Od návratu z válek proti Napoleonovi dotírá na

hraběte Nicholase Johna Seagravea nekonečná nuda!

Vyburcuje ho z ní teprve zpráva, že pronájem usedlosti

na jeho venkovském panství zdědila nechvalně známá

kurtizána Susanna Kellawayová, kterou sice osobně

nezná – ale přesto má mnoho důvodů ji nenávidět. Je ale

mladá žena, která usedlost obývá, opravdu Susanna?…

Milá čtenářko,

lidské charaktery často nemusí odpovídat tomu, jak

člověk působí na první pohled nebo co se o něm traduje v

jeho okolí. A že tomu tak bylo i v histori, o tom Vás

přesvědčí Vaše dobrá známá Margaret Mooreová ve

středověké romanci Záhadný baron i Nicola Cornicková,

s níž se setkáváte poprvé, ale zcela určitě ne naposledy.

Po přečtení Ctnostné neřestnice budete jistě napjatě

očekávat její volné pokračování, které jsem pro Vás od

téže autorky připravil hned na příští měsíc.

Hodně krásných zážitků z četby Vám přeje

Váš Harlequin

Všechno, co chcete vědět o knížkách

nakladatelství Harlequin, najdete na

našich internetových stránkách na

adrese:

http://www.harlequin.cz pod odkazy

• NOVINKY • VYŠLO • HOROSKOP •

• Z VAŠICH DOPISŮ • AUTORSKÉ PROFILY •

E-mailová adresa: dopisy@harlequin.cz

Název originálu:

The Virtuous Cyprian

První vydání:

Mills & Boon, 1998

Překlad:

Karel Mařík

Odpovědný redaktor:

Růžena Skálová

© 1998 by Nicola Cornick

© Harlequin Publishers, s.r.o., Praha 2001

Tento titul vychází v edici Romance ISSN 1212-8457.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci celého díla nebo

jeho částí v jakékoliv podobě.

Tato kniha je vydána po dohodě s Harlequin Enterprises II B.V.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se

skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak firmy Harlequin i znaky všech edičních řad jsou chráněny

ochrannou známkou.

Cover: Grafický atelier DEGAS s.r.o., Praha

Sazba: Sdružení MAC s.r.o., Praha

Tisk: LITOGRAFIA ROSÉS, S. A. Barcelona, Spain

Adresa redakce: Revoluční 8,110 00 Praha 1

Telefonní spojení:

sekretariát: 21409452

distribuce: 21409455

produkce: 21409456

redakce: 21409458

CENA 89 Kč

ISBN 80-241-0687-6

Nicola Cornicková

CTNOSTNÁ

NEŘESTNICE

PRVNÍ KAPITOLA

Nicholas John Rosslyn Seagrave, osmý hrabě ze

Seagrave a Dillinghamu, rozjímal o manželství. A

zdaleka to nebyly pouhé abstraktní úvahy, které se mu na

dané téma rojily v hlavě, zatímco zvolna bloumal po

rušné Bond Street, kterou přívětivě prozařovalo

odpolední sluníčko.

Blížilo se datum Nicholasovy svatby, což dnes

náležitě důstojným oznámením potvrdil ve své

společenské rubrice i důvěryhodný list Gazette.

K tomu, aby se stala hraběnkou ze Seagrave,

disponovala

slečna

Louisa

Elliottová

veškerými

patřičnými předpoklady.

Byla urozená, dokonale

vychovaná… a dokonce hezká. Třebaže ta naposled

zmíněná přednost se u ní vyskytovala v poněkud unylém

a bledulovitém vydání.

Nicholas by se vlastně měl za daných okolností

nacházet ve skvělé náladě. Místo toho na něj nepřestávala

dotírat nekonečná nuda, která ho pronásledovala už řadu

měsíců, přesně vzato od návratu z bojišť válek proti

samozvanému císaři Napoleonovi.

Bylo

napínavé

soupeřit

s

vynalézavými

francouzskými oficíry v důvtipnosti léček a dobývat

vavříny, bylo zábavné předvádět větší odvahu, než jakou

projevovali rakouští spojenci o směšně vymustrovaných

vojáčcích báťušky cara raději ani nemluvě.

Jenže teď? Ani nejrafinovanější nabídka radovánek

ve velkoměstě zvaném Londýn nedokázala utrpení

mladého šlechtice zmírnit.

Pomyšlení na sňatek to svedlo ještě méně.

Sedmdesát

mil

od

Londýna,

v

suffolkském

Dillinghamu,

kde

se

rozkládala

největší

část

Nicholasových statků, také panovalo slunečné počasí.

Správce dillinghamského panství Josselyn, který

právě řídil pravidelné zasedání vrchnostenského soudu,

potají poklimbával za svým předsednickým stolem. V

projednávané agendě se stejně neobjevovalo nic, co by

vyžadovalo zvýšenou pozornost.

Muž obviněný, že neoprávněně zabral dvacet

čtverečních stop obecního pozemku, slíbil neprodleně

vrátit plot na původní místo.

Zpočátku bouřlivý spor mezi dvěma rolníky, z nichž

mladší se pokusil staršímu prodat přibližně stoletou

herku, kterou vydával za hříbě, skončil smírem

zúčastněných stran. Ty se poté společně odebraly na

pivo.

Také správce Josselyn se nemohl dočkat, až ze soudní

síně vypadne.

Posledním bodem, který čekal na vyřízení, byl prostý

převod nájemní držby jedné z usedlostí, které k panství

přináležely. Josselyn si otráveně přitáhl příslušné papíry

a zamžoural do nich.

„Zdepřítomný pan Walter Mutch podal uctivou

supliku,“ drmolil jednotvárně, „ve které prosí, aby mu

byl postoupen pronájem domu zvaného Cookes a k němu

přináležejících pozemků. Tuto žádost opírá o dědické

právo, neboť jeho matka je pokrevní sestrou předchozího

nájemce, zesnulého profesora George Kellawaye…“

Jakmile padlo jméno Mutch, zvedl se v první řadě

lavic tmavovlasý, snědý mladík a hluboce se k

předsednickému stolu ukláněl.

Dost divoký typ, pomyslel si Josselyn. A zřejmě taky

šikovný. Se strýcem se vůbec nestýkal, zato si dokázal

řádně pospíšit se vznesením nároku, sotva dorazila

zpráva, že Kellawaye vstrčili do hrobu.

Cookes za takový spěch stál. Pěkný, rozlehlý dům,

stojící stranou od obyčejných venkovských chalup a

obklopený sady a zahradou o rozloze několika akrů.

Stařičký Kellaway měl sice pověst poněkud potrhlého

vědátora, ale i při svých neustálých badatelských

výpravách vždycky dbal, aby péči o dům svěřil někomu

důvěryhodnému. Takže všechno uvnitř i venku bylo

perfektně udržované a výnosy z prodeje ovoce navíc

poskytovaly možnost docela slušných příjmů.

Dávná smlouva, podle níž profesůrek Cookes držel,

přitom dokonce obsahovala poměrně neobvyklý článek,

stanovící, že usedlost je dědičná. A v případě smrti

nájemce se tedy automaticky nevrací do komplexu

panského majetku.

Ne že by se lord Seagrave o takový titěrný zásah do

plných vlastnických práv staral, pomyslel si Josselyn

smutně. Stejně se tu Jeho hraběcí Milost ukáže nanejvýš

jednou za uherský rok. Potěšení, která nabízí velkoměsto,

jsou nejspíš nesrovnatelně lákavější. Josselyn úspěšně

potlačil toužebný povzdech.

Vzadu v soudní síni nastal jakýsi menší rozruch.

Dveře se otevřely a závan svěžího vzduchu roztančil

maličká zrnka prachu, která se blyštěla ve světelných

pruzích, propouštěných do síně vysokými úzkými okny.

Josselyn se přísně zamračil. Který buran sem takhle

na poslední chvíli leze a zbytečně kalí důstojnost závěru

zasedání?

Zvýšil hlas.

„Zmíněné žádosti věnoval tento soud náležitou

pozornost a prohlašuje, že nájem inkriminované usedlosti

Cookes je panu Walteru Mutchovi přiřčen s platností od

dnešního dne, to jest pátého června Léta Páně tisíc osm

set šestnáct… neboli v padesátém šestém roce panování

našeho nejvznešenějšího krále Jiřího Třetího, kterého

nechť Bůh nebeský ochraňovati rá –“

„Okamžik, pane!“

Správce překvapením překotil kalamář i s psacím

brkem. Inkoustová skvrna se rozlévala po desce a

ohrožovala úřední akta. Aby odvrátil katastrofu, musel

naráz vyplýtvat celý obsah posýpátka. Pohoršené

zaostřoval pohled na hlouček diváků u vchodu, odkud

zvolání zaznělo.

„Kdo se opovažuje takto rušit jednání?!“ zapištěl. „Ať

neprodleně předstoupí!“

„Prosím za prominutí,“ rozlehla se klidná, melodicky

pronesená odpověď. K Josselynovu předsednickému

stolu mířila ladná ženská postava upjatá do černých šatů

a s obličejem skrytým pod hustým závojem. S ohromující

grácií neslyšně klouzala po nerovné dřevěné podlaze

téměř jako duch.

Správce na ni němě zíral a jen koutkem oka si

povšiml, že vzadu v sále právě usedá ještě další žena v

černém, podle zdání zdaleka ne tak mladá.

Ta, která se přiblížila k Josselynovi, odhrnula svůj

závojíček… a každý přítomný muž, pokud mu nebylo

přes osmdesát, zatajil dech. Zosobněná krása se vidí

málokdy. A tady stála před nimi.

Nazlátlé kadeře jemných vlasů se vinuly okolo tváře,

která byla doslova okouzlující. Mezi rovným nosíkem

vyhlížely na svět bystře a se sebedůvěrou oči nádherné

pomněnkové barvy, hladká pleť lící měla broskvový

nádech a celkový dojem korunovala rozkošně malá

růžová ústa s dokonale vykrouženými rty, které se mile

usmívaly.

Josselyn se zpotil. A tím horkem, které ho polilo,

značně roztály i jeho dosavadní tvrdé manýry. Tohle je

nějaká opravdová dáma, pomyslel si poněkud roztřeseně,

zatímco rychle čistil svůj cvikr. Nasadil si ho a spolu s

ním i vzezření plné vstřícnosti.

„Ještě jednou se omlouvám, pane,“ promluvila znovu

ta pohádková bytost a vyčkávavě se na správce zahleděla.

„Jak…“ zadrhl ochraptěle Josselyn, „jak vám mohu

prospět, madam?“

„Velice snadno. Jmenuji se Susanna Kellawayová,

bydlím na Portman Square v Londýně a vznáším nárok

na převzetí pronájmu usedlosti Cookes na základě

skutečnosti, že jsem starší dcera nebožtíka profesora.“

Dokonce i Josselyna, po léta beznadějně zahrabaného

v téhle venkovské končině, vyslovené jméno prudce

nadzvedlo ze židle.

Copak existuje někdo, kdo ještě neslyšel o skandálech

Susanny Kellawayové, jedné z nejproslulejších… nebo

snad

vůbec

nejproslulejší

londýnské

kurtizány?!

Například o té její nedávné aféře s vévodou z

Penscombe…?!

Správci poskakoval ohryzek. Je možné, aby tahle

ženština byla dcerou toho neškodného, jen bláznivým

vědátorstvím posedlého profesůrka Kellawaye, se kterým

se znal téměř čtvrt století??

Walter Mutch mezitím znovu čiperně vyskočil ze

svého místa a rozčileně máchal pěstmi.

„To je lež!“ řval. „Strýc děti nikdy neměl! A já

protestuju, aby tahle –“ nedořekl a hodlal se na svou

údajnou sestřenku vyřítit, ale jeho matka, poplašeně

spínající ruce, ho včas zadržela. Bylo na pováženou sahat

k otevřenému násilí přímo před obrýlenými zraky

spravedlnosti.

„Ehm…

pravděpodobně

se

jedná

o

nějaké

nedorozumění,“ soukal ze sebe správce. Bezradně otáčel

hlavu hned na sveřepě se cukajícího Mutche, hned na

jeho klidnou oponentku.

Ta se právě znovu usmála, tentokrát však ledově

chladně. „Ujišťuji vás, že nedorozumění je vyloučeno,

pane. Přinesla jsem s sebou oddací list rodičů, stejně jako

řádně potvrzený opis záznamu o mém narození. Protože

můj příbuzenský vztah k profesoru Kellawyovi je přímý

a podstatně bližší než vztah tohoto mladého muže,“

pohrdavě pohodila sochařsky formovanou bradičkou

směrem k Mutchovi, „nelze přednost mého nároku

sebeméně zpochybňovat.“

Útlá ruka v elegantní, krajkami zdobené rukavičce

položila před Josselyna několik listin. Ale ten byl tak

rozrušený, že mu písmena skákala v zorném poli cvikru,

jako by to byly čínské znaky.

Sálem se rozlehl šum, šum se změnil v hučení a

hučení v halas a tartas.

Rozzlobený předsedající popadl soudcovské kladívko

a vehementně jím několikrát zabušil, nicméně kloudného

výsledku nedosáhl.

Každý se dohadoval s každým, zda je možné, že

učený stařík kromě vědy kdysi miloval i ženy, byl ženatý

a mohl zplodit tak pěkné stvoření.

Všechny ty hlučné úvahy mladou ženu sebeméně

neznepokojovaly – dokonce se zdálo, že ji spolu s

Josselynovými rozpaky srdečně baví.

Naklonila se teď ke správci ještě blíž, takže zachytil

omamnou vůni drahého parfému.

„Můj právní zástupce se s vámi co nejdříve spojí, aby

dohodl termín převzetí nemovitosti,“ řekla stručně. „Přeji

vám hezký den.“

A než se vzpamatoval, byla zase pryč.

Trvalo dlouho, než si Josselyn jakžtakž srovnal

pocuchané myšlenky.

Ale jedno bylo jasné od začátku: třebaže hrabě

Seagrave absolutně neprahl znát problémy správy svých

panství, s touhle šokující novinkou ho nelze neseznámit.

A to jsem zvědav, jak ji Jeho lordstvo přijme…

„Co tě sem přivádí, Susanno?“

Leckdo méně otrlý než oslovená by nejspíš v té

sestřině otázce postřehl naprostý nedostatek nadšení, ale

Susanna si dávno zvykla urážky ignorovat. Ostatně

věděla, že chlad, se kterým ji její o půl hodiny později

narozené dvojče přivítalo, nepramení z pohrdání. Příčina

vězela v tom, že Susanna Lucillu zásadně vyhledávala

jen tehdy, když od ní něco potřebovala.

S úmyslně špatně zahraným zármutkem Susanna

rozevřela náruč.

„Jak se můžeš ptát, drahá?! Přišla jsem s tebou

truchlit nad smrtí našeho otce! Předpokládám, žes o ní

slyšela…“

Lucilliny pomněnkově modré duhovky, stejné, jako

měla sestra, na okamžik zahalil stín. Seděla ve strohé

hovorně Soukromé dívčí školy slečny Pymové přesně

podle způsobu předepsaného pro žákyně, které tu učila: s

rukama položenýma na kolenou, která byla pevně

přitisknutá k sobě, a se špičkami nohou směřujícími

rovně dopředu. Nenová, dlouhá sukně přitom splývala až

na zem, neodhalila ani kotníček.

„Předpokládám, Susanno, že mluvíš o smrti George

Kellawaye. Ano, sdělila mi to paní Markhamová.“

Lucille povzdechla. „Přiznám se, že jsem za naše

opravdové rodiče vždycky považovala spíš právě

Markhamovy…“

Susanna, která se v hovorně vyjímala jako kvetoucí

exotická růže na smetišti, se ušklíbla.

„No, co mě se týká, já nikdy nechovala žádné city ani

k Gilbertu Markhamovi a jeho ženě, ani k Georgi

Kellawayovi. Tamti nás nechali s prázdnými kapsami – a

náš úžasný papá pro nás za celý život nehnul prstem!

Zbavil se nás ještě jako miminek, a když potom

Markham umřel a my se znova neměly kam vrtnout, kde

byl náš tatíček?! Cestoval si po Číně! Choval se k nám

hůř než zvíře!“

Lucille proti tomu zastávala rozumný názor, že je

zbytečné se pohoršovat nad tím, že se o ně nestaral

někdo, koho vůbec neznaly.

George Kellaway ovdověl necelých deset měsíců po

svatbě, když křehké tělo jeho ženy nevydrželo porod

dvojčat. A profesor samozřejmě usoudil, že není schopný

dívenky sám vychovávat. Nebylo to ani slučitelné s jeho

životním stylem zaníceného badatele, který se neustále

honí za jakýmisi výzkumy i po těch nejzapadlejších

končinách.

S neskrývanou úlevou proto uvítal nabídku svého

vzdáleného

příbuzného

Gilberta

Markhama,

anglikánského pastora. Ten se svou manželkou dlouho

marně toužil po dětech a navrhl, že si obě děvčátka

vezme k sobě.

Spravedlivě buď řečeno, žě profesor pravidelně

posílal na výživu dětí a ošacení dcerek dostatek peněz a

posléze opatřil i značně vysokou jednorázovou částku,

aby mohly být přijaty právě do internátní školy slečny

Pymové, která přijímala výhradně malé slečny z dobrých

rodin.

Strávily tu dlouhou řádku školních let, na prázdniny

se vracívaly k Markhamovým, do jejich malé fary poblíž

Ipswiche.

S otcem se nikdy nesetkaly a on o to zřejmě ani

nestál. Když se Evropa zmítala v bouři Napoleonových

výbojů, mířily jeho cesty povětšinou až do Asie i na

pramálo prozkoumaná místa afrického kontinentu.

Markhamovi se nakonec v dost pokročilém věku

nečekaně dočkali i vlastní dcerušky, pojmenované

Henrietta. Necelých devět let nato však pastor zemřel – a

finanční prostředky, které zanechal, rozhodně nestačily k

zajištění vdovy a dalších tří osob. Kellawyovy dcery, v té

době už dorostlé, se musely o sebe začít starat samy. A

tehdy se také jejich životní dráhy definitivně ostře

rozešly.

„Odkázal ti milounký papá něco ve své poslední

vůli?“ zeptala se Susanna náhle bezstarostným tónem, ale

s ostražitým zábleskem v očích.

Lucillino souměrné obočí se zvedlo v upřímném

údivu. „V závěti?? Vždyť ji snad ani nezanechal…! Smrt

ho prý zastihla v Egyptě nebo kde… Ostatně žádný

podstatnější majetek ani nevlastnil.“

Susanna se zvolna a slastně protáhla jako kočka. „To

jsi na velkém omylu, sestřičko…“ zašklebila se. „Strávila

jsem v jeho výstavném domě na venkově celý minulý

týden. Ale byla tam úděsná nuda.“

Příchod služebné, která přinesla konvici čaje, šálky a

sušenky, zabránil překvapené Lucille v odpovědi.

Než si slečny posloužily, služka vrhala kradmé

pohledy na Susannu.

Ach, ta je krásná! Takové nádherné šaty z rudého

hedvábí tak někdy mít… A celá září šperky. Ten široký

zlatý náramek se zeleným kamenem jí jistě daroval

vévoda z Penscombe… Co naplat, stokrát může být

padlou ženou, ale u mužů určitě budí jen a jen obdiv.

Slečna Lucille, třebaže jsou si podobné, ve srovnání se

svou sestrou připomíná šedivou myšku…

„Děkuji, Molly,“ řekla stroze Lucille, která si

nemohla nevšimnout, co se asi v nitru děvčete děje.

A když znovu osaměly, chvíli sestru zamyšleně

pozorovala. Susanna zaujímala na nepohodlné pohovce

vábnou pózu, jako kdyby čekala návštěvu některého

ctitele. Zřejmě si tak počíná už zcela automaticky,

usoudila Lucille. A ten výstřih vepředu… a skoro stejně

tak hluboký i vzadu… neslušné. Zvlášť pro tuhle denní

dobu a pro návštěvu školy, kde se chodby hemží

mladičkými

dívenkami,

kterým

vštěpuji

zásady

mravného chování.

Bylo ostatně s podivem, že sem Susannu vůbec

vpustili. Slečna Pymová se nikdy netajila lítostí nad tím,

že se jedna z bývalých žaček stala ženou pochybné

pověsti.

„Říkala jsi něco o domě…?“ promluvila konečně

Lucille a sestra jí na to stručně seznámila se základními

skutečnostmi.

„Ale jak ses o tom dědictví dozvěděla?“ stále

nemohla plně uvěřit Lucille.

„Od starého Barnese… Pamatuješ přece toho

advokáta, který se přátelil s Markhamem? Teď jsem ho

tak trochu zainteresovala na svých záležitostech…“

Lucille spráskla ruce.

„Ale Susanno! Pro živého Boha, co tě to napadlo chtít

zaměstnávat pana Barnese?! Vždyť jeho klientela se

skládala výhradně z venkovských lékařů a farářů…!

Musela jsi toho dobráka šokovat až do morku kostí…“

Susanna se upřímně rozesmála. „Tohle jen ukazuje,

jak jsi naivňoučká, Lucy… Barnes byl naopak štěstím

bez sebe, že jsem ho angažovala! A jak vidíš, vyplatilo se

mi to. Je pečlivý a podklady o Cookes vyšťáral hezky

svižně. Hm… není vyloučené, že by se z toho baráku a

pozemků časem daly nějak vytřískat penízky… V tom se

ovšem příliš nevyznám… abych tak řekla, hospodaření

není můj způsob obživy.“ Vesele se na sestru ušklíbla.

„Abychom to stručně shrnuly: zdědila jsi nájem

Cookes a jeho výnosy právem nejstaršího dítěte George

Kellawyae. Blahopřeju ti,“ řekla Lucille prostě.

„V téhle chvíli mi skutečně nemáš co závidět,“

mrzutě podotkla Susanna. „Na hotovosti jsem tam

neobjevila ani libru – barák je plný jedině všelijakých

bezcenných nesmyslů, které si tatíček navozil ze svých

bláznivých výprav. – A jak povídám, je to neotravnější

místo na světě. Byla bych ovšem blázen, kdybych se ho

vzdala, když už mi patří.“

„Nezapomínej, že v první řadě náleží hraběti

Seagraveovi,“ upozorňovala Lucille. „Jistě existují

nějaké nájemní podmínky nebo klauzule…“

„Kdo se v tom má vyznat? Tyhle hlouposti

přenechávám na starost Barnesovi… Ovšem souvisejí s

důvodem mé dnešní návštěvy. Chci, aby ses vydala do

Suffolku a vydávala se tam za mě.“

Lucille se polila čajem.

„…Cože?? Zbláznila ses, Susanno??? Proč bych to

měla dělat? Z takových dětských žertů už jsme přece

dávno vyrostly,“ rozhořčila se, když jí údiv konečně

dovolil promluvit.

Jasnou modř Susanniných pomněnkových očí zakalil

odstín tvrzené ocele.

„Namouduši, ty jsi stále svéhlavější, Lucy! A

bláhovější. Ujišťuju tě, že jsem nikdy nebyla víc při

smyslech! Domníváš se, že bych se hnala takovou dálku

do téhle prokleté oakhamské školy a že bych cestou

přenocovala v nejhorších zájezdních hospodách kvůli

dětskému vtipkování?! V tom případě jsi to ty, kdo musí

rozum poslat na žebrotu.“

„Nechtěla jsem tě urazit,“ kála se Lucille. „Ale

doufám, že mi vysvětlíš, proč mě nutíš do takové

maškarády…“

„Protože na nějaký čas odjíždím z Anglie. Musím. Sir

Edwin Bolt mě pozval, abych se za ním vypravila do

Paříže. Nemůžu si dovolit zpoždění. Snadno by si v tom

veselém městě nad Seinou mohl najít… jiné rozptýlení.

Ale zároveň se mi tenhle výlet časově naprosto nehodí!“

„To je pro tebe sir Edwin tak důležitý…? Miluješ

ho?“ zvídala Lucille.

Susanna se znovu srdečně zachichotala. „Ty

hlupáčku! Ale možná… se mi podaří přimět ho, aby si

mě vzal! Člověk musí myslet na zadní kolečka… A my

už nejsme tak mladé, jak jsme bývaly. Je nám

šestadvacet, Lucy… Což o to, ty můžeš klidně učit až do

smrti, jenže co bude se mnou? Musím si svou budoucnost

pečlivě zabezpečit.“

„No ale… k tomu ti snad poslouží ten dům, ne?“

„Právě! Ale nemůžu být na dvou místech současně.

Největší šance se mi nabízí u sira Edwina – mohla by se

ze mě stát dokonce lady! Ovšem zároveň si potřebuju

Cookes definitivně a nezvratně pojistit… Je vážně

nespravedlivé, že otec umřel tak… nekonvenčně!“

vybuchla Susanna.

„On o tom asi takhle nepřemýšlel,“ podotkla suše a s

nádechem pokárání Lucille. „A z toho, cos říkala

předtím, jsem nabyla dojmu, že tvůj nárok na Cookes je

jasný a nezpochybnitelný…“

„Teoreticky ano,“ zaťala Susanna zuřivě pěsti, „ale ve

skutečnosti to tak samozřejmé není! Vyskytuje se tam

jakýsi náš bratránek, který si na celou usedlost brousil

zuby přede mnou. Určitě vyzkouší možné i nemožné, aby

mě odtamtud vyštval. Už prý shání právníky… A lidi z

okolí mu v tom rádi pomůžou, protože pro ně rozhodně

nepředstavuju vítaný typ souseda. Za celý ten týden se

nikdo neobtěžoval vykonat u mě zdvořilostní návštěvu!

Dostavil se jenom správce Josselyn… a ten přišel

úředně.“

„To je mi líto… Ale nechápu, co já bych –“

„Je nutné,“ vypočítávala Susanna důrazně, „aby bylo

všem zřejmé, že chci v tom domě pobývat a užívat ho. Je

nutné, aby tam byl někdo, kdo mě v tichosti rychle

přivolá, kdyby něco vážného hrozilo… Mě – nebo v

nejhorším případě Barnese. Dám ti pro něj pověřovací

listiny. On bude jediný koho do našeho tajemství

zasvětíme… ale jen jestli nebude zbytí. A taky dostaneš

několik papírů, které podepíšu bianco… pokud by bylo

třeba okamžitě vystavit nějaké prohlášení či tak něco.

