se mýlil.”

Tess se v duchu modlila, aby její dýchavičné auto vysupělo po příkré silnici na parkoviště před hotelem, kde byla zaměstnaná. Vůz měl porouchaný karburátor, ale nemohla s tím nic dělat. Na nový našetří nejdřív za tři nebo čtyři měsíce. A to jen v případě, že si ho vymění sama, což určitě zvládne, protože má dost času na přemýšlení.

Minulý měsíc investovala skoro celé úspory plus týdenní rozpočet na jídlo do nového benzínového čerpadla. Dost peněz také spolkly vitaminy pro těhotné ženy. Asi by si příští týden neměla kupovat moc jídla. Jenže lékař při minulé kontrole vyjádřil znepokojení nad tím, jak málo přibrala. Věděla, že zdravá výživa je v těhotenství hod-ně důležitá. Kde má ale brát tolik peněz?

Benova nabídka jí nešla z hlavy. Podle všeho si původně myslel, že si těhotenství naplánovala, aby ho mohla oškubat! Až když chtěla odejít, pochopil, že mu nelže. Ale proč je pro něj tak důležité, aby u něj bydlela? Do stěhování se jí moc nechtělo, ale nenapadala ji žádná rozumná výmluva. Ben jí slíbil apartmá, ve kterém by byla sama. Mohla by přicházet a odcházet, kdy se jí zlíbí.

Vlastně jí nabízel samé příjemné věci, až na

23

jednu podmínku. Udělal spoustu ústupků, ale trval na tom, aby dala v práci výpověď.

Tess si nevybavovala, kdy naposledy byla bez práce. Vždycky si nějak vydělávala, hlídala děti, roznášela noviny, doplňovala regály v samoobsluze. Když se rozhodla odejít ze školy, vzala první zaměstnání, jaké se jí naskytlo, jen aby unikla z nenáviděného otčímova domu.

Když teď přestane pracovat, kde bude brát peníze? Nedokázala si představit, že se nechá od Bena živit. Vždyť by pak na něm byla úplně závislá!

Musela si přiznat, že má strach. Co když dá výpověď a pak zjistí, že je Ben nějaký úchyl nebo blázen? Bude v pasti, protože těhotnou ženu nikde nezaměstnají.

Řekla Benovi, že potřebuje pár dní na rozmyšlenou, ale pořád si nebyla jistá, co má dělat.

Zaparkovala, mrkla na hodinky a tiše zaklela. Měla deset minut zpoždění.

Vystoupila z auta a spěchala k zadnímu vchodu. Majitelka hotelu Olivia Montgomeryová vládla podřízeným jako přísná diktátorka a nesnesla neposlušnost. Pozdní příchody neomlouvala. A Tess jde kvůli autu s rozbitým karburátorem pozdě potřetí za čtrnáct dní.

Vtrhla do dveří a řítila se do zaměstnanecké šatny. Vyšla zpoza rohu a srdce jí pokleslo. U její skříňky čekal vedoucí směny.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,” vydechla Tess. „Stávkuje mi auto.”

Vedoucí se tvářil kysele, jako by snídal citrony. „Chce s tebou mluvit paní Montgomeryová.”

24

Zatraceně! Kázání od šéfky bylo to poslední, co teď Tess potřebovala.

Uklidila si kabelku a bundu do skříňky a zamířila do kanceláře paní Montgomeryové. Sekretářka se na ni soucitně usmála.

„Běžte, už na vás čeká.”

Tess otevřela dveře a vstoupila do honosně zařízené kanceláře. Šéfka telefonovala, ale pokynula Tess, aby se posadila. Tvářila se nečitelně.

Několik minut mluvila, pak se rozloučila, zavěsila a otočila se k Tess.

Tess se dávno naučila, že v podobných situacích se vyplatí překousnout hrdost uznat svoje chyby. „Omlouvám se, že jdu pozdě. Vím, že je to nepřípustné. Víckrát se to nestane.”

Šéfka klidně položila dlaně na desku stolu. „Jdeš pozdě potřetí za dva týdny, Tess.”

„Já vím a omlouvám se.”

„Můžeš to napravit tím, že odpracuješ několik směn navíc,” prohlásila nadřízená blahosklonným tónem královny, která mluví s neposlušnou služebnou. „Několik lidí je doma s chřipkou.”

Tess už teď pracovala víc než padesát hodin týdně. Bolela ji záda a kolena, protože trávila příliš času na nohou. Kotník, který měla kdysi zlomený, jí otekl a ztuhl. Ať spala jakkoli dlouho, budila se vyčerpaná. Věděla však, že když neodpracuje hodiny navíc, dostane výpověď. Paní Montgomeryová ví, že je Tess těhotná. Za několik měsíců jí bude muset začít platit mateřskou.

Určitě by ji ráda vyhodila.

A proto bude Tess dál dřít jako mezek v mizerně placené práci, kterou nenávidí. Nezaslouží si

25

náhodou pauzu? Není nejvyšší čas, aby se začala trochu rozmazlovat?

Představila si Benův obrovský dům. Jaké by to bylo, kdyby tam žila? Nemusela by každý všední den vstávat v pět ráno a vléct se do práce. Mohla by večer zůstávat dlouho vzhůru, dívat se na filmy a jíst praženou kukuřici. A vyspávala by až do oběda. Najednou by byla odpočatá a užívala by si, že je těhotná.

Nejspíš by neměla vlastní peníze. Nemohla by si vůbec nic koupit. A co má být? Stejně je zvyklá šetřit a nemůže utrácet za hlouposti.

Jenže jestli se k Benovi přestěhuje, ztvrdne u něj nejméně pět měsíců. Pět měsíců bude závislá na muži, kterého skoro nezná. Alespoň že jde o tak hezkého muže. Mohla by mít větší smůlu.

„Takže?” pobídla ji chladně paní Montgomeryová.

„Ne,” odpověděla Tess. „Obávám se, že to nepůjde.”

Nadřízená na ni úkosem pohlédla. „A já se obávám, že nemáš na vybranou.”

Nebyla to pravda. Tess poprvé v životě na vybranou měla.

Co bude nejlepší pro dítě? Ben má všechno, zatímco Tess je chudá jako kostelní myš. V ideálním případě by pro miminko chtěla něco mezi tím.

Když přijme Benovu nabídku, její dítě nikdy nebude muset živořit. Nepozná nedostatek. Bude moct vystudovat dobrou školu, půjde na univerzitu. Naskytnou se mu možnosti, jaké Tess nikdy neměla.

Stačí, aby Tess udělala malý ústupek, a Ben jejich potomkovi otevře dveře k lepšímu životu.

26

Pořád ještě si nebyla úplně jistá, jestli může Benovi důvěřovat. Cítila se však strašně unavená, rozbolavělá a přepracovaná. Možná je načase, aby Bena využila, stejně jako kdysi využil on ji.

Zářivě se na šéfku usmála a náhle poprvé po dlouhé době cítila, že dělá správnou věc. „Mám na vybranou, paní Montgomeryová. A rozhodla jsem se podat výpověď.”

TŘETÍ KAPITOLA

„Benjamine, omlouvám se, že vyrušuju, ale někdo za vámi přišel.”

Ben odtrhl oči od monitoru počítače. Mezi dveřmi jeho pracovny stála paní Smithová. Ustoupila a dovnitř vešla Tess.

Měla tváře zrůžovělé zimou a oči jí zářily. Oblékla si džínovou sukni a olivově zelený svetr, který jí obepínal mírně zaoblené bříško. Vypadala skvěle. Na rozdíl ode mne, pomyslel si Ben.

Byl rád, že ji vidí. Z důvodů, které ho trochu děsily. Zvedl se ze židle. „Vrátila ses.”

Kývla a nesměle se usmála. „Ano, vrátila.”

Paní Smithová střelila po Benovi přísným pohledem. Četl jí z očí, že jeho jednání neschvaluje, což mu během uplynulých pár dní dala najevo už několikrát. Byla přesvědčená, že Ben dělá chybu. Ustoupila a hlasitě za sebou zavřela dveře.

„Takže už ses rozhodla?”

„Ano,” odpověděla Tess. „Ráno jsem dala výpověď. Mám sbalené věci a můžu se k tobě přestěhovat třeba hned.”

Ohromně se mu ulevilo. Zase začíná mít život pod kontrolou! Tess a dítě budou v bezpečí.

28

„Asi bych tě měla upozornit, že moje auto spáchalo sebevraždu asi sto metrů od tvého domu.” „Upřímnou soustrast.”

Pokrčila rameny. „Odešel karburátor. Půjčíš mi na nový? Vrátím ti to.” „Postarám se o to.”

Napadlo ho, že na něj možná ušila další boudu, ale hned tu myšlenku zavrhl. Věděl o ní teď mnohem víc, než když k němu přišla poprvé. Protože opatrnosti není nikdy dost, najal si soukromého detektiva. A ten nenašel v Tessině minulosti nic, co by ji usvědčovalo z nekalých úmyslů. Nikdy neměla potíže se zákonem. Zřejmě je přesně taková, jak vypadá: osamělá, tvrdě pracující žena, která dělá, co může, aby se protloukla životem.

Nejspíš od něj vážně nechce nic víc, než trochu peněz na přilepšenou. Když si ji proklepl, v duši se mu rozhostil podivný klid.

Ne že by ho čekaly jednoduché měsíce. Když se s Tess pomiloval, poprvé po dlouhé době se cítil šťastný. Jenže teď mu její rostoucí břicho bude denně připomínat dítě, o které přišel.

Se smrtí Jeanette se už jakžtakž smířil, ale ztráta syna ho pořád bolela. Jako by měl v srdci ránu, která nikdy nepřestane krvácet.

Docela rád by už vykročil do nového života, jenže jednou nohou pořád ještě vězel v minulosti.

„Co tedy uděláme?” zeptala se Tess a sedla si.

„Přesně to, na čem jsme se domluvili. Zůstaneš tady, dokud se dítě nenarodí. Pak vám koupím byt a budu ti posílat štědré výživné.”

Upřeně na něj pohlédla, jako by se mu chtěla očima zavrtat až na dno duše a ujistit se, že jí nelže.

29

V kontrastu s olivovým svetrem vypadaly její oči žlutější než jindy. Vybavil si, jak mu tehdy v baru připadaly zvláštní. Zářivé, zvídavé a současně posmutnělé.

Než k ní přistoupil, chvíli se na ni díval. Fascinovaly ho její jemné, křehké rysy. Povídala si s barmanem a hřejivě, upřímně se usmívala. Pak pohlédla na Bena a jejich oči se do sebe zaklesly. Polilo ho horko. Ještě nikdy ho žádná žena tak strašně nepřitahovala. Málem spadl ze židle.

I teď byl v její společnosti celý nesvůj.

„Zní to až moc lákavě, aby to byla pravda,” prohlásila.

„Co tím myslíš?”

„Podívej, ne že bych ti nedůvěřovala, ale“

„Vím, že mi nedůvěřuješ,” přerušil ji a ona provinile pokrčila rameny. „A vůbec mi to nevadí. Když se na celou situaci podívám z tvého pohledu, nedivím se ti. Také bych si nedůvěřoval.”

„Budu k tobě upřímná. Vypadáš jako fajn chlap. Možná trochu panovačný, ale Jde o to, že se kvůli tobě vzdávám spousty věcí. Musím si krýt záda, chápeš? Vůbec nic o tobě nevím.”

Chápal ji dokonale. Při obchodním jednání také nevěřil ničemu, co nedostal písemně.

„Už jsem požádal svého právníka, aby připravil smlouvu.”

Přimhouřila oči. „Proč bych měla důvěřovat tvému právníkovi?”

„Můžeš si přivést svého, který smlouvu před podpisem zkontroluje. Platit ho samozřejmě budu já.”

„To zní férově.”

30

„Můj právník trvá na tom, aby obsah té smlouvy byl přísně důvěrný.”

„Důvěrný? Komu bych o ní vykládala?”

„Je to i pro tvoje dobro a pro dobro dítěte. Když mi zemřela žena, média se v tom začala příšerně vrtat. Vyšla její neautorizovaná biografie, a televize o ní natočila film plný lží a urážek. Novináři mi udělali ze života peklo. Ani nechtěj vědět, jak mi bylo.”

„Když jsem se od kolegyň dozvěděla, kdo jsi, šla jsem do knihovny a trochu jsem si tě proklepla.” „Jak?”

„Našla jsem si, co o tobě píší v novinách a časopisech, hledala jsem tě na internetu.”

Asi by ho to mělo naštvat. Jenže jak jí může vynadat, když on si ji také prověřil?

„A co jsi zjistila?”

„Spoustu věcí. Chápu, proč si děláš starosti.”

„Nakonec ten humbuk utichl. Nechci znovu píchat do vosího hnízda. Čím míň lidí se o naší dohodě dozví, tím lip.”

„Rozumím. A cítím to stejně.”

Nechtěl ji strašit, ale potřeboval, aby věděla, co jí hrozí.

„Nemyslím tím, že bys za sebou měla spálit všechny mosty a přestat se stýkat s přáteli, ale, “

„Žádné přátele nemám.” Usmála se a rychle dodala: „Neboj se, nejsem osamělá a zahořklá chudinka, kterou nikdo nemá rád. Ale bydlím v tomhle městě teprve krátce a věčně tvrdnu v práci, takže jsem se nestihla s nikým spřátelit. Mám kolegy a známé, ale blízké kamarády jsem si tu ještě nenašla.”

31

A on jí teď naznačuje, že by bylo lepší, kdyby si žádné ani nehledala.

„Neměj strach,” uklidňovala ho. „Budu opatrná.”

„V tom případě jsme domluvení.”

„Ehm, ještě s tebou musím pár věcí probrat.”

„Dobře.”

„Nevím, jak to říct. Zkrátka a dobře, odmítám žít s alkoholikem. Budeš muset přestat pít.”

Zůstal na ni užasle zírat. Proč ho považuje za alkoholika? Vždyť se napije jen občas. To přece dělá každý. Anebo to o něm psali v bulváru? Když se stáhl do ústraní a začal se skrývat před novináři, jenom tím podnítil jejich zájem. Bůhvíjaké pomluvy o něm rozšířili. Přestal bulvár číst už hodně dávno.

Otevřel pusu, aby obvinění popřel. Pak mu došlo, že přesně to by udělal alkoholik. Ať se zachová jakkoli, neobhájí se.

Zeptal se: „A co když odmítnu?”

„V tom případě na dohodu nepřistoupím.”

Jelikož není alkoholik, klidně se pití vzdá. Bude to nepatrná oběť.

„Dobře. Přestanu pít,” slíbil.

Obezřetně na něj pohlédla a rysy jí ztvrdly. „Přestaneš pít. Jen tak?”

„Jen tak.”

Došel k minibaru, vytáhl láhev skotské a vylil ji do umyvadla. Rád si občas nalil skleničku, ale klidně dokáže bez alkoholu žít.

Podezřívavě si ho měřila. Zjevně si pořád ještě nebyla jistá, jestli mu může důvěřovat. „Chci, aby to bylo součástí smlouvy.”

„Fajn. Co dál?”

32

„Až porodím, chtěla bych si dodělat maturitu. Půjčíš mi na to peníze?”

„Zabezpečím tě tak, abys do smrti nemusela pracovat.”

„Jenže já nechci jenom sedět doma, jíst bonbony a plácat si na obličej pleťové masky. Spoustě žen to možná stačí ke štěstí, ale já se chci postavit na vlastní nohy! Chci, abych se jednou mohla ohlédnout s vědomím, že jsem něco dokázala. Chápeš?”

„Nemám nic proti pracujícím matkám, ale dítě by měli vychovávat rodiče, ne chůvy.”

Tess uvažovala, jestli se jeho manželka chtěla kvůli dítěti vzdát kariéry filmové herečky.

Dost o tom pochybovala.

Byla pevně rozhodnutá, že za několik let zase začne pracovat. Jestli chce Ben finančně podporovat dítě, bránit mu nebude. Ale proč by měl živit i ji?

„Možná tě trochu uklidní, že se na to dívám stejně,” začala. „Nechci se vrátit do práce dřív, než dítě půjde do školy. A studovat budu dálkově. Takže nejspíš nějaký čas potrvá, než ti ty peníze splatím.”

„Ale já nechci, abys mi je splácela.” „ Stejně to udělám.”

Nadechl se, aby zaprotestoval. Pak zavrtěl hla vou, jako by si uvědomil, že nemá smysl se hádat. „Chceš ještě něco?”

„Posledně jsi řekl, že můžu dál chodit ke svému lékaři.”

„Pokud chceš, tak ano.”

„V tom případě je to všechno.”

33

Usmál se a Tess se zatočila hlava jako zamilované školačce. Kéž by ji Ben tolik nepřitahoval! Znovu byl celý v černém. Nejspíš opravdu žádné pestré oblečení nevlastní. Jestlipak má i černé trenýrky? Anebo nosí slipy?

Na jeho spodním prádle nezáleží, připomněla si. Podstatné je, že mu udělala radost. Z nějakého zvláštního důvodu ji to zahřálo u srdce. Často si opakovala, že Ben je jenom muž, se kterým náhodou otěhotněla, ale přesto o něm nedokázala uvažovat jako o cizím člověku. Nebyl jí lhostejný. Záleželo jí na něm. A ne jenom proto, že spolu zplodili dítě.

A byla si skoro jistá, že on to cítí podobně.

„Zavolám právníkovi, ať připraví smlouvu. Paní Smithová ti ukáže tvoje apartmá.”

„Ještě jedna věc mi nedává smysl.”

„Jaká?”

„Proč tu mám bydlet, když nestojíš o naše dítě?” Chvíli mlčel a když k ní vzhlédl, oči mu překypovaly smutkem. „Vím, co dělám.”

„Tím si právě nejsem jistá. Kdyby ti to dítě bylo ukradené, mohl bys mě jednoduše vyplatit a zapomenout na mě. Bylo by to pro tebe mnohem jednodušší.”

„Nikdy jsem neřekl, že je mi to dítě ukradené.”

Tak proč nechceš patřit do jeho života?

A vtom se jí rozsvítilo. Dílky skládačky zapadly na místo. Pochopila, proč Ben vyžaduje, aby u něj žila. Jak je možné, že jí to nedošlo dřív?

Ben si klade za vinu synovu smrt.A chce mít Tess pod dohledem, aby byla v bezpečí.

34

„Nemusíš se bát,” ujistila ho měkce. „Mně ani dítěti se nic zlého nestane. Umím se o sebe postarat.”

Upřel na ni tak zoufalý pohled, že ji bodlo u srdce. „Nedokázal jsem ochránit svého syna a on zemřel. Podruhé tu chybu neudělám.”

Nazlobená paní Smithová vedla Tess po širokém mramorovém schodišti do jejího pokoje. Tess prošla ozdobně vyřezávanými dvoukřídlými dveřmi, copak v tomhle domě nemají jediné normální dveře?, a rozhlédla se po místnosti, která se na pět měsíců stane jejím domovem.

Uchvátilo ji, jak je pokoj velký. Jinak ale působil tmavě a depresivně. Do nosu ji uhodil pach čerstvě omítnutých stěn a nového koberce. Začala se rozhlížet po vypínači. „Copak vy tady všichni žijete potmě?”

Paní Smithová po ní střelila nepřátelským pohledem, rázně přešla místnost a roztáhla těžké závěsy. Místnost zalilo hřejivé odpolední slunce a natolik ji proměnilo, že Tess úžasem zalapala po dechu.

Pokoj byl zařízený v jemných odstínech hnědé a zelené, takže připomínal jarní zahradu. Měkká křesla působila pohodlně a lákala k usednutí. Tess si zula boty a vstoupila na koberec. Byl tak měkký, pružný a luxusní, že měla pocit, jako by kráčela po polštářích.

Pokoj se jí líbil. Byl útulný, hřejivý, pohodlný. Kdyby si mohla vybrat ze všech pokojů na světě, chtěla by čekat na narození dítěte právě v tomhle.

„To je nádhera,” vydechla. „Všechno vypadá úplně nové.”

35

„Tak se snažte, aby to tak vypadalo i nadále,” utrousila suše paní Smithová. „Benjamin mě požádal, abych vám splnila každé přání.”

Bylo na ní vidět, že sice Bena poslechne, ale nerada. Tess se přesto rozhodla, že k ní bude co nejzdvořilejší. Pět měsíců se budou denně potkávat a paní Smithová by jí mohla snadno udělat ze života peklo. „Díky.”

„Raději jsem odsud odnesla všechny cennosti.” Starší žena šlehla po Tess znechuceným pohledem. Jako by Tess nebyla host, ale něco odporného, co se paní Smithové nalepilo na podrážku. Ben zjevně hospodyni nepožádal, aby byla zdvořilá.

Tess nedala najevo, že se jí to dotklo. Takovou radost té staré ježibabě neudělá. Zkusila zažertovat: „A sakra, mí kámoši zloději budou zklamaní.”

Hospodyně se zatvářila bojovně jako medvědice, která brání mláďata před nepřítelem.

„Tohle si Benjamin nezaslouží. Nedovolím, abyste mu ublížila.”

Tess spolkla poznámku, že na početí dítěte jsou vždycky potřeba dva. Pokud Ben chtěl mít jistotu, že se do takovéhle situace nikdy nedostane, měl se stát mnichem. A rozhodně si neměl vodit Tess do hotelového pokoje.

Mohla by se bránit, ale čeho by tím dosáhla? Ta stará frigidní můra ji má za podvodnici, která otěhotněla záměrně, aby Bena oškubala. A Tess nemůže zapřít svůj původ. Je nejmladší z mnoha dětí dvou nevzdělaných dělníků. Musela jít brzy do práce, aby se uživila. Nemá ani maturitu.

Její dítě na tom snad bude líp.

„Večeře se podává v sedm hodin v jídelně,” poučila ji chladně paní Smithová. Pak se otočila a práskla za sebou dveřmi.

Tess dlouze, unaveně vzdychla a rozhlédla se. Čím dřív se tady zabydlí, tím lépe. Nikde ale neviděla svoje zavazadla. Na protějším konci místnosti byly další dveře, zdobené a dvoukřídlé, jak jinak?, a Tess jimi vešla do prostorné ložnice. Šero už ji nepřekvapilo. Došla k oknu, roztáhla závěsy a pustila dovnitř zlatavé sluneční světlo. Potěšilo ji, že ložnice je zařízená ve stejných teplých, zemitých tónech jako obývací pokoj. Otevřela francouzské okno, vyšla na balkon a zhluboka se nadechla čerstvého vzduchu. Výhled do zahrady bral dech. Záhony s jarními květinami hýřily barvami a za nimi se do daleka táhl šťavnatý trávník. Na obzoru se do nebe zapichovaly vrcholky hor.

Nádhera!

Tady by se žilo!

Tess se vrátila dovnitř. Zavazadla na ni čekala vedle obrovské postele. Donesla je k velkému vestavěnému šatníku a šla si prohlédnout prostornou koupelnu s rohovou vanou, do které by se pohodlně vešla čtyřčlenná rodina. V rohu byl sprchový kout s posuvnými skleněnými dveřmi.

Tak takhle si žijí boháči! Benův dům na ni udělal větší dojem než prezidentské apartmá v hotelu, kde pracovala.

Protáhla si bolavá záda a toužebně pohlédla na vanu. Pak se ohlédla po zavazadlech. Nejdřív vybalí, pak se vykoupe. Ale než pověsila oblečení na

37

ramínka, padla na ni taková únava, že už nechtěla nic jiného, než ležet a odpočívat.

Chvilku si zdřímnu, rozhodla se.

Svlékla se, odhrnula huňatou deku se vzorem zelených listů a vklouzla pod chladivou, hebkou, vanilkově bílou pokrývku. Matrace se pod ní jemně zhoupla a vytvarovala se jí podle těla.

Bylo to jako uvelebit se v míse šlehačky. Za pár minut Tess tvrdě spala.

Ben odhrnul závěs, zůstal stát v pruhu slunečního světla a díval se na hektary mírně zvlněného trávníku s ostrůvky záhonů, zářících sytě oranžovými, slunečně žlutými a jasně rudými barvami.

Jeanette by z toho byla nadšená. Přesně takovou zahradu si přála, když dům koupili. Zavřel oči a představil si ji, jak si venku hraje se synem. Už by mu byl skoro rok. Možná by dokonce chodil. Žvatlal by první slova. Ben si vždycky chlapce v duchu maloval se svými tmavými vlasy a s matčinýma průzračně modrýma očima a zářivým úsměvem. Dítě bylo pokaždé šťastné a smálo se.

Z bolestných myšlenek ho vytrhlo skřípnutí dveří. Na prahu stála paní Smithová. Ben pustil závěs a místnost se znovu ponořila do šera.

„Vaše návštěva se zabydluje.”

„Díky.”

„Ještě něco?”

„Ne, nic, ačkoli vlastně ano, něco přece. Potřebuju, abyste prošla dům a odstranila všechen alkohol.”

Zamračila se. „Proč?”

38

„Dala si podmínku, že tady zůstane, jedině když přestanu pít. Myslí si, že jsem alkoholik.”

„A vy jste jí to nevymluvil?”

„Je mi jedno, co si o mně myslí. Hlavně, ať se tu cítí dobře. Prostě to udělejte, prosím.”

Paní Smithová nevypadala nadšeně, ale nehádala se. Zamručela jen: „Už se opakuju, ale celý ten váš nápad se mi vůbec nelíbí.”

„Já vím.” Neměla ráda ani Jeanette, ale nakonec si na sebe zvykly. Paní Smithová se chovala jako kvočna, která se snaží chránit své mládě. Měla o Bena takový strach, že se jí pro něj žádná žena nezdála dost dobrá.