Vidíš, jak ti důvěřuju,“ přidala vzápětí lichotku, aby

přemohla sestřin zjevně trvající nesouhlas. „Jistě uznáš,

že kromě tebe neexistuje nikdo jiný, kdo by zvládl se za

mě vydávat.“

„Susanno, vzpamatuj se! Vždyť mě navádíš k

podvodu! A ti lidé tam v Suffolku… stejně ten klam

prohlédnou. Vypadáme přece každá jinak…“ bránila se

Lucille neúnavně.

„Musíš pořád odmlouvat?!“ vybuchla kurtizána.

Vzápětí však v duchu připustila, že sestra má pravdu.

Stejně jako před chvílí služka, uvědomila si nyní Susanna

značný rozdíl mezi svým a Lucilliným zjevem. Velká

podobnost ještě sama o sobě nestačí…

Za tři roky, které uplynuly od jejich posledního

setkání, se Lucille vůbec nezměnila. A kdyby si troufala,

ještě stále by se pokoušela Susannu krotit v jejích

divokých eskapádách – tak, jak to bez sebemenšího

úspěchu dělala v dobách, kdy společně dospívaly.

Susanna s pobavením vzpomínala hlavně na zděšení,

s jakým sestřička před devíti lety přijala její nezvratné

rozhodnutí odejít do Londýna a živit se právě tím

způsobem, který běžná morálka u žen příkře odsuzuje.

Škoda, že obdobně nesoudí pány, kteří tenhle druh

potěšení vyhledávají. Ale takové otázky Susannu nijak

zvlášť netrápily.

Přistoupila k sestře, naznačila jí, aby vstala, a s

pomalou důkladností si ji prohlížela. Pak se povzbudivě

zazubila. „Půjde to! Když tě patřičně oblékneme a

nalíčíme… nikdo záměnu nepozná. Koneckonců, mou

tvář tam většina lidí skoro ani nezahlédla. A správce je

krátkozraký.“

Lucille bezradně přešlápla z nohy na nohu a Susanna

vypočítavě kula železo ve žhavém stavu: „Samozřejmě tě

nenutím… Ale nebylo by to nadlouho – a řekla bych, že

si zasloužíš vypadnout na příjemnou dovolenou z tohohle

otravného pymovského vězení.“

Lucy téměř nadskočila. Sestra dokonale uhodila

hřebíček do hlavičky. Aniž si to mladá učitelka

přiznávala, v posledních měsících ji únavné a

nezměnitelné pracovní stereotypy i neradostné školní

prostředí stále víc trápily, a dokonce dráždily.

Slečna Pymová jí bezohledně nakládala stále větší

počet vyučovacích hodin. Lucille by se však někdy ráda

v klidu věnovala také sobě, svému dalšímu vzdělávání,

četbě… anebo i prostému odpočinku.

Slabounce vzdychla. Sestra ji samozřejmě chce zase

jen sobecky využít, ale touha chytit se téhle příležitosti a

na jistou dobu dát sbohem panovačné ředitelce i starým

omezeným pedantům v učitelském sboru byla velmi

dotěrná.

„Kolik času… bych tam měla strávit?“ zeptala se tiše

a váhavě.

„Řekněme týden… nanejvýš dva,“ ujišťovala

Susanna medově. „Nemusíš se o nic starat, jenom prostě

bydlet. Tobě se tam ostatně může na rozdíl od mě líbit,

jsi taková tichá voda… A třeba tě budou zajímat i ty

primitivní sošky a všelijaké staré hrnce, které otec

shromáždil. No tak – mám si snad před tebou kleknout?“

Přemožená Lucille pokrčila rameny.

„Dobře, Susanno… Určitě toho budu litovat, ale

pomůžu ti.“

Susanna si vskrytu odfoukla. A jakmile získala, co

chtěla, považovala jakýkoli další hovor za zdržování.

Ladně povstala z pohovky. „Radši poběžím, než mě ta

stará babice Pymová přijde osobně zakousnout! Děkuju ti

za ochotu, Lucy. Dám ti brzo vědět, kdy se máš na

Cookes vydat.“

Letmo sestru políbila na tvář a za chrastění svých

nesčetných šperků se hrnula ke dveřím. U nich se ještě

otočila. „Samozřejmě se taky nemusíš bát, že by tě

omylem vyhledal nějaký můj… přítel. Žádný z nich by v

té končině nepřežil ani den!“

„A co lord Seagrave?“ vzpomněla si náhle Lucille.

„Jaká je pravděpodobnost, že se objeví?“

„Nulová! O tenhle případ se nezajímá a zajímat

nebude. Znamená pro něj míň než nic. Právě proto

zaměstnává kupu úředníků a právníků, aby ho veškeré

námahy se správou panství ušetřili.“

Lucille se napůl odvrátila, takže jí sestra nemohla

vidět do tváře. Pečlivě sbírala a dávala zpět na podnos

čajové šálky i lžičky a jakoby mimochodem pronesla:

„Znáš ho, Susanno? Jaký je?“

Kdyby se Susanna trochu víc namáhala přemyslet o

citech a motivech jednání „bezvýznamných“ lidí (mezi

které pochopitelně řadila i Lucy), možná by se jí tahle

sestřina otázka zazdála dost nečekaná, a proto podivná.

Jenže ona byla zvyklá myslet výhradně na sebe.

Při snaze nějak výstižně Seagravea charakterizovat

nakrčila nosík. „Hm… pokud vím, nikdy jsem se s ním

blíž nesetkala. Nad to, aby se bavil s dámami z mých

kruhů, je hloupě povznesený. Je prý ovšem docela

okouzlující… pěkný a samozřejmě bohatý. Ale může

nám být lhostejný, protože, jak říkám, do záležitosti s

Cookes určitě zasahovat nebude.“

Lucille přes okenní sklo sledovala sestru nasedající

do elegantního kočáru, ale vzpomínky ji přenášely do

červnového dne právě před rokem, kdy ji příjemný

sluneční jas vylákal hned za velmi časného jitra z postele.

Její ložnice byla v zadním traktu školy a nabízela

vyhlídku na poklidnou ulici a dvůr a stáje místní zájezdní

hospody U Zvonu. Tehdy doširoka rozevřela jediné okno

místnosti, opřela se o rám a nastavila tvář svěžímu

vzduchu. V té chvíli vrazila do hostinského dvora krásná

nová koleska, tažená dvěma vraníky a muž, který ji řídil,

se sháněl po čerstvých koních na přepřáhnutí.

Ke svému překvapení zjistila, že od toho jezdce

nedokáže odtrhnout oči. Fascinovaně hleděla, jak lehce

seskočil z bryčky a dává se do hovoru s hostinským,

zatímco podomci úslužně spěchali splnit jeho přání. Měl

pevně stavěné a vypracované tělo sportsmana a vojáka,

zpod lehkého cestovního pláště čněly dlouhé, štíhlé nohy

v přepychových jelenicových nohavicích. Šikmé paprsky

ranního slunce dávaly vyniknout jeho husté černé kštici a

ostře řezaným rysům obličeje.

Jako kdyby její pohled přímo fyzicky ucítil, obrátil se

náhle muž čelem ke škole a zvedl oči přesně k oknu, u

něhož Lucille stála. Na lících jí vyrazily syté ruměnce.

Chtěla rychle ucouvnout, ale zůstala jako přimražená,

zatímco jí sílící vánek rozverně čechral nejen prameny

rozpuštěných dlouhých zlatých vlasů, ale také tenounký

noční úbor.

Lucille připadalo, že jsou od sebe vzdáleni pouze

necelou stopu. Muž si ji dál několik nekonečných vteřin

pozorně prohlížel. Než jí krátce mávl na pozdrav, rty mu

zvlnil zvláštní úsměv, na okamžik odhalující bělostné

zuby.

Lucille prudce přibouchla okno a bez dechu se zády

přitiskla ke stěně pokoje.

Ještě tentýž den odpoledne, když po vyučování

zaskočila do města, doslechla se, že dnes se tu zastavil

sám hrabě ze Seagrave a Dillinghamu…

Kočár se Susannou dávno odhrčel a Lucille se

přistihla, že zírá na prázdnou příjezdovou cestu.

Nu co, zachovala se tehdy ostudně, ale už se to nikdy

nebude opakovat. Susanna přece tvrdí, že je vyloučené,

aby se s hrabětem v Suffolku setkala.

Nějaký malý koutek v duši Lucille našeptával, že je to

škoda… ale zdravý rozum ho okamžitě přísně okřikl.

Přeplněná herna vřela jako hnízdo rozdrážděných vos.

Nedalo se pochybovat, že hraběti Nicholasu Seagraveovi

opět skvěle padá karta, protože od jeho stolku odpadali

hráči jeden za druhým a podle své letory kleli tlumeně,

nebo nahlas, více, nebo méně vulgárně.

Právě když Jeho Lordstvo shráblo další výhru, rozlehl

se z blízkého hloučku přihlížejících čísi značně hlasitý

šepot: „Štěstí ve hře, neštěstí v lásce… Proslýchá se, že

slečna Elliotová zruší zasnoubení… Není divu… když se

zapletl s tou proslulou kurtizánou… Je to od něj vskutku

neomalené…“

Neopatrný mluvčí, kterým byl sir Robert Caversham,

příliš pozdě postřehl, že hluk v místnosti se podstatně

ztišil a že hrabě vstal a zpod přimhouřených víček na něj

pronikavě upírá své tmavé oči.

„Prosím, pokračujte, Cavershame,“ řekl Seagrave a

jeho sametový tón byl jen pochvou blýskavé ocele. „Své

posluchače jste dozajista uchvátil. Vy tedy tvrdíte, že

slečna Elliotová mi dá košem… A důvod, jak se z vašich

náznaků dohaduji, spočívá v jakési dívce lehčích mravů?

Sdělili vám vaši informátoři také její jméno? Buďte tak

laskav a prozraďte nám je. Hořím nedočkavostí a ostatní

jistě rovněž.“

Sir Caversham naprázdno otvíral a zavíral ústa a z lící

mu vyprchala barva.

Druhorozený syn zvěčnělého sedmého hraběte ze

Seagrave a Dillinghamu, ctihodný Peter Seagrave, který

se dosud spokojeně věnoval hře u vedlejšího stolku,

považoval nyní za vhodné se ke staršímu bratrovi přitočit

a konejšivě mu položit ruku na rameno. Nebylo radno

pouštět ďábla ze řetězu.

„Nicholasi, nech ho být,“ promluvil tichounce,

„vždyť nestojí za rozčilování. Každý ví, jaký je tenhle

chlapík prázdný mluvka…“

Hrabě mlčky setřásl Peterovu dlaň a vykročil.

Přestože Caversham nebyl žádný mrňous, choulil se

teď, až připomínal trpaslíčka.

Prsty Nicholasovy pravačky sevřely jeho límec jako

kleště a nadzvedly ho tak, že pomlouvač byl nucen

balancovat na špičkách, aby se neudusil.

„Doporučuji vám, abyste mi odpověděl,“ pokračoval

Seagrave, stále s týmž zlověstným klidem. „Zřejmě máte

jisté novinky a já dychtím znát je spolu s vámi.“

Přiškrcený muž si pracně navlhčil popelavé rty.

„Jme… jmenuje se Susanna Kellawayová… Po…

polovina Londýna si o tom vy… vypráví! Po… pobývá

teď kdesi… přímo na jednom z vašich pa… panství!“

Nicholas ho obdařil pohrdavým úšklebkem. „Vida, v

mnoha bodech to odpovídá skutečnosti… Gratuluji,

Cavershame!“

Pustil svou oběť tak náhle, že zavrávorala a málem

upadla. Vrátil se ke svému stolu a zvolna sbíral utěšeně

vysoké sloupečky guinejí. Když si je přemístil do kapes,

uklonil se dvěma zbývajícím vytrvalcům, kteří s ním

dosud vzdor ztrátám u karet vydrželi.

„Omlouvám se, gentlemani,“ prohlásil zvučně, „ale

určitá část shromážděné společnosti mi není právě po

chuti. Sbohem. – Petere, připojíš se ke mně, nebo ještě

zůstaneš?“

Mladší bratr neváhal ani vteřinu. „Samozřejmě

odcházím s tebou, Nicholasi.“

Sotva se za nimi zavřely dveře, šum opět propukl s

plnou silou.

„Takže je to pravda…!“ – „Proslulá krásná Susanna

skutečně odkopla vévodu kvůli pouhému hraběti?!“ –

„Nic nepopřel!“ překřikovalo se osazenstvo herny.

Tma venku už slábla a v přísvitu nového dne se

Nicholasova tvář črtala naprosto nepohnutě, jakoby

vytesaná z tvrdého kamene. Hrabě zamířil k Saint

James’s Street a zrychlil krok.

Peter mu stěží stačil. Zranění stehna, které utrpěl loni

v bitvě u Waterloo, se dosud nepříjemně často

připomínalo. „Zpomal trochu, Nicholasi… Chceš

dokončit, co se nepovedlo Francouzům?“ zasupěl.

Jeho lordstvo se ohlédlo, usmálo se a zpomalilo, aby

se mu bratr mohl zařadit po bok.

Peter předpokládal, že bratrem v nitru lomcuje vztek,

ale přesto se odvážil zeptat: „Poslyš, co to celé mělo

znamenat? Když ten idiot Caversham začal se svými

bláboly, domníval jsem se, že si vymýšlí… Ale tys nejen

o všem věděl – ty jsi ho dokonce přímo přinutil, aby

vykřičel i jméno té povětrné ženy…!“

„Tvoje všímavost zaslouží uznání, bratříčku,“

poznamenal hrabě posměšně a vrazil ruce hlouběji do

kapes pláště. „Jistěže jsem něco věděl. Správce Josselyn

mi zhruba před týdnem poslal značně zmatené psaní, ve

kterém oznamoval, že… slečna Kellawayová,“ při

vyslovení toho jména se mu zkřivila ústa nechutí, „se v

Dillinghamu ujala dědického nároku na jednu nájemní

usedlost. Dnes jsem využil příležitosti, abych zjistil, do

jaké míry… a v jaké podobě se tahle událost mezi lidmi

rozkřikla.“

„Ale jestliže o tom víš už několik dní, proč jsi něco

nepodnikl?“ mračil se Peter.

„Nedomníval jsem se, že by to bylo důležité,“ protáhl

Nicholas znuděně.

Ctihodný Peter se překvapením zajíkl.

Samozřejmě mu nezůstávalo utajené, jak bratr po

odchodu z armády stále hlouběji propadá netečnosti a

projevuje pramalý zájem o běžné stránky civilního

života. Také on sám si na ně zase jen obtížně zvykal. Ale

pomalu se přizpůsoboval – zatímco Nicholasova apatie,

jak vidno, nabývala až ohromujících rozměrů.

Uzavíral se stále víc do sebe, ačkoli měl vždy volný

přístup i do těch nejvznešenějších salonů a byl tam

srdečně vítán. Četné ženy z nejlepších rodin se na něj –

zejména před jeho zásnubami – významně usmívaly, ale

on ten úkaz nechával bez povšimnutí.

Nevzrušovaly ho už ani ty fantastické výhry, které

skoro pravidelně dosahoval, jakmile občas zasedl ke

karetnímu stolku.

„Asi jsem měl přece jen nějak reagovat,“ pokračoval

v naprosto chladné analýze Nicholas. „Dalo se čekat, že

pilné klepny tu věc nafouknou a vymyslí si spoustu

báchorek. Nu… Louisa Elliotová zřejmě opravdu naše

zasnoubení zruší. Bude to výhradně moje vina.“

Peterovi se usilovným namáháním mozkových závitů

zkrabatilo čelo.

Cosi tu nehrálo. V rozporu s obsahem bratrových slov

z nich čišelo podezřele málo lítosti. Peterovi se ostatně

od počátku zdálo, že Nicholasovy city k nastávající choti

nejsou přespříliš horoucí. Hrabě se k Louise choval

dokonale zdvořile, projevoval jí náležitou úctu, ale nic

víc. Přitom by však ten sňatek byl žádoucí – nehodilo se,

aby se ho bratr tak snadno vzdával!

„Zaskoč k Elliotovým, nejlíp ještě dnes,“ nesměle

navrhl Peter, když své myšlenkové pochody dokončil.

„Louisa je vnímavá žena, pochopí a uvěří ti.“

Nicholas pobaveně pokrčil rameny. „Přesně tak,

bratříčku. Nemýlíš se. Moje budoucí paní skutečně patří

k těm chladnokrevným mladým dámám, které umějí bez

obtíží ignorovat takovou maličkost, jako že u mě bydlí

kurtizána. Co ovšem Louisa snáší hůř, je veřejná

pozornost, která se na ni soustředí, protože se ta historka

stala obecným majetkem. Takže abych zamezil

nedorozumění, cítím, že je mou naléhavou povinností

zajet do Dillinghamu a obhlédnout situaci.“

Jeho kultivovaný hlas nepříjemně zdrsněl. „Jsem si

jistý, že existují argumenty, kterými lze slečnu

Kellawayovou přivést k rozumu.“

Výhrůžka byla zcela zřetelná, a Peter, ačkoli nikdy

dotyčnou svůdnici ani nezahlédl, ji předem politoval.

„Ty tu kurtizánu znáš?“ řekl pouze.

„Rozhodně ne ve smyslu, který by pod tou otázkou

každý hledal,“ odsekl starší Seagrave suše. „Ale setkal

jsem se s ní – a také jsem o ní slyšel vyprávět docela

důvěryhodné osoby. Podle mého mínění je to obvyklý

laciný typ vypočítavé dámičky.“

Po

krátkém

zaváhání

dodal:

„Kdybych

byl

sentimentální, pravděpodobně bych se rozplakal nad

bezohledností, s jakou zřejmě prosazuje, co si zrovna

zamane. Vůbec ji nezajímá, jestli svým jednáním někomu

ublíží. Ví Bůh, že ani já jsem při svých divokých

kouscích zdaleka nebyl tak lehkovážný. A že jsem se jich

svého času navyváděl dost…“

Toto poslední konstatování mohl Peter plně potvrdit.

Vstoupil do armády mnohem později než starší bratr. A

tak byl například svědkem toho, co Nicholas tropil, když

před sedmi lety přijel ze španělských bojišť na svou první

dovolenou.

Dalo se ovšem pochopit, že to je zpožděná reakce na

nesčetná smrtelná nebezpečí, výraz prudkého duševního

uvolnění po měsících prožitých válečných hrůz.

Ale od té doby se mnoho změnilo. Především

Nicholas sám. Vybouřil se – a o to víc se pak začal

uzavírat sám do sebe.

Hrabě vzhlédl k nebi, kde bledly poslední hvězdy.

„Od takových, jako je Kellawayová, se nikdy nedočkáš

překvapení. A dokud jim půvaby vydrží, vždycky se

najde nějaký mladičký hlupák, který naletí a odhodlá se

podstoupit pro štěstí dámy velkorysou oběť…“

Peter se zašklebil. „V tom případě jsem zvědav, k

čemu svou akcí v Dillinghamu plánuje přimět tebe. Stěží

by tě někdo mohl označit za nezkušeného hloupého

mladíčka!“

Nicholas mu úšklebek oplatil. „Ale ale, Petere – ty

snad jsi úplné neviňátko? A po čem Kellwayová prahne?

Po majetku… po penězích… v té či oné podobě. Jenže ať

se propadnu, jestli ode mne uvidí jediné penny!“

Přijetí, jakého se hraběti dostalo časně odpoledne v

domě sira Elliota na Grosvenor Street, rozhodně nebylo z

nejsrdečnějších.

Sluha u dveří se ho nejdřív snažil odvrátit od

návštěvy sdělením, že slečna není přítomna, Nicholas ho

však pobaveně ignoroval a prosmýkl se kolem něj. Sluha

cosi rozhořčeně žbrblal, ale přímý pokus zadržet ho

násilím se pochopitelně neodvážil podniknout.

Nicholas bez okolků nakráčel do přijímacího salonu,

kde přesně podle předpokladu seděla lady Elliotová i s

dcerou, ještě bledší než jindy.

Louisa zvedla od svého vyšívacího rámu nevěřícný

zrak k příchozímu a zděšeně vyjekla. „Vy, hrabě?!… Ó,

jak jen jste mohl…“ promluvila s náležitým pohrdáním.

„Kéž bych raději byla mrtvá!“ Zpod řas se jí vykutálely

slzy.

Její máti nadýmalo rozhořčení téměř k prasknutí.

„Jsem ohromena, že nacházíte tu odvahu se zde objevit,

lorde!! Přichvátat přímo z náruče té děvky k mé sladké,

nevinné Louise… to je k neuvěření! Zprávu, že

zasnoubení se ruší, jsem již osobně odeslala do redakce

Gazette!“

Louisa fňukala stále hlasitěji.

Seagrave, který dosud nestačil říct ani slovo, si

uvědomil, že mluvení by bylo zbytečné.

Jeho smysl pro humor, dlouho pohřbený, se zase dral

na světlo. Hrabě podaroval uraženou matronu i její

popotahující dcerušku rozpustilým úsměvem, který

doprovodil uctivou úklonou. Nato se svižně otočil na

podpatku a opustil místnost.

Bylo už značně pozdě, zvolna padal soumrak, když

dostavník dokodrcal do své obvyklé zastávky v hostinci

U Jehňátka a vlajky ve Felixstowe a vyložil svůj živý

náklad na hrubé a nerovné dláždění dvora.

Lucille,

roztřesená

a

rozbolavělá

dlouhou

nepohodlnou jízdou, popadla svůj ošumělý cestovní vak

a rozhlédla se kolem sebe. Po Susanně nebylo ani vidu

ani slechu, přestože se právě tady měly sejít.

Navzdory únavě se Lucille dosavadní putování z

Oakhamu líbilo. Cestovala dosud tak málo, že ji každá

nová scenerie, každý neznámý rys krajiny dovedly

potěšit – podobně jako seznámení a tlachání se

spolucestujícími. Takže teď například věděla skoro

všechno o slečně Graftonové, guvernantce, která spěchala

nastoupit zaměstnání ve vážené ipswichské rodině. I o

panu Burrowsovi, právníku, který jel navštívit svého

významného klienta v Oxfordu.

Ztuhle klopýtala za ostatními ke dveřím hospody,

odkud se linuly libé vůně pečené a čerstvého másla. Ale

také rozjařené halasení štamgastů.

Toho se ovšem Lucille zhrozila. Ačkoli nebyla

bázlivá, představa, že by vkročila do lokálu plného

popíjejících chlapů a nechtěně budila jejich pozornost, se

jí ani za mák nelíbila.

Váhavě přešlapovala v průjezdu, kde ji našla žena

hostinského.

„Hledám slečnu Kellawayovou,“ svěřila se jí Lucille

ostýchavě a hned zpozorovala, jak se na širokých

dobráckých tvářích hostinské usazuje mrak znechucení,

vyšperkovaný trochou zvědavosti.

„Ta je ve druhém patře, první pokoj vlevo… s

nějakým gentlemanem. Dostanete se tam tímhle bočním

schodištěm,“ zabručela paní domu neochotně, pečlivě

zamkla zadní vrata průjezdu a odspěchala kamsi do

kuchyně za svou prací, aniž se o Lucille dál starala.

Ta váhavě vystoupala po vrzajících dřevěných

schodech až do horní chodby pod střechou. Sem

nedoléhal hluk, a proto tu asi byly i nejlepší pokoje.

Lehýnce zaklepala na označené dveře. Zevnitř k ní

doléhaly tlumené hlasy, ale nikdo jí neodpovídal.

Opakovala tedy celý postup – se stejným výsledkem.

Odhodlala se vzít opatrně za kliku… která povolila

tak lehce, že Lucille vpadla do štědře osvětlené místnosti

téměř po hlavě.

Okamžitě ucouvla a málem by se rozběhla pryč.

Susanna zaujímala svou naučenou malebnou pózu na

poněkud proleželém sofa. Sukně jejích vyzývavých

zelených šatů byla necudně krátká a co hůř – levé rameno

měla zcela obnažené až po kypré ňadro.

Kolem jejích oblin se jako břečťan ovíjel jakýsi

tělnatý muž neurčitého věku s řídkými vlasy pískové

barvy a jeho buclaté ruce horlivě bloumaly po Susannině

těle. Při zvucích Lucillina vpádu se poplašeně ohlédl a

ztěžka napolo vztyčil na loktu.

„Sakra… kdo…“ zablekotal užasle.

„To je má sestra,“ upokojila ho Susanna a vzápětí se

na ni obořila. „Máš úděsné zpoždění, Lucille! Už jsem

málem nedoufala, že dorazíš! Vyplouváme za ranního

přílivu, času není nazbyt.“

Nenamáhala se ani zeptat, jak se Lucille cestovalo,

natož aby jí nabídla něco k jídlu… nebo aspoň židli.

„Takže základní pokyny probereme jaksepatří

rychle,“ pokračovala ostře. „Hned za svítání tě kočí

dopraví mým kočárem do Dillinghamu. V Cookes tě

bude čekat Felicity Appletonová, moje hospodyně.

Poslala jsem jí vzkaz. Pomůže ti vybrat vhodné šatstvo.

Nechala jsem ho tam spoustu – však on mi Edwinek

nakoupí hezoučké módní oblečení v Paříži, viď,

kocourku?“

Zamrkala na svého břichouna, kterým zřejmě nebyl

nikdo jiný než sir Edwin Bolt.

Ten si mezitím přiložil k jednomu ze svých

vodnatých prasečích očiček lorňon a povzneseně Lucille

studoval.

Pak

přispěl

do

hovoru

opovržlivým

zahuhňáním.

„Bhude photřeba, aby se phod těmi šaty dhůkladně

vhycpala, Susie, mhá drahá! Je vhychrtlá jhako jheptiška

a phočítám, že stejně tak sthudená!“

Susanna bolestně štípla Lucille do boku, aby si dojem

svého partnera exaktně ověřila.

„Hm,“ přitakala. „Ale koneckonců není nutné ani

žádoucí, aby se v Dillinghamu s někým zblízka

setkávala. Neprosím se jí přece, aby se stala mou věrnou

kopií!“ A náhle se zahihňala: „Moje sestřička by to ani

nesvedla. Kdyby ji nějaký mužský omylem plácl po

zadku, spáchala by nejspíš sebevraždu!“

Sir Edwin se zavrtěl.

„Chož abychom phokračovali, kde jsme přesthali?“

navrhoval netrpělivě.

Susanna se poslušně znovu rozložila mezi barevnými

polštářky na utýrané pohovce a cvalík se mokrými rty

bezodkladně přisál k hladké pokožce její šíje.

Lucille se dělalo špatně. Sledovat ty dva, kteří se ani

trošičku neobtěžovali brát ohled na její přítomnost, bylo

odpuzující.

„Jestli je to všechno, cos mi chtěla…“ mumlala s

očima vytrvale uhýbajícíma stranou a nohou už už

nakročenou k odchodu.

„V pořádku, Lucy, můžeš jít,“ řekla Susanna, jako by

milostivě propouštěla obyčejnou služku. „Leda že by ses

k nám toužila připojit!“

Bylo to míněno žertem, ale sir Edwin sebou trhl a

jeho vzezření napovídalo, že se mu přihodilo cosi velmi

neobvyklého. Dostal nápad.

„Množná, drahoušku, že by nebhylo thak špatné,“

šťouchal

Susannu

nabádavě

tučným

prstíkem,

„kdybhychom

thuhle

malou

nezkušenou

phannu

dohopravdy throšičku zasvětili do thajů rozkoše!

Mhůžeme jí nhapříklad –“

Lucille nečekala, až dopoví, a vyrazila ven, provázena

dvojhlasým řehotem.

Bezhlavě doklopýtala zase zpátky dolů do průjezdu a

zchváceně se opřela o chladivou zeď. Srdce jí bhušilo až

v krkhu, jak by bezpochyby cynicky konstatoval ten

protivný proutník Bolt.

Trvalo dlouho, než se alespoň částečně uklidnila.

Připomněla si, že za těchhle okolností bude nucena

nerudnou hostinskou požádat o samostatné ubytování.

Vzápětí s novým úlekem postřehla, že v potemnělé

prostoře není sama.

Dva muži, kteří zřejmě opustili lokál postranním

východem, se nezřetelně rýsovali opodál ve výklenku a

tlumeně spolu rozmlouvali.

„…budu pokračovat v cestě až zítra před obědem,“

pronášel příjemný, melodický a distingované vyslovující

baryton. „Zajedu nejdřív do našeho loveckého zámečku v

Moresby zkontrolovat, jak pokročily stavební úpravy.

Nějak se s tím loudají. Teprve pak přijde na řadu

Dillingham. Ty hodláš navštívit Yoxleyovy?“

„Najisto s tím počítají,“ odpovídal druhý, méně

výrazný hlas. „Dám si ještě sklenku grogu a vyrazím. Je

to k nim odtud jen pár mil a prohánět se na koni za

večerního šera mi nevadí. Ostatně dnes bude úplněk.“

„Jak chceš. Pozdravuj je ode mne. Zatím sbohem.“

„Na shledanou, Nicholasi, a dobrou noc přeju.

Uvidíme se v Dillinghamu přibližně koncem příštího

týdne.“

Mluvčí se vydělil ze stínu, na chvilenku se mihl proti

matně osvětlenému obdélníku dveří hospodského sálu a

zmizel za nimi.

Do Lucille, dosud rozpálené studem i hněvem ze

scény, kterou právě zažila v sestřině pokoji, se náhle

zabodly jehličky mrazu.

Nepřeslechla se? Skutečně zmínili Dillingham?

Stařičká taška, kterou s sebou při předchozím

pobíhání neustále vláčela, jí vyklouzla z prstů. Nervózně

se pro ni shýbla – a když se zvedala, stála přímo před ní

vysoká mužská postava.

Třebaže vlastně neexistoval vážný důvod k jakýmkoli

obavám, Lucille málem vyjekla.

„Mohu vám nějak pomoci, madam?“ zazněl znovu

ten milý hlas, který před několika vteřinami hned

napoprvé tolik zalahodil jejím uším.

Silná paže lehce stiskla Lucillin loket, aby jí pomohla

se vzpřímit. Byl to velejemný a ohleduplný dotek,

kterému ze společenského hlediska nebylo možné

vytknout ani to nejmenší, ale přesto na dívku zaúčinkoval

jako švihnutí žhavým drátem. Především proto, že…

Tenkrát v Oakhamu ho slyšela jen kratičce a z dálky,

když volal na podomky, a teď mu pro změnu neviděla do

tváře – ale přesto instinktivně poznala, kdo to je.

„Ne… děkuju…“ zpočátku téměř selhal Lucille hlas.

„Nic mi není… nic nepotřebuju! Promiňte…“ vyjekla a s

vakem v ruce se jako vyplašené zvířátko vrhla do

vzdáleného kouta průjezdu k nádvorním vratům.

Bezděky se u nich přikrčila a roztřeseně naslouchala,

zda hrabě vykročí za ní.

Chviličku vládlo ticho. Pak se Seagraveovy kroky

začaly vzdalovat nahoru schodištěm, až se jejich zvuk

vytratil docela.

Kdyby se teď Lucille mohla vrátit do Oakhamu,

neváhala by. Ale slečna Pymová na větší část července

školu i pro personál zcela uzavřela – řemeslníci tam

malovali a prováděli nezbytnou údržbu i některé větší

opravy, které se během školního roku nedaly uskutečnit.

Lucillin skrovný byteček momentálně zůstával

nedostupným útočištěm. Nezbývalo než pokračovat do

jámy lvové.

DRUHÁ KAPITOLA

„Slečno Kellawayová… slečno Kellawayová…“

promlouval kdosi blízko ní polohlasem.

Bydlela v Cookes téměř dva týdny a připadalo jí, že

vklouzla do kouzelného pohádkového světa. Její prvotní

nejistota, či dokonce obavy se dávno rozplynuly.

Dům, vzniklý náročnou přestavbou a rozšířením

několika malých, ještě středověkých chalup, byl

přeplněný knihami, vědeckými příručkami i odbornými

časopisy. A jak zmínila Susanna, také nepřeberným

množstvím předmětů, které profesor přivezl z cest.

Převažovaly mezi nimi prosté a možná obchodně

bezcenné, ale krásné a poutavé výtvory různých

domorodých kultur.

Lucille se jejich podrobného prohlížení nemohla

nabažit. A její čtenářská vášeň, dosud značně limitovaná

chudičkým výběrem v oakhamské školní knihovně, si

dopřávala přímo lukulské hody.

Pocit plné pohody v ní ovšem posilovalo i zdejší

příjemné prostředí. Hodiny a hodiny trávila s knihou v

ruce na lavičkách ve stinných zahradních loubích,

obklopených záhony nádherných růží a jiných květin,

nebo se okouzleně procházela rozlehlým sadem.

Čas tu plynul jako v líbezném snu, nekaženém

suchopárnými kolegy a nudnými školními povinnostmi –

ale ani rušivými vpády z okolí.

Ano, nikdo z místních obyvatel a sousedů zřejmě

nijak nestál ani o letmé setkání a Lucille to bylo jen a jen

milé. Sama také téměř nevycházela mimo cookeský

pozemek a nezajímala se o dění venku. Alespoň ji tak

nemusely trápit sebemenší výčitky, že se propůjčuje

klamu a vydává za někoho, kým rozhodně není.

Dokonce i vzpomínka na zaslechnutý útržek

rozhovoru ve felixstoweské hospodě postupně bledla.

Nejspíš se tenkrát v rozrušení zmýlila. Ti dva muži

nemluvili o Dillinghamu. A nebyl to hrabě Seagrave, kdo

jí nabízel pomoc.

Dnes slunce pálilo až příliš na to, aby se usadila v

zahradě, takže si četla u otevřeného okna obývacího

pokoje v přízemí, odkud se nabízela krásná vyhlídka na

zeleň hustého trávníku a malebné umělé jezírko, kde se

prohánělo hejno zlatých rybek.

Horko však bylo i uvnitř úmorné a na Lucy začala

neodbytně dorážet dřímota, přestože román Wawerley,

vydaný bez udání jména spisovatele, byl vynikající.

Ostatně…

jakýpak

anonymní

autor?

Každému

uměnímilovnému člověku – a mezi takové ona patří – je

známo, že dílo napsal Walter Scott. Lucy se ospale

pousmála. Rozevřený silný svazek se jí sesunul do klína.

Právě v té chvíli na rozhraní bdění a snění jí matně

proniklo do vědomí, že kdosi opakovaně, potom už i

trochu netrpělivé vyslovuje její příjmení.

Lehce sebou trhla a probrala se.

Za venkovním rámem okna stál urostlý muž a

maličko se nakláněl dovnitř směrem k ní. Pod zpola

spuštěnými černými řasami se na Lucille dívaly hluboké,

tmavě hnědé oči, v nichž se daly z téhle nepatrné

vzdálenosti rozeznat drobounké zlatavé skvrnky, které

jako by vysílaly zářivé jiskřičky.

Ten pohled byl zamyšlený a ostře zkoumavý zároveň,

ale o vlastních pocitech pozorovatele přitom nevypovídal

absolutně nic.

Ohromená Lucille zvolna vstávala z houpacího křesla

a vtom se mužovy rty, přísně sevřené nad pevnou

hranatou bradou znovu otevřely.

„Dobrý den, slečno,“ vyřkl příchozí s přídechem

výsměšné zdvořilosti. „Sice jsme se zjara v Londýně

letmo setkali na jakémsi plesu, ale snad bude lépe, když

vám pro jistotu připomenu, kdo jsem. Nicholas, hrabě za

Seagrave a Dillinghamu. A pokud zde pobýváte,

zosobňuji tedy… echm… vaši vrchnost.“

Opravdu se představoval zbytečně.

Jak by jí jeho pozoruhodný zjev mohl vymizet z

paměti?

Vzápětí si však uvědomila plný dosah lordových slov

– a ztuhla v ní krev.

Nedávno v tom temném hostinském průjezdu jí

samozřejmě stěží mohl vidět do tváře… ale na rozdíl od

ní mu ani dojem z kratičkého okamžiku, který nastal loni

v Oakhamu a který ji tak zasáhl, vůbec neutkvěl v mysli!

Zato zmiňuje Londýn, ples… a to nepochybně znamená

jediné: Pokládá ji za Susanne!

Jistě, obecně vzato byl přesně tohle účel její

přítomnosti v Dillinghamu – jenže nečekaný Seagraveův

příchod a hlavně poznání, že právě tento muž ji

ztotožňuje s… nočním motýlem, Lucy palčivě zasáhlo.

Zmateně klopýtala ke vchodu otevřít a každým

krokem v ní sílilo přání neprodleně skoncovat s tím

krutým omylem, vysvětlit, že… přiznat se…

S rukou už na klice se zoufale hryzla do rtu. Nemůže

prozradit pravdu. Dala sestře, ať je, jaká chce, své slovo.

Takový slib je neporušitelný…

V těžkých rozpacích uvedla hraběte do salonku a

křečovitě se snažila usadit se proti němu tak svůdně, jak

by to asi provedla Susanna.

Ta by určitě také svižně spustila nějaké koketní

švitoření. Lucille tedy pracně hledala slova přiměřená

roli, kterou si proti své vůli nechala vnutit.

„Odpusťte, Vaše lordstvo, že jste mě zastihlo…

zastihl tak… nepřipravenou… Je od vás skutečně

neskutečně milé, že jste se na mě přišel podívat. Smím

vám nabídnout malé občerstvení? Snad sklenku vína,

nebo…“ Banální větičky, které jí s obtížemi přecházely

přes jazyk, trapně skomíraly v dusném vzduchu.

Seagrave si nesedl a přešel ke krbové římse a ležérně

se o ni opřel. Jeho výraz dosud zůstával zcela

nevyzpytatelný

„Neobtěžujte se, slečno. Tohle není konvenční

společenská návštěva. Když jsem obdržel první zprávu,

že jste se nastěhovala do Dillinghamu, domníval jsem se,

že si můj informátor tropí nevhodné šprýmy,“ promluvil

hrabě nevzrušeně, jako by konverzoval o počasí.

„Soudím, že váš… věhlas a vaše obvyklé zájmy se s

pobytem na venkově příliš nesrovnávají. Takže bych rád

věděl, co vás tu drží. Nemyslete si, prosím, že snad máte

na tenhle dům sebemenší vlastnické právo! Nájemní

smlouvu mohu zrušit, kdykoli se mi zlíbí.“

O tom samozřejmě Lucille neměla ani tušení. Tenhle

tvrdě útočný úvod ji sice překvapil, ale kupodivu i trochu

pomohl lépe se soustředit. S hranou nedbalostí se

pokusila na Seagravea nyvě zamrkat.

„Ajaj, pane… opravdu? Pochopte, tyhle detaily jsem

přenechala

svému

právnímu

zástupci.

Nicméně

doufám… že mě odsud nehodláte vypudit?“

Na její snahu vnést do rozhovoru koketní tón vůbec

nereagoval. Zřejmě je flirtování daleko obtížnější

činnost, než by se dalo čekat, pomyslela si Lucy.

„Dal bych přednost tomu,“ odpovídal nadále zdvořile,

ale důrazně hrabě, „kdybyste sama uznala, že život na

venkově není pro vás to pravé. Tento dům stěží dokáže

uspokojit vaše nároky – a vesnice rozhodně nepřekypuje

společenským ruchem.“

V jeho řeči se neobjevoval ani náznak přímé

výhrůžky, ale Lucy se přesto zachvěla. Pochopila, že ji

Seagrave usiluje zastrašit.

Skutečně z něj vyzařovala jakási mocná síla, které se

lze jen velmi obtížně stavět na odpor.

Přemýšlivě nakrabatila čílko.

„Co tím míníte, mylorde?“ divila se s andělskou

nevinností. „Mně tahle usedlost připadá bez nadsázky

nádherná… a stejně tak se mi líbí celý Dillingham.“

Seagraveovy oči se zúžily.

Zatím nedal při konverzaci najevo jakékoli rozrušení,

natož hněv. Ale jak se Lucille obávala, bylo to jenom

proto, že se téměř násilím krotil.

Prudce vrazil ruce do kapes svého elegantního

kabátce, snad aby zakryl, jak se mu dlaně bezděky svírají

v pěst. Hlas však ani teď nezvýšil.

„Ano, nepochybně je to nádherné místo, slečno

Kellawayová. Ale musím opakovat, že se mě zmocňují

pochybnosti, zda právě vám ten dojem vydrží. Každá

vesnice je tak trochu ostrov sám pro sebe. Uzavřená… a

často málo tolerantní k nově příchozím. Nebo k

vetřelcům. Zjistíte, že přílet rajského ptáčka, jakým jste

vy, mezi opelichané venkovské vrabce nemusí být vřele

vítaný.“

Susanna

by

si

během

trvání

rozmluvy

už

pravděpodobně našla příležitost, jak upoutat jeho

mužskou ješitnost a uplatnit své půvaby. A řádně by z

toho těžila. Lucy však naprosto zapomněla, že by ji měla

napodobovat. A už vůbec ji nenapadlo, aby se hraběte

zalekla.

Jak se ten urozenec opovažuje takhle s ní jednat?!

„Jistě nečekáte, že vám na tohle odpovím,“ řekla

mrazivě. Vzápětí postřehla, že na ni pohlédl s náhle

značně zbystřenou pozorností.

Pozdě zalitovala, že se takhle mohla snadno prozradit.

On určitě není žádný hlupák. Možná si také všiml

rozečteného románu… Susanna se od školních let

nenamáhala přelousknout jedinou tištěnou řádku. Ví to

hrabě?

Jestli v něm doutná nějaké podezření, Lucille je chtě

nechtě musí vyvrátit. Odhalila perličky zubů v zářivém

úsměvu, jaký by jistě nasadila její neblahá sestra.

„Ale možná že jsem vám ne zcela přesně porozuměla,

Vaše hraběcí Milosti…“ zašveholila.

„Já naopak soudím, že mě chápete skvěle, slečno…

Říkám, že se neřadíte k lidem, kteří si libují v osamění a

vyhýbají se společenskému ruchu,“ zopakoval Seagrave

unaveně. „A netvrďte mi, že byste si tak přála žít, protože

vám neuvěřím!“

Zase bylo patrné, že se ovládá jen silou vůle, aby

nevybuchl. Sálalo z něj potlačované napětí. Proč tak stojí

o to, aby z Cookes zmizela?

Susanna by ovšem na jejím místě byla daleko méně

vnímavá k atmosféře tohohle podivného jednání a jejím

dílčím proměnám. Spoléhala by, že její stokrát

vyzkoušené triky spolehlivě zaberou i postoprvé. A že se

všechno hladce urovná.

Lucille trošku nedůtklivě pokrčila rameny. „Ale

mylorde… vy se mnou pořád hovoříte tak strašlivě vážně

a přísně…! Co pro vás takovýhle malý domek může

znamenat? Nebo snad… vás vedou nějaké osobní

důvody, abyste mě ze svého panství vyhnal?“

Plácla to jen tak bez rozmyslu, ale účinek byl víc než

šokující.

Lord Seagrave sebou škubl, jako by do něj vskočila

spousta těch samovolně se stahujících žabích stehýnek, o

kterých před časem sepsal velice poutavá pojednání pan

Luigi Galvani. Nazýval to… é… elektrické proudění,

rozpomněla se Lucille pyšně.

Postrádala však čas, aby si radost ze svých vědomostí

déle vychutnala. Hrabě k ní přiskočil a sevřel jí zápěstí

pevným stiskem, který sice nebolel, ale zbavoval Lucy

možnosti pohybu.

V jeho tváři se nepohnul ani sval, ale z očí mu sršely

blesky, až se Lucy zachvěla.

„Osobní důvody, madam? Ano – a vy je znáte!

Neprosazuji svůj názor na způsob, jaký jste si vybrala pro

obživu. Dokonce je mi to lhostejné. Nesoudím vás. Ale

nemám vás rád,“ cedil přes zuby. „Mé rodině jste

způsobila už dost potíží – i kdyby nebylo tohoto

posledního skandálu, kterým jste jen tak mimochodem

zničila mé zásnuby. Jste vlastně spíš pták smrtihlav…

odporný sup – než rajské ptáčátko!“

Lucille se při té kruté metafoře hryzla do rtů.

Nemohla pochopitelně vědět, nač lord naráží, když

zmiňuje jakési předchozí Susanniny prohřešky. Ale

pokud

sestra

dokonce

zavinila

konec

lordova

zasnoubení…

Zakroutila rukou, aby ji vymkla ze Seagraveova

sevření a natočila se k němu hrdě čelem.

„Lituji, jestli jsem vám neúmyslně způsobila nesnáze

a –“

„Neúmyslně?!!“ vykřikl. „Prozradíte mi laskavě, co je

nechtěného na tom, že jste se přihlásila o nárok na

Cookes?!“

Stiskl její paži ještě silněji, ale vzápětí ji pustil, jako

by se dívky štítil sebeméně dotýkat.

„Tak tedy poslyšte,“ promluvil asi tak vřelým

způsobem, jakým by pravděpodobně oznamovala svůj

nástup doba ledová. „Udělám všechno, co je v mé moci,

abych vás odtud dostal pryč. Budete zostuzena a

zhanobena v každém směru. Budete si přát, abyste sem

byla nikdy nevkročila.“

Jeho vzdalující se kroky krátce zaduněly halou a

dveře za ním s několikanásobnou ozvěnou třeskly.

Lucy rozbolela hlava. Složila si ji do dlaní a usilovně

zaháněla pláč.

Proč mu neřekla pravdu, dokud k tomu měla

příležitost? Klamat takového muže je jako hrát si s

ohněm. A ona ani částečně neumí používat ty příznačné

ženské zbraně, jaké Susanne ovládá tak spolehlivě.

Jsem nemehlo a žádný muž po mně nikdy nebude

šílet! zasténala tiše.

Krev jí stále ještě zběsile pulzovala v žilách. Byla to

reakce na Seagraveův dotek, přiznala si nemilosrdně. Ten

muž ji připravoval o rozum – právě když rozum a důvtip

nejvíc potřebovala!

Marně pro ten jev hledala objasnění. Žádná vědecká

teorie nevysvětlovala to prazvláštní, dech beroucí

vzrušení, jaké se Lucille zmocňovalo v lordově

přítomnosti.

Samozřejmě kdysi přečetla i pár milostných románů,

ale to byly prostě výplody fantazie. Rozhodně tedy

nepředstavovaly nic, co by stálo za to poznat z vlastní

zkušenosti.

A jistěže existovaly i… fyzické projevy vztahu dvou

pohlaví. Lucy se zhnuseně otřásla, když si vybavila vlhké

dlaně huhňavého Edwina Bolta, šmejdící Susanne po

těle.

Útěšný klid předchozích dnů byl tentam. Lucille si

zabušila klouby prstů na bolavé spánky. Už zase měla

proč trpce litovat, že podlehla sestřině nátlaku a

rafinovanému přemlouvání.

Táflovanou výplň dveří z chodby rozezvučelo

zaklepání a po Lucillině unaveném „Dále!“ vstrčila

opatrně dovnitř svou velkou, poněkud šišatou hlavu

Felicity Appletonová.

Právě ona byla tou ženou, doprovázející Lucillinu

sestru na zasedání vrchnostenského soudu, během něhož

Susanna přednesla zkoprnělému správci svůj nárok na

Cookes. Jak Felicity s jistými rozpaky na dobromyslné

mateřské tváři dívce vylíčila, Susanna ji zřejmě přibrala v

naději, že společnost postarší slušné paní přidá londýnské

vetřelkyni před místními obyvateli na důvěryhodnosti.

Valného úspěchu tím ovšem Susanna nedosáhla. Tak

například nepočetné služebnictvo se z Cookes ze dne na

den doslova rozprchlo, jakmile se nová paní nastěhovala.

Susannin kočí John, který sem Lucy dopravil, byl

samozřejmě povznesen nad to, aby jakkoli přiložil ruku k

dílu – takže Felicity, shodou okolností pocházející

znedaleka, zůstávala na veškerou péči o cookeskou

domácnost sama.

„Neračte se zlobit, slečno…“ spustila znepokojeně.

„Zahlédla jsem pana hraběte přicházet a pokoušela jsem

se mu vysvětlit, že nepřijímáte. Ale on byl hrozně

neústupný…“

I posmutnělá Lucy se musela pousmát při představě,

jak se tahle bodrá žena snažila zadržet navztekaného

hraběte, který právě předvedl, že rozhodně nepatří k těm,

kdo tolerují sebeslabší odpor.

„Příště raději nic takového nedělejte,“ doporučila jí.

„Jeho lordstvo je mocný pán.“

„A zvyklý komandovat,“ přitakala Appletonová.

„Můj muž dlouho sloužil v jeho setnině a několikrát mi

vyprávěl, jaký je mylord ostrý oficír. Jeho Výsost vévoda

z Wellingtonu si ho prý nemohl vynachválit a pořád ho

vyznamenával…“

Lucille už samozřejmě věděla, že Felicity je vdovou

po vojenském seržantovi – zato se prozatím mohla jen

domýšlet, jak se stalo, že tenhle objemný pilíř počestnosti

vstoupil do Susanniných služeb.

Ale to se jí koneckonců netýkalo a nepřála si být

indiskrétní. Tím spíš, že v Cookes jí byl k prospěchu jak

Felicitin neselhávající selský rozum, tak její překvapivě

dobrý – nebo snad díky okolnostem dobře vypěstovaný –

smysl pro otázky módy. Trpělivě a nevtíravé dokázala

Lucille poradit s celkovým stylem oblékání i výběrem

jednotlivých doplňků… a stejně obratně ovládala

nejjemnější finesy kadeření a česání.

Lucy se díky těmto zásahům navenek rychle

proměňovala z putičky v elegantní mladou dámu. A

musela si, třebaže nerada, přiznat, že ji tenhle její nový

vzhled příliš nezarmucuje. Ještě hůř: těšil ji – třebaže se

jím vlastně mohla pokochat jen v soukromí.

„Jenže lord Seagrave nějak zapomněl nechat ty drsné

vojácké manýry na bojišti,“ postěžovala si Lucy. „Je

velice hrubý!“

„Taky velice přitažlivý…“ podotkla Appletonová

skoro mechanicky. Neuniklo jí ovšem, že se Lucille po té

poznámce slabě zarděla.

„Vlastně se ale divím, kde se tu vzal,“ pozastavovala

se hospodyně. „Počítám, že vám vaše slečna sestra

popravdě pověděla, že on se na svých statcích nikdy

nezdržuje. Ze by se utrhl z Londýna čistě kvůli tomu

rozruchu, který tady vyvolal dědický nárok slečny

Susanny…? Božínku, ta bude asi zklamaná, že se s ním

minula…!“

Vzhledem k obsahu Seagraveových slov by se o tom

dalo s úspěchem pochybovat… vytanula Lucille na mysli

formulace náhodně zapamatovaná z jakési knížky.

Alespoň však bylo jasné, že Appletonová opravdu není z

těch, kdo nesmírně rádi potají naslouchají svým bližním

pod otevřeným oknem nebo za dveřmi.

„To je potom dvojnásobná smůla, protože já se s ním

naopak vidět nechtěla,“ pronesla Lucy po úvaze

polopravdu.

Jistěže si přála poznat ho trochu blíž – jenže ne v

situaci, kdy před ním musí skrývat svou pravou

totožnost.

„Zdá se,“ rozvíjela svou myšlenku dál, „že jsem byla

naivní, když jsem věřila, že se tady budu moci každému

vyhnout a že Susanna se brzo vrátí… Když se lord

objevil, vyvedlo mě to z míry tak, že jsem mu málem

všechno prozradila.“

Hospodyně hekla a zmoženě sklesla svým objemným

pozadím

na

jedno

z

titěrných

křesílek,

které

zaprotestovalo táhlým zavrzáním.

„Ach jo, božínku, slečna Susanna mi vysvětlovala, co

a jak… i proč se v Cookes dočasně ubytujete. Říkala o

vás… račte prominout, že jste… přemoudřelá učená

buchta. Já v duchu ten její nápad s vaší vzájemnou

záměnou neschvalovala od začátku! Jakpak si slečna

sestra mohla představovat, že byste uměla vystupovat

jako kurechm… kurtizána? A jakpak vám mohla s

takovou jistotou tvrdit, že se všem Dillinghamským

vyhnete?! To od ní nebylo pěkný. Vy se sice držíte doma

jako puťka a nějaký čásek asi lidem trvalo, než vůbec

přišli na to, že tu jste… Ale vždycinky sem přece mohla

a může vrazit nějaká osoba, která se po vás… vlastně po

ní bude shánět a… a to pak nehezky zavání malérem.“

Lucy malátně pozvedla dlaň, aby zaprotestovala. „To

už je zbytečné rozebírat, Felicity… Já nesu taky díl

odpovědnosti. Nejsem sice světačka, ale taky nejsem

hloupá. Měla jsem líp uvážit, čeho se odvažuju…“

A v základních bodech shrnula pro Appletonovou

dramatický průběh lordovy návštěvy.