„Vím, že se pořád cítíte provinile, Bene, ale za nic nemůžete.”

Nemusel se ptát, o čem je řeč. Hospodyně mu to nikdy do očí neřekla, ale věděl, že ze smrti jeho syna obviňuje Jeanette. Vždycky ji považovala za sobeckou a rozmazlenou potvoru.

Jeanette otěhotněla zrovna v době, kdy se jí slibně rozjížděla kariéra. Nijak zvlášť ji to nepotěšilo. Místo aby se na dítě těšila, byla rozladěná a mrzutá. Bála se, že jí těhotenství zničí postavu a zabrzdí jí kariéru. Nedej bože, aby se jí udělaly na břiše strije! Nějaký čas dokonce uvažovala o potratu, ale Ben jí to, díkybohu, vymluvil. Věřil, že čas všechno srovná a Jeanette si nakonec začne mateřství užívat.

Jenže to se nestalo.

„Už jste to řekl rodičům?” zeptala se paní Smithová. Rodiče.

Bude jim muset vysvětlit, co se přihodilo. Otec

39

s matkou mu do života nijak zvlášť nemluvili. Nebyli panovační, spíš naopak. Neviděl je a ani s nimi nemluvil od posledních Vánoc. Jenže to ještě neznamenalo, že ho pochopí. Vždyť ho skoro neznají! „Ještě ne.”

„A neměl byste jim zavolat?”

„Proč? Akorát by se začali těšit na vnouče, které stejně nikdy neuvidí.”

ČTVRTÁ KAPITOLA

Ben zaklepal u Tess. Byl zvědavý, proč nepřišla na večeři. Proč tři a půl hodiny nevyšla z apartmá?

Ne, nebyl zvědavý. Měl o ni starost.

Podle paní Smithové si přivezla jenom dvě tašky a několik malých krabic, takže určitě nepotřebuje tolik času na vybalování. Co když se jí něco stalo? Co když se jí udělalo špatně?

Zaklepal znovu, tentokrát hlasitěji.

„Tess, jsi tam?”

Věděl, že by to neměl dělat, ale přesto otevřel. Obývací pokoj byl zalitý narůžovělým svitem zapadajícího slunce. Benovi se tohle apartmá vždycky líbilo. Připadalo mu, že se k Tess hodí. Bylo jako ona: svěží, optimistické a ve své jednoduchosti téměř výstřední. A domácké. Přesně tak se s Tess cítil.

Jako doma.

Vstoupil dovnitř, zastavil se a našpicoval uši. V apartmá bylo úplné ticho.

Do zátylku se mu ostrými zuby zakousl strach. Ben se přerývaně nadechl.

Co když uklouzla a upadla?

Co když se zranila?

41

Bez rozmýšlení zamířil k pootevřeným dveřím ložnice a s bušícím srdcem vešel dovnitř. Uviděl jen další tlumené barvy, zalité večerním sluncem, ale ne Tess. Vpadl do koupelny.

Byla prázdná.

Vrátil se do ložnice a hrdlo se mu začínalo svírat panikou. Vtom z postele zaslechl tichounké zachrápání. Až teď si všiml, že hromada nadýchaných pokrývek je na jednom místě trochu vyboulená.

Zalila ho tak silná úleva, že se mu podlomila kolena.

Představoval si, jak Tess leží v bezvědomí na dlaždicích v koupelně a krvácí, a ona si zatím jen zdřímla!

Rozechvělými prsty si odhrnul vlasy z čela. Měl by se sebrat, jinak ho čeká nejtěžších pět měsíců v životě. Nesmí vždycky hned myslet na nejhorší. Tess je v bezpečí. Dítě je v bezpečí. Když ji bude příliš okatě hlídat, může ji tím vyštvat. Tess není jeho vězeň, ale host.

Zvažoval, jestli by ji neměl probudit, aby se trochu najedla, ale pak ten nápad zavrhl. Ačkoli se mu pranic nelíbilo, že zůstala o hladu, spánek jí zjevně také prospěje.

Došel k francouzskému oknu a zatáhl závěsy, aby ji nebudilo světlo. I když mu zdravý rozum napovídal, že by měl odejít, dokud Tess spí, něco ho neodolatelně přitahovalo k posteli.

Jen se na ni rychle podívám, slíbil si. Ubezpečím se, že je v pořádku.

Vrátil se k posteli. Byl rád, že měkký koberec ztlumil jeho kroky. Tess ležela schoulená do klubíčka pod obrovskou dekou se vzorem zelených

42

listů a růžových květů. V rozměrné posteli vypadala drobná a bezbranná jako víla v hlubokém lese. Na čele a nad horním rtem se jí třpytily droboučké kapičky potu a pramínky světlých vlasů se jí přilepily ke spánku.

Není moc přikrytá? Ben si uvědomil, že v místnosti je hrozné horko.

Jemně z ní stáhl těžkou deku. Tess ze spánku zakňourala a převalila se na záda. Hebká pokrývka z egyptského hedvábí jí těsně přiléhala k tělu a Ben si uvědomil, že je pod ní Tess nahá.

Zatoužil po ní. Strašně.

Honem odsud zmiz, přikázal si v duchu. A za žádnou cenu se jí nedotýkej!

Jenže proč je Tess tak strašně bledá? Co když jí není jen horko? Co když je nemocná a má horečku?

„Tess,” zašeptal. Nechtěl ji polekat. Něco nesrozumitelného zamumlala a zavrtěla se. „Tess, probuď se.”

Nedělej to, varovalo ho podvědomí, nedotýkej se jí.

Jenže část mozku, která ovládá pravou ruku, zjevně zrovna neposlouchala. Položil Tess hřbet ruky na čelo, přesně jako mu to dělávala paní Smithová, když byl v dětství nemocný.

Kůži měla chladnou, což je jistě dobré znamení.

Místo aby se odtáhl, jemně Tess pohladil po tváři. Měla hedvábně hladkou pleť. Ve spánku byla tak něžná a sladká a bezbranná Ustrnul jí pohledem na rtech. Tak rád by ji políbil! Onu noc v hotelu si užíval její polibky jako živou vodu. Za těch pár hodin si na nich vypěstoval závislost

43

a když se ráno probudil sám, pozoroval na sobě abstinenční příznaky.

I teď, po všem, co se stalo, ho Tess strašně moc přitahovala.

Už se setkal se spoustou žen, které s ním hrály špinavou hru a šly jenom po jeho penězích. Tess mu připadala jiná. Upřímná, přirozená, opravdová.

Nejraději by ji objal, ale ovládl se. Nebylo by to moudré. Nikdy nepřijme dítě, které Tess nosí. Copak by se na tak chatrných základech dal postavit trvalý vztah? Tess si zaslouží někoho, kdo ji bude milovat i s dítětem. A to Ben nedokáže.

Proč se jí tedy pořád ještě dotýká?

Palcem jí sklouzl ke rtům. Pootevřely se a na kůži ho zahřál její dech. Teplo mu putovalo po palci do dlaně, kde se na chviličku zastavilo a pak pokračovalo po předloktí vzhůru k hrudi. Srdce se mu divoce rozbušilo.

Vlna horka mu pomalu klesla k podbřišku a usadila se těsně pod páskem kalhot. Touha po polibku už byla skoro nesnesitelná.

Skoro.

Tess otevřela oči. Rychle se odtáhl. Pohlédla na něj a rozespale se usmála. „Ahoj.” Bože, je nádherná! „Ahoj.”

Zmateně se rozhlédla, jako by zapomněla, kde je. „Co děláš v mém pokoji?”

Neznělo to naštvaně, ačkoli měla plné právo zlobit se na něj. Neodolal a odhrnul jí vlhké vlasy z čela. Co je na té ženě tak zvláštního, že se jí musí pořád dotýkat?

„Nepřišla jsi na večeři a já o tebe měl starost.

44

Neodpovídala jsi na zaklepání, a tak jsem dostal strach, že se ti něco stalo.”

Oči měla pořád ještě zamžené spánkem, ale už se do nich stačila vplížit nedůvěra. „Co třeba?”

Dobrá otázka. Moc dobře věděl, že zareagoval přehnaně. „Nevím. Jen jsem chtěl mít jistotu, že jsi v pořádku. Neměl jsem chodit dál bez pozvání. Omlouvám se.”

Ne, to vážně neměl, ale Tess se na něj nedokázala zlobit. Pořád měla před očima jeho nešťastný výraz, když jí vyprávěl o ztraceném synovi. Proč jí na rovinu nepřizná, co cítí? Proč jí nepoví, že se o ni bojí?

Protože je muž, odpověděla si. A muži o citech nemluví. Nikdy nepřiznají strach. Obzvlášť ne muži jako Ben. Jsou přesvědčení, že by pak působili jako slaboši.

„Jsem v pohodě,” ujistila ho. „Byla jsem jenom strašně unavená. Mám za sebou několik těžkých dní.”

Zastrčil jí pramen vlasů za ucho. Tess se neodtáhla, přestože Ben v jejím pokoji neměl co dělat. Líbilo se jí, že se jí dotýká. Měla by ho poslat pryč, ale místo toho blaženě přivřela oči a vzdychla.

Koneckonců to není poprvé, co ji vidí v posteli. V posteli a nahou.

„Tohle je moc příjemné,” zašeptala. „Totéž jsi udělal tenkrát v noci v hotelu.”

„Vážně?” Nepřestával ji jemně laskat. Přejel jí bříškem prstu po ušním lalůčku, pohladil ji po krku. Teď už jeho doteky nebyly pouze příjemné. Vzrušovaly ji úplně stejně jako oné noci. Tess by nejraději Bena objala kolem krku a přitáhla ho

45

k sobě blíž, ale nepohnula se. Bez ohledu na to, jak moc se jí chtělo.

„Myslel jsi, že spím, ale já to jenom předstírala.”

„Proč?”

Pokrčila rameny. „Nejspíš jsem se bála, že až otevřu oči, pošleš mě pryč. A já nechtěla odejít.”

„Tak proč jsi nakonec odešla?” Přestal ji hladit a Tess k němu vzhlédla. Vypadal skoro smutně.

„Nevím.”

„Pověz mi to,” naléhal. Nejraději by mu přiznala, že se do něj zamilovala, a tak raději utekla. Ale změnilo by se tím něco?

„Představ si, že bych bývala zůstala. Třeba bychom spolu začali chodit. A o měsíc později bych ti oznámila, že jsem těhotná. Byl bys šťastný? Chtěl bys to dítě víc než teď?”

I když mlčel, vyčetla mu z očí odpověď: „Ne”. Nic by se tím nezměnilo.

„Neříkám, že nechci dítě. Jen jen se o něj nedokážu starat. Nebyl bych dobrý táta.” Vypadal tak smutně, tak bezradně! Tess pochopila, že Ben nemůže začít nový život, dokud sám sobě neodpustí.

Překulila se na bok a opřela se o loket. „Občas se zkrátka dobrým lidem stávají zlé věci. Nikdo tomu nemůže zabránit. Není to ničí vina.”

„A co věci, kterým se zabránit dalo? Kdo za ně nese vinu?”

Mučilo ji, že je nešťastný, ale věděla, že ať řekne nebo udělá cokoli, neutěší ho. Jizvy na Benově duši dokáže zahojit jedině čas. Ale za jak dlouho?

Za rok? Za deset let? Anebo si Ben odnese pocit viny do hrobu?

46

„Máš hlad?” zeptal se. „Nechám pro tebe něco ohřát.”

Důvěrná chvilka zřejmě skončila. Bude to mezi nimi takhle pořád? Stáhne se Ben do sebe, kdykoli se s ním Tess pokusí sblížit?

Padla zpátky na polštář.

„Raději bych ještě spala.”

Přikývl a vstal. „Nechám talíř s jednou porcí v lednici pro případ, že by sis to rozmyslela.”

„Díky.”

„Ráno se za mnou zastav a já tě provedu po domě. Obvykle bývám ve své pracovně.” „Dobře.”

„Dobrou noc, Tess. Hezky se vyspi.” „Dobrou noc.”

Chvíli stál a díval se na ni, jako by chtěl ještě něco dodat, ale pak se otočil a odešel. O vteřinu později Tess slyšela, jak za ním zapadly dveře apartmá.

Dlouho nemohla usnout. Dívala se, jak se do pokoje vkrádá tma, a připomínala si výhody bydlení u Bena. Najednou ji ale napadaly samé nevýhody.

Hlavně musí být opatrná. Jestli se jí Ben bude něžně dotýkat a propalovat ji žhavými pohledy, mohla by ztratit soudnost a vyspat se s ním. Ještě větší průšvih by byl, kdyby se do něj zamilovala.

Ráno se Tess rozkošnicky převalovala v posteli. Nechtělo se jí ještě vstávat. Prospala patnáct hodin. Už si nevybavovala, kdy si naposledy takhle báječně odpočinula.

Připadala si v Benově domě jako ve vatičce. Ve

47

čeř si sice nebyla stoprocentně jistá, jestli se rozhodla správně, ale po probuzení změnila názor. Dělá dobrou věc. Pro sebe i pro dítě.

Opájela se vědomím, že už nemusí trávit dlouhé hodiny v těžké práci, aby zaplatila účty za věci, které si nemůže dovolit. Byla to obrovská úleva. Nevybavovala si, kdy se naposledy cítila tak dokonale klidná.

S budoucností si hlavu nelámala a užívala si přítomnou chvíli.

Položila dlaň na vypouklé bříško, ve kterém rostlo dítě. Nemohla se dočkat, až poprvé ucítí jeho pohyby. Vlastně se docela těšila, až jí naroste velké břicho. Možná už žádné další dítě mít nebude, takže by si měla těhotenství užít.

Jen škoda, že se o tu radost nemá s kým podělit.

Brzy bude potřebovat těhotenské oblečení, ale když je teď bez příjmu, asi si je nebude moct dovolit. Poslední výplata byla hodně nízká a úspory se jí ztenčily na minimum.

Možná by měla obejít obchody s oblečením z druhé ruky. Věděla, kde se prodávají mírně obnošené značkové věci za slušnou cenu. Dělám, co můžu, pomyslela si. Nikdo mě nemůže obvinit, že nejsem vynalézavá.

Samozřejmě by mohla požádat Bena, aby jí půjčil na nové oblečení. Nepochybovala, že by jí koupil cokoli, jen aby se vyplatil z pocitu viny. A spousta žen by toho na jejím místě využila.

Jenže Ben už jí pomohl až dost. Jak mu to oplatí?

Zaslechla, že se v obývacím pokoji otevírají dveře.

Kdo to může být? Možná ji chce Ben provést po

48

domě. Anebo se opět potřebuje přesvědčit, že Tess dýchá.

Posadila se a přitáhla si přikrývku blíž k nahé hrudi. Za necelou minutu se dveře znovu zavřely. Ať už do jejího obývacího pokoje vešel kdokoli, nezdržel se dlouho. Pak ji v nose zalechtala vůně smažené slaniny. Žaludek se jí sevřel hlady a do pusy se jí seběhlo tolik slin, že musela rychle polknout, aby se nezakuckala.

Vyskočila z postele a hodila přes sebe župan. Lahodná vůně ji zavedla ke stolu v obývacím pokoji.

Někdo zřejmě předpokládal, že se vzbudí hladová jako námořník, anebo nevěděl, co má ráda.

Na podnose byly tři druhy vajec, míchaná, smažená a vařená. Na talíři se kupily lívance, v ošatce ležel nádherný croissant a dva křupavé toasty. Vedle byl další talíř s opraženou slaninou, kečupem a tlustým plátkem šunky. K pití měla na výběr mezi pomerančovým, grapefruitovým a brusinkovým džusem a horkým čajem.

Bože! Taková snídaně musí stát peněz! Tess nesnášela plýtvání jídlem, takže se rozhodla, že sní, kolik se do ní vejde. Musí požádat Bena nebo kuchaře o menší porce. Jinak tady ztloustne o padesát kilo!

Vedle podnosu ležela velká bílá obálka nadepsaná jejím jménem. Zvedla ji, přejela bříšky prstů po písmenech a uvažovala, jestli je psal Ben. Jeho písmo neznala. Uvědomila si, jak je zvláštní, že čeká dítě s mužem, o kterém vůbec nic neví. A teď dokonce žije v jeho domě!

Strčila si do pusy plátek křupavé slaniny a ote

49

vřela obálku. Uvnitř našla klíčky od auta, které rozhodně nepatřily k jejímu vozu, a novou lesklou platební kartu se svým jménem. Na přiloženém lístku bylo napsáno:

Na cokoli, co budeš ty a dítě potřebovat.

Vzkaz byl podepsán jen písmenem B. Teda!

Asi by ji nemělo překvapovat, že je Ben štědrý, přesto byla trochu v šoku. Ben jí plnil přání dřív, než je stačila vyslovit. Jenže tuhle nabídku by neměla přijímat. Zdvořile mu poděkuje a odmítne. Máma ji naučila slušnému chování.

Rychle dojedla snídani, osprchovala se a seběhla po schodech k Benově pracovně. Několikrát zaklepala, ale nikdo neodpovídal. Může otevřít dveře a vejít bez vyzvání?

Ben přece také vstoupil do její ložnice, i když ho nepozvala dál. Jenže on se bál, že omdlela. Nebo že je mrtvá. Na druhou stranu tohle je jeho pracovna, ne ložnice. A řekl jí, aby za ním ráno přišla.

Takže proč by nemohla vejít? Stiskla kliku „Co to

děláte?”

Tess se tak polekala, že se zapotácela. Otočila se a zjistila, že těsně za ní stojí paní Smithová.

„Vyděsila jste mě,” vyčetla jí Tess. Srdce jí splašeně poskakovalo.

Paní Smithová se tvářila jako policistka, která přistihla zloděje při činu. „Proč slídíte okolo Benjaminovy pracovny?”

50

Tess si uvědomila, že si v přítomnosti té ježibaby pokaždé připadá jako protřelá kriminálnice. Přitom nic špatného neudělala. „Neslídím. Hle-dám ho.”

„V pracovně není.”

Tess potlačila podrážděný povzdech. „A kde tedy je?”

„Nepřeje si být vyrušován.”

Možná nepřestal pít a paní Smithová ho kryje. Třeba slíbil, že bude abstinovat, jen aby se k němu Tess nastěhovala.

Vzápětí Tess došlo, že tak to určitě není. Kdyby Ben pil, cítila by z něj včera večer alkohol. A určitě by z jeho chování poznala, že je opilý. Dokázala odhalit alkoholika na sto honů.

Jenže proč by jí Ben říkal, aby za ním ráno přišla, kdyby to nemyslel vážně? Bude to spíš tak, že někdo nechce, aby se s ním Tess setkala.

A ten někdo je paní Smithová.

„Škoda,” opáčila Tess. „Něco mi dal a já bych si s ním o tom potřebovala promluvit.”

„Jestli jde o auto, máte ho v garáži. Je to tmavě modrý mercedes.”

Mercedes? Nikdy neřídila zahraniční auto. Vlastně neřídila nic jiného než dvacet let starý vrak v posledním tažení. „Nevím, jestli bych si měla půjčovat jeho auto.”

„Není to jeho auto. Objednal ho pro vás. Dodali ho dnes ráno.”

„Dodali?” zopakovala nechápavě Tess.

„Ano. Z autosalónu.”

„Z autosalónu?”

Hospodyně na Tess pohlédla jako na otravné

51

dítě, nebo spíš jako na obecního idiota. „Copak jste hluchá? Ano, z autosalónu. Tam se prodávají auta. Víte vůbec, co je to auto?”

Nedávalo to smysl. Proč by jí Ben kupoval auto? „Takže jestli tomu dobře rozumím, Ben to auto pronajal, než se můj vůz vrátí ze servisu.”

„Ne, koupil ho na leasing.”

„On mi koupil mercedes?” A co její auto? Ben přece slíbil, že v něm nechá vyměnit karburátor.

„Benjamin je velmi štědrý muž,” odfrkla si hospodyně se špatně skrývaným znechucením. „Až příliš.”

Tess s ní v duchu souhlasila. Benova štědrost ji vyváděla z míry. Zneklidňovala ji.

„O nic takového jsem ho nežádala,” vydechla Tess.

„Mně je úplně jedno, o co jste ho žádala a o co ne.”

Tess zaslechla, že v Benově pracovně zazvonil telefon. Jenom jednou, jako by ho někdo zvedl. Paní Smithové se rozšířily zorničky a Tess okamžitě pochopila, že jí hospodyně lhala. Ben je uvnitř. Jenže když chtěla vzít za kliku, paní Smithová se postavila mezi ni a dveře.

Probodla Tess vzdorovitým pohledem. „Tam teď nepůjdete.”

PÁTÁ KAPITOLA

„Ale Benji, strašně dlouho jsme se neviděli!”

Ben vzdychl a zavrtěl hlavou. Nenáviděl tuhle přezdívku. V deseti letech mu připadala směšná, v pubertě se za ni styděl a teď byl přesvědčený, že ho tak matka oslovuje, jen aby ho naštvala. „Nezlob se, mami, ale teď vážně není vhodná doba na návštěvu.”

A nebude dalších pět měsíců. Jak je možné, že se matka čtvrt roku neozvala a zrovna teď volá, že chce přijet?

Vždycky byla mistryně špatného načasování. Kdykoli se v Benově životě něco významného dělo, matka měla natáčení. Kdyby bývala mohla někomu zaplatit, aby za ni Bena porodil, nejspíš by to udělala.

„Slibuju, že ti nebudu překážet. Vůbec o mně nebudeš vědět.”

„Mám strašně moc práce. Nemůžu se ti věnovat. Nejspíš se na nějaký čas vrátím do Los Angeles.” To byla lež. Nehodlal opustit město ani dům. „Víš přece, jak to tady nesnáším.”

Matka zklamaně vzdychla. Ben potlačil vztek. Když byl malý, klidně se sebrala a odjela na osm

53

týdnů na druhou stranu zeměkoule, aniž by se zajímala o jeho pocity. Ben si nestěžoval, když jeho rodiče vyrazili na dovolenou a jeho nechali doma. Bral to tak, že potřebují být sami.

Matka nemá právo cokoli od něj očekávat. Přesto se cítil provinile, že jí nevyhověl.

Za dveřmi pracovny zaslechl hlasy.

Že by se paní Smithová už zase hádala s kuchařem?

„Musím končit, mami.”

„Ale Benji, “

„Mám něco neodkladného. Zavolám ti později. Slibuju.” Mnohem později. Za pět měsíců.

Zavěsil dřív, než se matka sníží ke škemrání. Asi jí bude muset přestat zvedat telefon.

Vstal ze židle, došel ke dveřím a potichu je otevřel. Paní Smithová k němu byla otočená zády. Ruce měla rozpažené, jako by strážila vchod do jeho pracovny.

Před kým?

U protější stěny chodby stála Tess, tváře jí planuly vzteky a ruce měla zaťaté v pěsti, jako by se chystala na rvačku.

Zajímalo by ho, která z nich by vyhrála.

Paní Smithová je sice těžká váha, ale Ben by vsadil na Tess. I když váží o polovinu méně než hospodyně, má školu ulice a umí být pěkně tvrdá.

„Řekla jsem vám, že si nepřeje být vyrušován,” vyštěkla právě paní Smithová panovačným tónem, který si Ben moc dobře pamatoval z dětství. Dávala jasně najevo, že nesnese odmlouvání.

„To je mi jedno,” odsekla Tess. „Potřebuju si s ním promluvit.”

54

Byly tak zabrané do hádky, že si ho ani jedna z nich nevšimla.

„Nemůžete jednoduše nechat Benjamina na pokoji?” zasyčela paní Smithová. „Proč mu ještě víc komplikujete život? Jako by nestačilo, že zplodil bastarda. Měla byste být ráda, že chce tomu dítěti zajistit důstojný život.”

Sakra!

Tess otevřela pusu, aby odpověděla, ale pohled jí padl na Bena. Ať chtěla říct cokoli, její výraz prozrazoval, co se jí honí hlavou. Uvažovala, jestli Ben slyšel tu poznámku o bastardovi.

„Co se to tady děje?” zeptal se.

Paní Smithová překvapeně zalapala po dechu a ohlédla se na něj. Z tváří jí vyprchala barva. „Přistihla jsem ji, jak tady slídí. Řekla jsem jí, že když pracujete, nesmí vás nikdo vyrušovat.”

„Neslídila jsem!” vybuchla Tess a probodla paní Smithovou nenávistným pohledem. A to měl Ben obavy, že se Tess bude jeho hospodyně bát! Většina lidí měla z paní Smithové strach. Hospodyně nešla pro drsné slovo daleko a dokonce i jemu dokázala občas pěkně od plic vynadat.

Tess ale nevypadala ani trochu vyděšeně.

„Požádal jsem Tess, aby za mnou přišla,” objasnil Ben hospodyni. „Slíbil jsem jí, že ji provedu po domě.”

Paní Smithová se přinutila k úsměvu. „Proč jste o to nepožádal mě? Ráda jí všechno ukážu.”

Vsadil by všechny své peníze na to, že paní Smithová by si raději vypíchla oko vidličkou, než aby trávila čas s Tess.

Opřel se o zárubeň a vzdychl.

55

„Tess, omluvíš nás na chvíli? Potřebuju si s paní Smithovou promluvit.”

Když hospodyně procházela kolem Bena do pracovny, Tess jí zapíchla do zad nenávistný pohled. Ben potlačil úsměv. Nepřekvapilo by ho, kdyby Tess na starší ženu vyplázla jazyk.