Hospodyně vzrušeně poposedla, což křesílko opět

komentovalo s vrcholnou nelibostí. „A jéje…! Tak on

nás… vás… vlastně slečnu Susanne… chce odsud

vyštvat?! Božínku… proto mě nejspíš dneska v obchodě

odmítli obsloužit…! Ani bochník chleba mi neprodali! A

ještě vedli všelijaké divné řeči… Zatím jsem vám to

nestihla povědět, protože zrovínka když jsem se vracela,

přihnal se velectěný pan hrabě… To snad radši abyste

teď ani nos ven nevystrčila! Lidi si v houfu rádi leccos

ošklivého troufnou – a zvlášť když za sebou cítí

milostpánovu podporu. Přetrhnou se, jen aby se mu

zavděčili.“

Lucy na ni zírala s úžasem. Do dnešního rána se

neprojevily žádné známky toho, že by se její přítomnost

obyvatel Dillinghamu nepříjemně dotýkala; jenže v téhle

chvíli se zřejmě daly události kvapem do pohybu.

Jestli se je vesničané – možná na přímý Seagraveův

popud – rozhodli vyhladovět, našli tím jednoduchou a

účinnou zbraň, proti níž byly s Felicity v dlouhodobém

výhledu téměř bezmocné.

Zatímco Lucy se oddávala těmto černým úvahám,

hospodyně šátrala v kapsách široké zástěry, dokud

nevylovila ušmudlaný kousek papíru. S váhavým

ostychem ho Lucille podávala.

„Já… vás tím nejdřív nechtěla znepokojovat,

slečno… ale když se začaly dít takové ošklivé věci jedna

za druhou… Přišlo to ráno, bez obálky.“

Na aršíku, řvavě pomalovaném červenou barvou se

skvěla nalepená velká písmena, která autor psaní pracně

vystříhal z novinových titulků.

„…NEJSY NIC NEŽ OTPORNÁ COURÁ A MI TĚ

U NÁS NECHCEME MÝT…“ četla Lucille.

Prudce pobledla – rozhodně to však nebyl důsledek

pohoršení nad úděsnými pravopisnými chybami, které

anonym napáchal a za které by svým svěřenkyním ve

škole vytahala ušní lalůčky do rozměrů sloních boltců.

„Och… kdo jen mohl takhle… tohle…“ zalykala se

lítostí. Hospodyně se nemýlila. Lidé si dovolí opravdu

neuvěřitelné špatnosti.

„Jo… božínku, jsou to tak na světě pády,“ mumlala

soucitně Felicity. „Já nevím, co bych vám poradila,

slečno… Snad by bylo nejlepší, kdybyste se rychle

vrátila do Oakhamu. To se dá přece snadno zařídit, ne?“

Lucille se zachvívala bradička. „Nedá, Felicity. Škola

je zavřená, provádějí se v ní úpravy. V mém bytečku

taky. Dřív než za deset dní to hotové nebude.“ Nepovedlo

se jí potlačit vzlyk.

Appletonová namáhavě loudila na rtech povzbudivé

pousmání. „A to nemáte nějaké přátele, ke kterým byste

mohla mezitím zajet? Ať si tady s tím zádrhelem potom

poradí slečna Susanna. Ta to zvládne. I když pravda, ona

možná v té proklaté Francii…“

Ani nemusela větu dokončovat. Susanna jim o sobě

ještě nepodala sebemenší zprávu a spoléhat na to, že se

podle svého slibu brzo objeví, mohl jen ten, kdo ji málo

znal. Pokud trvá její naděje, že sira Bolta dovleče k oltáři,

určitě se od něj ani nehne.

Na okamžik Lucy zvažovala možnost vypravit se za

paní Markhamovou, která jí po celá léta tak obětavě

nahrazovala matku. Ale vdovina dcera právě dospívala,

obě jistě měly starostí nad hlavu… a bylo by neslušné

přiharcovat k nim úplně znenadání a bez ohlášení.

„Nedá se nic dělat… budu tady muset vydržet. Třeba

se ti lidé zase uklidní a dají nám pokoj…“ namlouvala

hospodyni, ale především sobě něco, čemu stěží věřila.

Už se zase proklínala, že na tuhle hloupou „hru na

Susanne“ přistoupila. Kde byla idyla, ze které se ještě

před půlhodinou těšila?

„Doufejme, božínku, doufejme…“ přitakala Felicity

stejně nepřesvědčivě a šetrně zase odstranila hanopis z

Lucyina dosahu. „V Londýně by se tohle jistě

nepřihodilo. Přinejmenším v těch kruzích, kde se

pohybuje vaše sestra. To je prostě ten velký svět. Na

vesnici holt pořád panují staré předsudky… Proto taky

slečna Susanna Dillingham tolik nenávidí.“

„Seagrave mi tvrdil, že nechová žádné opovržení k

tomu, jak se Susanna živí,“ připomněla si Lucille.

„Jenom tedy nechápu, proč potichu nedovolí, aby jí na

jeho pozemcích patřil dům!“

Appletonová zkřivila rty. „Milá slečinko, možná

zjistíte, že tuze mnoho gentlemanů uplatňuje na ženy,

jako je Susanna, dvojí měřítko. Rádi s nimi… tráví hodně

času – ale nikdy by si je nevzali za ženu. Dokonce by je

ani nepřijali jako společnici pro svou sestru či podobně.

Vážený pan hrabě si nejspíš myslí, že kurtizána patří jen

do velkého města – a bašta.“

„A… zná se s ním Susanna?“ zeptala se Lucy

opatrně. „Zmiňoval nějaké potíže, které údajně způsobila

jeho rodině…“

Hospodyně si zaujatě a dlouho žmoulala zástěru.

„Echm… to měl asi na mysli… ten případ s mladou

Mirandou

Lethbridgeovou.

Ona

je

tuším

dcera

Seagraveovy sestřenice. Minulou zimu… no proč to

neříct – minulou zimu si vaše sestra usmyslela – jen tak,

z rozmaru – že svede Mirandina snoubence, Justina

Tattona, který byl navíc lordovým kamarádem z války.

Taky že se jí to povedlo… jenomže on se brzo

vzpamatoval a chtěl to skončit. Slečna Susanna zuřila.

No a… všude rozhlásila, že pan Tatton ji dlouho vášnivě

miluje. Nechala dokonce v opisech kolovat krátký vzkaz,

který jí v prvních dnech jejich známosti neprozřetelně

napsal. Miranda Lethbridgeová se úplně zhroutila… a ze

sňatku pochopitelně sešlo. Tatton je z toho také

nešťastný. Božínku… udělal chybu, ale snad si

nezasloužil tak krutý trest,“ soucitně zakončila

sáhodlouhý výklad Felicity a pro změnu si svou zástěru

uhladila.

„O Susanniných eskapádách mám naštěstí nanejvýš

matné tušení,“ ozvala se Lucy po chvilce mlčení, „ale

zaslechla jsem loni nebo předloni také něco o

zruinovaném synu jakéhosi markýze…“

„Ba, ba,“ prokazovala Felicity svou výbornou paměť.

„Adrian Crosby, nebylo mu víc než šestnáct, představte

si! Nasekal kvůli ní opravdu spoustu dluhů, dokud mu to

tatíček nezarazil a neposlal ho někam do kolonií, aby

dostal drobet rozum.“

Náhle zmlkla a zkroušeně na Lucy zašilhala. „Mně

samosebou nepřísluší vaši slečnu sestru kritizovat…

vždyť mě zaměstnává a platí! Ale je přece dost dospělých

mužských, takže podle mého by taková nezkušená

mláďata mohla nechat na pokoji. No… aspoň si teď snáz

domyslíte, jakou osobu tady vlastně hrajete…“

Lucille si svou sestru rozhodně neidealizovala, ale

Felicitiny zasvěcené informace přidaly do obrazu

Susanny ještě hodně černé barvy navíc. Pomalu docela

chápala i Seagraveův nesmiřitelný hněv – třebaže se

stávala jeho nevinnou obětí. Téměř nevinnou. Byla přece

její chyba, že se k téhle nepěkné komedii propůjčila.

„Poslyšte, Felicity…“ neudržela už zvědavost na

uzdě, „jak jste se vlastně octla v Susanniných službách?“

Appletonová nevesele potřásla svou ne zcela

symetrickou hlavou, ale její odpověď nenasvědčovala, že

by se cítila dotčená, nebo naopak zahanbená.

„Božínku… můžete mi věřit, že tohle není zrovna

zaměstnání, které bych si vybrala – kdybych měla na

vybranou, slečno. Žili jsme ze žoldu mého muže. A když

ho –“ na několik vteřin se její výmluvnost zadrhla.

Pečlivě si ukazovákem vysoušela oční koutky.

„Když mi ho zabila francouzská kulka, moc peněz

doma nezbývalo… Musela jsem si hledat práci. Za

svobodna, když jsem se odstěhovala odsud z kraje do

Londýna, jsem sice byla první šičkou u jedné tuze nóbl

švadleny… dodávala do nejlepší společnosti! Jenomže na

jehlu a ty drobounké stehy, jaké jsou potřeba, by mi už

oči nesloužily. Tak jsem se snažila uchytit jako kuchařka

anebo síla k vedení domácnosti.“

„Bez doporučení to asi bylo těžké,“ chápavě

pokyvovala Lucille.

„Nikdo nejevil zájem, slečno. Až jsem si podala

oznámení do novin… však mě stálo málem poslední

šilink! Ale právě na ten inzerát jsem se dostala ke slečně

Susanne…“

A na další, tentokrát nevyřčenou otázku doplnila:

„Pro mě nebylo tajemství, co ona… čím se zabývá, ale

žebrat po ulicích se mi nechtělo. Koneckonců, zase jsem

se u ní leccos naučila. Tedy – o účesech a nejnovější

módě a tak podobně,“ upřesňovala rychle.

„Tím, že sloužíte u Susanny, se opravdu nemusíte

trápit,“ ujistila ji Lucille. „To spíš já bych zasloužila

výčitky, protože mě k téhle trapné převlekové komedii

nedohnala vidina bídy… ale jen shluk náhod – a

nedostatek soudnosti. Mimochodem… lord Seagrave na

mě křičel, že zdejší Susannin pobyt zavinil i ztroskotání

jeho vlastního zasnoubení. Takže mu přibyl další důvod,

proč mě – vlastně proč Susannu! – chovat v krajní

neoblibě… Jakžtakž se sice ovládal, ale vzteklý byl jako

čert!“

Appletonovou

Lucillino

sdělení

nijak

zvlášť

nevyvedlo z míry. „Božínku… pochybuju, že se tohle

nějak moc dotklo jeho citů… spíš asi dostala na frak

hraběcí hrdost. – Zpráva, koho si má brát, se roznesla,

ještě než jsme sem se slečnou Susanne odjížděly. Té

dotyčné Louise Elliottové nikdo v Londýně po straně

neřekne jinak než ta nanicovatá ťunťa… To může

velectěný lord Seagrave vaší sestře vlastně spíš

poděkovat než se zlobit!“

Lucille se chtě nechtě smála.

Hospodyně se složitě vysoukala z křesílka na nohy a

vydala závěrečné povzbudivé prohlášení: „Tak nevěšte

hlavu, slečno Kellawayová! Když prozatím nemůžete

pryč, těch pár dní nějak překlepeme. Ve špižírně se

trocha zásob najde, a když se obejdete bez čerstvého

pečiva, s jídlem vydržíme. Přinejhorším se vypravím s

bryčkou pro něco k snědku mimo Dillingham, třeba až za

hranice panství. A snad se nám povede i udržet od vás

lorda Seagravea co nejdál!“

TŘETÍ KAPITOLA

Lucille zaznamenala, jak se po vpádu lorda Seagravea

celá atmosféra v Cookes pokazila. Klid a pohoda byly

tytam. Vystřídaly je pocity smutku a opuštěnosti.

Nedokázala se dostatečně soustředit na četbu, netěšila

ji zahradní zátiší, přestaly ji zajímat otcovy sbírky. Bylo

krutou ironií, že dokud nevěděla o nepřátelství vesničanů,

skoro neopouštěla cookeský pozemek – teď často toužila

vyjít si mimo něj, ale neodvažovala se.

Zaráželo a mátlo ji ovšem i něco jiného: znepokojivý

dojem, který v ní zanechal letmý pohled na hraběte loni v

Oakhamu, se vůbec nedal srovnat s tím, jak silně na ni

zapůsobilo, když se nyní ocitla v jeho nejtěsnější

blízkosti. Lucille samozřejmě musela často hovořit s otci

nebo bratry svých žaček, ale dosud žádný muž, ať byl

sebehezčí, v ní neprobudil takovou bouři zvláštních,

neznámých pocitů.

Seagraveova pozoruhodná tvář měla stálou tendenci

zjevovat se mezi Lucillinýma očima a textem právě

rozečtené stránky, jeho zvučný melodický hlas si navykl

neslyšitelně, ale nepřeslechnutelně pronikat do chvil

jejího přemýšlení, ať už se týkalo čehokoli.

Lucy si s tím nevěděla rady a marně pátrala po

přijatelném vysvětlení. I několikrát denně se dokonce s

rozladěním přistihla, že propadá podivným neurčitým

snům, v nichž hlavní role samozřejmě opět patřila lordu

Seagraveovi… a jí.

Nic z toho jí však nedodávalo ani špetku odvahy nebo

naděje. Hrabě ji pokládal za Susannu – a ta se mu

přinejmenším protivila. Ale i kdyby mu snad Lucy

odhalila svou pravou totožnost, nemohla si namlouvat, že

by

pozornost

takového

muže

zaujala

obyčejná

nezajímavá učitelka, která by ho leda nekonečně

otravovala svým dychtěním po vzdělání.

Naštěstí pro Lucillinu duševní rovnováhu se lord

zatím v Cookes podruhé neukázal. Dostavil se ovšem

hospodářský správce pan Josselyn, který přinesl Lucy k

podpisu několik sáhodlouhých, složitými právnickými

termíny zahlcených dokumentů. S úzkostnou opatrností

je prostudovala řádku po řádce. Nepodepsala nic, zato

vypracovala podrobný seznam bodů, které vyžadovaly

vyjasnění.

Po nervovém vypětí, které na ni přitom doléhalo,

skoro omdlela. Proč se takhle úpěnlivě snaží a namáhá?

Jí přece tahle usedlost nepatří a patřit nebude. Obětuje se

pro Susannu. A ona, Lucy, si nesmí dopřát ani pořádnou

procházku pro uklidnění, protože kdyby opustila ohradní

zdi Cookes, vesničané by ji možná neváhali kamenovat.

Zoufalství, přinášené skličující, téměř vězeňskou

samotou, dostoupilo u Lucille vrcholu v nedělním

podvečeru.

Z věže kostelíka se přes zeleň pastvin dodaleka

lahodně rozléhaly zvoucí údery zvonu, kmeny stromů

roztroušených v blízkém okolí se poeticky rozplývaly v

měkce padajícím soumraku.

Dívka se dlouhé minuty bránila vábení toho

zapovězeného světa venku, ale nakonec neodolala.

Chvatně popadla čepec a nasadila si ho, vklouzla do

pláště a vyběhla vstupní brankou na příjezdovou cestu.

Její husté travnaté lemy, povadlé celodenním žárem,

dychtivě sály vláhu rosy a ptáci, kteří se pomalu ukládali

ke spánku, ještě naposled rozechvívali příjemně

chladnoucí vzduch svými roztodivnými písničkami.

Lucille se raději nepustila přímo k malebně

rozhozeným domkům vesnice, ale odbočila trochu vlevo

do mírného kopce, kde se matně rýsovala silueta

kostelíka. Kráčela opatrně, ale krátká večerní pobožnost

už zřejmě skončila a její účastníci se rozešli do svých

domovů. Nikdo nebyl v dohledu, nemusela se obávat, že

náhle narazí na nepřátelsky naladěný dav.

Přesto se pro jistotu velkým obloukem vyhnula dosud

otevřenému hlavnímu vchodu chrámu, prosmýkla se

podél boční stěny s výstupkem kaple, dó níž se

vstupovalo malými samostatnými dvířky. Opatrně jimi

prošla a několik minut osaměle setrvala v majestátním

tichu, do kterého se kostel nořil. Když znovu vyšla ven,

zabočila do krátké, ale krásné aleje vzrostlých platanů,

vedoucí k malému hřbitůvku.

Pod větvemi stromů už panovala značná tma, ale

šelest podrostu Lucy upozornil, že tu není sama. Blížilo

se k ní rychlé cupání psích pacek – a dřív, než se stihla

leknout, zabořila do jejích sukní čumák nádherně stavěná

fenka křepeláka. Spokojeně zafuněla a pak se postavila

na zadní, aby mohla Lucille důkladně olízat obě ruce.

Lucy tak přímočará žádost o přízeň a pohlazení

rozesmála. Sklonila se a řádně to přítulné stvoření

podrbala za dlouhými chlupatými slechy.

„Ty jsi ale krásný pejsek,“ promlouvala k blaženě

vrnícímu zvířeti. „Jakpak ti asi říkají…?“

Pes náhle pootočil hlavu, zavětřil a strnul v poslušně

napjatém postoji.

„Jmenuje se Sal, slečno Kellawayová. Je to

zkrácenina Salamanky.“

Lord Seagrave vystoupil ze stínu a pozorně si

prohlížel výjev, který se mu naskýtal. „Obvykle se k

cizím lidem zdaleka nechová tak přátelsky,“ neubránil se

lehkému podivení.

Křepelák se posadil na zadní vedle svého pána a

Lucille uznale pozorovala, jak se chytré oči zvířete

naplnily výrazem bezmezné oddanosti.

Byl to přesně ten typ pohledu, který uměla skvěle

uplatňovat Susanna – jenže u té měl samozřejmě pramálo

společného s upřímností.

Tohle vědomí, možná spolu s omamně nádhernou

večerní vůní květin a platanů způsobilo, že v Lucy se

všechno vzbouřilo proti tomu, aby se i tady a teď

pokoušela sestru napodobovat.

„Vy jste navštívil Salamanku, mylorde?“ zeptala se

prostě a bez cukrbliků.

„Navštívil pravděpodobně není nejvýstižnější slovo,“

odpověděl Seagrave trochu zamyšleně, ale ne odměřeně.

„Strávil jsem ve Španělsku čtyři roky válčením. Octnul

jsem se v mnoha bitvách, ale ta u Salamanky mi nejvíc

utkvěla v paměti… Došlo k ní také v červenci… vlastně

právě v těchto dnech si ti, kdo tam bojovali, připomínají

její výročí. Pokud přežili.“

Zmlkl, ale když si všiml, s jakým napětím ho Lucille

sleduje, zvolna, nepříliš ochotně zareagoval na

nevyřčenou prosbu o pokračování.

„Francouzi stáli sešikovaní na pahorku jižně od města

a my spolu se španělskými dobrovolnickými oddíly

tábořili na jedné menší vyvýšenině proti nim. Těžký

vzduch se chvěl strašlivým vedrem, ještě větším, než je v

té zemi obvyklé… a z půdy, vyprahlé na troud, se

zvedala mračna prachu. Bez ustání nám vnikal do očí, do

úst, do každého záhybu uniformy… dusil. Mělké údolí,

které nás od nepřátel dělilo a kde se strhla nejprudší řež,

zahaloval ten prach jako zrudlý závoj neproniknutelné

mlhy. Myslím, že právě kvůli tomuhle přízračnému

dojmu si to střetnutí stále tak živě vybavuji.“

Maličko zavrtěl hlavou, jako by tím chtěl vzpomínky

rázně zahnat. „To, že jsme zvítězili… a že mě zasáhly

střepiny šrapnelu do prsou a do boku, není tak podstatné.

I když následky zranění se ozývají dodnes. Především

kvůli nim jsem vojenskou dráhu definitivně ukončil,“

dopověděl stručně a bez důrazu.

Vzápětí se sarkasticky zasmál. „Musíte mi prominout.

Podobná krvavá vyprávění se pro něžná ženská ouška

rozhodně příliš nehodí.“

Bezděky trochu pozvedla ruku, jako by mu na

znamení nesouhlasu s jeho posledními slovy chtěla

přiložit dlaň na ústa.

Seagraveovo stručné, a přitom nesmírně plastické

líčení ji fascinovalo… a zmámená představivost Lucy

přímo vtahovala mezi víry písku, v nichž se muž

nemilosrdně střetá s mužem za ohlušujících výkřiků

zuřivosti, bolesti a smrti. Výkřiků, stoupajících k

bezoblačnému španělskému nebi a zanikajících bez

odezvy.

Ano, válka je asi strašlivě krutá a ten, kdo s ní nemá

vlastní zkušenosti, málokdy pravý rozměr té krutosti

pochopí… málokdy je o něm vůbec ochotný uvažovat,

napadlo Lucy.

Zato ti, kdo válčení prožili a přežili, pravděpodobně

nosí jizvy nejen na těle…

„Omlouvám se,“ vyhrkla, aniž přesně věděla, proč se

vlastně ospravedlňuje. Snad za všechny ty, kteří opustit

své domovy a bojovat nemuseli.

„Určitě

bylo

těžké

znovu

se

po

takových

zkušenostech

přizpůsobovat

civilnímu

životu,“

pokračovala dívka rozpačitě, jen aby ta její první věta

nezůstala úplně bez smyslu.

Do lordova úsečného smíchu opět pronikla značně

drsná nota.

„V tomhle bodu se nemýlíte, slečno Kellawayová.

Toho, kdo viděl v boji umírat své přátele, stěží uchvátí

prázdné salonní tlachy nebo zaujmou úvahy o tom, že

současná móda přikazuje nosit šosy na kabátě o

půldruhého palce delší než loni. – Asi jste mě pokládala

za daleko společenštějšího tvora,“ skončil s lehce

výsměšným přízvukem.

„Nevím, pane…“ pronesla pomalu Lucille. S úlekem

se přistihla, že by užuž začala hraběti vysvětlovat, že ani

ona si nelibuje v bezobsažných konverzacích u čaje a

shánění ozdob na šaty – ale dává přednost četbě a studiu.

Byla skutečně otázka, zda si vydrží hrát na Susanne

dostatečně dlouho.

Aby zahnala nervozitu a rozladění, sklonila se k

přítulnému křepelákovi a znovu ho pohladila.

„S potěšením pozoruji, že jste zřejmě zcela překonala

svou nenávist ke psům,“ řekl Seagrave náhle.

Lucille ztuhla. Poznámka zněla nevinně, ale ona se

nemohla zbavit nepříjemného dojmu, že ji hrabě neustále

podrobuje jakýmsi rafinovaným zkouškám. O vztahu

Susanny ke zvířatům nevěděla zhola nic.

„Nenávist…?“ zamumlala neurčitě.

„Paní Harietta Wilsonová, která je nepochybně velmi

důvěryhodná osoba, mi vyprávěla o příhodě, která se

udála tuším… loni v Regenťs Parku… Její pes se vám

prý nějak připletl do cesty, když jste se projížděla na své

bílé klisně, poštěkával na vás a dorážel… Údajně jste se

tehdy vyjádřila… dovolte, abych ocitoval přesně, že

všechny tyhle chlupaté psí potvory by zasloužily

chcípnout.“

Lucy v duchu připsala další položku do seznamu

Susanniných

záporných

vlastností.

Rozrůstal

se

neobyčejně rychle. A o svém dvojčeti se v posledních

týdnech dozvídala mnohem víc, než poznala za těch

prvních sedmnáct let života, které strávily spolu.

„Ach tak…“ pokoušela se Lucille zachraňovat situaci,

„ale nemyslela jsem to samozřejmě doslova… To malé

protivné stvoření prostě neustále ňafalo a já se bála, že mi

splaší koně.“

„Malé stvoření?“ mírně se podivil lord. „Paní

Wilsonová má statného vlčáka.“

Lucille se kousla do jazyka. Bude bezpečnější rychle

začít mluvit o něčem jiném.

„A jak říkáte svému hřebci, mylorde?“ plácla první

otázku, která se jí namanula.

„Kterému z mých hřebců, slečno?“ připomněl hrabě

nevtíravé, že jeho pověstné rozlehlé stáje rozhodně nezejí

smutnou prázdnotou.

„Hospodyně se zmiňovala, že vás často vídá na

takovém velmi vysokém ryzákovi se světlejší skvrnou na

hrudi…“

„Toho jsem pojmenoval po oři Alexandra Velikého,

slečno. Ode mne je to možná domýšlivost, ale tohle zvíře

si za své vlastnosti mimořádné jméno zasluhuje.“

„Tedy Bucefalos… I když ten měl tuším jiné

zbarvení,“ vyhrkla Lucy dřív, než si stihla připomenout,

že Susanniny vědomosti z historie hodnotili učitelé

zásadně známkou „dostatečně“. Před jejím vepsáním na

vysvědčení však vždycky museli obě oči ne zamhouřit,

ale pevně zavřít. Někteří přitom také zoufale úpěli.

Seagrave zvedl obočí. „Zajímáte se o antické dějiny?“

protáhl pomalu. „Z toho bych vás nikdy nepodezíral…

Nakonec jste snad přece jen zdědila něco z vědeckého

založení svého otce?“

Lucille se zamračila. Jaké má tenhle pán právo se jí

posmívat a podceňovat ji?! Ale ovládla se. Koneckonců

lordův ironický výpad mířil na sestřinu adresu, utěšovala

se. Není důvod cítit se uražená.

„Netrapte se, slečno, nejspíš jste ty vlohy nepřevzala

v nijak přehnané míře. Vám jsou bezesporu milejší zcela

odlišné sféry lidských činností,“ sám si odpověděl

Seagrave a přejel po ní zaujatým, oceňujícím pohledem.

Zachvěla se, ale byla ochotna to přičíst rostoucímu

chladu vzduchu.

Ačkoliv se vůlí bránila, stále víc podléhala zvláštní

atmosféře chvíle a místa setkání.

Noc nezadržitelně přejímala svou vládu, plnou

tajemství i sladkých nápovědí. Úplněk stoupající na

obloze stříbřitě probleskoval korunami platanů, mírný

vánek odkudsi přinášel něžnou vůni zimostrázu.

Seagrave, možná jen náhodou a bez konkrétního

úmyslu, postoupil k Lucille o krok blíž.

Mohla by se letmo dotknout jeho svalnaté paže…

pohladit husté vlnící se vlasy na spáncích…

Zhrozila se nestoudné troufalosti svého nápadu, ale

nezabránila tomu, aby jí prudce proudící krev a

rozbušené srdce téměř nepřipravily o dech.

Křepelák Sal vyskočil a zavrčel na nějakou myšku,

která si drze rejdila opodál pod ochranou křoví.

Lucille si pracně navlhčila vyprahlé rty. „Raději už

půjdu. Přeju vám dobrou noc, mylorde,“ zasípala tak

ztěžka, že bezmála nepoznávala vlastní hlas. Chvatně se

otočila a spěchala zpátky alejí.

Jenže Seagrave se vydal stejným směrem a za

okamžik se k ní připojil.

Bok po boku míjeli kostel. Ukázal na budovu prstem.

„Zahlédl jsem vás předtím, jak odtamtud vycházíte. Má

snad stará dobrá Anglie očekávat vaše obrácení na cesty

příkladné ctnosti?“

Tohle jedovaté zavtipkování už bylo nadbytečné.

Kouzlo okamžiku nenávratně zmizelo.

Možná že hrabě nezůstával vůči jejímu zjevu tak

totálně lhostejný, jak předstíral. A jí se líbil docela určitě.

Nicméně hodnotná literatura Lucy poučila, že fyzická

přitažlivost má pramálo společného s opravdovými

sympatiemi a příchylností, natož láskou.

Měla by být ráda, že hrabě není chlípník typu sira

Edwina Bolta a že nepodlehl nějakému chvilkovému

popudu a ani v nejmenším ji neobtěžoval. To jen ona,

Lucy, se nakrátko spletla a ve zmatku mylně dosazovala

city tam, kde žádné neexistovaly a existovat nemohly.

„Podezíral jste mě, že uvnitř kradu svícny?“ odsekla,

naplněná lítostivým vztekem na sebe samu.

Levou rukou sebrala ze strany do hrsti sukni a trochu

ji nadzvedla, aby si usnadnila chůzi. Rázně přidala do

kroku. Chtěla být co nejrychleji co nejdál od něj.

„Nebo si snad osobujete i právo kontrolovat, jak často

vaši nájemci navštěvují kostel?“ promluvila znovu s

hlavou zarputile odvrácenou. „V tom případě si

přivlastňujete

příliš

mnoho

z

výsostné

moci

Všemohoucího, mylorde!“

Seagrave nevěřícně strnul uprostřed kroku. Jeho oči

se zúžily, jako by si přály dokonale proniknout clonou

šera. Náhle se hrabě naplno rozesmál.

„To je skvěle zdůvodněná výčitka! Vy jste namouduši

velice… rozporuplná osobnost. – Pojďte, doprovodím

vás až ke Cookes.“

Lucille váhala jen nepostřehnutelný zlomek vteřiny.

„Děkuji, ale k tomu není nejmenší důvod. Dobrou noc!“

A vzápětí byla pryč.

Lord osaměl. Zvykl si, že jeho doprovodu se ženy

spíše všemožně doprošují, než aby ho rezolutně odmítaly.

Ale tahle… Stál v zamyšlení a zpětně si vybavoval

průběh svého rozhovoru s kurtizánou, která si zřejmě

libovala v tom nechovat se podle očekávání.

Uprostřed té rekapitulace údivem zamžikal. Právě si

vzpomněl, že Susanna Kellawayová je první člověk,

jemuž kdy svěřil, proč svému psu říká Salamanca.

Dopoledne příštího dne se zhoršilo počasí. Olověná

mračna s krátkými přestávkami spouštěla na zem drobné

smuteční mrholení.

Lucy zprvu nevadilo. Pustila se do dalšího průzkumu

otcovy knihovny.

V jedné polici, vzadu za tlustými svazky vázanými v

kůži, vyšťárala prastarou, ručně kreslenou mapu

Dillinghamu, která ji uchvátila – mimo jiné proto, že

autor zachycení půdorysů archaicky kombinoval s

jednoduchým čelním zobrazením. Každé stavení a dvůr

vesnice před ní ležely pečlivě vytažené tuší a názorně

vybarvené.

Nechyběl tu ani Cookes – tehdy ovšem ještě pouhý

nevelký shluk jednotlivých mrňavých domků, přesně

řečeno primitivních, ale roztomilých chaloupek.

A na odvrácené straně Dračího vrchu (spíše jen

nevysokého pahorku v jinak ploché krajině) byl

samozřejmě zachycen také dillinghamský zámek i s

přilehlou oborou a hospodářskými budovami.

Lucille byla zvědavá, jak asi vypadá hraběcí sídlo

uvnitř, ale dobře věděla, že se do zámku nikdy nepodívá.

A vůbec… bylo by nejlepší, kdyby celý milý

Dillingham rychle opustila. Dva týdny dávno minuly, a

od Susanne dosud neobdržela sebekratší zprávičku.

Stávalo se nad slunce jasnější, že sestra slíbený termín

návratu ani přibližně nedodrží. A Lucille se to trapné

předstírání, že je proslulá neřestnice, protivilo ještě

mnohem silněji než zpočátku. Dokonce i tehdy, když

neměla

obecenstvo

a

nemusela

měnit

způsob

vystupování, cítila se nesvá.

Kdyby sem byl alespoň nepřijel Seagrave!

Podrážděně se v křesle nad mapou ošila, protože ji

znovu lehce bodlo svědomí.

Těsně po obědě konečně přestalo pršet a vyjasnilo se.

Svěží východní vítr rozehnal oblaka a rozverně honil

jejich cáry po nebi.

Zval ven na čerstvý vzduch a Lucy jeho volání

ochotně vyhověla. Nazula si pár důkladných bot a

odebrala se šetrně probudit chrápajícího kočího Johna.

Když rozevřel oči, požádala ho, aby zapřáhl. Pojedou

totiž k moři.

Vozka vytřeštil oči a nevrle poukázal na řadu

skutečností,

které

slečnin

nápad

činí

obtížně

proveditelným.

Pokud je mu známo, dělí Dillingham od pobřeží

nejbližší mořské zátoky přes devět mil. Zato mu není

známo, jestli tím směrem vede sjízdná cesta. Nejspíš by

se

nepohodlně

kodrcali

nějakým

kamenitým

a

rozbahněným úvozem. Kůň je unavený. U vody bude

hrozně foukat a slečna by mohla snadno nastydnout.

Kromě toho –

Lucy se zhluboka nadechovala k racionálnímu

vyvracení těchto argumentů, které nebyly než pustými

výmluvami, ale zčistajasna zmobilizovala rozhodnost,

nenechala kočího domluvit a úsečně mu doporučila, aby

sklapl pusu a udělal, co se mu přikazuje.

Lenoch John poplašeně zamžikal, uklonil se – a za pět

minut vyrazili.

Jakmile minuli poslední políčka a pastviny patřící k

vesnici, ponořili se mezi husté lesy, přerušované

dlouhými pásy vřesovišť. Krajina působila poněkud

ponuře, ale to celkem dívčině náladě vyhovovalo.

Severní moře jim z dálky vysílalo vstříc temné

hučení, které postupně sílilo. Kočár minul poslední

stromy, přehoupl se přes mírný hřeben následující

planiny… a obzor před ním vyplnila nekonečná vodní

plocha.

K Johnovu ohromení Lucy vystoupila a vyzvala ho,

aby ji zhruba za hodinu očekával někde poblíž nevelkého

domu, který osaměle stál daleko vlevo od nich. A

odkráčela přímo na pobřeží – drobná postavička rýsující

se proti majestátním šedozeleným vlnám.

Pronikavý křik racků jí zněl nad hlavou, když stanula

těsně před čarou dorážejícího příboje a rozhlížela se po

břehu, plném dokonale ohlazených balvanů a na mnoha

místech posetém starými vraky rybářských člunů.

Tím romantickým prostředím se beze spěchu

proplétala se vzpěněnou masou vod stále po boku. Vítr ji

několikrát skoro srazil k zemi, ale jeho mnohohlasá píseň

přesto přikládala hojivý balzám na Lucilliny rozjitřené

nervy.

Vedle věčného vodního živlu znenáhla přestala

vnímat plynutí času.

Z jejího zvláštního rozpoložení vytrhla Lucy teprve

přírodní překážka, která jí přehradila další kroky. Svah

oddělující moře od vnitrozemí byl náhle daleko strmější.

A před dívkou se tyčila vápencová stěna, která zabírala

celý pruh břehu a spadala přímo vody. Po straně se však

do skály zařezávaly pečlivě vytesané schůdky, které

navzdory svému zjevnému stáří umožňovaly bezpečný

výstup.

Lucy po nich hbitě vyšplhala. Nahoře zjistila, že se

octla poblíž domu, který jako orientační bod zahlédla při

vystupování z kočáru a kde ji měl očekávat John.

Jenže kočí ani povoz se tu nevyskytovali. Možná že

hodina ještě neminula… a hlavně bylo pro Johna

příznačné, že prozatím někde zajel o kus nazpět do krytu

lesa, aby jeho vzácnou tělesnou schránku náhodou

neofoukla a přespříliš netýrala mořská bríza. Zbývalo jen

doufat, že si kdesi v klidu za bukem neusmyslel

vynahrazovat přerušený spánek moc tvrdě a nadlouho.

Lucy se trpělivě opřela bokem o plot pozemku. Dům

odsud částečně zakrývaly roztroušené skupiny okrasných

keřů a kmeny několika zakrslých borovic. Ale i tak tohle

rozlehlé cihlové stavení poutalo pozornost – vinou

necitlivého zasazení do krajiny.

„O, hleďte smrtelníci! Jak výjimečně zářivý to zjev!“

Patetický výrok, zvučící jako polnice, přiměl Lucy

leknutím poskočit. Z keřů se vynořila a blížila mohutná

žena neurčitého věku, zahalená do jakési nesčetněkrát

nařasené tógy z lehkého purpurového tylu, která se do

momentálního počasí rozhodně hodila pramálo.

Pár černých očí, které si dávno odvykly pohlížet na

svět naivně, podroboval Lucy bedlivému zkoumání.

„Ty věty, slečno Kellawayová,“ pronesla dáma

procítěně, „vzdaly hold vaší kráse a jsou citátem –“

„Ze hry Bena Jonsona,“ vskočila Lucille ženě do řeči

spontánně.

Černé oči výmluvně vyjádřily uznání nečekaně

projevené znalosti domácí divadelní klasiky.

„Popijete se mnou odpoledního čaje, slečno

Kellawayová?“

dotázala

se

paní

domu

značně

šroubovaným stylem. „Jste srdečně zvána. Navštěvuje

mne zde pramalý počet smrtelníků, neboť pro obyvatele

tohoto hrabství jsem pohříchu prakticky neznámou

osobou…!“

Lucy vrtalo hlavou, jak někdo tak extravagantní může

unikat zájmu, ale taktně svou úvahu zamlčela.

„Mé

jméno

jest

Bellinghamová.

Bessie

Bellinghamová,“ oznámila s nezměrnou hrdostí žena a

vyčkávavě pozvedla dvojitou bradu.

Lucy ji nezklamala. „Ano, ano…! Božská Bessie bylo

vaše umělecké přízvisko za svobodna, že? Mnoho jsem o

vás četla, madam! Postava Violy z Večera tříkrálového

ve vašem podání byla hodnocena jako absolutně nejlepší,

kterou kdy prkna divadla Drury Lane nesla. A kritici se

nikdy nedokázali shodnout, jestli hodnota vašich

vystoupení v komediích převyšuje vaše vlohy pro

tragédii – nebo naopak!“

Slavná diva se potěšené zubila, což byl vzhledem k

jejímu prořídlému chrupu rovněž mistrovský výkon.

„Přesně tak, milé dítě… To se ovšem odehrávalo v

dobách, kdy jste se sotva batolila. Pak jsem se provdala

za sira Bellinghama – a záhy si musela polibky divadelní

múzy nadobro odepřít,“ zavzpomínala a její pohled na

okamžik zastřel mlžný závoj. „Od manželovy smrti

prchám co nejčastěji i z Londýna… do tohoto zapadlého

zákoutí. Obzvláště v létě toužím prosnít v lůně přírody

čarovný svatojánské noci sen,“ vysvětlila ještě.

To už uvnitř domu usazovala Lucy k bohatě

intarzovanému čajovému stolku, podle všeho japonské

výroby.

Čaj chutnal lahodně a Lucille by bylo v teple domu a

s přátelsky klábosící hostitelkou docela hezky, kdyby si s

trestuhodným

zpožděním

neuvědomila,

že

Bellinghamová ji od prvního oslovení zcela samozřejmě

pokládá za Susannu…

Vyvracet ten omyl Lucy nesměla, štěstím v neštěstí

alespoň bylo, že vysloužilá umělkyně znala jen

Susanninu podobu a evidentně se s ní nikdy neseznámila

osobně.

Jenže pokud se proto Lucy kojila nadějí, že rozhovor

se bude točit výhradně kolem neutrálních témat, dočkala

se nepříjemného zklamání.

„Baže, žiju tady opuštěně jako poustevníček,“

stýskala si právě znovu Bellinghamová. „Ale to víte, milé

dítě… zvěsti se šíří mávnutím ptačích křídel,“ zamrkala

lišácky. „Vy jste tedy dala košem mladému Bertiemu

Penscombovi… a vyměnila ho za Seagravea…? Ne že

bych vám to neschvalovala. Proti tomu vévodskému

nedochůdčeti,“ pomlouvala důvěrně, „je hrabě opravdový

muž!“

Nabídla Lucille bonbon a sama si jich nacpala do

pusy plnou hrst. „Kdybych byla o třicet let mladší, taky

bych si dala říct…“ procedila mlsně přes sežvýkanou

masu čokolády. „Totiž… též já bych reku natolik

švarnému svou náruč ráda rozepjala,“ poopravila se

spěšně, podle zvyku vzletným úryvkem z některé své

divadelní úlohy.

Obě Lucillina líčka zrudla jako rozkvetlý vlčí mák.

„Nu… povíte mi něco o těch dvou? Od vás se jistě

dočkám otevřené odpovědi… Jací jsou ti pánové

milovníci?“ dotírala Bellinghamová a na masitých rtech

jí utkvěl úsměv nejen vyčkávavý, ale i trochu záhadný.

Lucy nabyla živého dojmu, že jí někdo pečlivě

zavázal jazyk na dva až tři uzly.

„Chacha, milé dítě,“ zatleskala hostitelka rozveseleně,

„vy přece nejste… nemůžete být kurtizána! Zpočátku mě

ošálilo, že jste slečně Kellawayové neobyčejně

podobná… Jenomže já v životě potkala a na jevišti hrála

příliš mnoho neřestnic, než abych ve vás nerozeznala

ztělesněnou ctnost! Směle ven s tím, děvenko… co jste

zač? A pročpak ty místní balíky balamutíte?!“

Zkušené dramatické podání tohoto nečekaného

odhalení spolu s obrovským napětím, které Lucille

dlouhé dny prožívala, způsobily, že se dívka bezmocně

schoulila a usedavě rozplakala.

Laskavým porozuměním přetékající Bellinghamová

se pak už bez enormního úsilí dozvěděla téměř celou

pravdu o příčinách záměny obou dvojčat i jejím

dosavadním průběhu.

Lucille se podařilo zamlčet (ale kdoví zda utajit)

jenom znepokojivé pocity, jaké v ní neustále vzbuzoval

lord Seagrave.

„Zmizím z Dillinghamu nejrychleji, jak jen to půjde,“

končila Lucy svou zpověď hořce. „Ta trapná maškaráda

je mi stále nepříjemnější… a zoufale si přeju s ní

skoncovat. Stejně pro ni absolutně postrádám vlohy!“

Umělkyně ji poctila sladkým čokoládovým úsměvem.

„Nepropadejte hned pesimismu, drahoušku… třeba nejste

tak úplně bez talentu! Jsem si jistá, že bych vás dokázala

leckterým zásadám vystupování správné kurtizány

naučit. – Ale když nechcete…“ zamumlala do neurčitá,

protože spatřila

Lucillin tvrdě odmítavý výraz.

Poodhrnula záclonu v okně. „Váš kočár už dorazil.

Nebudu zdržovat… abyste se stihla vrátit do Dillinghamu

před setměním. Ale slibte mi, milé dítě, že ať se

rozhodnete jakkoli, ještě mě znovu navštívíte, ano? Jen

tak to dnešní kruté loučení mi srdce nerozdrví…!“

Doprovodila Lucy až před dům a dlouho jí vznosně

mávala.

Ačkoli se pro to obtížně hledal přesný racionální

důvod, Lucille s krátkým časovým odstupem pocítila, že

jí bizarní rozhovor s někdejší královnou londýnských

jevišť dodal duševní vzpruhu.

Nejvíc ji možná povzbudil poznatek, že lidé na

dillinghamském panství se rádi chovají nepěkně nejen k

ní, ale ke každému, kdo se nějak vymyká jejich

úzkoprsým

venkovským

měřítkům.

I

když

Bellinghamová bezesporu jednala trochu výstředně, byla

koneckonců vdovou po váženém šlechtici – a především

kdysi opravdu vynikající a obdivovanou herečkou. Ale

zřejmě právě proto tady narážela na neporozumění a

zůstávala osamělá, vydělená na okraj zájmu, nebo

dokonce pohrdavě přezíraná.

Lucy o tom přemítala večer před usnutím, a jakmile

se v úterý probudila, dozrálo v ní vzdorné rozhodnutí, že

je načase, aby s předchozím bázlivým schováváním a

uhýbáním před starousedlíky skoncovala úplně otevřeně.

Jestliže ji tolik nenávidí, ať jí to vykřičí do očí!

Naplánovala si průzkum jedné stezky, která ji včera

při prohlížení mapy zaujala – mířila z Dillinghamu na

západ, obtáčela Dračí vrch a končila v otevřeném kraji u

studánky, jejíž vodě autor mapy v připsané poznámce

přisuzoval léčivé schopnosti.

Pro Lucy to znamenalo projít v první fázi velkou částí

vesnice, která jistě nebude tak liduprázdná jako v nedělní

podvečer. Ale dala se na vojnu, bude bojovat! Posunula

si čepec malinko dozadu, aby jí na hrdém čele dostatečně

vyniklo nezdolné odhodlání, a vykročila.

S čím ovšem nepočítala a počítat ani nemohla, byla

nemilá náhoda, že zrovna dnes se konal v Dillinghamu

rybí trh. Takže lidí se tu hemžily doslova davy.

Každé

větší

prostranství

mezi

roztroušenými

chalupami zabíraly stánky nebo jen prosté pulty, na

kterých obchodníčci i přímo sami rybáři z pobřežních

vísek nabízeli nejrůznější dary moře. A od prodavače k

prodavači pochodovalo takové množství dillinghamských

zájemců, že Lucille své odvahy přece jenom zalitovala.

Návrat do bezpečných zdí Cookes si přesto srdnatě

zakázala.

Za dané situace ovšem zabralo necelou minutu, aby

se stala terčem vzrůstajícího nevraživého zájmu. Slyšela,

jak se za jejími zády ozývá polohlasné reptání promísené

zlými poznámkami.

Ženy k sobě ostře přivolávaly pobíhající děcka, jako

by ratolestem hrozilo, že se od Lucille něčím nakazí.

Vysoký vychrtlý stařec, vzhledem připomínající supa, jí

plivl pod nohy.

Vzduch dusivě ztěžkl a nebezpečí by se z něj dalo bez

nesnází destilovat. Vyvstávala otázka, kdy přiletí první

kámen.

Lucy raději uhnula stranou a už bez ohledu na svůj

původní cíl se zmateně snažila vymanit z dosahu

nepřátelského davu, než jeho zuřivost propukne naplno.

Zadržela ji však statná žena s velkým nákupním

košem, za kterou se ostražitě loudal snědý mladík a

poťouchle se na Lucy šklebil.

„Jsem Serena Mutchová, sestra George Kellawaye,“

oznamovala důležitě matrona. „Musela jsem se na vlastní

oči přesvědčit, jestli vůbec můžete být jeho dcera!“

„Dobrý den… teto,“ vysoukala Lucille přes stažené

hrdlo zdvořilý pozdrav. „Jsem moc ráda… že se můžu

seznámit s někým blízkým… S členem rodiny, která –“

„Rodiny…?!“

vyprskla

Mutchová.

„Bohužel!

Přinášíte jí jenom hanbu! Špiníte jméno otce i naše. A

divím se, kde berete… kde bereš tu drzost se u nás

veřejně ukazovat, děvko!“ zdůraznila urážku náhlým

přechodem do vzteklého tykání.

„Jo jo, máti,“ horlivě se připojil mladík, takže Lucy

ho na základě Susanniny zmínky identifikovala jako

bratránka Waltera. „A ještě bych řek, že na ní sice asi

jezdí kdekdo… ale stejně ze všeho nejvíc připomíná

kobylu farmáře Trudgeona!“ Zaklonil trup a kokrhavě se

svému nevydařenému primitivnímu vtipu chechtal.

Paní Mutchová nad nejapností, která jejímu potomku

vypadla z pusy, malinko zdřevěněla, ale nezabránilo jí to

zaútočit na Lucille znovu s plnou vehemencí.

„Tak na co čekáš?! Seber se a vypadni odtud! Zmiz!

Hned!!“ Ženiny pokřivené červené prsty křečovitě

sevřely obrovitou růžici květáku, která vévodila obsahu

košíku, a povytáhly ji.

Lucille sledovala její počínání s úžasem. Perspektiva,

že ji vesničané nemilosrdně zasypou sprškou zeleniny a

ovocných plodů, byla komická i nepříjemná zároveň. Ale

koneckonců…

rozhodně

přijatelnější

než

vidina

ukamenování.

„Paní Mutchová, Waltere…“ zaznělo nad nimi

uhlazené klidné oslovení. Nikdo z trojice si ve vypjaté

chvíli nepovšiml, že se na svém Bucefalovi přiblížil lord

Seagrave. Seskočil ze sedla a rychlým pohledem

zhodnotil situaci.

Lucille jeho přítomnost bůhvíproč trochu uklidnila,

třebaže jí zdravý rozum říkal, že hraběti by se rozhodně

víc zamlouvalo připojit se k těm, kteří ji tupí, než ji před

útočníky bránit.

Mutchová rádoby nenápadně upustila květák zpět do

košíku a škobrtavě vysekla cosi jako hlubokou úklonu.

Walter, jehož úzký obličej se ještě protáhl, počínání

matky úlisně napodobil.

„Dobrý den uctivě přeju, Vaše hraběcí Milosti,“

koktala Mutchová. „Právě jsem… zdravila svou neteř.“

Pánův zrak uvážlivě spočinul na květáku. „Ano,

pozoruji. Roztomilé rodinné shledání. Jen nerad jsem vás

z něj vyrušil.“ Hrabě zvedl oči a zadíval se na Waltera

přesně tak jako předtím na karfiol. „Ale domnívám se, že

slečnu Kellawayovou už velmi unavilo horko. Jistě se

touží vrátit do Cookes a odpočinout si. Poskytnu vám

doprovod, slečno,“ řekl způsobem, který nepřipouštěl

odpor.

Přehodil si uzdu přes levou ruku a pravačkou uchopil

Lucy za loket. Mlčky ji vedl a šikovně kormidloval tak,

aby zůstával jako štít mezi ní a nejzavilejšími hloučky

venkovanů.

„Varoval jsem vás přece, že se něco podobného

pravděpodobně přihodí, slečno,“ promluvil Seagrave,

když konečně prokličkovali na klidné místo a z dohledu

vesničanů.

Pokud očekával vděk, šeredně se spletl. Lucille

vystoupila na špičky, aby se mu mohla zpříma podívat do

očí, a hněvivě křikla: „Jistěže varoval! A ohromně jste si

pospíšil zařídit, aby jiní vaše pohrůžky rychle uvedli do

života! A ještě jste při našem posledním setkání

pokrytecky předstíral zdvořilost…!“

Bucefalos se vzepjal, jak lord prudce škubl uzdou.

„S tímhle mě nespojujte!“ ohradil se důrazně, až v

Lucy hrklo.

Roztřeseně namítla: „Ale ušetří vám to námahu, že?

Odmítají mé hospodyni cokoli prodat, vysmívají se mi a

urážejí mě podle libosti! Ani já nejsem tak otrlá, abych

vydržela v místě, kde se mnou zacházejí jako s nejhorším

vyvrhelem!“ Hlas se jí zlomil, a přestože se tomu bránila,

po tvářích se jí rozkutálely slzy.

„Útoky Sereny Mutchové byste si neměla tolik brát…

Čertí se ani ne tak z mravopočestnosti jako spíše proto,

že jejímu synovi uniklo vyhlédnuté dědictví před

nosem.“

Lucille se chvěla ramena. Nepomáhalo už připomínat

si, že potupy vlastně směřují na sestřinu hlavu. Bolely i

tak víc než dost.

„Ať už jsou důvody paní Mutchové jakékoli,

vyjádřila přesně jenom to, co si myslí celá tahle obec a

okolí!… A co je víceméně… i vaším míněním, pane

hrabě,“ dodala s nedostatečně potlačeným povzdechem.

Napřímila se, krajkovým šátečkem si odhodlaně

otřela líce, a dokonce se jí na nich povedlo vyloudit

matný úsměv.

„Přinejmenším vám samozřejmě dlužím poděkování,

že jste tak rychle zasáhl. Teta by mě nejspíš bývala

pohřbila pod horou květáku!… Nicméně už jste pro mě

učinil dost, mylorde. Obejdu se bez doprovodu. Vaší

reputaci jistě pramálo prospívá, když lidé vidí, že se

mnou hovoříte.“

„Moje dobrá pověst to vydrží. A vaše –“

„Ta je dávno ztracená!“ nenechala ho domluvit

Lucille a unaveně pokrčila rameny.