Ty dvě si vůbec neuvědomují, jak moc mají společného. Jenže kdyby jim to pověděl, asi by mu vyškrábaly oči.

„Dej mi pět minut,” požádal Tess. Když zavíral dveře, usmála se.

Otočil se k hospodyni. Bradu měla bojovně vystrčenou a tvářila se zarputile.

„Posaďte se.”

„Raději budu stát.”

„Prosím, Mildred.”

Neochotně klesla na krajíček židle.

„Vím, že nesouhlasíte s tím, co dělám, ale to neznamená, že se mi můžete míchat do života.”

„Jde mi jen o vaše dobro,” namítla, jako by to její jednání ospravedlňovalo.

„To je možné, ale nemůžete se vměšovat mezi mě a Tess. Vždyť ji vůbec neznáte.”

„Vy také ne.” A paní Smithová by zjevně byla ráda, kdyby to tak zůstalo.

„Ale rád bych ji poznal. Nechci sice naše dítě vychovávat, ale to nic nemění na tom, že ten bastard je můj.”

Paní Smithová sklopila oči do klína.

„Copak jste zapomněla, že moji rodiče také nejsou manželé?”

„Řekla jsem to ve vzteku. Omlouvám se, pane.”

56

„A odpusťte si ten pokorný tón. Přestaňte si hrát na věrnou podřízenou zlého šéfa. Patříte do rodiny a já vás mám rád. Chápu, že se mě snažíte chránit, ale musíte s tím přestat. Chápete?”

Přikývla.

„Vím, že pořád obviňujete Jeanette z toho, co se stalo.”

Vzhlédla k němu.

„Vy zase obviňujete sám sebe.”

„Ano, jenže když se budu pořád vrtat v minulosti, nic tím nezměním. Nebo snad ano?”

Zavrtěla hlavou.

„Vím, že jste Jeanette neměla ráda,” pokračoval. „Uznávám, že měla pár špatných vlastností. Ale kdo nějakou nemá? Přes všechny její chyby jsem ji miloval.”

„A Tess?”

„Co vám udělala, že ji tak nesnášíte? Podle mě dala jasně najevo, že ode mě nic nechce.” „To tvrdí teď.”

„Vím, že se vám to nelíbí, ale Tess neotěhotněla sama. K početí dítěte jsou potřeba dva.” „Stejně jí nedůvěřuju.”

„Možná vám připadá protivná, ale nemá to jednoduché. Když ji zkusíte blíž poznat, možná ji časem začnete mít ráda.”

„A vy?” vyzvídala hospodyně. „Máte ji rád?”

„Mám ji rád.” Možná až příliš. „Takže jsme domluveni?”

„Ano.”

„Přestanete se mezi nás plést?” Kývla.

„Chci, abyste to řekla,” naléhal a hospodyně ho

57

probodla naštvaným pohledem. „Povězte, Bene, nebudu se mezi vás dva míchat.”

Obrátila oči v sloup. „Slibuju, že se mezi vás dva nebudu míchat.”

„Vidíte, ani to nebolelo.”

„Už můžu jít?”

„Jistě. Pošlete sem Tess.”

Paní Smithová vzala za kliku, otevřela dveře, a do místnosti vpadla Tess. Měla co dělat, aby vybalancovala pád. Poslouchala za dveřmi?

„Sakra,” procedila mezi zuby a podívala se z Bena na paní Smithovou. „Zakopla jsem.”

Paní Smithová věnovala Benovi významný pohled, jako by se mlčky ptala: a na tuhle osobu mám být milá? Pak se vztyčenou hlavou vyšla na chodbu. Ben si založil ruce na hrudi a usmál se na Tess.

Vykouzlila nevinný výraz. „Neposlouchala jsem za dveřmi, vážně. Jen jsem se o ně opírala.” „Jsou zvukotěsné.” Odfrkla si.

„Což vysvětluje, proč jsem nic neslyšela.” Zavrtěl hlavou.

„Ty se divíš, že jsem poslouchala? Ta stará ježibaba mě nesnáší.”

„Už ti nebude dělat problémy.”

„Jasně,” opáčila Tess. „Když budeš u toho, tak možná ne.” Znovu si uvědomil, jak je krásná. A vzrušující. Když už nic jiného, rozhodně s ní nebude nuda. „Jak ses vyspala?” „Jako miminko.” „Chutnala ti snídaně?”

58

„Byla výborná. Ale moc velká.”

„Promiň. Nevěděl jsem, co máš ráda.”

„To jsem si myslela. Nejsem vybíravá. Snědla jsem skoro všechno. Příště bych ale prosila menší porci.”

„Vyřídím to kuchaři.” Vstal od stolu. „Projdeme se po domě?”

„Nejdřív bych si s tebou potřebovala promluvit.” Přistoupila k němu blíž. „Tohle nemůžu přijmout.”

Podala mu kreditní kartu, kterou ráno nechal v jejím pokoji.

„Proč ne? Nechal jsem ji pro tebe udělat.”

„Díky. Jsi hodný. Ale rozhodla jsem se, že si ji nevezmu.”

„Neříkej mi, že si nepotřebuješ nic koupit. Jen si ji vezmi, je tvoje.” Podal jí kartu zpět, ale Tess jeho ruku odstrčila.

„Trochu peněz mám.”

„Nechci se vytahovat, ale jsem si jistý, že já jich mám víc. A teď nesu zodpovědnost za tebe i za dítě.”

„Jediný člověk, který za mě nese zodpovědnost, jsem já sama.”

Jak může být tak paličatá?

Její hrdost ho popouzela a zároveň okouzlovala.

„A tohle ti také vrátím,” pokračovala a podala mu klíčky od auta. „Raději bych řídila svoje auto.”

Aha. „Tak to bude problém.” Přimhouřila oči.

„Proč?” „Je pryč.” „V servisu?”

59

„Ne. Je zkrátka pryč.” „Kde?”

„V automobilovém nebi.” Vykulila oči. „V

nebi?”

Začínal s ní ztrácet trpělivost. Na druhou stranu se jí nedivil. Také by nevyskakoval radostí, kdyby někdo nechal jeho vůz odvézt na vrakoviště. Jenže jeho auto mělo do popelnice na kolečkách daleko. „Zavolal jsem mechanika a ten řekl, že celé tvé auto má o polovinu nižší hodnotu než náhradní díly, které se musí vyměnit. Nevyplatilo se ho opravovat. Nehledě na to, že nemělo ani airbagy. Vůbec nebylo bezpečné.”

„Ale Bene, tys slíbil že mi koupíš nový karburátor!”

„Také jsem ho koupil. Je v garáži, pod kapotou mercedesu.”

Zavřela oči a zavrtěla hlavou. „Vtipné.”

„Byla to rozumná investice a to auto je bezpečné. Má airbagy, ABS a spoustu dalších vymožeností.”

„Jsi si jistý, že mi chceš svěřit auto?” rýpla si do něj. „Co když se někde zapomenu? Třeba si vyjedu na výlet a ztratím pojem o čase. Mohla by tě strachy ranit mrtvice. Co bys dělal? Zavolal bys na policii?”

„Neboj, na to jsem myslel.” Předklonil se, otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl mobilní telefon. „Zavolal bych ti na tohle.”

„Bože! Tys mi koupil i telefon? Co dalšího máš? Poníka?”

„Chtěla bys poníka?”

Nevěřícně na něj pohlédla. „Ty bys ho vážně koupil, viď? Nechal bys postavit stáj a najal bys

60

trenéra. A všechno jenom proto, že jsem tě popichovala.”

Ano, nejspíš by to udělal.

„Nepřeháníš to?” vybuchla.

Usmál se. „Uklidni se, Tess. Potřebuješ auto a já mám jedno navíc. Když ho odmítneš, bude stát v garáži.”

„A co paní Smithová? Nemohla by si ho vzít ona?”

„Má rollse.”

„Tys koupil hospodyni rolls-royce?”

Zakřenil se. „To jsou vedlejší zaměstnanecké výhody. Tak co? Budeš jezdit tím autem, nebo ti mám koupit poníka?”

Natáhla k němu ruku.

„Dobře, vezmu si to auto.”

Pustil jí klíčky do dlaně a podal jí telefon. Obojí si strčila do kapes džínů, které už jí začínaly být v pase hodně těsné. Vlastně to vypadalo, že si Tess nechává rozepnutý knoflík.

„Teď už ti můžu ukázat dům?”

„Ano.”

Zjevně by potřebovala nové oblečení a spoustu věcí pro dítě, ale byl si jistý, že i kdyby se sebevíc snažil, kreditní kartu jí nevnutí.

Alespoň ne dnes.

Na procházce po domě si Tess uvědomila jednu věc.

Ben neví, co s penězi.

Jeho palác byl obrovský. Včetně přízemí měl čtyři podlaží. Dokud Tess neviděla všechny místnosti, netušila, že jich je v domě tolik. Ben jí

61

ukázal osm ložnic, šest koupelen, dva sprchové kouty, dvě oddělená apartmá a dva byty pro služebnictvo. Navštívili také dvě kuchyně a obrovskou spíž se zásobami konzervovaného a trvanlivého jídla, se kterými by se dala přečkat celá doba ledová.

V jedné místnosti byly od podlahy až po strop police s knihami. Ben vlastnil všechno možné od klasických románů po životopisy slavných lidí. Tess potěšila skrovná sbírka ženské literatury. Ben jí vysvětlil, že knihy mu posílají literární agenti, kteří chtějí prodat autorská práva na filmové zpracování.

V přízemí se našlo místo pro všechny Benovy koníčky. V místnosti s koženou sedací soupravou bylo velké promítací plátno a všechno, co potřebuje k práci filmový producent. Za vedlejšími dveřmi se skrývala dokonale vybavená posilovna. Tess se dozvěděla, že ji může používat, kdykoli se jí zachce. Prohlídka domu skončila v herně s šipkovým terčem, stolním fotbalem a kulečníkovým stolem. Přiléhala k ní druhá kuchyně a barový pult, za kterým Tess kupodivu nezahlédla jedinou láhev alkoholu.

Místnosti byly jedna tmavší a depresivnější než druhá. Tess pokaždé došla rovnou k oknu, roztáhla závěsy a pustila dovnitř slunce. Barvy se rozjasnily a dům hned vypadal útulněji.

„Jak se ti u mně líbí?” zeptal se Ben.

„Nečekala bych, že budeš mít tak obrovský dům. Připadá mi zbytečně velký. Ne že by se mi nelíbil, ale nějak se mi k tobě nehodí.”

„Vybrala ho Jeanette. Byla to ambiciózní holka

62

z malého města. Snila o tom, že jednou bude slavná a bohatá. A tenhle dům pro ni byl důkazem, že to vážně dotáhla tak daleko, jak chtěla. Spokojil bych se s menším, ale chtěl jsem jí udělat radost.”

„Taky takové holky znám. Ale žádná z nich si na takovýhle dům nevydělala.”

„Ironie je, že Jeanette tu nestrávila jedinou noc. Když zemřela, dům se ještě renovoval.”

„Všechno tu vypadá nové.”

„Také je. Jeanette několik měsíců spolupracovala s interiérovým architektem. Byla na výsledek strašně hrdá“

Oči mu potemněly dojetím. Bylo v nich ale ještě něco dalšího. Stesk? Anebo jen smutek?

„Musí se ti po ní hrozně stýskat.”

„Po něčem se mi stýská a po něčem vůbec.”

Když na něj zvědavě pohlédla, dodal: „Žádné manželství není bez chyby.”

Takže s Jeanette nebyl šťastný? Hádali se?

Ráda by se dozvěděla víc, ale nechtěla vyzvídat. Kdyby jí Ben chtěl o vztahu s Jeanette vyprávět, rozpovídal by se sám.

„Tenhle stůl ale nový není,” poznamenala a přejela prsty po hraně odřeného kulečníkového stolu.

„Mám ho od dětství.” Ať se hnula kamkoli, Ben ji provázel zkoumavým pohledem. Trochu ji to znervózňovalo.

„Asi hodně hraješ.”

„Když nemůžu usnout, jdu sem. Při kulečníku si vyčistím hlavu. Za uplynulý rok jsem ho používal víc než kdy jindy. Chceš si zahrát?”

„Já si potrpím spíš na pingpong. I když na jeden kulečníkový stůl si moc dobře vzpomínám.”

63

„Vážně?”

Střelil po ní zvědavým pohledem a rošťácky se usmál. Tess okamžitě pochopila, co se mu honí hlavou. Každého muže by napadlo totéž.

Nedokázala potlačit úsměv. „Je mi jasné, na co myslíš, ale nic takového to není. U kulečníkového stolu jsem se poprvé líbala s klukem.”

„To zní romanticky,” poškádlil ji.

„Také to romantické bylo.” Při pouhé vzpomínce na ten večer ji zalechtalo pod žebry. Na opojení z prvního polibku žádná žena nezapomene. „Byl to bratr mojí kamarádky. Mně bylo patnáct a jemu osmnáct.”

„Takže starší muž,” popíchl ji. Sedl si na kraj stolu, založil si ruce na hrudi a v očích mu zvědavě blýsklo. „Vyprávěj.”

Sedla si vedle něj. Už dlouho si na první polibek nevzpomněla, přesto si dokázala vybavit každičký detail. „Kamarádka šla do kuchyně pomoct mámě s večeří a já zůstala v přízemí s jejím bratrem Noahem. Dívala jsem se, jak hraje kulečník. Povídali jsme si a on se najednou zeptal, jestli s někým chodím. Když jsem odpověděla, že ne, řekl, že tak krásná holka jako já by měla mít na každém prstě deset kluků. Pak se zeptal, jestli už jsem se s někým líbala. Samozřejmě jsem zrudla jako rak.”

„Cos mu odpověděla?”

„Pravdu. Do té doby jsem se s nikým nelíbala. Alespoň ne doopravdy.”

„A co bylo potom? Položil tě na stůl a vrhnul se na tebe?”

Hravě ho šťouchla loktem do žeber. „Ne. Bylo to hrozně krásné. Noah seděl na kraji stolu, asi ja

64

ko teď ty. Já stála před ním.” Seskočila ze stolu a stoupla si kousek od Bena. „Asi takhle.”

Ben se dlaněmi opřel o hranu stolu a v tu chvíli vypadal přesně jako kdysi Noah. Oba měli tmavé rozcuchané vlasy a drzý, sebejistý, rebelský výraz. Byli si podobní i povahou. Když chtěli, uměli se chovat mile, ale dokázali být pěkně paličatí. Uvědomila si, že možná právě proto ji Ben tolik přitahuje. Připomíná jí první lásku.

„A co se stalo pak?” zeptal se.

„Vzal mě za ruku a přitáhl mě k sobě.”

„Takhle?” Ben udělal totéž. Když se mu boky otřela o stehna, zatočila se jí hlava a srdce se jí divoce rozbušilo.

„Hm.” Přesně takhle. Vybavila si úžas a vzrušení, které se přes ni tehdy přelilo jako obrovská vlna. Přesně si pamatovala okamžik, kdy jí došlo, že nejspíš zažije svůj první polibek. Noah se k ní sklonil a jejich rty se setkaly. Líbal ji pomalu a něžně, dával si načas. V duchu opět prožívala chvíli, kdy pootevřela rty a poprvé ucítila jeho jazyk. Některé její kamarádky považovaly líbání jazykem za odpornou věc, ale Tess samým blahem změkla kolena. Byl to nádherný polibek. Chutnal po cigaretách, limonádě a touze.

Tess tehdy ještě nedokázala touhu pojmenovat. Věděla jen, že se jí ten pocit líbí.

A líbil se jí i dnes.

Až příliš.

Ben si ji zkoumavě prohlížel. Stál tak blízko, že skrz oblečení cítila žár jeho těla.

„A co udělal potom?” zeptal se šeptem a Tess na rtech zalechtal jeho dech.

65

Věděla, že pokud odpoví, Ben ji políbí. A co se stane dál? Tess už nebyla patnáctiletá holka, kterou drží zpátky naivita a strach. Byla dospělá žena a toužila po milování úplně stejně jako Ben. Pochybovala, že by se dokázala ovládnout.

I když si strašně moc přála, aby ji políbil, věděla, že mu to nesmí dovolit.

„Po několika vášnivých schůzkách se na mě vykašlal. Pak přivedl do jiného stavu Tracy Fay Bejarskiovou, narychlo si ji vzal a přestěhoval se s ní na druhý konec města.”

Ben pochopil a s lítostivým výrazem ji pustil. Věděla, jak mu je. Cítila totéž.

O krok ustoupila.

„To není zrovna nejšťastnější konec příběhu,” poznamenal.

„Sesypala jsem se. Stačilo pár polibků a hned jsem byla zamilovaná. Doma jsem měla peklo, a tak jsem si představovala, jak s Noahem utečeme. Asi bych ale měla být vděčná, že se mnou ne-zůstal. Nic moc v životě nedokázal. Po čtvrtém dítěti se s Tracy Fay rozvedli a slyšela jsem, že Noah teď obsluhuje u benzínové pumpy a noci tráví po barech.”

„Benjamine?”

Oba se ohlédli. Ve dveřích stála paní Smithová. Jak dlouho už je asi pozoruje? Co všechno slyšela?

„Oběd je hotový.”

„Hned jsme nahoře,” odpověděl.

Paní Smithová k nim vyslala podezíravý pohled a odešla.

„Asi nebudu jíst,” oznámila Tess. „Pořád ještě

66

jsem přecpaná od snídaně. Raději se projdu po zahradě.”

„Opravdu?”

„Ano. Chtěla bych se trochu nadýchat čerstvého vzduchu.” Těšila se, že zůstane chvíli sama. Alespoň si utřídí nepříjemné vzpomínky.

A ještě na chvíli se ponoří do těch příjemných.

„Požádám kuchaře, aby ti dal porci stranou.”

„Díky.”

Odešel, ale mezi dveřmi se ohlédl. „Máš pravdu. Je dobře, že jsi s tím klukem nezůstala. Zasloužíš si lepšího.”

Možná má pravdu, napadlo Tess. Jenže čím míň člověk od života očekává, tím méně je zklamaný, když se mu nedaří.

ŠESTÁ KAPITOLA

Ben seděl u počítače a mazal e-maily od matky Za týden mu jich poslala tucet. Co ji to popadlo, že se mu najednou vtírá do života? Méně vhodnou chvíli si snad ani nemohla vybrat.

Dveře jeho pracovny se otevřely a dovnitř vpadla Tess.

„Už jsi zpátky z procházky?” zeptal se. Hrnula se rovnou k jeho stolu a oči jí vztekle planuly. Tvářila se podobně, jako když jí oznámil, že nechal její auto odvézt na vrakoviště.

„Kde je?” zasyčela. Vypadalo to, že v příštím okamžiku přeskočí stůl, vrhne se na Bena a začne ho škrtit.

Zjevně měla velký vztek. A strašně jí to slušelo! „O čem to mluvíš?” „O svém oblečení,” procedila skrz sevřené zuby. „Vrátila jsem se z procházky, chtěla jsem si dát sprchu a našla jsem úplně prázdný šatník!”

Bojoval s nutkáním obejmout ji a políbit ji na nádherné růžové rty, zkřivené vzteky.

Byl si však jistý, že kdyby to udělal, dostal by ránu pěstí do žaludku.

68

„Vážně?” Klidně si založil ruce na hrudi a pohodlně se opřel. „Podívala ses do prádelny?”

Založila si ruce v bok. „Proč by někdo dával do špinavého prádla moje čisté oblečení, které ještě ráno viselo na ramínkách? Zmizely mi i spodní kalhotky!”

Pokrčil rameny. „Můžu se zeptat paní Smithové, jestli je někde neviděla.”

Tváře jí planuly hněvem. „Vrať mi je!”

„Nemůžu ti vrátit něco, co nemám.” Vstal ze židle a došel ke krbu. Vzal do ruky pohrabáč a prohrábl doutnající uhlíky.

Tess na něj užasle vyvalila oči.

„To bys neudělal.”

Odložil pohrabáč a s nechápavým výrazem se k ní otočil. „Co bych neudělal?”

Rázně došla ke krbu, sklonila se nad ohništěm a zděšeně vzhlédla. „Tys spálil moje oblečení?”

Byla bez sebe vzteky, a vypadala nádherně. Ben se pokusil o soucitný výraz, ale nedokázal potlačit úsměv.

„Můj bože! Tobě to připadá vtipné?” Rozhlížela se po místnosti, jako by hledala něco, co by po něm mohla hodit. Anebo spíš čím by ho umlátila.

„Kdo si myslíš, že jsi? Módní policie?” Stáhla si tričko přes boky, aby jí nebyl vidět pásek džínů, ale Ben si všiml, že jsou jí kalhoty malé. Přesně jak předpokládal.

„Říkala jsi, že máš peníze, ne? Tak v čem je problém? Kup si nové oblečení.”

„Mám peníze, ale ne na kompletní šatník!”

„V tom případě pro tebe mám perfektní řešení.” Sáhl do kapsy a podal jí platební kartu. Tu,

69

kterou před pěti dny odmítla. „Můžeš použít tohle.”

„Ty jsi neuvěřitelný. Nedáš pokoj, dokud není po tvém.”

„Použij tu kartu a svoje peníze si ušetři na horší časy.”

Tess vypadala, že se rozpláče. „Copak to nechápeš? Nechci si od tebe nic brát. Stačí, že tu můžu žít. Nerada dlužím lidem peníze.”

Pomyslel si, že větším dlužníkem je on. Dluží Tess a dítěti mnohem víc, než jim kdy dokáže dát. „Nic si ode mě nebereš. Já ti to dobrovolně nabízím.”

Nechápavě na něj pohlédla. „V tom není žádný rozdíl.”

„Tess, víš, kolik mám peněz?”

„Ano,” vyštěkla. „Máš jich až moc!”

„Chci ti pomoct, tak mi to dovol.”

Nejspíš mu z tváře vyčetla, co se mu honí hlavou, protože se trochu uklidnila. Z očí jí zmizel vztek a nahradila ho mírná rozmrzelost.

„Fajn,” pronesla po krátké odmlce. „Ale všechno ti splatím. Nevím kdy a nevím jak, ale dám ti zpátky všechno, co utratím.”

„Jak chceš.” Samozřejmě si od ní nikdy žádné peníze nevezme. Ale proč by jí to teď říkal?

Podal jí kartu a Tess si ji neochotně vzala. „Nemysli si, že jsi z toho venku. Pořád na tebe mám příšerný vztek. Jestli ještě někdy uděláš takovouhle pitomost, skončí v krbu tvoje oblečení. A nové si půjdeš kupovat úplně nahý, protože ti spálím všechno do poslední ponožky.”

V koutcích úst mu zacukalo. Ani na vteřinu ne

70

zapochyboval, že by Tess hrozbu splnila. „Budu si to pamatovat.”

Zavrtěla hlavou, něco si pro sebe zamumlala a obrátila se k odchodu.

„Uvidíme se u večeře?” zeptal se. Zvykli si spolu každý den večeřet.

Pohlédla někam za jeho rameno. „Možná ano, možná ne. Záleží na tom, jestli na tebe ještě budu mít vztek.” Pak za sebou práskla dveřmi.

Určitě přijde, pomyslel si. I když se pořád zlobila, zahlédl v jejích očích ještě něco jiného.

Úlevu.

Tess moc dobře ví, že by si měla koupit spoustu věcí, ale nechce utratit poslední úspory. Ženy jejího typu si vždycky nechávají něco stranou na horší časy.

Kupodivu jí ještě nedošlo, že už si do konce života nebude muset s penězi lámat hlavu. Bude o ni postaráno. Ben na to dohlédne.

Sliby se mají plnit.

„To byla dobrota,” vydechla Tess a olízla si z koutků úst zbytky čokoládové pěny. Položila si dlaň na břicho. „Jsem přejedená.”

Ben seděl naproti ní a popíjel kávu. „Povím kuchaři, že sis pochutnala.”

Pohodlně se opřela a spokojeně vzdychla. Do poslední chvíle si nebyla jistá, jestli na večeři přijde, ale nakonec se rozhodla, že se s Benem nají.

Po pravdě mu přiznala, že se dopoledne cítila zrazená a podvedená. Ben se místo odpovědi usmál, pobaveně a láskyplně. A Tess si uvědomila, že už se na něj nedokáže zlobit. Sálala z něj

71

upřímná radost, že dosáhl svého. Normálně by ji to asi ještě víc naštvalo, ale teď si uvědomila, že to s ní Ben myslí dobře. Není manipulátor, který by jí chtěl řídit život. Jen se o ni chce postarat.

Přece mu nemůže vyčítat, že jí dává peníze! Pravda, jeho metody jsou trochu výstřední, ale která žena by odmítla auto za padesát tisíc dolarů a možnost nakupovat do posledního dechu?

Tess odpoledne vyrazila do obchodů v centru města a připadala si trochu jako Julia Robertsová ve filmu Pretty Woman. Až na to, že za sebou neměla kariéru prostitutky a filmový Edward nepřivedl Vivian do jiného stavu.

„Co bys teď chtěla dělat?” zeptal se Ben a odložil ubrousek.

Pokrčila rameny.

„Nevím. Co bys chtěl dělat ty?”

Uměla si představit, co bude následovat. Ben ji bude učit kulečník. Pár lekcí už jí dal, ale moc se jí nedařilo.

„Půjdeme do herny?”

„Abys mě mohl porazit v kulečníku?”

„Nemusíme hrát kulečník.” Rošťácky se zazubil. Co má za lubem?

Bála se zeptat.

„Stolní fotbal mi vůbec nejde a videohry mě nebaví.”