Seagravea znovu zaskočilo, jak zarputile odmítá jeho

společnost. Tahle žena ho mátla už při jejich první

rozmluvě v Cookes a následující náhodné setkání u

kostela v něm pocit divné nejistoty ještě posílilo.

Stále něčím překvapovala, nechovala se podle

očekávání… proti jeho vůli v něm probouzela zvědavost.

A dokonce i… Ne, je to pouze zvědavost! Nic jiného,

ujišťoval sám sebe stroze.

Té malé záhadě by se rád dostal na kloub. Proto se

také rozhodl odložit prozatím kroky, které by mohl

podniknout, aby Kellawayovou vlastnictví Cookes

zbavil. Nebylo by to přespříliš obtížné – ale tím spíš:

proč spěchat?

Po očku si ženu po svém boku znovu bedlivě

prohlížel.

Nebyla snad vysloveně krásná v klasickém smyslu,

ale rozhodně nepostrádala svěží osobitý půvab a… silnou

přitažlivost.

Ty kouzelné pomněnkové oči, vyzařující překvapivou

dávku inteligence, malý, trošičku ohrnutý nosík, labutí

šíje pod smělou bradičkou s roztomilým důlkem

uprostřed… A mezi tím nádherná růžová ústa stvořená k

upřímně veselému smíchu – nebo k líbání.

Její ženské křivky nebyly tak plné, jak mu připadaly

při někdejším letmém pozorování v Londýně. Zato celým

svým zjevem vyvolávala dojem něžné křehkosti. A co

bylo nejpodivnější: také nevinnosti.

„Považuji za nerozumné, že jste si vyšla ven za

denního světla,“ promluvil chladněji, než chtěl.

„Myslel jsem, že kolem vesnice kroužíte jen po

soumraku.“

„Jako netopýr?“ broukla potutelně.

Vysloužila si jeho pobavený úsměv a zvolna bok po

boku kráčeli dál.

Bucefalos je pokojně následoval, lord svíral jeho uzdu

lehce, ale pevně. Lucille se přistihla při představě, jaké

by to asi bylo, kdyby ji Seagraveova ruka hladila po nahé

kůži. Okamžitě si ovšem za tuhle hříšnou myšlenku ostře

vyčinila.

„Jak se vám Cookes líbí?“ přerušil posléze hrabě

dlouhé ticho.

„Je to rozkošné místo,“ odpověděla Lucille upřímně.

„I když vám by určitě vyhovovalo, kdyby se mi ten dům

od základu protivil.“ A rozkuráženě přidala: „Možná že

Dillingham opustím, ale chci Vaše lordstvo upozornit, že

svého dědictví se tak snadno nevzdám!“

Mužovy lícní svaly nakřivil drobný úsměšek. „O tom

jsem nikdy nepochyboval, slečno Kellawayová. Jsem

nicméně rád, že se dobíráme k podstatě problému. Měl

jsem pochopit dřív, že pro vás je i tohle pouhá otázka

peněz…“

Ke svému nemalému údivu se Lucy opovážila

ušklíbnutí opětovat. „Jsem ochotná uvážit jakoukoli

rozumnou nabídku,“ zašvitořila. Šok, který prožila ve

vesnici, spolu s urážkami napomohly, že se jí chvilkové

převtělení

do

Susanny

dařilo

lépe

než

jindy.

„Koneckonců, mladá dívka se o sebe musí umět postarat,

že?“ použila oblíbenou sestřinu větu.

„Zamyslím se nad možnou finanční náhradou…“

pronesl hrabě znechuceně. „Záleží na tom, jakou hodnotu

Cookes pro panství ve skutečnosti představuje.“

Lucille vyrobila laškovný kukuč. „Ale nejde přece

jenom o nájem usedlosti, mylorde…! Vám přece záleží

hlavně na tom, aby odtud dokonale zmizela i ta nejmenší

stopa po mně… A já vás ujišťuji, že nejsem laciná!“

„Slyšel jsem,“ suše podotkl Seagrave. „Jenomže já

takhle peníze neutrácím a utrácet nebudu.“ Jeho slova

bodala jako sídlo. „Za vykoupení pronájmu vám ale

hodlám nabídnout přiměřeně slušnou sumu.“

„Přinejmenším mě těší, mylorde, že vám právní

skutečnosti zřejmě brání v tom, abyste mě prostě nechal

násilím vystěhovat – jak jste neváhal vyhrožovat při

návštěvě mé domácnosti!“ připomněla Lucille s čerstvě

obnovenou dávkou vzdoru.

Její průvodce neurčitě pokrčil rameny. „Možná,“

připustil ledabyle.

Mezitím doputovali k dřevěné bráně, za níž se

prostíraly cookeské pozemky. Stromy a květiny pilně

šířily vzduchem opojné vůně. Bucefalos zavětřil, přitočil

se k živému plotu a jal se ho zkoumavě ochutnávat.

„S jistým překvapením sleduji, že ze zkušenosti,

kterou jste právě nabyla mezi vesničany, jste se

neobyčejně rychle vzpamatovala,“ konstatoval významně

Seagrave.

„Nu… samozřejmě to bylo nepříjemné – ale co čekat

od takových zaostalých a nevzdělaných individuí?“

„Přesto tihle lidičkové mnohdy mívají velmi vyvinutý

smysl pro mravnost, slečno Kellawayová. Tedy to, co

vám pravděpodobně vždycky chybělo… nebo co jste

dávno ztratila,“ neodpustil si poznamenat hrabě. „Kdepak

asi váš pěstoun Markham při výchově pochybil?“ vznesl

s výsměšnou pochmurností řečnickou otázku.

V Lucille pořádně hrklo. Lord si evidentně stihl o

potomstvu George Kellawaye opatřit bližší informace…

a pokud byly dostatečně důkladné, mohlo z toho plynout

i akutní nebezpečí prozrazení. Pokusila se svůj úlek

zamaskovat znuděným zívnutím.

„Předpokládám, že ten nebohý ctihodný pastor z

lítosti nad mými skutky neustále rotuje v hrobě,“

pronesla cynicky, ačkoli se jí duše při tom ohavném

výroku svírala. „A udivuje mě, mylorde, že se k takovým

nezajímavým tématům, jako je morálka, vůbec

obracíte… Zní to, jako když mě paní Markhamová

nabádala, abych se za všech okolností chovala vzorně,

protože jedině tak záhy spočinu v manželském přístavu s

některým postarším počestným obchodníčkem nebo

řemeslníkem. Pcha! Jako kdyby to byl vrchol štěstí…

Existují na světě jinačí páni! A když už se mám dávat

nějakému starci, mohu za to dostat zaplaceno!“

Lady Bellinghamová by jistě byla s jejím dnešním

hereckým výkonem navýsost spokojena.

„Velice praktický postoj,“ prohodil bez hnutí brvou

Seagrave. „Co o něm soudí vaše sestra? Ona je…

učitelka, viďte? Zřejmě zastává na způsob obživy

poněkud jiné názory než vy.“

Naplňoval předchozí Lucilliny obavy hrozivým

tempem. Teď stála před nelehkým úkolem referovat sama

o sobě ze sestřina zorného úhlu.

„Na její mínění jsem se nikdy neptala, Vaše

lordstvo!“ Přinejmenším tohle byla čistá pravda. „Věčně

jen trčí zavřená v tom –“ chtěla říci Oakhamu, ale

zarazila se. Nebylo radno konkrétně jmenovat místo, kde

se její a Seagraveův pohled poprvé střetly – i když on by

si nejspíš ani tak na onu chviličku nevzpomněl.

„…zavřená v tom… dusném školním ovzduší, mezi

hloupými žačkami a přihlouplými kolegy. Odhaduju, že z

toho brzo definitivně zpitomí taky,“ dokončila nelítostně.

Zároveň na ni však dolehla únava. Dosavadní vypětí

ji hluboce vyčerpalo. Malátně napřáhla k Seagraveovi

ruku. „Dovolte, abych vám popřála sbohem, protože už

se asi nesetkáme. Odjedu odsud velmi záhy.“

Přijal nabízenou dlaň a zpytavě se na ni zadíval.

„Opravdu, slečno Kellawayová? Když jste se o možném

odjezdu zmiňovala prve, nezdálo se, že byste z

Dillinghmau příliš horlivě spěchala.“

Jeho prsty žhnuly a předávaly slastné teplo jejím.

Nějak zapomínal sevření uvolnit.

A pak se Lucy zajíkla úžasem, protože Nicholas John

Rossly hrabě Seagrave jakoby nic prohlásil: „Pokud

náhodou postrádáte potraviny či nějaké jiné potřeby,

zařídím, aby vám zdejší prodejci vyhověli… nebo pro

vás zajistím dodávky z nejbližšího města. A kdyby to

bylo nutné, někdo z mého služebnictva může vypomoci

vaší hospodyni. Je i v mém zájmu, aby usedlost zůstala

udržovaná a nezpustla.“

Zmatená Lucille ze sebe dlouho nevypravila slovo. Je

to snad léčka, nějaký druh záludného uskoku? Nebylo to

vyloučené. Susanna by se ovšem jednoduše domnívala,

že její neodolatelné půvaby slaví triumf – že vzpírající se

hrabě jim podle neúplatných zákonů přírody na poslední

chvíli přece jenom podlehl.

Té úvaze přizpůsobila Lucy svou odpověď.

Úpěnlivě vykouzlila sladký úsměv a koketně

zašpitala: „Věděla jsem, že se Vaše lordstvo nade mnou

slituje… Jsem tak šťastná…“

Ale bylo jí souzeno, aby ji hrabě opět dokonale

zaskočil. „Vděčnost si ušetřete,“ řekl chladně a zakabonil

se. „Na mém stanovisku se nic nemění: nepřeji si, abyste

cookeský dvůr vlastnila – ale protože vám díky

dědickému právu patří, vykoupím ho od vás. Toť vše.

Přeji dobrý den.“

Vsunul nohu do třmene a s elegantní hbitostí se

vyhoupl na vysokánského Bucefala. Pouhým stiskem

kolen pobídl koně do prudkého cvalu a vzpřímený v

sedle jako svíce se rychle vzdaloval.

Lucille za ním hleděla, v hlavě neuspořádaný roj

dojmů a útržků myšlenek.

Nevyzpytatelný mužský… a hlavně arogantní až

běda!! Jenomže… smí být na něj rozezlená?

Kdo se propůjčil podvodu a klamu, kdo přijal úlohu v

hanebné frašce? Ona! Takže když teď musí snášet

urážlivé zacházení… patří jí to!

Sklesle mířila do zdí svého útočiště, které už ji

nebude hostit dlouho.

Lucy samozřejmě netušila, že ve stejné chvíli hýří

silnými rozpory také pocity lorda Seagravea.

Pobízel koně k bystřejšímu běhu, ale ani stále

zběsilejší

jízda

nerozptylovala

mrak

otázek

a

pochybností, zda si počíná správně. A co si počne v

budoucnu.

Ta mladá žena, která se tak často vymykala obvyklým

schématům chování kurtizány, mu pronikala do krve jako

horečka. Jenže horečka povzbuzující a příjemná. Cosi ho

vábilo vyhledávat její společnost… a protože nebyl

žádný nezkušený mladíček, musel připustit, že by ty

příčiny uměl velmi snadno pojmenovat a určit.

Nedokázal se ani přimět, aby ho to poznání náležitě

rozčilovalo a mrzelo.

Zato ho momentálně znervózňovalo, že si nedokázal

vybavit jistou maličkost, jeden zvláštní detail… který s

Kellawayovými dcerami nějak souvisel. Byl to ovšem jen

nepatrný dílek obšírného referátu, obstaraného správcem

Josselynem od jednoho z těch chlapíků, kteří si na

shánění údajů o nejrůznějších osobách založili vcelku

úspěšnou existenci.

Hrabě vrazil na nádvoří dillinghamského zámku a už

při sesedání netrpělivě křičel, ať se k němu Josselyn

okamžitě dostaví.

Úplně si opomněl všimnout, že nuda, která ho tak

dlouho sužovala, je pryč.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Lucille se s konečnou platností rozhodla, že už se v

Dillinghamu nezdrží déle než pět dní – bez ohledu na to,

zda se Susanna mezitím vrátí, nebo ne. Sestřin návrat se

ostatně mohl oddalovat donekonečna… Zato úpravy

oakhamské školní budovy se tento týden určitě schýlí k

závěru, spočítala si Lucy.

Mimo zdi Cookes se od nepříjemného konfliktu ve

vsi nevydávala a opět se spokojovala jenom vycházkami

do zahrady, při kterých nejraději pozorovala vánkem

čeřenou hladinu rybníčku, poutavě odrážející v

nespočetných měňavých odstínech sluneční paprsky.

Zavrhla i nápad nenápadně se vydat pro útěchu k lady

Bellinghamové, protože si nepřála herečku obtěžovat.

Samota, zpestřovaná jenom občasnými rozmluvami s

prostou paní Appletonovou, trápila Lucy až neobvykle

těžce. Zbývaly jí zase pouze knihy… ale ani jejich milá

společnost tentokrát mladé ženě nepřinášela kýžený klid

tak úplně jako jindy.

Nejčastěji otvírala objemný román Jane Austenové

Mansfieldské sídlo… aby svou duševní rovnováhu

posílila známým příběhem chudé dívky Fanny, kterou ani

negativní vlivy sociálního prostředí zbohatlíků nezbavily

poctivosti, pracovitosti a skromnosti.

Právě se dojemným osudem hlavní hrdinky nechávala

unášet na lavičce pod košatou jabloní, když na

rozečtenou stránku knihy dopadl dlouhý stín blížící se

mužské postavy.

Prudce zvedla oči v náhlém záblesku bláhové naděje,

že příchozím je hrabě Seagrave. Ale člověka, který

přicházel, nikdy předtím neviděla. Trochu se lekla.

Návštěvník, který několik posledních kroků téměř

běžel, se zářivě usmíval a nadšeně zvedal ruce k

nebesům.

„Susanna! Ma belle!“ zaječel nadšeně francouzsky a

vzápětí přešel do angličtiny, hanebně komolené

francouzským přízvukem i výslovností. „Žak nepěkné od

vás, že vy mě pržinutila chledat vás v tomchle chloupém

zapadákově!“ přednesl rádobylaškovnou výčitku.

Než se Lucy vzpamatovala, popadl její ruku a horlivě

na ni vtiskl přibližně stovku galantních polibků – což mu

však nezabránilo v tom, aby zároveň neustále nežvatlal.

„Ale parbleu… ke svému pržekvapení seznávám, že

vy znatelně zchubla, mon amour! Žak se vám vede? A

proč se tváržíte na svécho milécho petit Roberta tak

studeně? Minulé jaro vy k němu byla mnochem

vrželejší… pržece jste na to nemochla zapomenout! Žaké

krásné časy my spolu si užili!“

Rázem bylo jasno. Měla před sebou jednoho z pánů,

kterým její sestra poskytovala… svou přízeň.

Nevolí i rozpaky zrudla. Přála by si, aby ji byl

nezastihl tak nepřipravenou. Nebo aby tu aspoň byla

Appletonová a nějak jí přispěla na pomoc. Přála si

dokonce, aby nastalo zemětřesení a otevřela se propast,

která by ji i s lavičkou pohltila do svých útrob. Ale země

jí takové dobrodiní odmítala prokázat.

Lucy přemohla odpor a přiměla se nevítaného

návštěvníka důkladněji prohlédnout.

I kdyby nemluvil, vzezřením by o své národnosti

hodně napovídal. Typický nafintěný galský kohoutek.

Jeho elegance ovšem poněkud zaváněla zvetšelostí.

Lucy odhadovala, že Robert může být nejspíš

potomkem jedné z těch nespočetných šlechtických rodin,

které zhruba před čtvrtstoletím horempádem prchaly z

Francie na všechny strany, jen aby se nemilým řízením

osudu a revolučních soudů náhodou neocitly pod ostřím

důmyslného přístroje vynalezeného panem doktorem

Guillotinem.

Otřásla se při pomyšlení, že tenhle hej sek s těkavýma

očima, z nichž vyzařoval chtíč, se snad bude dožadovat

pokračování hříšného vztahu, který s ním Susanna

předtím udržovala.

„Ach, kdeže loňské sněhy jsou…“ nasadila hbitě

preventivní obranu proti podobné možnosti. A s vnitřní

nechutí, ale v zájmu dobré věci napodobila co nejvěrněji

Susannino lhostejné pokrčení ramen. „Jste to především

vy, kdo by neměl zapomínat… jak jsem přelétavá!“

Ale nedosáhla toho, aby muže zaskočila, natož

odradila. Dál na ni pohlížel s drzou nestoudností, která

Lucille sugerovala pocit, jako by její módní růžové šaty

byly příliš krátké a… dokonce i částečně průsvitné. A teď

se ten chlípník navíc bez okolků odvážil bez vyzvání

usadit těsně vedle ní!

Snažila se od něj odtáhnout, jenže boční opěradlo

lavičky jí to nedovolovalo.

„Žá vás skutečně chrozně postrádal, má drachá,“

znásobil Robert tón protřelého donchuána. „Vám se

pržece žádná žiná žena nevyrovná! Vy zůstáváte

nenechraditelná! Tržeba v tom, žak –“

„Jak jste mě našel, Roberte?!“ skočila mu prudce do

řeči, než se dopracoval k podrobnostem.

Vyčítavě povytáhl obočí. „Musím ržíci, nebylo to

lechké… ale pržímo naopak, poržádně těžké! Nikdo v

chlavním městě neměl pržesnou pržedstavu, kde vy se

vynacházíte. Až žá koncem konců využil svécho šarmu a

vytáchl zakouši stopu z toho chloupého děvčete, které ve

vašem londýnském bytě pomáchá kucharžce. Náchodou

zaslechla žednu vaši pržíležitostnou poznámku… Sama z

tocho nebyla moudrá, zato žá vyvodil žisté závěry – a

pržes pržekážky dospěl až sem!“ rozplýval se nad

triumfem svého intelektu a přidal vtíravou otázku: „Co

vás probocha prživedlo na nápad, aby vy zavržela se v

takovémchle chnízdě… mezi venkovskými kržupany?“

„Vedly mě k tomu různé příčiny…“ broukla stručně a

vyhýbavě.

„Pržíčiny?“ rozesmál se. „Mon Dieu, tomu dobrže

rozumím! Zá zase nepostrádám pádné důvody, které mě

pržiměly vás vychledat!“

„Jaké?!“ vyštěkla Lucy a zamračila se jako čert, aby

mu zahnala pomyšlení na jakékoli nemravné návrhy.

Robert se ošil a oprašoval neexistující smítko z trochu

už roztřepené krajkové manžety své košile. „Má

drachá… vy Angličani rozchodně neoplýváte pržílišným

žemnocitem! Kladete i v nevchodných pržípadech tak

pržímé otázky… Ržekněme, že… vašecho milécho

Robertka postichla žakási smůla… pržechodná finanční

tíseň. A rozchodí se tedy s důvěrou obrátit na svou

pržekrásnou pržítelkyni… která cho jistě nenechá na

choličkách.“

Lucille si při svém napodobování sestry často

počínala neobratně a nejisté, protože jinak tomu ani být

nemohlo.

Ale

tentokrát

nevyvstávala

nejmenší

pochybnost jak se zachovat: Susanna by stěží někomu

ochotně půjčovala… a už určitě by neobětovala ani

vindru muži, s kterým ji pojila minulost, ale ne slibná

budoucnost.

„Opomněl jste uvést, že bývalou pržekrásnou

pržítelkyni,“ pronesla posměšně.

„Žednalo by se ženom o zchola nepatrnou sumičku,“

škemral Robert neúnavně. „Věržitelé uvykli si pržepadat

mě žako vosy… věržte mi, ma chere.“

Lucy kolísala mezi odporem a pobavením. Převážilo

to druhé. „Lituji, ale stejně tu s sebou nemám

dostatečnou hotovost. Jestliže se na mě obrátíte za

několik týdnů v Londýně, uvidíme, co se dá pro vás

dělat…“ odbyla prosebníka vesele.

Ať si tuhle trapnou šlamastyku vyřeší skutečná

Susanna, jak umí. Pokud už bude zpátky a pokud ji tedy

„drachý Robert“ vůbec zastihne.

„Ale Susanna!“ zaprotestoval úpěnlivě. „Vy takchle

pouze vychýbáte se tomu vychovět mi! Ochavné od

vás… Žá pržitom trmácím se za vámi nekonečnou dálavu

–“

„Výhradně proto, abyste ze mě vymáčkl peníze,“

odkázala jeho výlev do patřičných mezí.

„Žak můžete ržíkat výchradně?!“ zvolal s bolestným

patosem. „Mé srdce bourží a plane láskou a vaše

pržítomnost a blízkost pod tím ochněm nepržetržitě

pržitápí!!“

V zuřivém návalu vášně, těžko posoudit, zda

předstíraném, nebo skutečném, ji popadl a mocně táhl k

sobě, aby ji políbil. Jen taktak stačila odvrátit hlavu a

jeho smyslné vlhké rty jí naštěstí místo na ústech přistály

těsně za uchem.

Zmítala se, aby se osvobodila, ale jeho sevření

nepovolovalo. Byl silnější, než se zdál.

Marně zatoužila, aby se tahle hrůza alespoň

odehrávala uvnitř domu. Tam by se v jejím dosahu

nacházela řada těžkých sošek z otcových sbírek, které by

postupně rozbíjela násilníkovi o lebku. Vidělo by se, co

vydrží déle.

Robert ji mezitím sice přestal nutit, aby se k němu

otočila obličejem, ale zato zřejmě našel zalíbení v

divokém přisávání k Lucyině šíji.

V posledním vzepětí sil se jí podařilo vyprostit

pravačku a vlepila chlípníkovi mohutnou facku.

Přestože ji zasadila křehká žena, rána bohatě splnila

svůj účel. Robert zašilhal, žalostně zaskučel a chytil se za

čelist.

„Přesný zásah na správném místě!“

Lucille ani Francouz v zápalu zápolení nepostřehli

lorda Seagravea, který se blížil po cestičce a předchozím

výrokem uznale komentoval to, co právě zhlédl.

Došel až k Lucillinu trýzniteli a tyčil se proti němu

jako skála nad oblázkem. „Můj milý vikomte de Vigny,

cožpak nedokážete poznat, kdy dostáváte košem? Musíte

dostat i rukou? Myslím, že dáma už sdostatek jasně

vyjádřila, že o vaše důvěrnosti nestojí. Ona i já bychom

vám byli zavázáni, kdybyste se sebral a pelášil, abyste

třeba nedoznal ještě větší úhony.“

„Sakra!“ Pohlavek pravděpodobně urozenému panu

Robertovi de Vigny poněkud pochroumal chrup, protože

jeho beztak příšernou angličtinu nyní přizdobilo i

nepřeslechnutelné šišlání. „Vy še opovažujete mě takchle

sprostě vychažovat?! Styďte še! Ale žato už chravě

chápu, žaký párek chrdliček še tady dal dochromady!“

prskal nenávistně.

Lucille se chystala to nesmyslné tvrzení radikálně

vyvrátit, ale hrabě reagoval rychleji a k jejímu úžasu

vikomtovi vážně přitakal. „Právě proto byste měl

pochopit, že jste přebytečný pane de Vigny.“

„Pržebytečný?! Kručifikš!! Žá žasnu, že še vaše

zvyky tak neuvěržitelně změnily, chrabě! Odkdy še vám

zamlouvá mnochokrát pržebrané zboží? Žestli chcete,

všestranně vám popisu, čo tachle dámička provádí a

pržedvádí, když dostane poržádně zaplaceno, a čo –“

„Jenže já si nic takového nepřeju a vy nic vykládat

nebudete!“ zahřměl Seagrave. A tiše, ale tím zlověstněji

dodal: „Kliďte se z mého panství, než vás popoženu

bičem, vikomte.“

De Vignyho oči zaplály po té urážce smrtelnou záští,

ale sklopil je. Pochopil, že je poražen. Vyzvat lorda

Seagravea na souboj by se rovnalo sebevraždě. Aby

zachránil alespoň zbytky cti, naznačil šaškovskou

poklonu a zahlaholil, jak jen mu to pošramocená pusa

dovolovala: „Tak tedy sbohem, drachá Šužanna – mé

blachopržání k vašemu úlovku! I vám, chrabě… k vaší

pochybné koržisti. Klidně žeden druchécho samou láskou

sežerte…!“

Vzdálil se víc než spěšně.

Lucille se dosud malinko třásla. Žádný div, protože

zakoušet na vlastní kůži běžné jevy sestřina intimního

života bylo skutečně otřesné. Byla tak neskonale vděčná

za lordovo rázné a účinné přispění, že ji ani nenapadlo

hloubat, jak se přihodilo, že svůj druhý vpád do Cookes

uskutečnil v tom – z jejího hlediska – nejpříhodnějším

okamžiku. Stejně jako vojska z dávných kronik i praví

pohádkoví rytíři prostě pokaždé přicházejí včas.

„Ten chlapík už vás nebude obtěžovat,“ ujistil ji

Seagrave netečně. Pod tou maskou se mu však kdesi v

koutku vědomí usazovala další otázka. Proslulá kurtizána

si jistě mohla dovolit leckoho odmítat, ale proč by ji

pokusy toho druhu, k jakému se uchýlil ten slizký

vikomt, měly tolik šokovat…?

Opatrně dívce pomohl spočinout zase na lavičce.

„Jste dost pobledlá, slečno Kellawayová… Donesu vám z

domu trochu brandy.“

Malátně zavřela oči a slyšela slábnoucí ozvuky jeho

hbitých kroků.

Ze stavu, který se téměř podobal mdlobě, se probrala,

teprve když hrabě opět stanul před ní a podával jí

skleničku voňavého zlatohnědého nápoje.

„S odvrženými milenci zřejmě bývají potíže,“

poznamenal suše a přisedl si. „Ovšem zvládla jste ho

mistrně. Ten úder byl vskutku velmi pádný… Vy hrajete

kriket?“

„Ve škole –“ Kousla se do jazyku, na kterém už měla

prořeknutí, že vedle svých hlavních předmětů učí žákyně

školy slečny Pymové i umění téhle tradiční hry. „…Když

jsem byla školačka, hodně jsem se mu věnovala,“

upravila nenápadně větu.

Upila brandy a honem pokračovala: „Jsem vám

povinována dalšími díky za pomoc… ale nechápu, jak

jste mohl v tom drzém dotěrovi povzbuzovat domněnku,

že vy a já nějak… patříme k sobě!“ rozhořčila se.

Její protějšek se pousmál. „Mrzí mě, že se kvůli tomu

durdíte, slečno Kellawayová. Jsem natolik odpudivý, že

je pro vás podobná představa nesnesitelná?“

Lucy polilo horko, které rozhodně neměl na svědomí

alkohol. Kdyby jen Seagrave tušil, že se ta vize

pravidelně vynořuje v jejích snech! A že i po procitnutí ji

jenom s obtížemi zahání…

„Ehm… ano… totiž ne!“ zakoktala. Pak se s vypětím

sil ovládla. „Pozoruji, že s oblibou žertujete,“ vypravila

ze sebe klidněji.

„Možná jsem to mínil vážně. Možná bychom spolu

tvořili hezký pár. Uvažujte o tom,“ prohlásil Segrave tak,

že Lucillinu nejistotu ještě prohloubil.

Naklonil se, aby od ní převzal prázdnou sklenku – a

pak se to stalo.

Jeho rty jen jakoby nedopatřením přejely po jejích.

Trvalo to snad necelou vteřinu. Lucy strnula, jenže ten

příslib polibku byl tak sladký a něžný, že se zároveň

neubránila, aby nevydala tichounké slastné vydechnutí.

Bylo to celé pravda, nebo zase pouhý sen??

Nedovedla mučivou hádanku vyřešit… tím spíš, že

hned nato hrabě promluvil s takřka obchodní věcností.

„Připravil jsem si pro vás konkrétní návrh, slečno

Kellawayová. Vlastním – mimo jiné dům v londýnské

čtvrti Chelsea. Nabízím vám ho za stejných smluvních

podmínek, s jakými je spojena vaše držba téhle usedlosti.

Nutným předpokladem ovšem je, že se současně zavážete

všech nároků na Cookes vzdát,“ řekl.

To si tedy vybral vhodné okolnosti pro jednání,

bědovala Lucy, celá zmámená divokým sledem dnešních

událostí… a nejvíc tím, co ji potkalo právě před malou

chviličkou. Burcovala do práce svůj rozum, ale ten jí

předestřel jen další neřešitelný problém: Susanna by

možná docela ráda vyměnila Cookes za vyhlídku na

získání

dalšího

–

a

tentokrát

nepochybně

reprezentativního – sídla v rušné metropoli. Jenže co

když přece jenom ne? Takové závažné rozhodnutí Lucy

nemůže udělat za ni…

Jediné východisko skýtala zdržovací taktika.

„Vaše nabídka je

nesporně… zajímavá a…

pozoruhodná, mylorde. Odpovím vám na ni, jak nejdřív

to bude možné,“ vysoukala ze sebe.

„Nemůžete se rozmyslet hned?“ zakabonil se.

Lucille vytrvale uhýbala pohledem. „Je mi… líto,“

pečlivě volila slova, „ale tohle… vyžaduje pečlivé

uvážení.“

Seagrave se mračil stále víc. „Vaše váhání budí

dojem, že se nejprve chcete s někým radit.“

„Ano, se… svým právním zástupcem.“

„Budiž… to je přirozené,“ připustil. „Chcete se ujistit,

že obě nemovitosti mají přinejmenším stejnou hodnotu.

Přikážu Josselynovi, aby všechny potřebné údaje

neprodleně vašemu advokátovi zaslal. Stačí, když mi

sdělíte jeho jméno a adresu.“

Vyčkával.

Susanna jí kladla na srdce, aby se na Barnese obrátila,

jenom když to bude absolutně nezbytné. A spojení na něj

bude muset vyhledat někde ve svých poznámkách…

„…Neobtěžujte se, Vaše lordstvo, pošlu ty údaje panu

Josselynovi,“ vykroutila se.

Vstávala k odchodu, protože se bála, že napjaté nervy

jí vypovědí službu. A co hůř: byla si jistá, že on to

postřehl také.

„S těmi dvěma mládenci, které vám správce sehnal na

výpomoc v hospodářství, jste spokojená?“ prodloužil

hrabě její utrpení.

„Ach ano… a děkuji vám, že jste se o to postaral. Asi

je svým způsobem příznačné, že se mezi vesničany našel

někdo, u koho zvědavost převážila nad morálními

zásadami… Ale teď už oba jistě litují, když vidí, jak

klidný a tichý život tu s hospodyní vedeme.“

„Dnešek jim to konečně vynahradil,“ ušklíbl se

Seagrave. „Budou moci vyprávět o francouzském

vikomtovi, kterého vy jste zpohlavkovala a já vyhodil…

Na místní poměry docela poutavý skandál.“ Rozhlédl se.

„Ale možná že bychom ho mohli zmnožit… Ještě stále

jsem si totiž od vás nevybral řádnou dědickou daň.“

„Prosím?“

„Základní poplatek za to, že vám byl nájem Cookes

přiřčen,“ vysvětlil.

„A… jak velká je ta suma, mylorde?“

„Netvrdil jsem, že daň musí být vybrána v penězích.

Ve vašem případě jsem nakloněn jiné formě platby…“

A důsledně převedl slovo ve skutek, protože se k

Lucy sklonil… a vzal ji do náruče.

Tentokrát už se nedalo popřít, že to není sen, ale

skutečnost.

Neschopna pohybu vnímala celou svou bytostí, jak jí

lordovy svalnaté ruce obemykají chvějící se ramena a

jeho rty se s dráždivou pomalostí blíží k jejím ústům, aby

s nimi posléze opojně splynuly. Bylo to nevýslovně

krásné a Lucille si podvědomě přála, aby takhle, stulená

na Seagraveově klenuté hrudi, mohla setrvat navěky.

Proto se bláhově neubránila zklamání, když objetí

uvolnil a s malou úklonou na rozloučenou stručně řekl:

„Přemýšlejte prosím důkladně o všem, co jsem vám řekl,

slečno Kellawayová…“

Opodál v zahradě se jeden z venkovanů, momentálně

v Cookes zaměstnaných, opíral za růžovým keřem o

hrábě. Při scéně, jejímž byl právě svědkem, mu spodní

čelist poklesla až na ohryzek a on ji opomněl sklapnout.

Lucy strávila, mírně řečeno, ošklivou noc.

Dlouho nedokázala usnout, a když ji únava přece

jenom přemohla, nepřetržitě ji trápily tak divoké sny, že

se – celá rozlámaná a rozmrzelá – probudila dávno před

prvním úsvitem.

Rozžala svíčky v malém přenosném svícnu,

přistoupila k zrcadlu a neklidně prohlížela obraz, který jí

lesklá plocha v mihotavém světle nabízela.

Velmi by ji zajímalo, zda nějaká změna jejího

vzhledu přiměla lorda Seagravea k té relativně náhlé a

rozhodně značné změně postoje vůči ní. Proč nyní jednal,

jako by pro něj byla přitažlivá?

Ale i nejbedlivější zkoumání potvrzovalo pouze fakt,

že podle veškerých obvyklých měřítek za sestřinými

půvaby zaostává.

Vysvětlení pro lordovo současné chování tedy muselo

být jiné… a zřejmě mnohem prostší.

Vnucoval se neradostný, ale přísně logický závěr, že

Seagrave si z Lucy tropí šprýmy – a skvěle se baví na její

účet.

Bylo možné, že tu hru míní dovést ke krutému

vyvrcholení. Vyvolat v Lucy naději a milostné city… a

potom ji odvrhnout a s otevřeným výsměchem ukojit

svou pomstychtivost za nepříjemnosti, které zavinila

neblahá Susanna. Že ve skutečnosti ubližuje nevinné

Lucille, to samozřejmě vědět nebude.

Vyšla z ložnice a bezcílně sestoupila dolů do haly. V

prvních paprscích slunce, které do místnosti pronikaly,

spatřila pod dveřmi napůl prostrčenou šedou obálku.

Někdo se zřejmě v noci vloudil přímo na cookeský

pozemek, aby jí opět sdělil, že…

Obsah dopisu vytušila správně. Když obálku opatrně

otevřela, vypadl z ní list papíru, známým způsobem

polepený vystříhanými písmeny. Slova byla ještě hrubší a

útočnější než minule.

Kdopak je asi jejich autorem? Walter Mutch? Jeho

matka?

Oba

dohromady?

Nebo

někdo

jiný

z

Dillinghamu? Či snad nějaký zámecký úředník, který

jedná na lordův příkaz a negramotnost jenom předstírá?

Vždyť je to jedno. Znechuceně roztrhala anonym na

drobné kousíčky a ty vhodila za krbovou mříž.

Už brzo se z tohoto místa tiše a navždy vytratí. Stane

se zase sama sebou – obyčejnou učitelkou Lucille

Kellawayovou. Seagravea víckrát nepotká.

Šnečím tempem se do minulosti odvlekly další dva

dny a nervózní Lucille, věrna svému předse vzetí,

začínala balit svá skromná zavazadla, aby se na zítřejší

odjezd včas přichystala.

Rovnoměrně se v ní mísily úleva i zklamání. No,

prostě jsem podnikla takový vlastivědný výlet do

Suffolku, namlouvala si. Jenomže abych z něj měla

skutečnou radost, musel by proběhnout za jiných

podmínek.

Váhala, zda se může odvážit aspoň ještě jedné krátké

vycházky, jichž si tu věru moc neužila. S lítostí však i

toto malé přání raději zavrhla a dál se nutila soustředit na

úhledné skládání svých věcí do truhličky.

Vytrhlo ji zacinkání zvonce u vchodu. Nahnula se

přes zábradlí schodiště. Felicity Appletonová dole zrovna

otvírala – a do domu se vhrnula ženská postava

navlečená do roucha v barvě „královského“ purpuru a s

obrovským kloboukem, na jehož vrcholu se opile

kymácelo dlouhatánské pštrosí pero.

Lady Bellinghamová!

Lucy jí pospíchala vstříc.

„Milé dítě!“ hlaholila herečka svým sytým školeným

hlasem. „To mě těší, že jsem vás zastihla!“

Pozorně si Lucy prohlédla, ale tok své výmluvnosti

přitom nezastavila. „Jste trošičku pobledlá, ale to nic! To

napravíme. Výlet vám udělá jen a jen dobře! Vezmu vás

s sebou do Woodbridge.“

Lucy se snažila cosi namítnout, ale její protest byl v

zárodku přerušen.

„Jen změna prostředí a čerstvé povětří jsou

zkormoucené mysli zaručený lék!“ uplatnila bývalá

hvězda další z nepřeberné zásoby citátů. Její repertoár byl

rozhodně pestrý, i když evidentně nepocházel pouze z

mistrovských dramatických děl.

„Oni vás tu trápili, co, děvenko?“ mlela nepřetržitě

božská diva. „Ach, bídný světe, proč tvoje krutost nezná

mezí, proč neušetříš bezbranné?! Woodbridge je jenom

mrňavé městečko, ale jako přímořské letovisko má své

kouzlo, bude se vám líbit. Zabavíme se nákupy,

souhlasíte? Venkovská šlechta si o nás může myslet, co

je jí libo, ale obchodníčci před námi uctivě skloní hřbety,

protože jsem nechutně bohatá, zlatíčko!“

Jen taktak, že dovolila Lucy náležitě se přistrojit, a

netrpělivě ji vyvlekla ven ke svému kočáru.

Byl to typický výtvor kolářského umění minulého

století. Masivní, nedostatečně odpružený, ale s luxusním

interiérem, jemuž dominovaly zlatými nitěmi protkané

damaškové potahy.

Bellinghamová Lucy pečlivě usadila a obložila

polštáři, což doprovodila vychvalováním předností

výrobků ze starých dobrých časů. Když se kola hrkotavě

roztočila, dychtivě se pustila do podrobnějšího vyptávání,

jak se milému dítěti v mezidobí od jejich první rozmluvy

vedlo.

„Skvěle,“ rozvzlykala se Lucy, „skvěle, pokud se

člověku líbí sloužit jako terč sprostých urážek,

výhrůžných anonymních dopisů, výsměchu a pokusů o

vyštvání.“

„Ošklivá záležitost,“ pokyvovala soucitně hlavou

vysloužilá aktérka. „Zvlášť ty anonymy… I já je

dostávala – třebaže nadšené listy od ctitelů mého umění

pochopitelně převažovaly,“ dodala rychle. „Ale skutečně

si nesmíte brát tyhle nepříjemnosti příliš k srdci, zlatíčko.

Vždyť vy jste namouvěru lilie nevinnosti květ!“

Výjimečně, ale tím účinněji nasadila dramatickou

pauzu a několikrát si delikátně odkašlala.

„Ehm… ovšem proslýchá se, že o vás… jaksi…

projevil osobní zájem… sám lord Seagrave…“ spustila

pak zpolehoučka.

Oba příležitostní zaměstnanci Cookes, zejména

mladík s oblibou se opírající o hrábě, tedy nemlčeli. Ale

co jiného mohla Lucillle očekávat?

„Není třeba, by vaše líce co pivoňka se barvily…“

navazovala Bellinghamová konejšivě. „Prozrazují mi

nicméně, že fáma nelhala… A to mě nutně přivádí ke

konstatování, že se s hrabětem děje něco mimořádného.

Žena s takovou pověstí, jakou, odpusťte, má vaše sestra

Susanna, by totiž za normálních podmínek hraběte

jednoznačně odpuzovala. 7L toho plyne,“ vypočítávala

Bellinghamová na tučných prstících okrášlených drahými

prsteny, „že buď Seagrave ví, že vy nejste Susanna –

anebo to neví, ale přesto nedokáže odolávat vaší

přitažlivosti!“

„Ani jedna z těch dvou možností se mi zvlášť

nezamlouvá… A nezlobte se, ani nevěřím v jejich

pravděpodobnost,“ odporovala Lucy. „Ostatně, když

jsem se před hrabětem celou dobu pokoušela předstírat,

že jsem kurtizána, nemůžu se divit, že se mnou podle

toho jedná.“

„Jenomže vy se neprodáváte – a on si vás nekoupí! A

tenhleten háček už jistě postřehl…“ rezolutně prohlásila

Bellinghamová. „Ať tak nebo onak, líbíte se mu… stejně

jako se on líbí vám.“ A protože jí poslední věta asi

připadala trochu moc obyčejná, podle svého železného

zvyku ji ještě rozvedla: „Tak kalich lásky roste krůpějemi

touhy…“

Jestliže předtím barvu Lucilliných lící přirovnala k

pivoňce, teď už by na barevné škále našla vhodný příměr

jen stěží. „Prosím, prosím, změňme téma, ano?“ škemrala

Lucy málem se sepjatýma rukama, ale i velmi důrazně.

Nebylo možné jí nevyhovět a zbytek jízdy uběhl za

nesmírně podnětné konverzace o počasí.

Woodbridgeské ulice, jindy nejspíš tiché a poklidné,

se v této roční době hemžily nejrůznějšími návštěvníky a

totéž platilo o obchodech. Lady Bellinghamová, která do

nich Lucy nadšeně vláčela s sebou, zcela propadla

nákupní horečce. S neutuchající štědrostí také dívce

vnucovala nějaký dárek, nebo raději více dárků, ale Lucy

to stejně vytrvale a rozhodně, třebaže mile odmítala. Za

své vlastní peníze, kterých neměla nazbyt, si nakonec

dopřála jenom potěšení z jednoho páru dlouhých bílých

rukaviček. I tak si vyčítala marnotratnost.

Zato když míjely knihkupectví, neodolala. Bleskově s

Bellinghamovou dohodla, že se za půl až tři čtvrtě hodiny

sejdou u kočáru, a nedočkavě vklouzla do prostorného

krámu, který voněl novými koženými vazbami a ještě

čerstvou tiskařskou černí.

Ano, v tomto království Krásy, Poučení a Poznání by

vydržela věčně… S téměř nábožným zanícením se

opatrně probírala nesčetnými svazky vystavenými na

pultících i v regálech.

Přesto knížku, kterou prohlížela, málem upustila,

když jí pohled náhodou sklouzl stranou na tři zákazníky,

kteří společně vstoupili několik minut po ní.

Vlevo hřmotně kráčel blahobytný čtyřicátník s

charakteristicky formovaným koňským obličejem. O něj

se

opírala

podstatně

mladší

dáma,

s

největší

pravděpodobností jeho sestra… neboť byla ke své smůle

dotyčnému pánovi částečně podobná. Ti dva by ovšem

Lucille nezaujali, jenomže třetím členem skupinky nebyl

nikdo jiný než – hrabě Seagrave.

Hřmotný chlapík si Lucy povšiml a oči mu bleskly

poznáním. Nenávistně vycenil velké žluté zuby. „No

ne… tohleto je… ta ohavná kurtizána Kellawayová!“

vypískl tenkým hlasem, který byl s jeho fyziognomií v

komickém nepoměru. „Copak létá na koštěti, že na ni

musíme narazit i ve Woodbridgi?! Pojď pryč, drahá

Thálie,“ vybídl ženu po svém boku, „naše mamá by mi

nikdy neodpustila, kdybych tě s takovým hanebným,

hnusným stvořením ponechal dýchat vzduch ve stejné

místnosti!“

V Lucille se vzedmula vlna strašlivého hněvu.

Napřímila se a nadechovala k ostré odpovědi… Její

odhodlání se však vzápětí zhroutilo do prachu

Seagraveovou vinou. Ne snad kvůli tomu, že by něco

udělal… ale právě proto, že nijak nereagoval. Nejenže se

Lucy ani náznakem nezastal – o to se také neprosila. Ale

on se od ní dokonce lhostejně odvrátil. Absolutně nedal

najevo, že ji zná!

Ztěžka polkla a beze slova se potácela ven. Pro závoj

slz sotva trefila do dveří.

Na ulici ji po několika krocích dohonil kdosi, koho

matně identifikovala jako jednoho ze zákazníků

knihkupectví, kteří se stali svědky té trapné scény. Smekl

a s malou úklonou jí podával malý balíček. Aha, její

rukavice. Odložila je na pult mezi knihy a při náhlém

odchodu na ně pochopitelně zapomněla.

„Charles Farrant, k vašim službám,“ představil se

muž. Vysoký, docela hezký, s upřímným výrazem v

modrých očích. Mohlo mu být kolem pětatřiceti a jeho

oblek vypovídal spíše o střízlivé solidnosti než eleganci.

Asi venkovský statkář. „Přejete si někam doprovodit?“

Nevnucoval se, poskytoval pouze pomoc ženě… ale

protože to byla kurtizána, čišelo z něj také, že si

zachovává určitý společenský odstup.

„Pan Ditton se podle mého názoru zachoval

nevhodně… neomluvitelně. Britská tradice velí jednat

s… kteroukoli ženou slušně,“ podotkl. Nejen jeho oblek,

i on byl solidnost sama.

A Lucy, vyčerpaná, zoufalá a raněná Seagraveovou

zrádnou potměšilostí, náhle překročila práh vzpoury proti

nedůstojné úloze, kterou na sebe obětavě vzala a kterou

na úkor své hrdosti tak dlouho nezištně plnila.

Stejně už tyhle končiny opouští, komedie končí. Proč

tajit svou pravou totožnost a bezdůvodně se stydět před

tímhle otevřeným, sympatickým člověkem?

„Pan Ditton, či jak ho nazýváte, podlehl pro mě

krajně nemilému, ale pochopitelnému omylu,“ řekla.

„Nejsem Susanna Kellawayová, ale její sestra, dvojče.

Lucille. Vzhledem se příliš nelišíme, povahami doufám

ano. A zcela určitě máme… různá povolání.“

Někdo jiný by možná zapochyboval, zvažoval by

podezření, že známá prohnaná kurtizána klame a rozvíjí

jakousi podivnou intriku. Ale Charles Farrant, sám

zásadně pravdomluvný, k podezíravým gentlemanům

nenáležel.

„Ach, promiňte, madam,“ zamumlal zkroušeně,

ačkoli nebylo třeba, aby se cítil provinile. „Hluboce se

omlouvám, že i já jsem se domníval… Ano, samozřejmě,

když se člověk podívá pozorně, je patrný rozdíl mezi

vámi a…“

„Neomlouvejte se, prosím,“ uklidňovala ho Lucille.

„Z vašich slov nicméně vyplývá, že mou sestru znáte…?“

„Ano… tedy přesně vzato, neznám ji osobně,“ dal si

velmi záležet Farrant. „Nikdy jsme také nebyli

představeni. Jen mi ji kdosi ukázal při jedné z mých cest

do Londýna… Ale teď prý pobývá tady v sousedství, v

Dillinghamu… Nyní ovšem chápu, že se to týká vás,

nikoli jí! Také má údajně miechm… nachází se v

mimořádně blízkém vztahu s lordem Seagravem. Což o

vás zajisté neplatí. Tedy, tím míním…“ zaplétal se do

ohleduplností jako poplašený kapřík do rybářských sítí.

„Rozumím, pane Farrante,“ chlácholila ho Lucy.

„Jsem, nebo vlastně byla jsem to opravdu já, kdo

nakrátko bydlel v jedné dillinghamské usedlosti. Zbytek

jsou čiré výmysly.“

Farrant potom k její úlevě trochu křečovitě převedl

řeč na knihy, ale jeho názory na ně byly dost všední a

jeho literární vkus zřejmě poněkud pokulhával.

Lucille se sice nenudila, ale přesto byla ráda, když se

přiblížili k místu, kde stál kočár lady Bellinghamové.

Jeho extravagantní majitelka se však zatím nikde poblíž

nenacházela.

„Jsem

váš

služebník,

Farrante.

Slečno

Kellawayová…“ ozvalo se za nimi.

Lord

Seagrave!

Oddělil

se

od

sourozenců

Dittonových a zřejmě Lucille celou cestu zpovzdálí

sledoval… Byl ten poslední, koho si přála vidět!

Farrant opět částečně znejistěl, ale především bystře

pochopil, že jeho přítomnost momentálně jaksi není

žádoucí… Spěšně se loučil, přesto mu Lucille stihla

srdečně poděkovat za prokázanou laskavost.

Zároveň si ale oddechla: tím odchodem pomine

nebezpečí, že by nějaká Farrantova poznámka nechtěně

Seagraveovi odhalila její identitu.

„Proč jste se za mnou obtěžoval, mylorde?“ vyjela

nedůtklivě, když s hrabětem osaměla. „Oslovit a

pozdravit jste mě klidně mohl i v tom knihkupectví. –

Nad tím by se ale pan Ditton asi pohoršené pozastavil,

že?!“

Seagrave nevzrušeně ponechal její výpad bez přímé

odpovědi. „Není třeba, abyste se rozčilovala. Chtěl jsem

pouze slyšet, jestli už jste uvážila mou nabídku.“

„Vyměnit Cookes za dům v Chelsea? Odpověď vám

poskytnu brzo.“

„Ne, měl jsem na mysli ten druhý návrh.“ Vítr

vanoucí od moře mu čechral husté černé vlasy a Lucille

musela sevřít ruku v pěst, aby se ubránila pokušení

zabořit do té hřívy prsty a mazlit se s každičkým

jednotlivým pramínkem…

„Jaký?“ zeptala se.

„Že by z nás mohl být dobrý milenecký pár,“ objasnil

s pobavenou otevřeností.

Zarazila se. Ani ne nad tím, že svou nedávnou

poznámku zopakoval, ale že ji takhle jasně konkretizoval.

Pokračuje v netaktním šprýmování? Nebo to snad…

myslí vážně? Ale o koho v tom případě vlastně stojí…?

O Susannu? O ni??

Hned se v duchu vyplísnila. Nesmí přece propadat

amorálnosti! A navíc… je to celé hloupost. Bohužel,

zašeptal její vnitřní hlas.

„Nikdy bych nemohla navázat vztah s mužem, který

si mě neváží a nechová ke mně úctu,“ hrdě oznámila

vyčkávajícímu Seagraveovi.

Nenucené se podivil. „Odkdy jste tak zásadová,

slečno Kellawayová? Nebo máte zcela specifický náhled

na smysl slova úcta? Nepostřehl jsem, že by vám ji

například vikomt de Vigny projevoval v nějak přehnané

míře…“ Pod navenek soustrastným tónem nechával plně

vyznít ironii. „S ostatními vašimi… partnery to snad bylo

jiné? A co pan Charles Farrant? Stačila krátká chvilička,

aby vyhověl těm vašim zvláštním nárokům, takže ho

můžete bez výčitek svědomí začít svádět? Pro vás bude

snadnou kořistí, takový naivní pošetilý blázínek, co?!“

Postupně se dopracovával do fáze opravdového

rozhořčení.

Lucy žasla. Třebaže to bylo k neuvěření a jí navíc v

téhle sféře chyběly osobní zkušenosti, byla by přísahala,

že v lordově hlase se kmital pevně zabodnutý osten

žárlivosti…! Ale to ho v ničem neomlouvá.

„Kdo vám dal právo takhle se mnou mluvit?!“ křikla

na něj dotčeně.

„Nepotřebuju, aby mi k tomu někdo milostivě

uděloval svolení! A stejně tak přirozeně vznáším svůj

nezadatelný nárok na –“

„Na mě?! A z jakého základu ho odvozujete?! Z

příležitostných libůstek a choutek? Ze svého urozeného

původu a titulu? Nebo ze svého majetku?! Není za peníze

všechno k máni!! Jenže vaše nestoudnost přesahuje i ty

nejzazší meze. Své urážlivé nároky si běžte přednášet…

někam jinam, mylorde!“

Bojovně stáli těsně proti sobě… a oba mysleli na

totéž: jak by bylo úchvatné ukončit tuhle zuřivou srážku

polibkem stejně sladkým, nebo pokud možno ještě

sladším, než byl ten v zahradě Cookes.

Vyrušilo je tiché, decentní zakašlání.

Kousek od nich stála paní Bellinghamová a okatě

věnovala soustředěnou pozornost zkoumání kupovité

oblačnosti na suffolkském nebi.

Teprve když se k ní oba otočili, starostlivě

zadeklamovala: „Kéž dopuštění deště jsme dnes

ušetřeni… Jsem potěšena, že vás po převelice dlouhé

době opět potkávám, Vaše lordstvo. A vy, slečno

Kellawayová, odpusťte, že jsem se zpozdila a nechala vás

čekat… Jestli budete tak laskavá a pozvete mě při

zpáteční cestě do vaší rozkošné usedlosti na čaj,

rozhodně neodmítnu! Jen ten je božské slasti hoden, kdo

lahodné thé umí vychutnat!“

A strkala Lucy ke kočáru, kde její zmožený sluha

nakládal do zavazadlového prostoru poslední, padesátou

čtvrtou krabici s nákupy.