„Tak zkusíme něco jiného,” navrhl.

„Šipky?”

„Ne.”

Začínalo ji to zajímat, což by se jí s Benem nemuselo vyplatit. Od chvíle, kdy se málem políbili u kulečníkového stolu, se od sebe drželi v bezpeč

72

né vzdálenosti. Ben ji však neustále provázel pronikavým pohledem. Nevadilo jí to, právě naopak. Uvědomovala si každičký svůj pohyb a Benovu znepokojivou přítomnost. Bylo to vzrušující.

„Uvidíš,” pravil tajemně, zvedl se ze židle a pokynul jí, aby šla za ním.

„Dobře.” Sešla za ním po schodech do herny. Celou dobu ji neopouštěl pocit, že pro ni Ben přichystal překvapení. A měla pravdu. Když stiskl vypínač a místnost zalilo světlo, Tess uviděla zbrusu nový pingpongový stůl.

Zasténala.

„Kdy už za mě přestaneš utrácet peníze?”

Omluvně pokrčil rameny. „Promiň. Rozhodoval jsem se mezi tímhle a poníkem. Oba víme, co ti udělá větší radost.”

Ten muž je ztracený případ. „Jsi vážně až moc bohatý.”

Podal jí pálku. „Chceš si zahrát?”

Samozřejmě že chce! „Ale varuju tě, jsem hodně dobrá. Možná ti pošramotím sebevědomí.”

„Už je dávno pošramocené,” opáčil a stoupl si na opačnou stranu stolu.

„Jak myslíš.” Ďábelsky se usmála. „Deset dolarů na to, že tě rozsekám na kaši.”

A vážně ho rozsekala. Opakovaně a bezostyšně. Ben se uklidňoval tím, že podobně jí to několikrát natřel v kulečníku.

Když hrával kulečník s Jeanette, neustále rozmrzele špulila rty a stěžovala si, že prohrává. Když jí něco nešlo, nebavilo ji to. Byla příliš soutěživá.

73

Tess bylo jedno, kdo prohrává a kdo vítězí. Chtěla se hlavně bavit. Byla hravá a rozpustilá skoro jako dítě. Ben si uvědomil, jak je mu s ní dobře. Vnesla mu do života světlo a smích. Díky ní zase začal doufat v lepší zítřky.

Ale v jaké? To ještě nevěděl.

Po hodině si dali pauzu a Ben vyndal z lednice za barem dvě láhve vody.

„Bylo to fajn,” prohodila spokojeně Tess. „Už si ani nepamatuju, kdy jsem naposledy pingpong hrála.”

„Jo, bylo to fajn,” přitakal Ben.

„Co bys dělal, kdybych tu nebyla? Jak vypadá tvůj běžný páteční večer?”

Opřel se o barový pult a kroužil sklenicí vody. „Pracoval bych nebo bych se díval na televizi.”

„Myslela jsem, že vy lidi od filmu jste věčně někde na večírku nebo v nočním klubu.”

„Kdysi jsem takhle žil. Jeanette milovala mejdany. Obden přišla s tím, že někdo pořádá večírek, na kterém prostě nemůžeme chybět.”

„Tebe to nebavilo?”

„Občas si rád vyjdu mezi lidi, ale jsem spíš domácký typ.”

Tess se opřela lokty o bar a podepřela si bradu dlaněmi. „Já taky. Pusť mi dobrý film, dej mi do ruky mísu s praženou kukuřicí a budu v sedmém nebi.”

„Máš ráda filmy?”

„Jaké?”

„Jakékoli. Jsem filmový maniak. Všichni zaměstnanci videopůjčovny už mě znají jménem.”

74

„V tom případě ti musím něco ukázat.” Zamračila se.

„Už zase máš ten výraz. Ten, který nasadíš vždycky, když mi chceš něco dát. Co jsi koupil tentokrát?”

Široce se usmál.

„Nic jsem ti nekoupil. Přísahám.”

Zavedl ji do pokoje s promítacím plátnem. Po pracovně to byla místnost, kde trávil nejvíc času. Když se dům zařizoval, trval na tom, že tuto místnost vybaví výhradně podle svého vkusu.

Ukázal na posuvné dveře, které téměř splývaly s dřevěným obložením stěn. „Vidíš ty dveře?”

Zamžikala. „Tajné dveře! Vážně jsou skoro neviditelné. Skvělý nápad.”

„Otevři je.”

„Jak? Nemají kliku?”

„Když do nich na pravé straně zatlačíš, samy se odsunou.”

Podezíravě na něj pohlédla. „Přísahej, že za nimi není poník.”

„Přísahám.”

Dlaní zatlačila na místo, které jí ukázal. Ozvalo se tiché cvaknutí a dveře se otevřely. Tess zalapala po dechu.

„Bože můj!” S otevřenou pusou zírala na police plné DVD. Sahaly od podlahy až ke stropu. Disky v plastových obalech vyplňovaly každičký milimetr vestavěné skříně. „Ty snad máš nahrané všechny filmy, které kdy kdo natočil!”

„Skoro ano,” připustil. „Líbí se ti to?”

„Líbí? To je slabé slovo. Žasnu!”

S úsměvem se díval, jak Tess přistoupila ke skří

75

ni a s výrazem posvátného úžasu přejela bříšky prstů po řadě disků. „Viděls je všechny?”

„Ty nové ano. Ale spoustu starších filmů jsem si ještě nepustil.”

„Miluju staré filmy. Třeba Hitchcocka. Psycho je můj nejoblíbenější horor.”

„Chceš se na něco podívat?”

Rozzářily se jí oči. „Můžeme?”

„Jasně. Pokud ještě nejsi unavená.” Obvykle si chodila lehnout nejpozději v deset a teď bylo už skoro půl desáté.

„Pro jednou mě ponocování nezabije.”

„Tak si něco vyber. Filmy jsou roztříděné podle žánru a seřazené podle abecedy.”

Pomalu se rozhlížela.

„Nevím, kde začít. Jenom na téhle polici jsou čtyři filmy, které bych ráda viděla.”

„Mám také spoustu seriálů.”

Díval se, jak prohlíží jednu polici po druhé. Každou chvíli užasle zavrtěla hlavou. Vypadala šťastně. Byl rád, že ji potěšil. Udělal by cokoli, aby se jí u něj líbilo. Zaslouží si to.

„Co třeba tenhle?” navrhla a vytáhla film s Katharine Hepburnovou. „Neviděla jsem ho roky.”

„Proč ne?” Vzal jí DVD z ruky. „Posaď se.”

„Poslyš, Bene?”

Zapnul přehrávač. „Copak?”

„Musím ti strašně moc poděkovat.”

„Za ten film?”

„Za všechno.”

Rád by jí pověděl, že mu nemusí děkovat. Je jejím dlužníkem a udělá cokoli, aby byla zdravá

76

a šťastná. Ale proč by jí to vykládal? Tess už to určitě ví.

A tak řekl jediné, co připadalo v úvahu: „Není zač.”

Film skončil po jedenácté. Ben z něj moc neviděl. Oči se mu každou chvíli zatoulaly k ženě, pohodlně natažené na vedlejším křesle.

Proč se na ni pořád musí dívat? Nebyla ten typ ženy, která vejde do místnosti a okamžitě se na ni upřou oči všech mužů. Přesto Bena podivným způsobem znepokojovala. Působila jako roztomilé a drzé dítě, ale mluvila jako zralá a sebejistá žena.

Jeanette miloval pro její vášnivou, vznětlivou povahu. Tess ho upoutala svým klidem a ne-zlomnou vnitřní silou. Poznal spoustu žen, osobně i pracovně, ale žádná se Tess ani vzdáleně nepodobala.

Když se na plátně objevily titulky, Tess se k němu otočila a usmála se. „Je to vážně výborný film.”

Sice se moc nedíval, ale přikývl.

Zívla a protáhla se. „Nejradši bych se podívala ještě na jeden, ale padám únavou. Touhle dobou už obvykle spím.”

Zhasnul lampu vedle pohovky a vypnul přehrávač. „Zítra si můžeme pustit další.”

Podal Tess ruku a pomohl jí vstát z pohovky. „Doprovodím tě k tobě.”

Znovu zívla a vyšla z místnosti. Dům byl tichý. Paní Smithová už šla spát a zhasla většinu světel.

„Zítra asi moc brzy nevstanu. V poslední době

77

potřebuju uspat nejmíň osm hodin, jinak jsem druhý den jako chodící mrtvola.”

„Jeanette taky hodně spala,” prohodil bezděčně. Už dokázal o bývalé ženě mluvit bez emocí, ale zmínka o jejím těhotenství ho zabolela. Vzdychl. Neměl by vzpomínat.

Tess si položila dlaň na břicho. Po tváři se jí rozlil výraz naprosté spokojenosti.

„Ale stojí to za to.”

I tímhle přístupem se od Jeanette lišila. Jeanette mu na rovinu oznámila, že budou mít jenom jedno dítě. Prohlásila, že těhotenství je peklo a ona ho podruhé nechce zažít. Nebyla zlá, jen měla jiný žebříček hodnot. Kariéra pro ni byla vším. Jeanette tvrdě dřela a byla ochotná leccos obětovat, jen aby si vybudovala jméno.

Ben ji za to obdivoval, ale Tess zase obdivoval za jiné věci.

„Už kope?” zeptal se.

Odkud se ta otázka vzala? Nechce přece o dítěti vědět víc, než je nezbytně nutné. Ke štěstí mu stačí jistota, že je zdravé.

„Ještě ne. Občas mě v břiše zašimrá, ale to může být jenom od trávení. Zeptám se doktora, až půjdu příští týden na pětiměsíční prohlídku.”

Dítěti už bude pět měsíců. To znamená, že už uběhl měsíc ode dne, kdy mu Tess přišla oznámit, že je těhotná. Připadalo mu to jako včera. Na druhou stranu měl pocit, že Tess zná celý život. Čím to může být?

„Nechám paní Smithové vzkaz, aby ti nechala donést snídani později.”

„To by bylo fajn.”

78

Žádné další otázky o dítěti jí nepoložil a byl rád, že mu Tess sama od sebe nic nevykládá. Přede dveřmi jejího apartmá se oba zastavili. Tess k němu vzhlédla. V šeru viděl, jak se jí po tváři rozlil ospalý, spokojený úsměv. „Moc jsem si dnešní večer užila.”

„Já taky.”

Pohlédla na dveře, pak zpátky na něj. Skousla si spodní ret.

„Copak?”

„Nic. Jen“ Sklopila oči.

„Co?” naléhal. V příští vteřině ho Tess objala a pevně se k němu přitiskla.

SEDMÁ KAPITOLA Kčertu!

Ben se obrnil proti přílivu emocí. Zhluboka se nadechl a čekal, až se do něj zatnou drápy stesku a stáhnou ho do černé díry zoufalství. Jenže místo bolesti nebo viny se přes něj převalila touha. Sevřela ho v zubech, zaryla se mu pod kůži a cloumala s ním jako divoká šelma s bezbrannou kořistí.

Obklopila ho Tessina vůně. Stejná jako tehdy v noci, sladká a šíleně vzrušující, ale přitom trochu jiná. Možná mateřská, což by dávalo smysl. Může žena vonět mateřstvím? A pokud ano, může to muži připadat neuvěřitelně sexy?

Otřela se mu tváří o tvář. Na krku ho lechtaly její vlasy. Položila mu dlaně na záda těsně pod lopatky a bez hnutí se k němu tiskla. Bylo to neuvěřitelně příjemné. Už zapomněl, jak je mu v jejím objetí dobře. Jak se cítí spokojený Jako by konečně byl přesně tam, kam patří. Nebýt toho dítěte Chtěl ji přátelsky poplácat po zádech a odtáhnout se, ale místo toho ji objal. Jednou rukou ji vzal kolem pasu a druhou jí zabořil do hedvábných světlých vlasů.

80

Připadal si v jejím objetí úplně stejně jako před několika měsíci, jako doma. Jako na dobře známém místě, ze kterého dýchá láska a klid. Kéž by si ten pocit udržel už napořád Kéž by se mohl s Tess pomilovat!

V příští vteřině už Tess věděla, jak moc po ní touží. Z mozku mu odtekla všechna krev a nahrnula se do rozkroku.

Vzdychla a přitiskla se k němu ještě blíž. Cítila se u něj v bezpečí, i když věděla, že je to jenom iluze.

Když se jí před chvílí zeptal, jestli už ji dítě kope, zalilo ji radostné vzrušení. Tak ráda by mu začala o těhotenství povídat! Věděla však, že by ho tím rozrušila, a tak se ovládla.

Zavřela oči a zhluboka vdechla kořeněnou vůni jeho kolínské. Otřela se mu tváří o košili a poslouchala, jak mu v hrudi pravidelně bije srdce. Konečky jeho polodlouhých vlasů ji zalechtaly na čele a Tess si uvědomila, jak zoufale prahne po dalších dotecích. Chtěla, aby ji laskal. Její rty volaly po polibku. Moc dobře si pamatovala, jak krásně umí Ben líbat!

Zažila s ním nejúžasnější milování v životě. Když usnul, ležela s otevřenýma očima a uvažovala, co si počne. Nic o něm nevěděla. Potkala ho v baru. Kdysi se chovala nezodpovědně a seznamovala se s naprosto nevhodnými muži, ale ty časy už byly pryč. Nyní byla ve věku, kdy by si měla hledat životního partnera.

Jenže z nějakého záhadného důvodu se na ni lepili muži, se kterými byly jenom problémy. Vždyť i Ben jí hned oznámil, že nehledá vážný vztah.

81

Instinkt jí napovídal, že by měla co nejrychleji utéct, a tak to udělala. Jenže pozdě. Už se stačila do Bena zamilovat.

„Tess,” pošeptal jí teď měkce. Vzal ji za bradu a přiměl ji, aby se na něj podívala. I v šeru viděla, jak mu oči planou touhou.

Políbí ji. Věděla, že dělají chybu, ale toužila po tom polibku tak dlouho, že se nedokázala odtáhnout. Ben se k ní pomalu skláněl. Jeho rty byly čím dál blíž. Tak krásně, mužně voněl Zavřela oči a zaklonila hlavu.

Ach, ano

Celá žhnula očekáváním. Kolena jí změkla a svět se s ní zatočil.

Ben se skláněl níž a níž, teď už ji na rtech lechtal jeho dech.

„Tess,” zašeptal. Zadržela dech a čekala na dotek jeho rtů, na chuť jeho úst. Začala se třást A Ben ji políbil na tvář těsně pod pravé oko.

„Dobrou noc, Tess.”

Otočil se na patě a vzápětí ho pohltila tma. Tess zůstala sama v tiché chodbě. Byla tak překvapená, že ze sebe nedokázala vypravit ani hlásek.

Až za několik minut se jí rozjasnila mysl a Tess pochopila, co se stalo.

Nevěděla, jestli se má na Bena zlobit, že ji odmítl, anebo mu být vděčná. Asi je dobře, že alespoň on měl dost rozumu na to, aby se ovládl.

Přesto byla zmatená. Takže Ben po ní netouží? Hloupá otázka. Jeho tělo jí jasně prozradilo, jak moc je vzrušený. Jenže proč tedy odešel?

Tess otevřela dveře apartmá. Pořád byla rozechvělá, udýchaná a zesláblá.

82

Nemohla se zbavit pocitu, že se s Benem ocitli na důležité křižovatce.

Kterým směrem se teď mají vydat?

Ben seděl u stolu v pracovně, popíjel ranní kávu a četl si e-maily. Vtom ho něco přinutilo, aby se obrátil k oknu. Neomylně vycítil, že venku je Tess, jako by mu její přítomnost hlásil nějaký vnitřní radar. Když roztáhl závěs, skutečně ji uviděl. Procházela se po zahradě jako každé ráno.

Denně spolu jedli, hráli pingpong a dívali se na filmy a na televizi. Jindy jenom seděli a dlouhé hodiny si povídali. Občas až do noci. I když každý pocházeli z úplně jiného prostředí, měli hodně společného. Rozuměli si.

Tess u něj bydlela teprve měsíc a už se stala pevnou součástí jeho života. Nedokázal si vzpomenout, jaké to bylo, než se přistěhovala. Věděl, že jednoho dne zase odejde, ale nechtěl na to myslet.

Od toho večera, kdy ho na chodbě objala, se od sebe drželi v bezpečné vzdálenosti. Ani jednou se nepolíbili a doteky omezili na nezbytné minimum. Jako by uzavřeli tichou dohodu. Dodržovali nepsaný zákon, který stanovil, na jakou vzdálenost se k sobě mohou přiblížit.

Někdy uběhl celý den a Ben ani jednou nepomyslel na to, že by se s ní chtěl pomilovat. Pak se usmála nebo se o něj bezděčně otřela paží a on měl co dělat, aby ji na místě nesevřel ve vášnivém objetí.

I když se oba chovali odtažitě, ve vzduchu viselo erotické napětí.

83

Ben na zahradu nikdy nechodil, ale teď vstal od stolu a nohy ho neomylně nesly k zadnímu východu. Když dorazil k Tess, klečela u záhonu a čichala k rozkvetlé fuchsii.

Chvíli se na ni jenom díval. Měla na sobě bílé kalhoty a tenkou blůzu, která se v přímém slunečním světle zdála skoro průhledná. Tiše si zpívala melodii, kterou neznal.

„Dobré ráno,” pozdravil ji.

Vzhlédla, zaclonila si oči před sluncem a zářivě se usmála. „Dobré ráno. Tys přišel ven?”

Z tónu jejího hlasu poznal, že ji překvapil, a potěšil. Nejspíš proto, že ho na zahradě ještě nikdy neviděla. Vlastně si ani nevybavoval, kdy začal trávit většinu dne v domě. Stalo se to postupně. Zkrátka přestal vycházet ven. Jedinou výjimku udělal tenkrát večer, kdy zašel do hotelového baru a potkal tam Tess. A takhle to dopadlo. „Ano. Přišel jsem ven.”

Sedla si na paty. „A kupodivu ses neproměnil v hromádku popela.”

„Popela?”

„Máš v domě takovou tmu, že jsem zpočátku chtěla pro jistotu nosit kolem krku šňůrku se stroužkem česneku. Jen pro jistotu.”

Široce se usmál a přidřepl k ní. „Chceš si natrhat nějaké kytky?”

„Můžu? Zahradník na mě před chvílí koukal jako vrah.”

„Měl by být rád, že z těch kytek někdo má radost.” Pomohl jí vstát. Měla drobnou, teplou a hebkou ruku. Nejraději by ji už nikdy nepustil Pro jistotu strčil obě ruce do kapes kalhot.

84

„Projdeme se spolu?” zeptala se a když se ohlédl k domu, dodala: „Jen chvilku.”

Jak by mohl odmítnout, když na něj vrhla tak roztomilý prosebný pohled? „Chvilku ano.”

Kráčeli bok po boku po klikaté štěrkové cestičce, lemované pestrými záhony. Ben vyprávěl o filmu, který brzy začne produkovat. Zavřel oči a zhluboka vdechl svěží horský vzduch, prosycený sladkou vůní květin. Na tváři ho hladilo a hřálo slunce a jeho žár se mu vsakoval do košile jako horká melasa. „Je krásně, viď?”

Přikývla. Vypadala stejně spokojeně jako on. Nejraději by ji vzal kolem ramen, ale odolal. Ale čím déle se procházeli, tím bylo sebeovládání těžší.

„Miluju procházky,” prohodila. „Jsou fajn.”

„To jsou,” připustil. „Ale já se budu muset vrátit do kanceláře. V jedenáct čekám telefon.”

Zabořila nos do pestré kytice, kterou si celou dobu nesla. Zhluboka se nadechla. „Nemáš náhodou přebytečnou vázu, do které bych si je mohla dát?”

„V kuchyni se určitě nějaká najde. Řekni kuchaři.”

„Tomu, který mluví jenom španělsky?” „Floero,” opáčil Ben. „Tak se řekne španělsky váza.”

„Nevěděla jsem, že umíš španělsky.” „Moji rodiče vždycky zaměstnávali Hispánce. Tu a tam jsem od nich něco pochytil.” „Co ještě umíš říct?”

„Sus ojos brillan más briliante que las estrellas.” Tvoje oči září jasněji než hvězdy.

85

Rozesmála se. „To zní jako plynná španělština. Neříkej mi, že jsi jenom tu a tam něco pochytil.” „Možná jsem chodil několik let na španělštinu.” „Kolik let?”

„Čtyři. Ale moc toho neumím. Jsem věčný začátečník.”

„Cos to před chvílí řekl?”

„Řekl jsem, že se musím vrátit k práci.” Nevymýšlel si, opravdu ho čekaly povinnosti. Ale nechtělo se mu zpátky do domu. Poprvé po dlouhé době ho bavilo být venku.

„Lháři.”

Vykouzlil nevinný pohled a položil si dlaň na hruď. „To mluvíš o mně?”

„Nevím, co přesně jsi řekl, ale pochytila jsem něco o očích a hvězdách.”

Tázavě na ni pohlédl.

Usmála se. „Taky trochu mluvím španělsky.”

Kdyby jí před měsícem někdo řekl, že bude žít v Benově domě, bude na něm naprosto závislá a vůbec jí to nebude vadit, poklepala by si na čelo. A teď je tady a báječně si to užívá. Sice se jednoho dne bude muset odstěhovat, ale pak už se bude starat o dítě a na stesk po Benovi jí nezbude čas.

Alespoň doufala, že to tak dopadne. „Víš, že tě považuju za přítele?” „Já tebe taky,” odpověděl. „Kéž by to tak mohlo zůstat napořád. Jenže až se narodí dítě“ Cože? Takže pak už nebudou přáteli? Asi ne. Ben už ji nebude chtít vidět. A teď přemýšlí, jak by jí to šetrně vysvětlil. Rozhodla se, že mu ulehčí situaci.

86

„Odstěhuju se,” ujistila ho. „Budu mít svůj byt a ty svůj dům. Nebudeme se vídat.”

„Není to kvůli tobě, Tess.”

Ne, je to kvůli dítěti, což se jí zdálo ještě horší. Ale chápala ho. Anebo se ho alespoň snažila pochopit. „To je v pohodě, Bene, rozumím ti.”

Ale nebylo to v pohodě. Bolelo to. A Tess věděla, že si nemůže nijak pomoct. Nic s tím nenadělá.

Chvíli mlčky stál a díval se na ni. Zvedl ruku, odhrnul jí pramen vlasů z tváře a zastrčil jí ho za ucho. Otočil se a odešel.

Tess nemohla usnout.

Dlouho po půlnoci ležela bdělá v posteli a přemítala o zapeklité situaci, do které se s Benem dostali.

Po ranním rozhovoru se oba chovali, jako by se nic nestalo. Byli k sobě milí jako obvykle.

Jenže něco se změnilo.

Dávno věděla, že Ben nechce dítě, anebo si nedovolí ho chtít. Teď jí to ale poprvé na rovinu pověděl. Dal jasně najevo, že jeho rozhodnutí je konečné.

Nejraději by ho vzala za ramena a hrubě s ním zatřásla, aby se probral. Zbláznil se, že odmítá vlastní dítě? Jenže Tess moc dobře věděla, v čem je problém. A cítila se úplně bezmocná. Ať udělá cokoli, Benovi nepomůže. Z téhle bryndy se bude muset dostat sám. Až se dokáže smířit se svou minulostí a odpoutá se od ní, možná změní názor.

Jenže měla by tak dlouho čekat? Chce vůbec čekat?

Už teď je do něj po uši zamilovaná. Záleží jí na něm víc, než by mělo. Víc, než je pro ni bezpečné.

87

Je načase pověsit na srdce zámek a spolknout klíč.

Překulila se na bok a pohlédla na budík. Čtvrt na jednu a ona je pořád ještě vzhůru. Možná by jí pomohlo teplé mléko. Její máma ho pila vždycky, když nemohla usnout.

Vylezla z postele, přehodila přes sebe župan a sešla ze schodů. Dům byl tmavý, tichý a plný stínů. Připadal jí trochu strašidelný, ale nechtělo se jí rozsvěcet, aby někoho nevzbudila.

V Benově kuchyni ještě moc času nestrávila, takže jí chvíli trvalo, než našla hrnek a povedlo se jí spustit mikrovlnku. Když bylo mléko dost teplé, ale ještě ne horké, trochu usrkla.

Fuj!

Zkřivila obličej. Ještě nikdy nepila tak odporné mléko! Možná by pomohla lžíce kakaa, ale kofein byl to poslední, co teď potřebovala.

Vylila mléko do dřezu, vypláchla hrnek a naplnila ho jablečným džusem.

Chtěla se vrátit do svého pokoje, ale pak ji napadlo, že by ji mohla uklidnit příjemná hudba. A s jistotou věděla, že Ben má její oblíbené cédéčko kapely Van Morrison.

Téměř poslepu prošla temnou halou, vklouzla do místnosti se stereem a zavřela za sebou dveře. Nechala zhasnuto a zapnula plynový krb. Po podlaze se rozlilo teplé mihotavé světlo.

Našla album od Van Morrison a došla k přehrávači. Chvíli zápasila se spoustou tlačítek, ale nakonec se jí podařilo cédéčko pustit. Místnost okamžitě naplnily smyslné tóny saxofonu.

Ano. Tohle jí pomůže.

88

Tess si stoupla před krb a pomalu upíjela džus. Zabořila bosá chodidla do hebké kožešiny a uvažovala, jestli je pravá. Nejspíš ano. Při výběru nábytku a doplňků Benova žena zjevně nešetřila.

Zavřela oči a nechala se zalévat teplem z krbu. Obklopovaly ji hřejivé, konejšivé tóny. Pomalu se pohupovala do rytmu, svaly se jí uvolnily a mysl se zklidnila. Tess si odjakživa nejlíp odpočinula při tanci.

V dětství se chtěla stát profesionální tanečnicí. Nezáleželo jí na stylu. Milovala tanec jako takový.

Ve čtyřech letech začala chodit na balet. Byla tak talentovaná, že jí baletní instruktorka Engalsová dávala hodiny zdarma. Když Tess povyrostla, začala pracovat jako asistentka paní Engalsové a pomáhala trénovat malé děti.

Věřila, že jí tancování změní život. Chtěla se přihlásit na konzervatoř a před spaním si často představovala, jak vystupuje v divadle. Věděla, že slavné baletky vydělávají spoustu peněz, ale na výdělcích jí vůbec nezáleželo.

Hlavně chtěla vypadnout z domova.

Jenže ve čtrnácti letech měli s otčímem autonehodu. Otčím byl opilý a narazil do stromu. Tess sice měla zapnutý bezpečnostní pás, ale pomačkané plechy malého auta jí rozdrtily kotník. Po třech operacích sice začala chodit, ale s tancováním byl konec.

Byla to další věc, kterou jí otčím vzal.

Připomněla si, že sebelítost jí nepomůže. Zaplašila nepříjemné vzpomínky a soustředila se na hudbu, která jí vnášela do duše klid a mír.

Zavřela oči a zatočila se dokola. V žilách jí za

89

klokotalo vzrušení z pohybu. Rozepnutý župan jí vířil okolo kotníků a na jemné noční košili se odráželo tetelivé světlo z krbu. Tess tančila a cítila se svobodná a šťastná, jako už dlouho ne. Bože, tohle jí scházelo!

Písnička skončila a ozvalo se tleskání. Tess si asi vteřinu myslela, že je potlesk nahraný na cédéčku, ale pak si uvědomila, že přichází ode dveří.

Prudce se otočila, přitáhla si župan k hrudi a napínala oči do tmy. „Kdo je tam?”

Nejdřív viděla jen temnou siluetu a pak do kruhu světla vstoupil Ben.

Měl na sobě jenom volné kalhoty od flanelové-ho pyžama a smyslně se usmíval.

Zatraceně.

„Vyděsil jsi mě,” vyčetla mu a přitáhla si župan ještě blíž k tělu. Najednou si připadala jako nahá a příšerně se styděla. Vlastní tělo se jí zdálo neforemné a nafouklé. „J-jak dlouho už tady jsi?”

Neodpověděl. Pohledem jí líně klouzal po nohách, břiše, hrudi, tváři a zcuchaných vlasech.

Z očí mu vyčetla, že se na ni díval dlouho. Příliš dlouho.

Došel blíž ke krbu a Tess si všimla, že má na černém pyžamu červené knoflíky. Červené! Takže přece jenom vlastní i barevné věci.

Potěšilo ji to.

„Promiň,” hlesla. „Vzbudila jsem tě?”

Zavrtěl hlavou. Pořád se k ní pomalu blížil. „Nemohl jsem usnout. Šel jsem si dolů pro knihu a zaslechl jsem hudbu.”

Načervenalé světlo z krbu zdůrazňovalo každý centimetr jeho pevné, krásně tvarované hrudi, ši

90

roká ramena a silné paže. Tess si uvědomila, že málem zapomněla, jak moc se jí Ben líbil nahý.

Teď samozřejmě nahý nebyl, alespoň ne úplně. Ale její představivost už pracovala na plné obrátky. Pomyslela si, že ve skutečnosti je Ben nejspíš ještě krásnější, než v jejích vzpomínkách.

„Nevěděl jsem, že umíš tancovat,” prohodil. Pořád se k ní přibližoval, pomalu a nelítostně jako šelma ke kořisti.

„Neumím. Už ne. Kdysi jsem tancovala, ale už je to dávno.” Zády narazila do zdi. Až teď si uvědomila, že začala před Benem couvat.

Došel až k ní a opřel se rukama o zeď tak, že mezi nima zůstala jako v pasti. Nedotýkal se jí, ale přesto ji zalil žár jeho těla. Ben tak krásně voněl! Čistotou a mužstvím.

Sklonil se k ní a zblízka ji probodl temnýma očima. „Slíbil jsem si, že už tě nikdy nepolíbím. Že už se tě ani nedotknu.”

Jaká náhoda! Totéž si slíbila i ona. Na jednu stranu si přála, aby ji objal, ale současně měla strach ze všeho, co by přišlo potom.

Věděla, že jestli se s ním pomiluje, udělá chybu. Jenže v tuhle chvíli ji ovládaly city, ne rozum. Náhle si byla jistá, že všechny události posledního měsíce nevyhnutelně směřovaly k tomuto oka-mžiku. Byl to osud. Jen škoda, že Tess na osud nevěřila. Byla přesvědčená, že každý člověk o své budoucnosti rozhoduje sám.

To ovšem neznamená, že by občas nemohl sejít ze správné cesty a udělat bezstarostnou chybu.

„Vzpomínáš někdy na tu noc?” zeptal se Ben a pátravě si ji prohlížel.

91

Pořád, pomyslela si. Věčně se sama sebe ptala, co by se asi stalo, kdyby bývala neodešla. A co kdyby neselhal kondom? Bylo by teď něco jinak?

Ben ji propaloval pohledem plným touhy. Zachvěla se vzrušením a očekáváním. Uvědomila si, jak strašně moc chce, aby ji políbil.

„Neměli bychom,” zašeptal, ale už se skláněl a ona se vytáhla na špičky a vyšla mu vstříc.

„Ne, neměli,” přitakala. „Ale stejně to uděláme.”

OSMÁ KAPITOLA

Tess nepřestávalo udivovat, jak Ben nádherně líbá. Kdykoli se jejich rty setkaly, podlomila se jí kolena.

Byl to žhavý, hluboký a vášnivý polibek, jako by se jím snažili dohnat ztracený čas. Ben vzal její tvář do dlaní a ona mu zabořila prsty do vlasů. Skrz tenkou noční košili cítila žár jeho nahé hrudi. Pevně ji držel v objetí, jako by chtěl dát najevo, že teď ji má ve své moci. Vzrušovalo ji to a děsilo zároveň.

Tím polibkem si ji bral, zmocňoval se jí. Nezbývalo jí nic jiného, než se k němu pevně přimknout a užívat si divokou jízdu. Bral si její tělo i duši a Tess mu obojí ráda dala.

Když se od sebe konečně odtrhli, oba těžce oddechovali.

„Tohle bychom neměli dělat,” zopakoval chraplavě Ben a v příští vteřině se jí znovu přisál ke rtům.

Připadala si bezstarostná a nezodpovědná. A co bylo nejhorší, líbilo se jí to.

Pak ji Ben začal svlékat. Nejprve šel dolů župan. Jakmile spadl na podlahu, Ben postupně zlí

93

bal každý centimetr čerstvě odhalené kůže. Ramena, krk, klíční kosti Pak si začal pohrávat s ramínky noční košile.

„Co když přijde paní Smithová?” zašeptala.

„Zamkl jsem dveře.”

Hospodyně je možná frigidní, ale určitě není hloupá.

„Jestli nás najde za zamčenými dveřmi, bude jí úplně jasné, co děláme.”

Upřel na ni oči, ztemnělé touhou. „Kašlu na ni.”

Nevadilo by mu, kdyby vyšlo najevo, že se pomilovali. O to víc ho Tess chtěla. Navíc byla tak omámená vzrušením, že nedokázala jasně uvažovat. Už nebylo cesty zpět.

Ben jí svlékl noční košili. Udělal to něžně a zároveň nesmlouvavě. Přitiskl ji k sobě. Když se citlivými hroty bradavek dotkla jeho hrudi, zachvěla se. Žár plynového krbu jí rozpaloval kůži.

Zalévaly ji vlny vzrušení, tak mohutné, až měla pocit, že se v nich utopí. Poddala se jim.

„Chutnáš po jablkách,” zašeptal a hluboce ji políbil.

Pak od ní odstoupil a dlouze, nelítostně jí klouzal očima po nahém těle. Uvažovala, jestli ho pohled na vyduté břicho neodradí.

Pokud ano, nedal to na sobě znát. Tess si ho chtěla také prohlédnout, a tak ho s požitkem vysvobodila z pyžamových kalhot.

Lehli si vedle sebe na koberec. Líbali se a hladili, ale tentokrát mnohem pomaleji. Oba věděli, že se dnes v noci pomilují, tak proč by spěchali? Tess měla tělo v jednom ohni. Ještě nikdy nerea

94

govala na mužské doteky tak vášnivě. Jako by jí tělo naznačovalo, že dělá správnou věc.

Jenže rozum byl opačného názoru. Riskuješ, varoval ji. O to víc byla vzrušená.

„Mluv se mnou,” zašeptal Ben. „Pověz mi, co bys chtěla.”

„Cokoli,” odpověděla bez dechu. „Všechno.”

S očima přišpendlenýma k její tváři jí sjel rukou mezi stehna a jemně ji polaskal. „Třeba tohle?”

„Ano.” Přesně tohle. Ale když mu sklouzla dlaní k podbřišku, odstrčil ji.

„Až později,” řekl. „Teď chci potěšit já tebe.”

„Já tě chci taky potěšit,” zaprotestovala a zkusila to znovu, ale Ben ji vzal za obě zápěstí a chytil jí ruce za hlavou.

„Mě potěší třeba tohle.” Sklonil se a začal jí olizovat jednu bradavku. Vzedmula se v ní vlna slasti s epicentrem mezi stehny, kde si Ben pohrával s jejím nejcitlivějším místem. Nořil se hlouběji a hlouběji do vlhkých záhybů kůže. Zasténala a zavřela oči. „Zajímalo by mě, jak chutnáš.”

Líbal ji na břicho a klesal níž a níž, až měl hlavu mezi jejími rozevřenými stehny. Tess přesně věděla, kde se jí chce dotýkat jazykem, ale trvalo mu celou věčnost, než se tam dostal. Nespěchal, jako by měl k dispozici všechen čas světa. Když ji konečně poprvé ochutnal, zacloumal s ní tak prudký poryv rozkoše, že prohnula záda do oblouku. Nemyslela si, že by mohla zažít ještě větší slast dokud se Ben nesoustředil na jeden citlivý bod. Tess vykřikla rozkoší. Roztřásla se, celá se napnula a v příští vteřině přišlo vyvrcholení.

A trvalo a trvalo.

95

„Díky,” vydechla, když rozkoš odezněla. Tělo měla vláčné jako vařenou špagetu. „To byla nádhera.”

„Rád bych na tom měl zásluhu, ale myslím, že můžeš poděkovat spíš hormonům.” Líbal ji na břicho, na hruď, na krk. Pak si lehl vedle ní.

„Taky by mě něco zajímalo,” zašeptala.

„Co?”

„Jak chutnáš ty.”

Smyslně se usmál. Tess se nad ním sklonila a razila si jazykem cestu po jeho těle stejně pomalu a nelítostně, jako to dělal on jí. Jenže touha cítit ho v sobě byla silnější.

Obkročmo na něj nasedla a začala pohupovat boky. Ztratila pojem o čase, o minulosti i budoucnosti. Záleželo jen na přítomné chvíli. Milování s Benem bylo něžné i erotické, sladké i ďábelské.

Vzala Bena za ruce a přišpendlila mu je k podlaze za jeho hlavou. Tvrdě přirážela, dokud nezačal ztěžka oddechovat.

Zvedl k ní skelný pohled a zašeptal její jméno. Pak pevněji sevřel její ruce a Tess cítila, jak se pod ní napjal.

Zalila ji dosud nepoznaná extáze. Zaklonila hlavu a vykřikla. Její tělo se okolo něj sevřelo. Na kratičký okamžik měla pocit, že všechno v jejím životě je konečně úplně dokonalé. Ještě nikdy nebyla tak bolestně šťastná.

Ben si ji přitáhl do náručí a pevně ji držel. Několik minut nepromluvili. Jen tiše leželi s nohama a rukama propletenýma. Jemně se laskali a hladili.

Přitulila se k němu a opřela si hlavu o jeho rameno. „Pověz mi něco španělsky.”

96

„Co třeba?” „Nevím, cokoli.”

„Su belleza elimina mi respiración,” pronesl s perfektním přízvukem.

Spokojeně vzdychla. Sice mu nerozuměla, ale připadalo jí sexy, když na ni Ben mluvil tím krásným cizím jazykem.

„Co to znamená.”

„Začíná mi odumírat ruka.”

Rozesmála se a odstrčila ho. „Lžeš. Myslím, že respiración je dech a že belleza je krása. Takže co jsi říkal? Že krásně dýchám?”

„Řekl jsem, že mi tvá krása bere dech.” Převalil ji na záda a shora si ji prohlížel. Políbil ji na čelo, na špičku nosu. „Co to děláme, Tess?”

„Nevím, ale líbí se mi to.”

„Nepoužili jsme kondom.”

„Nemůžu být víc těhotná, než už jsem.”

„Tomáš pravdu.”

Objala ho kolem krku. Tak ráda se ho dotýkala! Chtěla u něj být co nejblíže. „Třeba je dobře, že jsme se pomilovali. Alespoň mezi sebou máme jasno.”

„Možná.”

„A když se budeme milovat často, alespoň se jeden druhého nabažíme, než se odstěhuju.” Usmál se. „Jak často?”

„Co nejčastěji.” Ve skutečnosti si nedokázala představit, že by ji milování s Benem mohlo někdy omrzet. Nikdy se ho nenabaží. „A co paní Smithová?”

„Není můj typ.”

Rozesmála se. „Na to se neptám. Ale pokud ne

97

budeme hodně mazaní, dřív nebo později zjistí, co mezi námi je.”

„Už jsem ti řekl, že na ni kašlu. Jsme dospělí. Můžeme si dělat, co chceme.”

Tušila, že se řítí do problémů. Jenže kdy byla naposledy takhle šťastná? Asi by si měla užívat a nemyslet na důsledky.

Ben měl už zase v očích hladový výraz. Polilo ji horko. Vypadá to, že Ben chce, aby se ho nabažila co nejdřív. A pro jistotu na tom hned začne pracovat.

Přitáhla si ho k polibku a znovu se do sebe za klesli. Tessino těhotenství jim zatím ještě nepře káželo a jejich těla do sebe perfektně zapadala. Tess ale věděla, že už brzy jí naroste břicho tak, že se k Benovi nebude moct pevně přitisknou t. Nevadí, určitě přijdou na nějakou šikovnou polohu.

A v příští vteřině se to stalo. Ucítila silné dloubnutí přesně uprostřed břicha. Dítě ji poprvé koplo.

Překvapeně zalapala po dechu a vzhlédla k Be novi. „Cítil jsi to?”

Cítil. Viděla mu to na očích.

Nevěděla, co čekala. Věděla, že vzhledem k okolnostem může těžko po Benovi chtít, aby jásal. Jenže on se tvářil, jako by se mu udělalo špatně.

A jí bylo najednou stejně.

Až teď pochopila, jak moc Ben dítě nechce. Ještě před chvílí si myslela, že zažívá jeden z nejšťastnějších okamžiků v životě. Najednou byla zoufalá.

Pustila Bena z objetí. Odtáhl se a zůstal sedět

98

na koberci zády k ní. Tess se schoulila do klubíčka a zavřela oči. Do srdce se jí zahryzla pronikavá bolest.

Dítě kopalo, jenže místo aby z toho byla šťastná, zalykala se zoufalstvím. „Promiň,” hlesl.

Zachvěla se. Najednou jí byla zima. Připadala si nesnesitelně odhalená a bezbranná.

Popadla noční košili a rychle si ji oblékla. Od krbu se šířilo teplo, ale nedokázalo ji zahřát. Měla pocit, že už se nikdy nepřestane třást.

„Měl bych jít,” prohlásil Ben.

Neodpověděla. Nechtěla, aby jí z hlasu poznal, jak moc je zničená.

Ještě chvíli seděl, pak vstal, natáhl si pyžamové kalhoty a odešel.

Tess čekala na slzy, ale místo aby ji pohltilo zoufalství, zachvátila ji otupělost. Připadala si prázdná, chladna a sama.

Měla by si na ten pocit zvyknout, naučit se s ním žít. Nejspíš se ho nezbaví, dokud bude bydlet v Benově domě.

A možná se tak bude cítit po zbytek života.

Ben zíral z okna pracovny do studeného deštivého odpoledne. Skvěle se hodilo k jeho náladě.

Připadal si jako naprostý ničema.

Neměl v noci nechat Tess samotnou, ale nedokázal vedle ní sedět a předstírat, že se nic nestalo. Když ucítil kopnutí dítěte, něco se v něm zlomilo. Udělalo se mu téměř fyzicky špatně. V tu chvíli mu plnou silou došlo, že v Tessině těle roste nový člověk. Jeho krev.

99

Nebylo to fér. Proč tohle dítě může žít a jeho syn ne? A proč by chtěl to maličké milovat, když ví, že už otcovské lásky není schopen?

Neměl odvahu jít za Tess a promluvit si s ní. Nevěděl, co říct, jak jí vysvětlit, že se chová jako zbabělec. Prosté „promiň” se kterým včera odešel, rozhodně nestačí.

Někdo otevřel dveře. Otočil se a zjistil, že na prahu pracovny stojí paní Smithová. Když se Tess neukázala u snídaně ani u oběda, poslal hospodyni, aby ji šla zkontrolovat.

„Je vzhůru?”

„Leží v posteli. Řekla, že jí není dobře, ale nemáte si dělat starosti.”

Nejspíš celou noc nespala. Stejně jako on. Házel sebou a převaloval se až do svítání, kdy vstal. Odvrátil se zpátky k oknu. „Díky.”

„Zdála se mi uplakaná,” dodala paní Smithová a Ben se zachvěl. Tess pláče a je to jenom jeho vina.

„Chcete si o tom promluvit?”

„O čem?”

„O čemkoli, co vás trápí.”

Co by měl říct, aby ho paní Smithová pochopila?

„Ráno volala vaše matka. Ví, že se něco děje. Už mi došly výmluvy. Jednoho dne jí budete muset říct, co se stalo.”

„Řeknu jí to.” Až bude připravený. Až si ujasní, co přesně se vlastně stalo.

„Také jsem přišla o syna,” hlesla paní Smithová.

Prudce se otočil. „Cože? Kdy?”

„Byl voják ve Vietnamu. Zabili ho dva dny před jeho devatenáctými narozeninami.”

100

„To je mi líto,” odpověděl, ačkoli věděl, že jí soucitem nepomůže. Nic lepšího ho však nenapadlo.

„O pět let později mi umřel manžel na rakovinu. Ten rok jsem začala pracovat pro vaše rodiče.”

Vypadala tak smutně, že na ni Ben dokázal jen mlčky zírat. Vůbec netušil, že byla vdaná a měla dítě. Proč se mu o tom nikdo nezmínil?

Měla minulost, o které nic nevěděl. Najednou chápal, proč se k němu vždycky chovala láskyplně, ale zároveň si ho držela od těla. Až doteď si myslel, že je zkrátka taková. Teď si nebyl jistý. Možná v sobě jen nechtěla jitřit stesk po zemřelém synovi. Stejně jako teď on. „Proč jste mi nikdy nic neřekla?”

„Když o tom nemluvím, můžu sama sobě předstírat, že se to nikdy nestalo. Slova mi manžela ani syna nevrátí. Nebo snad ano?”

„Takže se chováte, jako by nikdy neexistovali?”

„Jeanette a váš syn už také neexistují,” opáčila.

„Jenže já na ně denně myslím,” namítl. „A stýská se mi po nich.”

„A to je právě váš problém.”

Nechápal, o co paní Smithové jde. Proč by na ně neměl myslet? Proč by se mu po nich nemělo stýskat?

„Měl byste si promluvit s Tess,” pokračovala paní Smithová.

„Nemůžu.”

„Stejně si s ní promluvte,” poradila mu a smutně zavrtěla hlavou. „Nechci, abyste udělal stejnou chybu jako já.”

101

Jenže on žádnou chybu nedělá. On se chybě vyhýbá.

Otočil se zpátky k oknu. Bylo mu ještě miliónkrát hůř než před chvílí.

DEVÁTÁ KAPITOLA Tess celou sobotu zůstala v posteli a utápěla se v sebelítosti. Uvědomila si, že nejspíš vypadá příšerně, protože paní Smithová na ni byla hodnější než jindy. Přišla ji zkontrolovat a nabídla jí na uklidněnou čaj a toast. Jenže Tess by potřebovala spíš obrovský obvaz na srdce, které jí Ben rozerval na kusy.

V neděli odpoledne už ji smutnění pomalu přestávalo bavit. Uvědomila si, že fňuká spíš pod vlivem hormonů, než že by byla opravdu nešťastná. Měla by se vzpamatovat. Nemůže se přece done-konečna schovávat v pokoji a litovat se. Kdyby se takhle zhroutila pokaždé, kdy ji potkalo něco zlého, už by se dávno utrápila k smrti.

Největší problém byl možná v tom, že si přiznala něco, co měsíce popírala.

Miluje Bena.

Zamilovala se do něj už tu noc v hotelu. Nejdřív jen povrchně, ale v poslední době se její cit změnil v něco hodně hlubokého. A trvalého.

Jak může milovat muže, který odmítá své vlastní dítě? Možná v hloubi duše ví, že Ben je dobrý člověk, který zažil něco hodně zlého a teď se chrání před další bolestí.

103

Alespoň tak si Tess své city vysvětlovala.

Když mu řekla, že ho považuje za přítele, lhala. Byl pro ni mnohem víc. Ještě nikdy nikoho tak silně nemilovala. A za čtyři měsíce ho ztratí.

Pokud neudělá něco, co by Bena donutilo změnit názor.

Ta myšlenka ji nenapadla poprvé. Vyklíčila jí v mysli už několikrát, ale Tess ji ještě nikdy nenechala zakořenit. Věděla totiž, že pokud něco podnikne a neuspěje, bude ještě tisíckrát zoufalejší.

Zrovna chtěla sejít dolů za Benem, když někdo zaklepal na dveře. Paní Smithová jí nejspíš nese jídlo.

Jenže za dveřmi stál Ben.

Tess měla dvě možnosti. Buď mohla hrát uraženou, jenže tím by trápila i samu sebe. Anebo se mohla smířit s realitou a pořádně si měsíce s Benem užít.

Usmála se. „Ahoj.”

„Ahoj.” Několik vteřin se na ni jenom díval, jako by se snažil uhádnout, jak moc se na něj zlobí. Pak se zeptal: „Už je ti lip?”

Usmála se ještě zářivěji. I kdyby chtěla, nedokázala se už na Bena zlobit. Nechtěl jí ublížit. Stará se o ni. Neměla by po něm chtít víc, než jí může dát.

„Mnohem lip. Díky.”

Dál přešlapoval na prahu s rukama v kapsách a čekal, až ho Tess pozve dál. Doufala, že to nebude stejné jako v knížkách o upírech, které ráda četla jako dítě. Jakmile si pustíte upíra přes práh, je váš osud zpečetěný.

„Chceš jít dál?” Ustoupila a Ben okolo ní pro

104

šel do obýváku. Jakmile za ním zapadly dveře, sevřel ji v náručí. Přitiskl ji k sobě a pevně ji držel. „Promiň,” zašeptal.

Vzdychla, položila mu tvář na košili a zhluboka vdechla kořeněnou vůni jeho kolínské. „Taky promiň.”

Stiskl ji ještě pevněji. „Moc se mi stýskalo.”

Bylo jí do smíchu a do pláče zároveň. „Mně se taky stýskalo.”

„Chceš si o tom promluvit?”

Nechtěla. Raději by zapomněla, že se to kdy stalo. „Chápu, co cítíš. Jen mě tak nějak zaskočilo, jak jsi zareagoval.”

Přikývl. „Mé taky.”

„Až se to stane příště, už budeme připravení.”

„Určitě,” přitakal. Pak se usmál, jako by jí chtěl beze slov slíbit, že všechno už bude v pořádku.

Vtom dítě zase začalo kopat. Stejně jako při milování. A i tentokrát Ben údery nožiček cítil. Tess zadržela dech a čekala, že se Ben odtáhne.

Dál ji držel.

„Cítíš ho často?” zeptal se. „Dnes je to teprve podruhé.” „Takže tu noc to bylo poprvé?” „Ano.”

Tiše zaklel. „A já ti tu chvíli zkazil.” „Neobviňuj se.”

Vzal její tvář do dlaní a přiměl ji, aby mu pohlédla do očí. „Proč jsi na mě tak hodná?”

Protože tě miluju, odpověděla v duchu. Místo toho pokrčila rameny. „To by mě taky zajímalo.”

„I mě,” opáčil. Pátravě si ji prohlížel, jako by doufal, že jí z tváře vyčte odpověď. Pak jí očima

105

zabloudil ke rtům a Tess poznala, co se mu honí hlavou. Chce ji políbit.

Jenže místo aby to udělal, poznamenal: „Vypadáš unaveně.”

„Vážně?” Necítila se unavená, vždyť včera strávila celý den v posteli. „Je mi fajn.”

„Ne, vážně, vypadáš vyčerpaně.” Čertovsky se usmál a zamkl dveře jejího apartmá. „Myslím, že by sis měla na chvíli zdřímnout.”

Aha, zdřímnout.

Z jeho rošťáckého úsměvu vyčetla, že je řeč o něčem docela jiném, než o spánku. „Když o tom tak přemýšlím, možná jsem trochu ospalá. Asi si zdřímnu.”

Zavedl ji do ložnice a cestou jí rozepínal blůzu. Místnost se zataženými závěsy byla ponořená v šeru a působila tajuplně. Tess měla pocit, že vstupuje do snu.

Ben jí svlékl blůzu a začal zápasit s háčky podprsenky. Tess nikdy dřív při sexu nebyla moc aktivní, ale Ben v ní probouzel dračici. Přetáhla mu tričko přes hlavu a odhodila ho za sebe. Pak mu rozepnula džíny.

Byla přesvědčená, že noční milování před krbem už nic nepředčí. Chvíli trvalo, než se uvolnila, ale pak už si v Benově objetí připadala jako loď, která se vrátila z rozbouřeného moře do bezpečného přístavu. Ocitla se doma, i když jen na několik minut nebo hodin. Třeba se tyhle střípky štěstí časem spojí v něco většího. V něco, v co ani jeden z nich nedoufá.

A i kdyby ne, alespoň budou mít na co vzpomínat.

Padli spolu na postel a zachumlali se pod při

106

krývku. Ben ji hladil po holé kůži a přejížděl jí dlaněmi po oblých křivkách, nejdřív pomalu a něžně, pak vášnivě a lačně. Líbilo se jí, jak ji prozkoumává rukama, ale ještě příjemnější bylo, když zapojil do hry ústa. Lízal ji a oždiboval, jako by byla jeho oblíbená laskomina, kterou si chce pomalu vychutnat. Každý jeho dotek se jí zdál stejně vzrušující a nový jako poprvé.

„Co bys chtěla, Tess? Stačí říct a já to udělám.”

Nemusela mu nic říkat. Bez nápovědy jí plnil ta nejtajnější přání. Ale rozhovor o sexu byl vzrušující, zakázaný. Když chce Ben slyšet, co by se jí líbilo, poví mu to. Nemůže mu tu rozkoš odepřít.

A tak mu otevřeně a beze studu pošeptala, co by chtěla a jak.

„Sakra,” vydechl a zavrtěl hlavou, ale Tess si byla jistá, že ho potěšila. „Jsi si jistá, že ti neublížím?”

„Jsem,” ubezpečila ho. V příští chvíli ležela na zádech se stehny doširoka rozevřenými a Ben se do ní nořil přesně tak hluboko, tvrdě a rychle, jak ho požádala. Ještě nikdy nebyla takhle vzrušená. Celé tělo jí žhnulo, hlava se jí točila, v uších jí hučelo. Křičela, sténala a zarývala Benovi nehty do zad. Bylo jí úplně jedno, že ji třeba někdo uslyší.

Ben ji chytil pod koleny a tlačil jí nohy co nejvíc od sebe. Díval se jí do očí a zajížděl do ní tak hluboko, jako ještě žádný muž. A vtom v ní bez varování něco nepopsatelného explodovalo. Zalil ji nekonečně slastný pocit. Extáze. Nirvána.

Když pomalu přišla k sobě, Ben na ni rozpačitě zíral.

107

„Co to bylo?”

„Nevím,” odpověděla, pomalu mu zajela prsty do vlasů a přitáhla si jeho hlavu blíž. „Ale až popadnu dech, můžeme se o to pokusit znovu.”

Zůstali v ložnici až do večeře, kterou si snědli nazí v posteli. Místo dezertu si ještě jednou „zdřímli” a pak leželi v objetí a povídali si.

„Vyprávěj mi o Jeanette,” požádala ho Tess, opřela se o lokty a podepřela si bradu dlaněmi. „Jaká byla?”

„Divoká,” odpověděl Ben a začal si pohrávat s pramenem jejích vlasů. „A rozmazlená a nevypočitatelná. Ale byla s ní legrace. Byla to ta nejcílevědomější žena, jakou jsem kdy poznal. Žila jenom pro kariéru. Vlastně se tím dost podobala mojí matce.” Pohlédl na ni. „A co ty? Měla jsi nějaký vážný vztah? Tedy kromě té první lásky s klu-kem od kulečníkového stolu.”

„Vlastně ani ne. Mám smůlu na muže, kteří se ke mně nehodí. Jako moje máma.”

„S někým jsi přece musela chodit.”

„Na gymnáziu jsem měla hrozně hodného kluka. Jmenoval se David Fisher. Jenže pak jsem musela nechat školy a začala jsem pracovat. Odcizili jsme se.”

„Proč jsi musela začít pracovat?”

„Abych si platila nájem. Nemohla jsem dál bydlet s otčímem.”

Ben se zamračil. „Týral tě?”

Pokrčila rameny. „Psychicky i fyzicky. Ale na to už jsem byla zvyklá. Jenže pak se na mě začal dívat.”

108

Zamračil se ještě víc. „Jak?”

„Tak, jak se muži dívají, když po ženě touží. Pověděla jsem to mámě a ona mi vyčetla, že ho svádím. Byla jenom otázka času, kdy na mě otčím něco zkusí. A věděla jsem, že máma mi nepomůže. A tak jsem si sbalila věci a odstěhovala jsem se. Máma se mě ani nepokusila zastavit. Od té doby žiju sama.”

Bylo to tak strašné, že se Benovi sevřelo hrdlo. Tess zradila matka, jediná osoba, na kterou by mělo být spolehnutí, ať se děje cokoli. Udivovalo ho, že Tess ještě dokáže někomu důvěřovat. Že důvěřuje jemu.

„Se mnou rodiče netrávili moc času, ale vždycky o mě bylo dobře postaráno.” Odhrnul jí vlasy z tváře a zasunul jí je za ucho. Byla krásná. Jemná, něžná a přitom vnitřně silná. Silnější, než tušil. „Ví o tom tvůj biologický otec? Proč ti nepomohl?”

„Zřekl se otcovství, aby nemusel platit alimenty. Nechtěl se mnou mít nic společného. A matka ho nenutila.”

Prošla peklem a teď ji odstrkuje ještě on. Zřejmě už jí připadá docela normální, že se k ní každou chvíli někdo obrátí zády. Tuší vůbec, že si zaslouží mnohem víc?

Měla by si najít muže, který ji bude milovat i s dítětem. Možná se jí to podaří. Je jí teprve čtyřiadvacet. Určitě se jednoho dne seznámí se slušným chlapem, který si ji vezme a vychová Benovo dítě. Ben by jí to ze srdce přál.

Tak proč se mu při té představě svírá srdce? Nechce přece o svoje dítě pečovat sám. Nedokáže ho

109

milovat. Jenže najednou mu došlo, že si nepřeje, aby s Tess žil někdo jiný.

Ještě nedávno byl přesvědčený, že už nikdy ne-zatouží po rodině. Jako by mu odumřela část srdce, zodpovědná za lásku k manželce a dítěti. Teď si pomalu začínal myslet, že nebýt dítěte, nejspíš by jednoho dne požádal Tess o ruku.

Jeanette také miloval. Jejich manželství bylo sice složité a divoké, ale ne špatné. K Tess ovšem cítil něco hlubšího, silnějšího, trvalejšího. Uklidňovala ho. Její náruč byla bezpečné, hřejivé, pohodlné místo. Domov. Dokázal si představit, že by s ní strávil zbytek života.

Vážně ji chce odehnat jen proto, že nedokáže mít rád její dítě? Třeba by se mohl překonat. Možná by si na dítě časem zvykl. Vždyť i on vyrůstal s rodiči, kteří ho téměř ignorovali. A nijak zvlášť ho to nepoznamenalo.

Jenže Ben by byl rád, kdyby se jeho dítě mělo lépe než on. Přál mu lásku obou rodičů, ne chladného otce, který jen toleruje jeho přítomnost.

Navíc věděl, že Tess by na takový vztah nikdy nepřistoupila. Určitě chce pro dítě to nejlepší. Očekává víc.

A zaslouží si víc.

Druhý den se Ben probudil v Tessině pokoji. Sáhl vedle sebe, ale druhá půlka postele byla prázdná a prostěradlo chladné. Původně nechtěl u Tess přespat. Povídali si dlouho do noci a když Tess usnula, Ben se natáhl těsně vedle ní a díval se na ni. Ještě pět minut, slíbil si. Pět minut a půjdu do svého pokoje. Jenže pak se propadl do spánku.

110

Teď toho litoval. Neměl u Tess zůstávat do rána. Nechtěl, aby si myslela, že se tím mezi nimi něco změnilo.

Posadil se, protáhl se a promnul si oči. Digitální budík mu prozrazoval, že je půl deváté. Takhle dlouho obvykle nespal. Z koupelny k němu dolehlo tiché prozpěvování a o vteřinu později se objevila Tess. Vypadala báječně svěží a odpočatá. Vůbec na ní nebylo znát, že spala jen čtyři nebo nejvýš pět hodin.

Když si všimla, že je Ben vzhůru, zářivě se na něj usmála. Vypadala šťastně. „Dobré ráno.”

„Dobré ráno. Vzbudila ses brzy.”

„Ještě bych spala, ale musím k doktorovi.”

„Proč, proboha?” vyštěkl. Vyznělo to tak podrážděně a netrpělivě, že se sám polekal.

Tess s ním měla nekonečnou trpělivost. „Jdu na pravidelnou prohlídku v šestém měsíci.”

Odhrnul si vlasy z tváře. Proč vždycky hned myslí na nejhorší? Ví přece, že Tess chodí na kontrolu každý měsíc. Nepoznamenal si plánovaný termín porodu, ale pravidelné lékařské prohlídky mu připomínaly, že čas letí.

Sedla si vedle něj na postel. „Překvapilo mě, žes zůstal do rána.”

„Mě taky.”

„Moc dobře vím, že se tím nic nemění.”

Překvapilo ho, že zareagovala tak klidně. „A tobě to nevadí?”

„Kdybych našemu vztahu dávala alespoň malou šanci na přežití, vadilo by mi to. Ale jsem realistka.”

Neměl by si s ní dál pohrávat. Jenom jí ubližu

111

je. Čím déle bude udržovat tenhle podivný vztah při životě, tím těžší pak bude konec. Jenže byl sobecký. Chtěl si Tess užívat, jak dlouho to půjde.

Ne, ještě není připravený na rozchod.

„Po kontrole půjdu nakupovat, takže se nejspíš vrátím až odpoledne.” Předklonila se a políbila ho. „Uvidíme se později.”

„Řiď opatrně.” Počkal, až za Tess zapadnou dveře, a pak padl zpátky na polštář.

Jak to jiní lidé dělají? Jak partneři, kteří přišli o dítě, přečkají další těhotenství, aniž by jeden nebo druhý zešíleli strachy?

Kdyby se teď Tess něco stalo a předčasně porodila, dítě by nejspíš nepřežilo. A pokud ano, mohlo by být slepé nebo mentálně postižené.

Tess se mýlila. Čas jeho rány nezahojí.

Možná je naopak ještě víc rozjitří.

DESÁTÁ KAPITOLA

Tess seděla v čekárně na gynekologii a myšlenky jí zběsile vířily hlavou. Poslední noc byla neuvěřitelná. Tess se ještě nikdy se žádným mužem takhle nesblížila. Nikomu nevyklopila tolik intim-ních tajemství. Vyprávěla o sobě Benovi věci, které dosud neprozradila živé duši. Byla si jistá, že se ráno probudí sama. Jenže pak otevřela oči a on ležel vedle ní. Hlasitě oddechoval. A vypadal nádherně, jak také jinak.

A ona si hned jako naprostá hlupačka začala namlouvat, že to něco znamená. Že se tím něco změnilo.

Pak na ni podrážděně vyštěkl kvůli doktorovi a ona spadla z výšin zpátky na zem. Připomnělo jí to, že jejich vztah je jen dočasná záležitost.

Měly by se rozejít, a to hned. Zkusí Benovi vysvětlit, že bude nejlepší, když půjdou každý svou cestou, dokud si na sebe ještě příliš nezvykli. Jenže byla sobecká. Chtěla si Bena užívat, jak nejdéle to půjde. Třeba časem odhalí nějaký jeho příšerný zlozvyk, na který by si nikdy nezvykla. Možná si Ben kouše nehty na rukou, nebo dokonce na nohou. Možná se při jídle šťourá v zubech, nebo v nose.

113

Tess se tiše zasmála.

Za chvíli ji zavolali do ordinace. Lékař jí prohmatal a proklepal břicho, zvážil ji a poslechl si, jak miminku buší srdce. Tess nechtěla předem znát pohlaví dítěte, ale rychlý tlukot srdíčka naznačoval, že by mohla mít holčičku. Když se dozvěděla, že je všechno v pořádku, oblékla se a domluvila si datum další kontroly.

Cestou k autu měla zvláštní pocit, že ji někdo sleduje. Zastavila se a rozhlížela se po lidech na ulici. Byli to většinou turisté. Nikdo jí nevěnoval pozornost, ani nevypadal podezřele. Že by se nakazila Benovými obavami? Pomyslela si, že nesmí být paranoidní. Jenže když později odpoledne s rukama plnýma tašek odcházela z nákupního centra, podivný pocit se vrátil.

Složila tašky do kufru auta a sedla si za volant. Celou cestu domů se dívala do zpětného zrcátka, ale pokud ji někdo sledoval, dělal to tak šikovně, že si ho nevšimla.

Zavezla auto do garáže a vešla do domu zadním vchodem. V kuchyni narazila na paní Smithovou. Hospodyně seděla u stolu a něco psala na list žlutého papíru. Měla drobný a úpravný rukopis, přesně jak by Tess u ženy jejího typu předpokládala.

„Zítra pojedu nakupovat jídlo,” prohodila přátelsky paní Smithová. „Mám vám něco přivézt?”

Tess na ni zůstala užasle zírat. Paní Smithová určitě ví, že Ben strávil noc v Tessině apartmá. Tess by čekala, že na ni bude hospodyně vrhat nenávistné pohledy.

Ta žena byla prostě záhadná.

114

„Asi ne, ale díky za nabídku.”

Hospodyně ukázala na balíčky. „Nechcete, abych vám něco odnesla nahoru?”

A teď jí ještě nabízí pomoc? Zkoumavě na starší ženu pohlédla. „Kdo jste a co jste provedla s paní Smithovou?”

Tentokrát se užasle zatvářila hospodyně.

„Zvládnu to, díky,” dodala Tess. „Je Ben v pracovně?”

„Myslím, že je nahoře ve svém pokoji.”

Tess čekala varování, že si Ben nepřeje být vyrušován, anebo že Tess má vstup do jeho pokoje přísně zakázán, ale nic takového nepřišlo. Paní Smithová se sklonila k seznamu.

Tess udiveně zavrtěla hlavou.

Cestou ke schodišti ji čekalo další překvapení. Světlo a barvy. Někdo roztáhl závěsy a hala byla zalitá sluncem. Tess prošla celé přízemí a nahlížela do místností. Všechny byly prosluněné.

Doputovala zpátky do kuchyně, stále ještě ověšená taškami.

Paní Smithová k ní udiveně vzhlédla. „Zabloudila jste?”

„Ne. Jen všude jsou roztažené závěsy.” „A co má být?”

Tess nechtěla žadonit o vysvětlení. „Vlastně nic.”

Zamířila za Benem. Přehodila si všechny tašky do jedné ruky a zaklepala na dveře jeho pokoje. Když Ben neodpověděl, napadlo ji, že by asi měla jít k sobě, ale pak ten návrh zavrhla. Byla příliš zvědavá.

Zaklepala hlasitěji. Když se pořád nikdo ne

115

ozýval, stiskla kliku a nahlédla dovnitř. Může vejít bez vyzvání?

Obývák byl stejný jako ten její, jen zařízený ve tmavších barvách. Působil mužnějším dojmem. Dokonce mužně i voněl. A, jaké překvapení!, i tady byly závěsy roztažené a z oken se naskýtal nádherný výhled na zahradu.

Co se to děje?

Zaváhala. Nebyla si jistá, jestli by Benovi vadilo, že vešla do jeho pokoje. Třeba by tím překročila neviditelnou hranici, za kterou ji nechce pustit „Haló!” zavolala. „Je tu někdo?”

„Pojď dál,” odpověděl. „Jsem v ložnici.”

Zabouchla za sebou dveře a spěchala za ním. Ben právě vyšel z koupelny. Z vlasů mu kapala voda a okolo pasu měl omotaný modrý ručník. Hruď se mu vlhce leskla.

„Ahoj,” pozdravil ji a široce se na ni usmál. Zjevně mu vůbec nevadilo, že mu vpadla do soukromí. A ještě méně ho vyvádělo z míry, že před ní stojí skoro nahý. Ne že by ho to mělo znepokojovat, obzvlášť po poslední noci. Tess důvěrně znala každý milimetr jeho těla, přesto jí změkla kolena.

Ukázal na nákupní tašky. „Koukám, že nakupovací výprava byla úspěšná.”

„Byla. Přinesla jsem ti dárek. Vlastně několik dárků.”

„Nemusíš mi nic kupovat,” prohlásil, ale v očích mu zajiskřilo a Tess z jeho výrazu poznala, že už dlouho nedostal dárek a že je pěkně zvědavý.

„Možná se ti nebudou líbit.”

116

„Ajaj! To obvykle není dobré znamení.”

„Nebudeš v šoku, slibuju.” Došla k posteli a vyklopila na přehoz obsah tašek. „Nejdřív jsem ti chtěla koupit jenom jedno tričko, ale v obchodech měli úžasné slevy. Nemohla jsem odolat.”

„Chápu,” opáčil Ben a zíral na hromadu oblečení.

Bylo pestrobarevné.

Tess mu koupila košile, trička a dokonce i boxerky. Ani jedna věc nebyla černá.

Vzal do ruky krémově bezovou košili a pohlédl na cedulku na límci. „Jak jsi věděla, jakou velikost máš koupit?”

„Včera jsem se podívala na tvoje oblečení.”

Vrátil košili k ostatním věcem. „Takže jsi to měla předem naplánované?”

„Jen den nebo dva.” Dostala strach, že se na ni Ben naštve. Možná onu neviditelnou hranici jeho soukromí překročila právě teď. Jenže když k němu vzhlédla, tvářil se pobaveně. „Vím, že rád chodíš v černém.”

„Vlastně ani ne. Je mi jedno, co mám na sobě. Tak nějak se stalo, že vlastním samé černé věci.”

Nevěřícně na něj pohlédla.

„Podívej se sama,” vybídl ji a vedl ji k vestavěné skříni. Viděla, že jí nelhal. Na ramínkách viselo samé černé oblečení.

„Móda je pro mě španělská vesnice. Když mám všechno černé, nemůžu udělat chybu. Dřív pro mě nakupovala Jeanette, a té jsem se v černém líbil. Nemusela se bát, že se obléknu nevkusně nebo nemoderně a udělám jí ostudu. Hodně dala na vzhled.”

117

„Tak teď máš i barevné oblečení,” informovala ho Tess s úlevou a stopou pýchy v hlase. „Jestli se ti něco nebude líbit, můžu to vrátit.”

„Určitě se mi bude líbit všechno.”

Vtom si Tess všimla, že z pootevřené spodní zásuvky vyčuhuje růžek látky. Látky, která nejenže nebyla černá, ale navíc jí byla povědomá.

Rázně došla k zásuvce, prudce ji otevřela a vzhlédla k Benovi. Zubil se od ucha k uchu. Zjevně mu vůbec nevadilo, že se mu Tess prohrabuje věcmi. Přesněji řečeno, že se prohrabuje svými věcmi. „Moje oblečení!”

Všechno bylo pečlivě složené. Nic nescházelo. „Vždyť jsi řekl, žes moje věci spálil!”

Ben se opřel o zárubeň a založil si ruce na vypracované hrudi. Vypadal jako muž z plakátu v časopise Playgirl. „Tos řekla ty. A já neodporoval. Kdybys věděla, že tvoje oblečení někde je, nekoupila by sis nové.”

„Teda,” nevěřícně zavrtěla hlavou. „Ty jsi ďábel.”

Zazubil se. „To jsem,” přitakal. Bylo vidět, že je na sebe hrdý. „Ale převezl jsem tě, viď?”

Rozhodně ano. „Stejně jako když jsi mi nevymlouval, že jsi alkoholik. Což také není pravda.”

„Kdybych se bránil, věřila bys mi?”

Měl pravdu. Nejspíš by si bývala myslela, že jí lže.

„Uvěřila jsi tomu, čemu jsi uvěřit chtěla,” dodal. „A já se ti ani nedivím. Vím, že si tvoji důvěru teprve musím získat. Budu se snažit.”

„Když už jsme k sobě upřímní, klidně mi pověz, že se ti to oblečení nelíbí. Neurazím se.” Alespoň ne moc.

118

„Líbí se mi.”

„Vždyť sis ty věci ještě ani nevyzkoušel.”

„To nevadí. Hlavně že jsou od tebe.”

Dojetím jí vstoupily slzy do očí. Ještě nikdy jí nikdo neřekl něco tak milého. Obzvlášť když oblečení ve skutečnosti nebylo od ní. Ona je sice vybírala, ale účty platil Ben.

„Jak dopadla kontrola?” zajímal se.

„Všechno běží podle plánu.” Věděla, že Ben se o dítěti baví nerad, takže nezacházela do podrobností. V duchu mu dala bod k dobru už za to, že se zeptal. „Musíš pracovat?”

„Vlastně ani ne.” Pomalu k ní zamířil. „Nakupování ti dalo nějak zabrat.”

„Ani ne.”

„Ale ano. Vypadáš strašně unaveně.”

Měřil si ji lačným pohledem hladové šelmy. A Tess pochopila, že by si s ní chtěl zahrát na odpolední „zdřímnutí”.

Pousmála se. „Ano, máš pravdu. Jsem totálně vyčerpaná.”

„To si myslím.”

Odhodil ručník a rychle ji svlékl. Promilovali většinu odpoledne, pak se navečeřeli, podívali se na film a znovu si „zdřímli” v Benově posteli. Tess si za pět dní užila víc sexu než za posledních pět let. Nemohli se jeden druhého nabažit.

„Asi bych měla jít,” pošeptala Benovi před půlnocí. Už byla tak ospalá, že nedokázala udržet otevřené oči. Nechtěla, aby si Ben myslel, že ji u sebe musí nechat do rána.

Jenže místo aby ji s úlevou poslal spát, pevně ji objal. „Ne. Chci, abys zůstala.”

119

Přesně tohle potřebovala slyšet! Zachumlala se do přikrývky a přitulila se k Benovi. I kdyby se zítra rozešli, zůstanou jim vzpomínky na tuhle noc. Co jiného jim zbývá, než žít naplno, jako by každý večer měl být jejich poslední?

Ben měl vážný problém.

Došlo mu to to ráno, když se, jako posledních čtrnáct dní, probudil s nahou, vláčnou a horkou Tess v náručí. Vzhlédla k němu a ospale se usmála. A on se jí nemohl přestat dotýkat. Cítil se úplný, jedině když ji pevně sevřel v náručí.

Zamiloval se do ní.

Byla to klidná, nekomplikovaná podoba lásky. Milovat Tess mu připadalo stejně přirozené jako dýchat. Chtěl by si ji vzít a budit se vedle ní po zbytek života. Nejspíš by s ní měl všechno, co mu v prvním manželství scházelo.

Jeanette miloval, ale Tess byla jeho spřízněná duše.

Bohužel nechce její dítě. Už nikdy nechce žádné dítě.

Neuniklo mu, že se chová jako bezcitný sobec. Jenže to bylo složitější. Kdyby své dítě vychovával, určitě by si ho zamiloval. Byl by úzkostlivý a starostlivý, až moc. A právě proto by jako otec selhal. Žil by v příšerném strachu. Nikdy by nebyl šťastný a jeho potomek také ne.

„Máte minutku?”

Z přemýšlení ho vytrhl hlas paní Smithové. Zvedl hlavu a zjistil, že hospodyně stojí na prahu pracovny. V poslední době nechával dveře otevřené, aby se necítil osamělý a izolovaný. A stejné

120

to bylo s okny. Dřív mu vyhovovaly zatažené závěsy, za kterými si připadal v bezpečí. Teď toužil po světle. Dokonce se začal s Tess dopoledne procházet a občas s ní vyrazil ven i večer. Dny se pro-dlužovaly a bylo krásně teplo. „Jistě, pojďte dál.”

Paní Smithová vešla do pracovny. Nesla zmuchlaný časopis a vypadala neklidně.

„Máme problém.”

Ben nedokázal potlačit smích. Jen jeden? Dokázal by dát dohromady dlouhatánský seznam svých problémů. „Povídejte. Rád se dozvím, co ještě nevím.”

„Stála jsem ve frontě v samoobsluze a najednou jsem uviděla tohle.” Podala mu časopis. Byl to bulvár.

Přečetl si článek na obálce a hlasitě zaklel. „Měl jsem to čekat.”

„Uvnitř jsou další urážky.”

Otevřel časopis, zamračil se a vykřikl: „Kčertu!”

„Asi ještě nevíte, co se děje před domem.”

„Ne. Neříkejte mi, že tam jsou“

„Přede dveřmi stojí nejmíň dvanáct novinářů. Několik televizních štábů s kamerami. Drby se šíří rychle.”

Sakra!

Na tohle teď opravdu neměl nervy. A hlavně nechtěl přivést do problémů Tess. „Musím varovat Tess.”

Popadl časopis a vstal ze židle. Vyběhl z pracovny a v hale se zastavil, aby vyhlédl z předního okna. Zatraceně! Pak spěchal najít Tess. Objevil ji k knihovně. Seděla schoulená v křesle a četla si.

121

Když ho uviděla, zářivě se usmála. „Ahoj.”

„Ahoj. Musíme si promluvit.”

Ustaraně se zamračila. „Jasně.”

„Máme problém,” oznámil jí.

V očích jí četl otázku: to sis všiml až teď? Tess věděla stejně dobře jako on, že mají hromadu problémů.

Ben jí podal časopis.

„Co to je?” Při pohledu na titulek se jí sevřelo hrdlo. Tučná písmena křičela: Těhotná milenka ovdovělého milionáře!

A pod tím byl snímek Tess. Někdo ji vyfotil ve chvíli, kdy vycházela z gynekologické kliniky. Provinile se rozhlížela, jako by měla co skrývat. A pod přiléhavými šaty se jí rýsovalo vyduté břicho. Takže se nemýlila. Někdo ji sledoval. „Uvnitř je toho víc.”

Otevřela časopis a uviděla další snímky. Na některých nakupovala, na dalším projížděla branou Benova domu. Na sloupku byla jasně viditelná adresa. Další článek doprovázela fotografie Bena s manželkou. Na posledním snímku Ben ve smutečním kvádru vystupoval z limuzíny. Tess si mohla jen domýšlet, že šel na pohřeb. Rozhodla se, že článek zatím nebude číst.

Zavřela časopis. „Nádhera.”

„Je toho víc.”

„Víc?” Co horšího se mohlo stát? „Před domem táboří novináři.” Ano, to je horší. Tlumeně zaklela. „Moje řeč,” přitakal Ben. „Můžu je žalovat z nedovoleného vniknutí na soukromý pozemek,

122

ale většinou je to nezastaví. Rozhodně jim to nezabrání v tom, aby používali teleobjektivy.” „Co si počneme?”

Pokrčil rameny. „Moc možností nemáme. Asi počkáme, co se bude dít dál. Pokud s nimi nechceš mluvit nebo najít v novinách další svoje fotky, asi bys neměla chodit ven. Raději ani na zahradu. A nepřibližuj se k otevřeným oknům, dokonce ani v noci.”

„Jak dlouho?”

„Nevím. Nejspíš do té doby, než vyčmuchají další skandál.” Polkla. „Promiň.”

„Vždyť za nic nemůžeš. To já bych se ti měl omluvit. Jsem na pronásledování zvyklý. Ty ne.”

Sedla si na pohovku. Nedokázala dál bojovat s morbidní zvědavostí, a tak se začetla do článku. Ben si sedl na opěrku a nahlížel jí přes rameno.

„Nejhorší je, že píšou lži. I když něco je pravda. Jsem tvoje milenka a jsem těhotná.”

„Tess, moc dobře víš, že jsi pro mě mnohem víc, než jenom milenka.”

Vrátila mu časopis. „Už se na to nemůžu dívat.”

„Měla bys vědět jednu věc,” poučil ji Ben. „Může být ještě hůř.”

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Ben měl pravdu. Bylo hůř. Další dva dny skoro nepřetržitě zvonil telefon a šik novinářů přede dveřmi byl čím dál početnější. Tess sama sebe mučila tím, že vysedávala před televizí a čekala, jaké další pikantnosti na ni reportéři vyšťourali. Anebo co si o ní vymysleli.

Ze všeho nejvíc ji zdrtilo, když si přečetla, že její vlastní matka přijala deset tisíc dolarů za exkluzivní rozhovor. Otčím si určitě také přihřál polívčičku. Nechal se s matkou vyfotit na verandě jejich polorozpadlého domu v Utahu. Tess je pět let neviděla, ale byli pořád stejní. Otčím připomínal vykrmené prase a matka vypadala stará, unavená a otupělá. A co bylo nejsmutnější, devadesát procent exkluzivního rozhovoru byly samé lži a polopravdy. Tess sice v pubertě nebyla žádný anděl, ale rodiče z ní udělali sexem posedlou delikventku.

„Můžeme se s nimi soudit pro pomluvu,” nadhodil Ben, ale Tess to připadalo zbytečné. Ať jsou ty informace pravdivé nebo ne, dostaly se ven a nedají se vzít zpět. I kdyby vyhrála soud, veřejnost už na ni názor nezmění. Na nemajetných ro

124

dičích žádné odškodné nevysoudí. A proč by to navíc dělala?

A když si byla jistá, že si sáhli na úplné dno, věci se ještě víc zkomplikovaly.

Seděli s Benem u večeře a najednou někdo zazvonil.

„Oni se snad chtějí dostat do domu!”

Z kuchyně vyhlédla paní Smithová. „Mám to s nimi vyřídit?”

Ben hodil ubrousek na talíř.

„Ne. Je načase, abych jim dal najevo, co si o nich myslím.”

Tess se na židli schoulila. Věděla, že je to všechno její chyba. Ty lidi za dveřmi zajímá jen ona a její dítě. Kdyby s Benem nežila, měl by klid.

Ben vstal a zamířil do haly. Bylo slyšet, jak rázně kráčí po mramorových dlaždicích. Pak zaskřípaly panty vstupních dveří.

Tess čekala, že uslyší křik a nadávky, ale bylo ticho. Pak Ben tiše pozdravil: „Ahoj, mami.”

Bože, co dalšího se ještě stane? Benova matka přiletěla z Evropy, aby Tess vyhodila. A nikdo se jí nemůže divit. Vždyť se o milence svého syna musela dočíst samé příšerné věci!

Tess zůstala stát v koutě jídelny a litovala, že neumí být neviditelná. Ben vypadal zaskočeně.

„Ach bože, taková hrůza!” vykřikovala jeho matka a dramaticky rozhazovala rukama. „Ještě že jsem už ukončila kariéru. Tihle reportéři jsou příšerná verbež.”

„Kde se tady bereš, mami? Řekl jsem ti přece, že teď není vhodná doba na návštěvu.”

125

Shovívavě se usmála. „Podle mě je ta nejvhodnější doba.”

Tess by byla klidnější, kdyby Benova matka byla obyčejná starší žena, jakých chodí po ulici tisíce. Měla však před sebou bývalou filmovou hvězdu, dokonale upravenou, mladistvě oblečenou, štíhlou a okouzlující dámu. Připadala si vedle ní jako ošklivé káčátko.

Paní Adamsová se rozhlédla a když pohledem zavadila o Tess, zatvářila se překvapeně. Jako by si až teď všimla, že v místnosti ještě někdo je.

„To je ona?” zeptala se Bena.

„Mami, tohle je Tess. Tess, tohle je moje máma.”

Paní Adamsová přeplula jídelnu s takovou lehkostí a elegancí, jako by se nohama vůbec nedotýkala podlahy. Položila Tess ruce na ramena a od hlavy k patě si ji prohlédla. Tess čekala opovržlivý úšklebek nebo rovnou vyhazov. Jenže místo toho se paní Adamsové nahrnuly do očí slzy. V příští vteřině starší žena sevřela Tess v pevném objetí.

Tess byla v takovém šoku, že na chvíli zapomněla dýchat. Když se vzpamatovala, v nozdrách ji zalechtal závan květinového parfému. Přes rameno paní Adamsové zahlédla, že se Ben tváří zaraženě.

„Ach, Benji, je úžasná!”

Benji? Tess neslyšně zopakovala přezdívku a povytáhla obočí. Ben obrátil oči v sloup.

Paní Adamsová ji od sebe oddálila, aby si ji mohla znovu prohlédnout. Na řasách se jí třpytily slzy.

Tess si připadala jako nový domácí mazlíček, o kterého se rodina bude láskyplně starat a učit ho

126

nové triky. Nechápala, co se to děje. Vždyť ji novináři vykreslili jako naprostou mrchu, kterou zajímají jen Benovy peníze! Proč se paní Adamsová chová, jako by ji ráda viděla?

„Kdy máte termín, zlatíčko?” zeptala se jí paní Adamsová.

Tess se na těhotenství nikdo neptal, takže ji ta otázka zarazila. Chvíli trvalo, než jí došlo, že je řeč o porodu.

„Devatenáctého září.”

„Já mám narozeniny třicátého! Třeba porodíte později a budu s vnoučátkem slavit ve stejný den!”

O jedenáct dní později? Tess doufala, že ne. Už teď si připadala jako slonice.

Paní Adamsová pohlédla na syna. „Benji, proč jsi nám nic neřekl? Máme přece právo vědět o svém vnoučeti.”

„Zavolal bych vám,” procedil mezi zuby Ben, ale Tess vytušila, že lže. Nechtěl, aby jeho rodiče o dítěti věděli.

„Víš co, mami? Nejdřív tě ubytujeme a pak si promluvíme.”

„Báječný nápad,” odvětila matka a dotkla se svých dokonale upravených vlasů. „Určitě po tak dlouhé cestě vypadám příšerně. Paní Smithová, donesla byste mi, prosím, zavazadla do apartmá pro hosty?”

Paní Smithová vyslala tázavý pohled k Benovi.

„Je mi líto, mami, ale apartmá pro hosty je obsazené. Bude ti muset stačit samostatný pokoj.”

„A kdo bydlí v apartmá pro hosty?” chtěla vědět paní Adamsová.

127

„Tess,” odpověděl Ben a obrnil se proti proudu otázek, který bude nevyhnutelně následovat.

Nemusel čekat dlouho.

„Proč proboha bydlí v pokoji pro hosty?”

Věděl, že to matka nepochopí. Je nenapravitelná romantická. Až jí Ben vysvětlí, jak se věci mají, bude nejspíš hodně zklamaná.

„Promluvíme si později,” odbyl ji. Zatím nevěděl, co jí vlastně poví.

Došel na verandu pro zavazadla a našel tam pět obrovských kufrů. Jeho matka si s sebou vždycky vozila spoustu zbytečností, ale tohle už bylo vážně příliš.

„Jak dlouho chceš zůstat?”

„Samozřejmě do té doby, než se dítě narodí! Vážně si myslíš, že bych dobrovolně zmeškala narození svého prvního vnoučete?”

Ben se zašklebil. Bylo to ještě horší, než si myslel. „A co táta? Nevadí mu, že budeš tak dlouho pryč?”

Mávla rukou. „Vždyť ho znáš!”

Co tím myslela?

„Kdybys mi předem zavolala, že přijedeš, připravil bych se na tebe,” vyčetl jí. A pověděl by jí, aby zůstala v Evropě.

„Copak ti paní Smithová neřekla, že se sem chystám?” podivila se matka.

Paní Smithová s ní mluvila? O tom slyšel poprvé. Pohlédl na hospodyni, která se ze všech sil snažila nevypadat provinile.

„Asi mi to vypadlo z hlavy,” zamumlala.

Ben věděl, že mu lže. Měla paměť jako ocelovou past. Nikdy na nic nezapomněla.

128

Obrátil se zpátky k matce.

„Až se ubytuješ, popovídáme si. Paní Smithová, postarejte se o matku a pak přijďte do mé pracovny.”

Kývla a pak zamířila s paní Adamsovou ke schodišti.

„Myslím, že tady někdo dostane pěkně vynadáno,” poznamenala za Benovými zády Tess.

„Přesně tak,” přitakal a otočil se k ní. „Nechápu, proč mě paní Smithová nevarovala, že matka přijede.”

„Je to hodně zlé?”.

„Konec světa by byl horší, ale všechno se tím ještě víc zkomplikuje.”

„Co jí mám povědět, když se mě zeptá, jak se věci mají? Pravdu?”

Ben zavrtěl hlavou. Nemůže po Tess chtít, aby řešila jeho problémy. A navíc by se měl sám rozhodnout, co všechno rodičům prozradí.

„Ty nemusíš nikomu nic vysvětlovat. Nech to na mně.”

„Chtěl jste se mnou mluvit?”

Ben vzhlédl k paní Smithové, která se zastavila mezi dveřmi pracovny.

„Pojďte dál a zavřete za sebou.”

Poslechla a vzpřímeně došla ke stolu. Muselo jí být jasné, že se na ni Ben hodně zlobí.

„Co to do vás vjelo? Proč jste za mnou nepřišla, když matka volala? Hned bych to s ní vyřídil. Věděla jste přece, že ji tady nechci.”

Povýšeně na něj pohlédla. „Jde mi jenom o vaše dobro.”

129

„Vážně? A co je dobrého na tom, že sem moje matka vpadla?”

„To dítě je její vnouče. Měla by o něm vědět. A navíc vidím, jak jste s Tess šťastný. I když jste moc paličatý na to, abyste si to přiznal.”

„Do mého vztahu s Tess nikomu nic není.” Promnul si oči. „Nevím, jak teď mám rodičům vysvětlit, proč to dítě nebudou vídat.”

„Proč by ho nemohli vídat? Jsou přece jeho prarodiče.”

„O jednom dobrém důvodu bych věděl,” vyštěkl ostře. „Až to dítě vyroste, bude chtít vědět, proč má babičku a dědečka, ale ne vlastního tátu.”

„Pokud to dítě nechcete, proč vám záleží na tom, co si bude myslet, až vyroste?”

Vždycky ho dokázala chladnou logikou zatlačit do kouta. Měla vzácný dar vzbuzovat v něm pochybnosti, i když si byl v hloubi duše skoro jistý, že se rozhoduje správně.

„O tomhle jste měl přemýšlet dřív,” dodala.

„Kdy dřív? Než jsem nechtěně přivedl Tess do jiného stavu? Uvědomujete si vůbec, jak to mám těžké?”

„Chci pro vás jen to nejlepší, Bene.”

„A co je pro mě nejlepší?”

„Tess. Potřebujete ji i dítě skoro stejně, jako oni potřebují vás.”

Zavrtěl hlavou. „Nezvládnu to. Už tím nechci víckrát projít.”

„Nemáte na vybranou. Je rozhodnuto. Ta žena nosí vaše dítě a vy na tom nic nezměníte.”

„Každý má na vybranou a já už si vybral.”

130

Vstal. „Teď mě omluvte, musím si promluvit s matkou. Potřebuju jí šetrně vysvětlit, co se děje, a nejbližším letadlem ji dostat z Kalifornie.”

„Nemůžete věčně utíkat.”

„Ale můžu.”

DVANÁCTÁ KAPITOLA „Měls mi to říct,” vydechla Benova matka, poté co jí děsivých dvacet minut objasňoval situaci. Cítil se hrozně, už když jí přiznával, že se vyspal se ženou, kterou ten večer viděl poprvé. A když mu pak udělala přednášku o bezpečném sexu, hanbou by se nejraději propadl. Vysvětlil jí, že použili ochranu. Jenže kondom nesplnil svou funkci.

„Mám dojem, žes mi o tom dítěti nechtěl nikdy říct,” prohodila matka.

„Ne,” připustil. „Kdyby Tess nevyčmuchali novináři, nikdy by ses nedozvěděla, že máš vnouče.”

Zatvářila se tak zklamaně, že se zastyděl. Ale takový je život. Když byl malý, způsobovala mu zklamání každou chvíli. Dluží jí trochu bolesti.

Smutně zavrtěla hlavou. „Myslela jsem si, že jsem tě vychovala lip.”

„Vždyť jsi mě vůbec nevychovávala!” Najednou v něm vypěnil vztek a potlačované pocity, které v sobě dusil od dětství. Asi to bylo stresem z té mediální štvanice. „Starala se o mě paní Smithová. Ty jsi byla hvězda a bylo ti úplně jedno, co se děje se mnou!”

132

Nechtěl jí ublížit, ale slova se mu nekontrolovatelně drala z úst. Možná jí je potřeboval říct už dlouho.

Příliš dlouho.

Neměla ani tolik slušnosti, aby alespoň předstírala lítost. „V tom případě neopakuj moje chyby, chlapče. Starej se o své dítě.”

Překvapilo ho, že se matka nehájí. O to víc ho její slova zabolela.

„Bude o něj dobře postaráno. Dostane jen to nejlepší.”

„Tos dostával i ty. A zjevně ti to nestačilo.” Au! Přímý zásah.

„Myslíš, že mu nebude líto, že nemá tátu?” pokračovala matka.

Samozřejmě o tom přemýšlel a mrzelo ho, že možná bude dítěti chybět. Ale co s tím nadělá? „Asi by bylo nejlepší, kdyby ses vrátila domů.”

„Neodjedu, Bene. Možná jsem byla mizerná matka, ale budu ta nejlepší babička na světě. Takže by sis měl pomalu zvykat, že mě teď uvidíš častěji.”

„A co táta?”

„Co je s ním?”

„Vážně mu nevadí, že budeš tři měsíce pryč?”

„Abych pravdu řekla, je mu to úplně jedno.”

Ben na ni nevěřícně pohlédl. Jeho otec vyžadoval spoustu pozornosti. Chtěl být neustále hýčkán a opatrován. Je jen otázka času, kdy matce zavolá a začne škemrat, aby se vrátila.

„Nechci tě tím obtěžovat, ale asi se s tátou rozvedeme.”

Řekla to tak klidně, že Ben v první chvíli nepo

133

chopil pravý obsah jejích slov. „Rozvedete? Co se stalo?”

„Našel si mladou modelku. Doslova. Loni byla na obálce katalogu plavek. Je o osmatřicet let mladší než on. Chudinka malá, ještě neví, co ji čeká.”

Ben na ni zůstal užasle zírat. Jeho svět se otřásl v základech. Nebyl naivní. Mockrát slyšel o otcových aférách s herečkami. Nikdy se ale nezeptal, jestli je na těch drbech něco pravdy. Rodiče navíc nevypadali, že by měli problémy. Žili spolu skoro pětatřicet let. Jak se táta může jen tak sebrat a odejít?

A proč to matka bere tak klidně? Neměla by být zoufalá?

„Kdy ses to dozvěděla?” „Po Vánocích.”

Před několika měsíci! „Proč jsi mi nic neřekla?”

„O takových věcech se po telefonu těžko mluví.”

Už chápal, proč ho chtěla za každou cenu navštívit. Potřebovala si s ním promluvit. Možná jí bylo mizerně a toužila po opoře, jenže Ben ji odmítl.

„Je mi to líto.”

Poklepala ho po rameni. „Teď už snad chápeš, že nemám kam spěchat. Možná už se do Evropy nevrátím. Mohla bych tu žít s vámi. Volných pokojů máš dost.”

Dělá si legraci? Dvaatřicet let ho ignorovala a teď se k němu chce nastěhovat! Jak by měl zareagovat? Nejraději by ji poslal pryč, jenže na druhou stranu jí nechtěl ublížit. Obzvlášť ne poté, co jí provedl otec.

134

Došlo mu, že nemá na vybranou.

„Poslyš, nech mě chvíli samotnou,” požádala ho matka lehkým tónem. „Potřebuju si vybalit a trochu se upravit. Pak mi ukážeš dům. Je vážně nádherný.”

Vystrkala Bena na chodbu a jemu nezbylo nic jiného, než se usmívat a předstírat, že je všechno v naprostém pořádku. Přitom se nemohl zbavit pocitu, že jeho život už nikdy v pořádku nebude.

Tess se pomalu procházela po zahradě. Občas se zastavila, aby přičichla ke květině nebo nastavila obličej slunci. Snažila se sama sebe přesvědčit, že si užívá nádherný den, jenže ve skutečnosti se skrývala. Bylo jí jedno, že si ji kdykoli může najít teleobjektiv dobře ukrytého fotografa. Hlavně nechtěla narazit na Benovu matku, které by nejspíš musela objasňovat, proč se ocitla v takhle složité situaci.

Co by jí o sobě ještě vykládala? Její fotografie už se objevila ve všech bulvárních novinách a její životní příběh, obohacený o spoustu peprných lží, znali lidé na celém světě.

Byla ale zvědavá, co matce pověděl Ben. Jak asi paní Adamsové vysvětlil, že dítě nechce?

„Tess!”

Otočila se a zjistila, že se k ní po chodníčku blíží paní Adamsová a divoce na ni mává. Tess polohlasem zaklela. Teď už neuteče. Nezbývá jí nic jiného, než se zastavit a čekat na nejhorší.

„Paní Smithová mi řekla, že vás tady asi najdu,” objasnila jí udýchaně Benova matka, jakmile ji dohonila.

135

Tess si pomyslela, že musí hospodyni poděkovat. Třeba tak, že jí strčí do postele užovku.

„Můžu vám říkat Tess, drahoušku?”

„Jistě,” ubezpečila ji Tess. Překvapilo ji, že se jí na to paní Adamsová vůbec ptá.

„Uf!” Starší žena si začala rukou ovívat obličej. „Je mi příšerné vedro.” Pokud opravdu byla přehřátá, nebylo to na ní vůbec vidět. Měla úplně suchou a bezchybně nalíčenou tvář a na její růžové blůze nebyla ani stopa po potu. Tess si pomyslela, že dokonalé ženy jako Benova máma možná ani nemají potní žlázy.

„Je horko,” přitakala Tess. Věděla však, že paní Adamsová za ní určitě neběžela jenom proto, aby s ní mluvila o počasí. Určitě má na srdci něco mnohem důležitějšího.

Hlavně se usmívej, buď milá a všechno jí odkývej, poručila si v duchu. A když to bude nezbytně nutné, klidně jí i trochu podlézej.

Pomalu kráčely mezi záhony. Lépe řečeno Tess se kolébala a paní Adamsová plula.

„Když jsem čekala Benjiho, bylo mi pořád vedro. A až do porodu jsem měla příšerné nevolnosti. Proto jsem další dítě nechtěla.” Mávla rukou, jako by odháněla nepříjemnou myšlenku. „Myslím, že Benji si v dětství připadal osamělý. Asi to bude důvod, proč se vždycky hrozně těšil, až založí rodinu. Já a jeho otec jsme se mu nikdy moc nevěnovali.”

Ben chtěl rodinu. Jenže to už je pryč. Tess přišla na scénu příliš pozdě.

Nemělo by ji to mrzet. Neměla by se cítit tak moc podvedená. Ale nemohla si pomoct. V hlou

136

bi duše pořád ještě věřila v pohádkově šťastný konec. V lásku na celý život.

„Dlouho se nemohl smířit s Jeanettinou smrtí,” pokračovala paní Adamsová. „Možná si to neuvědomujete, ale hrozně mu pomáhá, že jste tady.”

Tess ztěžka polkla. „Jestli tomu dobře rozumím, tak už jste si s Benem promluvili.”

„Ano, promluvili jsme si. Vysvětlil mi, co se stalo. Je přesvědčený, že dělá správnou věc.”

„A vy s ním nesouhlasíte?”

Zasmála se.

„Bože, ne! Podle mě se chová jako lump. Nosíte moje vnouče. A proto patříte do rodiny.”

Tess vstoupily do očí slzy. Nečekala, že ji Benova máma přijme do rodiny.

„Myslela jsem víte, určitě jste si o mně přečetla tak hrozné věci“

Starší žena se prudce zastavila a položila Tess ruce na ramena. „Drahoušku, budeme spolu mluvit na rovinu. Pohybuju se ve světě showbyznysu už dlouho. Dost dlouho na to, abych věděla, že devadesát procent informací, které se člověk dočte v bulváru, jsou lži, a dalších deset procent jsou obvykle jen polopravdy.” Dlouze vzdychla a položila Tess dlaň na břicho. „Myslím, že bych se nenaučila chlapům rozumět, ani kdybych žila dvě stě let. Syn mi do očí řekl, že nikdy neuvidím svoje vnouče. A myslel si, že se s tím prostě smířím! V tomhle směru je úplně stejný jako jeho otec. Opustil mě, víte? Můj manžel. Kvůli dvacetileté modelce.”

Bože, proč to Tess vykládá? „To je mi líto.” Co jiného by měla odpovědět?

137

„Je mi bez něj líp,” prohlásila statečně paní Adamsová, ale rty se jí roztřásly. Co teď?

Tess se rozechvěle nadechla a přinutila se k úsměvu. „Jste v pořádku?”

„To nic,” hlesla starší žena. „To nic.” Přikryla si oči dlaněmi a rozplakala se.

Tess byla v takovém šoku, že hned nedokázala zareagovat. Kam se poděla krásná, úspěšná, sebejistá superhvězda? Měla by ji Tess utěšovat? Anebo jenom stát a předstírat, že nic nevidí?

Nakonec udělala to jediné, co jí v tak vypjaté chvíli připadalo správné: přistoupila k Benově matce a pevně ji objala.

„Omlouvám se,” vzlykla paní Adamsová.

„Není za co,” uklidňovala ji Tess a hladila ji po zádech. Zavedla Benovu mámu k lavičce a sedla si vedle ní. Pak vytáhla z kapsy čistý kapesník a podala jí ho.

Paní Adamsová si osušila oči a elegantně se vysmrkala. „Nejsem naivní. Už několik let jsem věděla, že mi zahýbá. Ale milovala jsem ho, a tak jsem nic neřekla. Kdykoli jsem z něj cítila parfém jiné ženy, srdce mi pukalo, ale mlčela jsem. Hlavně že se vracel domů. Ať spal s kýmkoli, večer byl pořád můj.”

„To je strašné,” vydechla Tess a pohladila ji po rameni. Nedokázala si představit, že by muži tolerovala nevěry. Benova máma je nádherná a slavná. Proč snášela tak hrozné zacházení, když mohla mít jakéhokoli muže na světě?

Protože je to žena z masa a kostí, ne umělohmotná superhvězda. Byla zamilovaná a teď se cí

138

tí strašně sama. Neví, co si počít. A nemá se komu vyplakat na rameni.

„Navíc jsem zrovna v přechodu,” pokračovala paní Adamsová a otírala si z tváří další příval slz. „Je to strašné období. Připadám si hrozně stará.”

„Nevypadáte staře. A nechápu, jak dokážete plakat, aniž by se vám rozmazala řasenka. Já ji mám vždycky rozpatlanou po celém obličeji.”

„Je voděodolná. Stojí sto dvacet dolarů, ale vyplatí se.” Zoufale vzdychla a pohladila Tess po tváři. Bylo to tak něžné, mateřské gesto, že Tess zjihla dojetím. „Máte nádhernou pleť. Také jsem takovou mívala. Dnes už se neodvážím vyjít z domu bez make-upu. Nenalíčená vypadám příšerně.”

„Jste krásná,” namítla Tess.

„Vyřídím svému plastickému chirurgovi, že se vám jeho práce líbí.” Když na ni Tess překvapeně vyvalila oči, dodala: „Není žádné tajemství, že jsem byla na několika plastických operacích. Teď toho lituju. Měla jsem stárnout přirozeně a důstojně. Myslela jsem, že přechytračím biologické hodiny, ale dokázala jsem je jen trochu zpozdit. Ale dost řečí o mně. Povídejte mi o svém těhotenství.”

„Co byste chtěla slyšet?”

V očích jí zajiskřilo vzrušením.

„Všechno!”

Teď se pro změnu dojala Tess. Styděla se za slzy, ale kromě gynekologa se jí nikdy nikdo na těhotenství neptal! Hořela touhou vyprávět. Komukoli.

Pověděla Benově mámě všechno, do nejmenších detailů. Seděly na lavičce několik hodin

139

a povídaly si jako dlouholeté přítelkyně. I když každá pocházela z úplně jiné společenské vrstvy, v rozkvetlé zahradě zjistily, že si báječně rozumějí. Spřátelily se.

Tess pochopila, že i kdyby s ní do budoucna Ben nechtěl mít nic společného, na jeho mámu se může spolehnout. Najednou si připadala o něco méně osamělá.

S příjezdem matky se všechno změnilo. Ben si uvědomil, že najednou žije normální život, a na to vůbec nebyl zvyklý.

S matkou a Tess se k sobě chovali jako šťastná rodina. Ironií osudu se dělo přesně to, co za žádnou cenu nechtěl dopustit. Jenže na jeho názoru najednou nezáleželo. Velení převzala matka.

Za dva měsíce s ní strávil víc času než za posledních dvacet let. Byly s Tess nerozlučné skoro jako siamská dvojčata. Vyrážely na dlouhé procházky a na nákupy. Matka dokonce Tess doprovodila na kontroly v sedmém a osmém měsíci těhotenství. Rozhodla se, že bude u porodu, a chodila s Tess na předporodní kurz.

Ben je občas našel, jak vedle sebe sedí a tiše si povídají. Nechápal, co můžou mít společného. Jednoho dne jim určitě náměty k hovoru dojdou.

Nebo ne?

Díky matce jim dokonce dali pokoj novináři. Jednou ji načapali s Tess v centru města, strčili jí před obličej mikrofon a škodolibě se zeptali: „Jste ráda, že se stanete babičkou?”

Matka vzala Tess kolem ramen a zářivě se do kamery usmála. „Jsme s manželem štěstím bez se

140

be. Zbožňujeme Tess. A teď nás, pánové, omluvte. Jdeme nakupovat.”

Vždycky uměla promlouvat k davům.

Ben přestal proti její přítomnosti v domě protestovat. Pochopil, že marně plýtvá energií. A svým způsobem byl rád, že má, poprvé v životě, mámu nablízku.

Ačkoli občas by přísahal, že matka zůstává spíš kvůli Tess než kvůli němu.

Nebude to tak napořád. Až se dítě narodí, což by se mělo stát asi za tři týdny, přestanou si hrát na šťastnou rodinu. Kupodivu se na ten den vůbec netěšil. Měl podivné tušení, že zůstane sám a Tess mu ukradne rodiče. Dokonce i paní Smithová naznačila, že by chtěla několik měsíců bydlet s Tess a pomáhat jí.

Asi by měl mít vztek, ale místo toho byl rád, že je Tess šťastná. Nedávno mu prozradila, že se poprvé v životě cítí milovaná. Poděkovala mu, že jí přivedl do života svojí matku.

A Ben čím dál častěji uvažoval, jak to zařídit, aby spolu mohli zůstat i do budoucna. Třeba přece jen mají naději.

Pak mu dal osud lekci. Do pracovny za ním přiběhla matka. Byla bílá jako stěna.

„Tess upadla!”

Hrůza ho přikovala k židli. Několik vteřin se nemohl pohnout, pak vyskočil a běžel za matkou ke schodišti. Tess seděla na mramorové podlaze a mnula si levý kotník. Paní Smithová se k ní starostlivě skláněla.

Nikde neviděl krev a Tess byla při vědomí. Nezdálo se, že by měla něco zlomeného. Díkybohu!

141

Úlevou se mu málem podlomila kolena. „Co se stalo?”

„To ten můj špatný kotník,” vysvětlila Tess. „Podvrtl se mi, když jsem šla ze schodů.”

„Proč nedáváš pozor?” vyštěkl. Nemyslel to zle. Nechtěl na ni křičet, zrovna když potřebovala útěchu. Ale už se stalo.

Všechny tři na něj pohlédly, jako by byl lidožrout.

Zasloužil si to.

„Co na mně křičíš?” bránila se Tess, ale spíš ublíženě než vztekle. „Přibrala jsem, takže ten kotník víc zatěžuju. Navíc mi otékají nohy. Nemůžu za to.”

„Dokážete se postavit?” zeptala se paní Smithová.

„Myslím, že“ Tess zalapala po dechu. „Au!”

Benovi se znovu sevřelo hrdlo hrůzou. „Co se děje?”

„Mám křeče v břiše,” vydechla. „Chceš mi za to taky vynadat?” Zatvářil se kajícně.

Matka na něj rozrušeně pohlédla. Dokonce i paní Smithová vypadala ustaraně.

Za několik vteřin naštěstí křeče ustaly. Tess se napřímila a hlesla: „To bylo divné.”

„Jsi v pořádku?” zajímala se Benova matka.

Přikývla. „Asi ano.”

„Tak tě zkusíme postavit.” Matka pohlédla na Bena, ale ani se nepohnul. Věděl, že by měl pomáhat, ale nedokázal se odlepit z místa.

Všechno je jen jeho chyba. Neměl dovolit, aby Tess sama chodila po schodech. Měl trvat na tom, aby používala výtah za kuchyní. Kdyby kvůli jeho nezodpovědnosti o dítě přišla

142

Ale vždyť ona o dítě nepřijde. Nic se jí nestalo. To jen on už zase přehání.

Zeny pomohly Tess na nohy. Když přenesla váhu na zraněný kotník, zachvěla se.

„Můžete chodit?” zajímala se paní Smithová.

„Asi ano.” Zkusila udělat krok, ale vzápětí se chytla za břicho a obličej se jí zkřivil bolestí. „Au!”

Nemůžou to být porodní bolesti. Na ty je ještě příliš brzy. Do termínu porodu zbývají tři týdny.

„Možná bychom tě měli odvézt k doktorovi,” navrhl Ben. Doufal, že ženy mávnou rukou a řeknou, aby si nedělal starosti, Tess je v pořádku a bolesti břicha jsou v těhotenství úplně normální.

Tolik by potřeboval útěchu!

Jenže místo toho k němu Tess zvedla oči plné strachu. „To není špatný nápad.”

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Tess ležela v posteli, dívala se na televizi a bezmyšlenkovitě přepínala kanály. Byl jich snad milion a na žádném nedávali nic, co by ji zajímalo.

Jak dlouho se ještě bude takhle nudit?

Když upadla, lékař jí zakázal chodit. Kotník měla jen vyvrtnutý, ale zjistili jí vysoký krevní tlak. Do porodu už bude muset jenom ležet. Od toho dne uběhly dva týdny a Tess trpěla vážnou ponorkovou nemocí.

Většinu dne s ní byla Benova matka a večer za nimi občas přišla paní Smithová. Hrály karty nebo se dívaly na filmy. Občas jenom seděly, anebo v Tessině případě ležely, a povídaly si. Benova máma sypala z rukávu spoustu zábavných historek a vždycky dokázala Tess rozesmát.

Ben byl úplně jiná kapitola. Tess od první chvíle tušila, že když upadla, něco se pro něj změnilo. Buď se v něm probudil otcovský cit, anebo ho ta příhoda tak vyděsila, že už s Tess a dítětem nebude chtít mít vůbec nic společného.

Bohužel se zdálo, že platí druhá možnost.

Ben ji totiž za celých čtrnáct dní ani jednou nenavštívil. Když ji odvezl do nemocnice, dokonce

144

s ní ani nešel do ordinace. Jako by pro něj přestala existovat.

Tess byla zdrcená. I když si to nepřipouštěla, celou dobu tajně doufala, že mají s Benem šanci. Mockrát si opakovala, že od něj nepotřebuje víc, než jí je ochoten dát. Jenže ve skutečnosti chtěla mnohem víc. Chtěla všechno.

Teď si připadala směšně naivní. Největší chybu udělala, když se do Bena zamilovala. Proč to jen dopustila?

Alespoň že jí dělá společnost paní Adamsová. Tess v ní našla milující matku, kterou nikdy neměla.

Někdo tiše zaklepal na dveře a do ložnice nahlédla Benova máma. „Jsi vzhůru?”

„Ano,” odpověděla Tess, vypnula televizi a odložila ovladač. Kéž by mohla víc spát! Nejraději by usnula a probudila se až v den porodu. „Jsem vzhůru a umírám nudou.”

„Přinesla jsem ti oběd,” odpověděla starší žena a vešla dovnitř. Nesla podnos.

„Nemám hlad.” Tess úplně ztratila chuť k jídlu. Byla pořád unavená, ale nedokázala spát déle než pár hodin v kuse. Nejspíš se potýkala s depresí, jenže byla příliš otupělá, aby si to uvědomila.

Benova máma položila na noční stolek podnos s talíři. „Jak ti je?”

Tess pokrčila rameny. „Pořád mě bolí záda, ale jinak je mi fajn.”

„Chci si s tebou o něčem promluvit.” Benova máma si sedla na kraj postele. „Včera večer mi volal manžel.”

„Vážně?” Tess si sedla. „A co říkal?”

145

„Prý udělal hroznou chybu a chtěl by se vrátit domů. S tou modelkou zůstal jen pár týdnů, ale bál se mi zavolat. Prý se mu po mně hrozně stýská.”

Celou dobu se snažila skrývat, jak moc jí Benův táta chybí, ale Tess to na ní poznala. „Chceš, aby se vrátil?”

„Mám pocit, že šel do sebe. Nebo si to spíš namlouvám. Řekla jsem mu, že pokud bych ho vzala zpátky, což neslibuju, spousta věcí by se musela změnit. Nebudu mu dál tolerovat nevěry. Zasloužím si lepší život.”

„Přesně tak.” Tess cítila, že i ona si zaslouží víc, než jí Ben nabízí. Jenže pochybovala, že kdy najde muže, který by se k ní hodil lépe než Ben. Ani se jí nechtělo takového muže hledat. Až porodí a dá si život do pořádku, možná změní názor.

„Objednal hotelový pokoj v Acapulcu, abychom spolu byli sami a všechno si vyjasnili. Chce, abych tam za ním zítra přiletěla.”

„Poletíš?”

„Řekla jsem mu, že si to rozmyslím, a dnes mu dám vědět. Nechci tě tu nechat samotnou. Potřebuješ mě.”

Tess věděla, že se jí po Benově mámě bude hrozně stýskat. Jenže jak by ji tu mohla držet? Záchrana manželství je mnohem důležitější.

Přinutila se k úsměvu.

„Jen jeď. Budu v pohodě.”

„Jestli odjedu, slibuju, že se před termínem tvého porodu vrátím. Budu s tebou na sále. Spolehni se.”

Co kdyby se nestihla vrátit? Tess by na všechno zůstala sama. Ta představa se jí dvakrát nezamlouvala, ale nedala na sobě nic znát. Nemůže

146

být sobecká. „Vím, že se na tebe můžu spolehnout. Díky.”

„Snažila jsem se promluvit mu do duše,” dodala Benova máma. Tess pochopila, že tentokrát je řeč o Benovi. „Vůbec mě neposlouchá.”

Je vidět, že když už nic jiného, tak je Ben alespoň zásadový. „Díky, žes to zkusila.”

„Třeba změní názor, až se dítě narodí.”

„Nechci si dělat plané naděje. Byla bych pak zbytečně zklamaná, kdyby“ Hrdlo se jí sevřelo potlačovaným zoufalstvím.

Benova máma ji objala a přitiskla ji k sobě. „Nechápu ho. Vím, že tě miluje.”

Nejhorší bylo, že i Tess to věděla. Jenže láska někdy nestačí.

Ben zíral na monitor počítače. Pohybovaly se po ní figurky počítačové hry, na kterou se nedokázal soustředit. Už zase nemohl usnout. Stejně jako včera v noci. A jako předevčírem. Vlastně si pořádně neodpočinul ode dne, kdy Tess upadla. A měl pocit, že na klidný spánek může zapomenout do konce života.

Věděl, že Tess ubližuje. A nenáviděl se za to. Několikrát zamířil chodbou k jejímu pokoji, ale nikdy nedošel až ke dveřím. Pokaždé jako by ho nějaká neviditelná síla zastavila.

„Bene?”

Při zvuku Tessina hlasu sebou trhl. Stála mezi dveřmi. Pohlédl na hodiny a zjistil, že je krátce po půlnoci.

Lékař jí zakázal chodit. Neměla by dokonce ani vstávat z postele!

147

„Co tady děláš?” Nechtěl být hrubý, ale hlas ho zradil. Měl by se ovládat. Když neudrží emoce na uzdě, za chvíli ji začne vášnivě objímat. A to by vůči ní nebylo fér.

„Zavolal bys mi taxíka?” požádala ho přiškrceně.

„Proč?”

„Potřebuju jet do nemocnice.” Zamířila k němu. Když vstoupila do kruhu světla stolní lampy, Ben viděl, že je bílá jako stěna a na čele se jí třpytí krůpěje potu.

„Je něco v nepořádku?”

„Nic. Rodím.”

„Nemůžeš rodit. Máš termín až za týden.” Ještě než dořekl poslední slovo, uvědomil si, jak hloupě to zní.

„Já vím,” hlesla. „Ale dítě má zjevně jiný názor.”

„Víš to jistě?”

„Naprosto.”

Zůstal stát jako socha. Nedokázal se pohnout z místa. Věděl, že jednoho dne Tess porodí. Ale proč to musí být zrovna dnes? Ještě není připravený!

Jenže když bude na Tess zírat jako idiot, pohromu neodvrátí.

Položila si obě dlaně na břicho.

„Zavolej mi toho taxíka. Pokud ovšem nechceš to dítě rodit sám.”

„Jak často máš stahy?”

„Každé tři nebo čtyři minuty.”

Zpozorněl.

„Tři minuty? Jak dlouho už je máš?” „Od rána.”

„Od rána?” vybuchl. Dělá si z něj legraci? „Proč jsi mi nic neřekla dřív?”

148

„Bolest mi vystřelovala do zad a já si myslela, že je od páteře. Přece víš, jak mě teď často bolí záda. Jenže před deseti minutami mi praskla plodová voda. Až v tu chvíli mi došlo, že rodím.”

Před očima se mu zatmělo. „Bože můj, tobě už praskla voda?”

„Mohl bys na mě laskavě přestat křičet?” zaječela. Vzápětí se jí tvář zkřivila bolestí. Tess zalapala po dechu a pevně stiskla hranu stolu. „Přichází další!”

Kontrakce s ní zacloumala jako poryv vichřice. Tess skřípala zuby a neustále si připomínala, že musí dýchat. Z očí jí proudily slzy. Bolest byla silnější a silnější, až už si Tess myslela, že ji nedokáže dál snášet. Lékař ji varoval, že porod není procházka růžovou zahradou, ale takovéhle utrpení nečekala.

Připadalo jí, že uběhla nejméně hodina, než bolest trochu ustala. Tohle není legrace, pomyslela si. Dítě může zapomenout na přirozený porod. Chci léky proti bolesti! Spoustu léků. A další po-tomci nepřicházejí v úvahu.

Pohlédla na Bena a zjistila, že se pořád ještě nepohnul z místa. V jakékoli jiné situaci by ji jeho šokovaný výraz pobavil, ale teď by mu nejradši holýma rukama vyrvala páteř z těla, rozlámala ji na kousky a hodila do ohně. Možná by pak pochopil, jak moc ji to bolí.

„Potřebuju toho taxíka,” procedila skrz sevřené zuby.

„Myslím, že na čekání není čas. Kde máš tašku?” „U schodiště.”

„Dovedu tě k autu.”

149

Nejspíš si myslí, že celou dobu chtěla, aby ji odvezl.

„Možná by mě tam mohla hodit paní Smithová.” „Nerada řídí v noci.” Zavedl ji do garáže. Když míjeli schodiště, sklonil se pro její tašku. „Je mi to líto.” „Co?” nechápal. „Že mě tam musíš vézt.”

Neodpověděl, ale Tess věděla, že je mu to také líto. Nechtěl mít s porodem nic společného. Ale bude se muset překonat, protože Tess ho potřebuje. Pomohl jí nastoupit do auta a vzápětí přišla další kontrakce. Tess měla pocit, že už cítí, jak se hlavička dítěte tlačí ven.

„Jeď rychle,” poručila mu, když si sedl vedle ní.

Nastartoval, vycouval z garáže a hnal se k bráně. Tess si příchod dítěte představovala úplně jinak. Myslela si, že všechno proběhne v klidu a že u porodu s ní bude Benova matka. Najednou si nevzpomínala na jedinou věc, kterou ji naučili v předporodním kurzu.

Připadala si úplně bezmocná. Tělo se jí vymklo zpod kontroly. Co když se něco pokazí? Co když se něco stane dítěti?

„Nedokážu porodit,” vydechla. „Rozmyslela jsem si to. Nechci mít dítě.”

„Na to už je trochu pozdě, miláčku.”

„Bojím se.”

Vzal ji za ruku a stiskl.

„Všechno bude v pořádku.”

Ale věděl, že jí lže. Došli na konec cesty. Už nikdy nebude všechno v pořádku.

150

Cesta do nemocnice byla pro Tess utrpení. Každý výmol v asfaltu jí rezonoval tělem jako katastrofické zemětřesení. Připadalo jí, že střední část jejího těla se proměnila v jeden velký obnažený nerv. Už si ani nebyla úplně jistá, odkud poryvy bolesti vycházejí. Bolelo, bodalo, řezalo a pálilo ji úplně všude.

Ještě že ji alespoň Ben drží za ruku.

Řítil se městem až příliš rychle a Tess si byla jistá, že nejméně dvakrát projel na červenou. Nemocnice byla naštěstí jen deset minut od Benova domu.

„Stačí, když mě tady vysadíš,” navrhla, když za-couval ke vchodu pro akutní případy. K autu hned přistoupil zdravotník s kolečkovým křeslem a jakmile si Tess přesedla, zacloumala s ní další prudká kontrakce. Při té minulé jí připadalo, že větší bolest už nemůže přijít, jenže se mýlila. Najednou moc dobře chápala, proč je jedináček. Napadlo ji, že všechna druhá a další těhotenství jsou určitě neplánovaná. Protože kdo by chtěl tímhle peklem dobrovolně projít podruhé?

Slyšela kolem sebe hlasy, ale pro bolest se nedokázala soustředit na slova. Už si myslela, že kontrakce potrvá navěky, když křeč polevila. Zrovna ji vezli do výtahu. Zaznamenala, že ji někdo drží za ruku, a když vzhlédla, uviděla Bena. „Ty jsi ještě tady?”

„Jsem tady.”

A zůstal. Bylo mu jasné, že kdyby teď nechal Tess samotnou, zachoval by se jako nejhorší lump. Neuvažoval nad důsledky. Věděl jen, že Tess miluje a nedokáže ji v tak důležité chvíli opustit.

151

Nejspíš ho čekají nejtěžší hodiny v životě, ale dluží Tess mnohem víc.

Bolestivě mu stiskla ruku. Pochopil, že má další kontrakci. Začal ji hladit po vlasech a mluvil na ni tichým, konejšivým hlasem. Vybavil si, co se naučil, když doprovázel Jeanette na předporodní kurz. Připomínal Tess, aby se soustředila a dýchala.

Měl nepříjemné tušení, že pokud se do pár minut nedostanou na sál, Tess porodí ve výtahu. Jak je možné, že ten zatracený krám jede do čtvrtého patra tak dlouho?

Konečně zacinkal zvonek a dveře se pomalu otevřely. Přiběhly zdravotní sestry a Ben musel odpovědět na milion otázek. Všichni ho oslovovali „tatínku” a chovali se, jako by přítomnost na porodním sále byla téměř jeho povinností. Hrál s nimi tu hru, protože nic jiného mu ani nezbývalo.

Rychle Tess svlékali a připravovali ji na porod. Ben stál celou dobu vedle ní a mluvil na ni.

„Chci něco proti bolesti,” pošeptala sestře, která jí měřila krevní tlak. Pak se otočila na Bena a za-prosila: „Pověz jim, ať mi dají něco proti bolesti.”

Ben pohlédl na lékaře, ale ten zavrtěl hlavou. „Není čas. Je plně otevřená a dítě klesá. Až budete připravená, Tess, začněte tlačit.”

Za chvíli ta chvíle přišla. Ben pomohl Tess do sedu, a když tlačila, počítal vteřiny. Konečně si připadal alespoň trochu užitečný.

Měla tak silné kontrakce, že by se nedivil, kdyby z ní dítě vylétlo jako kulka z pušky. Porod byl ale pomalý. Otíral jí z čela pot, a když odpočívala, dával jí cucat kostky ledu. Pak s úžasem sledoval,

152

jak se Tess horlivě snaží vytlačit dítě ven. Ještě nikdy necítil k žádné ženě tak silný obdiv a lásku.

„Vidím hlavičku,” oznámil konečně lékař.

Ben jednal bez rozmyšlení. Sklonil se a uviděl vršek dětské hlavičky pokrytý něčím, co vypadalo jako tmavé vlásky.

„Můj bože, Tess! Vidím naše dítě!”

„Ještě jednou zatlačte,” poručil lékař.

„Už nemůžu,” vydechla Tess. „Jsem strašně unavená.”

„Podívej se na mě,” pobídl ji Ben a Tess k němu zvedla skelné oči. Před dvěma hodinami dítě ani trochu nechtěl, teď si nepřál nic jiného, než ho vzít do náručí. „Zvládneš to. Ještě jednou zatlačíš a bude venku.”

Zhluboka se nadechla. Bylo znát, že sbírá poslední síly. Soustředěně zavřela oči, ještě jednou zatlačila a dítě vylétlo ven. Bylo kluzké, svíjelo se a mělo husté tmavé vlásky. Jako Ben.

„Je to holčička.” Lékař položil miminko Tess na břicho a vyčistil mu ústa.

Holčička. Dcera.

Mají s Tess dceru.

Byla malá, růžová a křičela z plných plic. Ben ještě nikdy neviděl nic krásnějšího.

Tess se jí dotkla. Pohladila malé ručičky a nožičky, droboučké prstíky. „Podívej se na ni, Bene. Je úžasná.”

Dítě přestalo plakat a otočilo hlavu po zvuku Tessina hlasu. Upřelo na ně zářivě modré oči. Inteligentní oči.

Pro Bena to byla láska na první pohled.

Jak si mohl myslet, že v sobě dokáže potlačit cit

153

k vlastnímu dítěti? Jakmile poprvé zakřičelo na svět, bylo jeho. Stalo se jeho neoddělitelnou součástí.

Nebrečel od třetí třídy. Neoplakal dokonce ani smrt syna a manželky. Teď mu však do očí vstoupily slzy.

„Promiň,” pošeptal Tess. „Byl jsem blázen. Neuvědomil jsem si, jak moc ji budu mít rád.” Zvedla ruku a otřela mu slzy. „Miluju tě, Tess.” „Taky tě miluju.”

Sestra odnesla dítě jen na nezbytně nutnou dobu, aby ho mohla omýt, zvážit, změřit a zabalit do růžové zavinovačky, ale Tess se zdálo, že je holčička pryč celou věčnost. Konečně dostala miminko zpátky. Místnost se postupně vylidnila a zůstali jen Tess, Ben a dítě.

Jejich dítě.

Bude vyrůstat šťastně a s vědomím, že ji máma, táta i prarodiče milují. Bude mít opravdovou rodinu. Nikdy se nedozví, jak velké měla štěstí.

Ben si sedl vedle Tess a pohlédl na uzlíček ve svém náručí. Tess holčičku chovala jen chvíli a od té doby ji držel Ben. I když by si ji Tess ráda vzala zpátky, moc dobře věděla, jak moc Ben svoje dítě potřebuje. Budou se o ni dělit ještě roky. Budou se společně dívat, jak jejich dcera roste a mění se.

„Vypadá úplně jako ty,” prohodil a pohrával si s křehkými prstíčky.

„Tvoji mámu bude mrzet, že nestihla porod.”

Pokrčil rameny. „Stihne příští.”

Tázavě na něj pohlédla.

154

„Vím, že si nezasloužím druhou šanci, ale když mi ji dáš, slibuju, že ti všechno vynahradím.” Usmála se. „Už ji máš.”

Tak se tedy přece jen mýlila. Zázraky se dějí, stačí v ně jen pevně věřit. V jejím příběhu se začarovaný zámek naplnil světlem, smíchem a novým životem. A prince vysvobodila ze zlého prokletí láska panny.

Té maličké, která se mu teď vrtí v náručí.

Závěr minisérie Bohatí samotáři.