Seagrave se opřel o jednu z nesčetných zídek, které

lemovaly hustou spleť cest a cestiček obepínající

woodbridgeské přístaviště.

Dílky skládačky, s kterými se dost dlouho mořil,

zapadly do sebe. Věděl, že tahle dívka není a nikdy

nemohla být kurtizána. A že to tedy není Susanna

Kellawayová. Rozpoznal to už před dnešními událostmi,

i když ony jeho dedukci jednoznačně podpořily.

Josselynovo nové, doplněné hlášení, které obdrží večer

nebo zítra, podá další potvrzení, které ale ani nebude

nutné.

Co je tedy mladá dáma zač? V tom dosud úplnou

jistotu nezískal… i když správné rozluštění se také již

zřetelně rýsovalo.

Seagravea znepokojovalo něco jiného. Ve vztazích k

ženám a s ženami se doposud řídil především chladně

racionálními pravidly… jeho zasnoubení se slečnou

Elliottovou představovalo charakteristickou ukázku. Ale

u „známé neznámé“ obyvatelky Cookes tenhle přístup

selhával. Ba co víc: hrabě ke svému překvapení zjišťoval,

že ho ta žena neodolatelně přitahuje nejen svým

fyzickým půvabem, ale také duševními schopnostmi a

vlastnostmi. A že to vše dohromady v něm probouzí silný

cit. Měl ji rád. Chtěl sní být.

Což mu mohlo nebezpečně zkomplikovat život.

„Ne ne, to je v pořádku, že jste mě tak rychle odvedla,

lady

Bellinghamová,“

horlivě

souhlasila

Lucille.

„Skutečně jsem byla v nebezpečí. Trojnásobném. Za

prvé, že mi povolí nervy a už neodvolatelně prozradím,

kdo jsem. Za druhé, že lordovi vrazím pěst do nosu… A

za třetí, že mu vletím do náruče.“

Kočár se dál kodrcal po nevalné silnici k Dillinghamu

a obě cestovatelky po zbytek jízdy povětšinou mlčely. Od

staré herečky to byl hrdinský výkon hodný nejvyššího

uznání i od nejpřísnějšího kritika.

Teprve když v Cookes v rozporu se svým původním

prohlášením s díky odmítla nabízený šálek čaje a bez

přestávky sama pokračovala do svého přímořského

domu, dala průchod téměř nepřetržitému mumlání.

Skrytý posluchač by z něj porozuměl máločemu –

možná s výjimkou závěru. „Ať mě čert vezme, jestli

Lucy během půl roku nebude hraběnkou ze Seagrave a

Dillinghamu… Anebo spíš… Nebesa vědí, že tři měsíce k

tomu plně postačí!“ broukala si umělkyně spokojeně.

„Byl jsem zatracený hlupák, že jsem tu komedii

neprohlédl mnohem dřív,“ stěžoval si lord Seagrave. „Za

trest bych zasloužil nejméně týden odpírání večerního

drinku,“ řekl a nalil do své skvostně broušené sklenky

štědrou dávku whisky.

Seděl v kuřáckém salonku pohodlně zabořený do

starožitné lenošky, nohy natažené před sebe. Obdobné

křeslo na druhé straně slonovinou vykládaného stolku

zaujímal jeho bratr, ctihodný Peter, který oproti svým

původním plánům dorazil do rodového zámku teprve

předevčírem.

Venku už padala tma, ale oni zatím v nevyřčené

dohodě drželi černou hodinku.

„Stěží jsi mohl čekat, že v té záležitosti figuruje

záměna dvojčat,“ podotkl Peter mírně.

Hrabě vzhlédl. „Jistěže ne. Ale kdybych se pořádně

zamyslel… Dozvěděl jsem se přece poměrně brzo, že

Kellaway měl dcery dvě…! Byla od mě nedbalost

spokojovat se dlouho jen tou povšechnou informací.

Zvlášť když se množily přímé i nepřímé důkazy, že tahle

kurtizána se většinou chová zcela jinak než ostatní

příslušnice jejího… řemesla. Vždyť jsem ti leckteré ty

případy a indicie vypočítal. Snažila se, ale co chvíli

vypadávala z role… Ten nevinný ďáblík!“ ulevil si

protimluvem.

„Ojedinělá

sourozenecká

sestava,“

uvážlivě

pokyvoval Peter. „Proslulá profesionální neřestnice a

ctnostná, sčetlá, vědychtivá učitelka! To by vydalo na

román.

Nicméně…“ navázal opatrně po odmlce, která

dovolila jeho předchozímu inspirativnímu komentáři

naplno vyniknout, „jestli se Lucille propůjčila ke

klamu… nenasvědčuje to, že není taková vtělená

nevinnost, za jakou ji pokládáš, Nicholasi? Co když je

pod povrchem ze stejného těsta jako Susanna?“

Otázka mířila k jádru problému a hrabě si dal načas,

než odpověděl. „Z nějakého zatím neznámého důvodu

přijala účast v tom převlekovém podvůdku, ale jsem

přesvědčený, že její dosavadní zkušenosti s muži jsou

absolutně nulové. Je panna, Petere. – Představ si, jak

komickou situaci jsem mimoděk vyvolal, když jsem jí

předtím prakticky otevřeně nabídl… milostný poměr.“

Ctihodný Peter se zakuckal a doušek vzácné stoleté

whisky, který právě polykal, musel vyplivnout do

popelníku z benátského skla. Gestem se omluvil, a když

popadl dech, ztěžka vyhekl: „Předpokládám, že

odmítla?“

„A ani se neptej, jak divoký výstup mi při té

příležitosti ztropila.“

„Co podnikneš dál, Nicholasi?“

„Co? Nic mimořádného, bratříčku! Jen se nakrátko do

její šálivé hry zapojím! Možná díky takové metodě

poznám trochu blíž i příčiny a cíle téhle prazvláštní

intriky… Ale hlavně přitom ode mě slečna Lucille

dostane malou lekci.“

Pozvedl skleničku jakoby ke slavnostnímu přípitku a

rozjařeně zvolal: „Bude to vzrušující zábava!“

PÁTÁ KAPITOLA

Felicity Appletonová žmoulala zástěru doslova

horečně, aby zvýraznila, jak je bezradná.

Uchýlila

se

k

tomuto

svému

osvědčenému

vyjadřovacímu prostředku hned poté, co na Lucillin

noční stolek položila velkolepý svazek exotických květin,

pocházejících ze zámeckého skleníku.

„Mě to mrzí, slečno…“ přeskakoval jí hlas, „ale řekla

bych, že ho nemůžete odbýt jen tak… vzkazem, že ho

nepřijmete…“

Lucille ji obdařila vyčítavým pohledem. „Nesmí

přece být tak neskonale troufalý a chtít vtrhnout přímo do

mé ložnice, když –“

„Božínku,“ kňourala hospodyně, „já mu samozřejmě

oznámila, že trpíte hrozitánskou migrénou a odpočíváte!

Jenomže on se, považte, posupně zachechtal a ujistil mě,

že má pro vás nejlepší medicínu. A velice pochybuju, že

tím myslel ty známé prášky Antibolehlav! Tak jsem v

koncích…“

„Okamžitě vstanu a obléknu se,“ vyjekla Lucy a

odhodila pokrývku – aby pod ni vzápětí zase vklouzla a

přitáhla si ji až po bradu, protože na schodech zaduněly

mužské kroky.

„Ach ne…“ stihla ještě tiše zaúpět, než lord Seagrave

vrazil do místnosti tak, jako by tu byl doma. Nenucené

usedl na kraj postele, přehodil nohu přes nohu a rozverně

jí pohupoval.

Ani se příliš nenamáhal tajit, že pohoršené zděšení

obou žen ho těší.

„Vezměte ty květiny a dejte je do vody,“ oslovil

Appletonovou. „Je mi známo, že jste ostřížím strážcem

dámské počestnosti, ale slečna Kellawayová je na

přítomnost mužů ve své ložnici zvyklá a gardedámu

nepotřebuje.“

Potom věnoval pohled plný porozumění a soucitu

Lucy, která se úzkostlivě zavrtávala do peřin. „Tak ty

trpíš, miláčku… Chuděrko! Spolehni se, že až spolu

zůstaneme o samotě, bleskurychle se ti uleví.“

„Vaše lordstvo…“ ještě jednou prosebně nasadila

Appletonová své chabé síly, „slečně je dneska namouduši

nedobře…! Snad by bylo líp –“

„Nesmysl,“ úsečně jí uťal řeč Seagrave. „To nic není,

že ne, slečno Kellawayová? Možná vás později vezmu na

vyjížďku, čerstvý vzduch vás osvěží. Ale předtím se

musíme intenzivně věnovat jiné činnosti…“

Lucille pevněji zaťala prsty do podušek, aby si z nich

vytvořila poslední ochranný štít. Přetahovala si je už i

přes hlavu.

„Nerozumím,“ sípala. „Domnívala jsem se, že si

nemáme dál co říci… Budu vám zavázaná, když odtud

ihned odejdete, mylorde.“

Hrabě směrem k Appletonové spiklenecky mrknul.

„To je takové milenecké škádlení, paní. Připouštím, že

náhrdelník, který jsem slečně věnoval, nebyl z nejlepších,

ale co člověk může chtít od provinčního zlatníka!

Susanna mi právem vyčetla, jak značné nedostatky ten

šperk vykazuje. – Ale já ti to vynahradím, drahoušku,

přísahám!“ zahulákal opět přímo na Lucy.

Zpod peřin uniklo zdušené zaúpění.

Seagrave vstal a houpavým krokem přešel k oknu,

jako by obdivoval výhled. „Celkově je zde opravdu velmi

příjemné prostředí pro milostné laškování.“ Otočil se

zpátky do místnosti. „Pouze postel je snad trochu úzká,

ale s tím si nějak poradíme.“

Lucille byla nucena povykouknout, protože ji těžké

duchny dusily. „Nechte mě na pokoji!! Jděte prýýýýč!!!“

zaječela zmučeně.

Ale mozek jí ještě pracoval a opakovaně vysílal

naléhavé sdělení, že Seagrave se chová úplně jinak než

obvykle. Skoro jako kdyby kopíroval postavu amanta z

průměrné francouzské frašky.

Hospodyně, která dosud trčela u dveří jako zkamenělá

Lotova žena, si Lucillinu výzvu vyložila mylně a pohnula

se přes práh.

„Ne, vy ne, Felicity!!! Chci, aby Jeho lordská Milost,

totiž Hraběcí lordstvo… vlastně…“ blábolila zpocená

Lucy a nakonec se zmohla jenom na prosté zvolání: „Ať

proboha zmizí!“

„Tomu říkám srdnatý boj s nevolností,“ uznale

poznamenal její trapič. „Mimochodem, zlatíčko… chci s

tebou kromě jiného prodebatovat takovou maličkost: což

abychom k nám na pár dní pozvali tvou sestru? Tu

ubohou učitelčičku… Ale spíš asi ne, co? Budeme trávit

většinu času spolu – a ona by nám překážela. Jistě je to

nudné trdlo, které jen čučí do knih.“

Lucy němě zamžikala a znovu se skryla jako krtek v

připravené noře.

„Tak dobře, ty můj poklade,“ velkoryse připustil

Seagrave. „Chviličku si ještě polež sama…

Ale nenech mě dlouho čekat! Tolik se těším na tvoje

vnady… Vrátím se brzo na křídlech Amorových.“

Než vyšel z ložnice, povzbudivě na ni zamával. „A tu

batistovou noční košilku ti nedovolím nosit,“ upozornil

závěrem. „Moc toho zahaluje.“

Když jeho pochodové kročeje dole utichly, Lucy

opatrně vystrčila nos a pak se na třetí pokus na lůžku

zemdleně posadila.

„Nějak se dobral pravdy,“ hlesla dutě k Felicity

Appletonové, která se v jakémsi tranzu tiskla k veřejím a

v pravidelných intervalech nevědomky poškubávala

šišatou hlavou.

Ano, je to jediné možné vysvětlení, utvrzovala se

Lucy, třebaže se tomu stále vzpírala zplna uvěřit. Lord

její divadýlko prohlédl a v parodické, co nejurážlivější

nadsázce jí oplatil stejnou mincí.

A co jí provede za hodinu? Odpoledne? Večer?!

Otvíraly se před ní dvě možnosti. Buď se mu

přiznat… a nést následky, anebo se zaťatými zuby

vytrvat ve lži – a nést následky také.

Ne, existovala ještě třetí varianta…

„Zamýšlela jsem odjet zítra, ale udělám to hned!“

oznámila hospodyni.

Appletonová se tím probrala z hypnotického stavu.

„Nemůžete, slečno,“ řekla bezbarvě. „Jednak on je v

takové ráži, že vás klidně zadrží i násilím. Jednak kočí

John sundal z kočáru kola a něco na nich opravuje.“

„Proč mě pronásleduje taková smůla…?!“ vzlykla

mladá žena. „Ale zítra… zítra mě nic a nikdo nezastaví!“

Lucille porozuměla pocitům turisty, který se prochází

na sopce, o které je zjištěno, že v některé z příštích vteřin

nejen znovu vybuchne, ale vyletí do povětří.

Jenže míjely vteřiny, minuty, dokonce hodiny… a

katastrofa zatím nenastávala.

Snad to protahování napětí, které narůstalo do

nesnesitelných

rozměrů,

představovalo

součást

rafinovaného plánu lordovy pomsty.

Pozdě dopoledne doručil poslíček další květiny,

určené Lucy. Ty však nebyly důvodem k nové panice.

Přiložený lístek hlásal, že jsou od pana Charlese Farranta.

Dotyčný se současně „osměloval vyjádřit naději“, že v

nejbližší době „bude mít to potěšení“ Lucille spatřit,

neboť si u ní „dovolí vykonat zdvořilostní návštěvu“.

Lucille dávno vydala Johnovi přísný příkaz, že kočár

musí být připraven tak, aby do Felixstowe, kde ona

přesedne na dostavník, vyrazili zítra velmi časně ráno. S

Farrantem se proto minou. Lehce zalitovala, že ho

zklame. Postrádal sice Seagraveovu průbojnou mužnost i

šarm, ale byl to milý a úslužný gentleman.

Bouře propukla těsně před polednem. A byla

nesmírně prudká a vytrvalá. Pokaždé, když se zdálo, že

už se vzdaluje, znovu se přihnala s neztenčenou

divokostí. Blesky klikatě křižovaly oblohu a zemi

skrápěly nekonečné provazce lijáku, jehož vinou se také

citelně ochladilo.

Živly jako by si tímhle furiózem přály ušetřit hraběti

námahu dalšího řádění. Pokud jím ovšem jenom planě

nestrašil… třebaže, jak vidno, i pouhá hrozba jeho

návratu stačila Lucy nepřetržitě rozrušovat.

Počasí se zklidnilo teprve úderem čtvrté, právě když

se Appletonová chystala podávat čaj.

Zadrželo ji velitelské bušení na přední dveře. S

podnosem v obou rukou bázlivě pohlédla na Lucy.

Ta si dodala odvahy. Jestli je to lord Seagrave, stejně

mu neunikne. Bude mu čelit, jak nejlépe dokáže.

Otevřela.

A opět stanula proti hraběti.

Ne, nebyl to on. Muž, který s drobným kulháním

vstoupil do haly, se lordovi hodně podobal, ale neměl tak

ostře řezané rysy. Jeho tvář byla jakoby chlapečtější a

otevřenější, vlasy o odstín světlejší. A nepřišel sám. V

náručí nesl asi sedmnáctiletou drobnou dívku, pobledlou,

třesoucí se v pomačkaných, blátem silně potřísněných

šatech a promoklou až na kůži.

Lucy ji dobře znala.

„Hetty!“ vykřikla překvapeně.

Henrietta Markhamová, dcera Lucyiných pěstounů, se

na ni chladem promodralými a ztuhlými ústy pokusila

usmát, ale dopadlo to žalostně.

„Jsem Peter Seagrave,“ představil se příchozí stručně.

Poznala i ten hlas, který zaslechla, když tehdy

rozmlouval se svým bratrem v průjezdu zájezdní hospody

U Jehňátka a vlajky.

„Na tuhle mladou dámu jsem narazil po cestě z

Woodbridge,“ pokračoval. „Zastihl ji neprudší nápor

bouře, když putovala sem do Dillinghamu pěšky… byla

už na pokraji sil a nemohla dál. Říká, že jde za vámi.“

Appletonová zareagovala okamžitě. „Bóžínku…

honem! Z toho může být i zápal plic! Uložíme ji do

postele, slečno?“

„Samozřejmě,“ pobídla ji Lucy. „A hned pak jí dejte

vypít všechen ten čaj, který jste pro mě uvařila ano? A

taky dáme do nohou lůžka nahřátou cihličku, buďte tak

hodná a připravte ji.“ Nato se ostýchavě obrátila k

lordovu bratru. „Pomůžete mi slečnu Henriettu dopravit

nahoru do mé ložnice, prosím?“

Se Seagraveovým vydatným přispěním to hladce

zvládli. Když Lucille Henriettu něžně přikrývala, děvče

jen vyčerpaně vydechlo: „Díkybohu, že jsem u tebe…“

„Teď odpočívej, milá,“ pohladila ji Lucy po vlasech a

všimla si přitom, s jak úzkostlivou pozorností hledí na

útlou pacientku její zachránce…

Péči o Hetty převzala Appletonová a Lucille sešla s

ctihodným Peterem Seagravem do obývacího pokoje, aby

mu v klidu poděkovala. A také v naději, že od něj zjistí

podrobnosti o celé téhle naprosto nečekané a zatím

trochu záhadné příhodě.

„Obávám se, že vaši přirozenou zvědavost příliš

neukojím,“ začal. „Zajel jsem dopoledne koňmo do

Woodbridge cosi zařídit. Bouře začala, když jsem se

vracel. Hnal jsem pochopitelně koně co nejrychleji,

přesto jsem naštěstí postřehl slečnu…“

„Markhamovou,“ doplnila Lucille.

„Slečnu Markhamovou, která vyčerpáním nemohla

dál a sklouzla do příkopu u cesty. Když mi na můj

naléhavý dotaz sdělila, ke komu jde, přes její protesty

jsem ji naložil před sebe do sedla a dovezl k vám.“

Na chviličku své vyprávění přerušil a s jistým

zdráháním přidal vsuvku: „Nejdřív jsem ovšem uvažoval,

že by možná bylo vhodnější vzít ji aspoň prozatím na

zámek… Jenže mamá a naše sestřička Polly pobývají v

Everdenu a tady v Dillinghamu slouží výhradně mužský

personál. Neměl by tedy kdo o ni náležitě pečovat.“

Pohlédl na Lucille znepokojeně a dokonce přísně.

„Rozhodně jsem nechtěl být indiskrétní a příliš se jí

vyptávat… ale z jejích útržkovitých promluv jsem

vyrozuměl, že utekla z domova a doufá u vás najít

přístřeší. Také se zmínila, že měla jen přibližnou

představu, kde bydlíte… a proto se ve Woodbridgi

porůznu poptávala po slečně Kellawayové… s tím, že ji

hledá v důvěrné osobní záležitosti. A pokud používala

právě takových formulací… je namístě se domnívat, že v

očích tamních občanů i hostů z Londýna ji to neblaze

kompromitovalo…! A totéž tomu milému stvoření hrozí

tady mezi obyvatelstvem Dillinghamu…!“

Lucille, která ještě nestačila jeho zprávy plně vstřebat,

udiveně zvedla hlavu.

„Mladičká křehká slečna, která touží po útočišti u

pověstné kurtizány –“ rozhořčoval se Peter, ale náhle

zmlkl. Bylo zřejmé, že nad něčím složitě váhá.

Pak, jako by ze sebe netrpělivě svaloval nepříjemnou

tíhu, trhl rameny. „Ne… takhle ne, promiňte. Já přece

vím, že vy nejste kurtizána Susanna Kellawayová, i když

se za ni čertvíproč vydáváte. Jmenujete se Lucille. Můj

bratr to už zjistil.“

Podezření, které se v ní po ranním lordově řádění

uhnízdilo, se tedy do písmene potvrdilo. Lucille

zahanbeně složila hlavu do dlaní.

„Vlastně se divím,“ spustil Peter mnohem mírněji,

„že Nicholasovi trvalo odhalení té záměny tak dlouho…

Já s vámi hovořím poprvé, ale od začátku je mi jasné, že

povrchnost a lascivita pochybných padlých žen je vám

bytostně cizí.“

„Jsme se Susannou dvojčata, není snadné nás

rozeznat,“ připomínala Lucille tiše. „Navíc jsem se

porůznu vědomě snažila v Jeho lordstvu ten klam

posilovat… Stěží se pro mě najde omluva.“

„Nebuďte na sebe příliš krutá… Chci věřit, že vaše

pohnutky nebyly nízké… a jistě se vyjasní.“

„Děkuji vám, pane,“ zašpitala Lucy na pokraji pláče.

„Tím spíš by však – už v zájmu cti a dobré pověsti

slečny Markhamové – bylo žádoucí, abyste se mému

bratrovi otevřeně přiznala. Takže by se i navenek věci

uvedly na pravou míru… Nechci a ani nemohu vás

samozřejmě nutit… ale – slíbíte mi to?“

„Ano,“ řekla Lucy a setřela si slzy. „Je to nejen

nezbytné… ale také správné. A musím se omluvit…

jemu i vám, pane.“

„Mně? To není třeba. Stačí mi, že jsem se ve vás

nemýlil – a oceňuji vaši upřímnost.“

Vstal a podával jí ruku. „Prosím, vyřiďte slečně

Markhamové moje přání, aby se brzy plně zotavila.“

Rozzářil se náhlým a kratičkým úsměvem, který v Lucy

vyvolal intenzivní vzpomínku na jeho staršího bratra.

„Ehm… rád bych… se za den dva přišel podívat… jak se

jí daří.“

Řekl to téměř nesměle.

A s takovou rozechvělou něhou, která musela v

kterémkoli citlivém jedinci rozptýlit poslední zbytky

pochybností – pokud ještě nějaké choval.

Peter Seagrave se prostě stal obětí úkazu hojně a s

oblibou popisovaného především v literatuře: zamiloval

se do Henrietty Markhamové na první pohled.

Lucille čekala další bezesná noc.

Hloupá maškaráda, která se jí od začátku protivila,

byla nakonec stejně prozrazena. Ale záměru odjet,

uniknout z téhle pasti bylo třeba se vzdát. Ztrapněná a

plná studu za podvod, který si nevymyslela a který se

nakonec ukázal zbytečný, bude muset předstoupit před

hraběte s doznáním a možná strpět jeho znásobený

posměch a konečné zavržení.

Nedalo se tomu vyhnout. Už kvůli prokázání

bezúhonnosti Henrietty, k níž ji v určitém smyslu vázalo

daleko pevnější rodinné pouto než k sestře pokrevní. A

vzhledem k Hettině věku za ni Lucille vlastně nesla i

zodpovědnost, které se nesměla zříci.

Zajímalo a znepokojovalo ji samozřejmě také, co asi

dívku přimělo opustit domov, ale to se jistě brzo dozví.

Opustila lůžko, na kterém stejně nemohla najít

odpočinek, a bezcílně bloumala po ztichlém domě.

Zkoušela se také zabrat do nějaké knihy, ale brzo musela

připustit, že se jí to nepodaří.

V deset hodin Henrietta ještě tvrdě spala a Lucille

neměla to srdce ji budit. S radostí však konstatovala, že

se dívce vrátila do tváří barva – a také její pravidelný

dech dokazoval, že nebezpečí těžkého nachlazení nebo

jiné choroby pominulo.

V otcově pracovně u jeho obrovského psacího stolu

se potom Lucy zaměstnala koncipováním dopisu paní

Markhamové.

Po zralé úvaze se v něm omezila jen na nejnutnější

fakta. Nerozepisovala se o tom, že Cookes patří Susanne,

pouze uvedla, že v domě, kde žil její otec, tráví část

prázdnin a že sem za ní Henrietta znenadání přijela.

Lucille se o ni postará, dokud se nedohodnou na dalším

postupu.

Tohle pro začátek stačilo. I tak snad její zpráva

značně

zmírní

mateřský

strach,

který

vdovu

Markhamovou po útěku dcery nepochybně posedl.

Vkládala psaní do obálky, když Appletonová ohlásila

příchod hraběte Seagravea. Lucille si skoro oddechla.

Bude to mít za sebou.

Seagrave se na Lucillino pozvání usadil v obývacím

pokoji s obvyklou bezstarostnou sebejistotou, která tak

často uměla přerůst v jistou formu arogance – sice

vytříbené, ale tím o nic příjemnější.

Jeho nálada naštěstí nenasvědčovala, že by hodlal

přímo navázat na své včerejší provokativní vystupování.

„Vyhlížíte skvěle, slečno Kellawayová,“ vrátil se

způsobem oslovení k předchozímu vykání, které před

čtyřiadvaceti hodinami rozmarně zavrhl. „V čem vám

mohu pomoci?“

Lucille se zmohla jenom na veleudivený pohled.

„Bratr mi říkal,“ pokračoval hrabě trpělivě, „že si

přejete něco naléhavého mi sdělit. Tak směle do toho,

slečno Kellawayová.“ Výzva vyzněla trochu potměšile.

Lucillle otevřela ústa… ale to bylo vše. Slova jí

uvízla kdesi hluboko pod hlasivkami.

„Zdá se, že vás postihly jisté problémy,“ nabídl jí

Seagrave východisko. „Vyrozuměl jsem, že snad nějak

souvisejí s příjezdem slečny Markhamové… Co ji vedlo

k tomu, že se k vám uchýlila?“

Tu příčinu by Lucy také ráda znala. Zatím nemohla

lordovu zvědavost uspokojit, i kdyby dokázala promluvit.

Fascinovala ji daná situace. On věděl, že ona není

Susanna. Ona věděla, že on ví. Muselo to být vyřčeno.

Nemohlo to být vyřčeno. K zbláznění.

„Vaše lordstvo –“ vypravila ze sebe pracně a hlas jí

opět selhal.

„Slečno Kellawayová?“ Neusnadňoval jí to ani

trošičku. A proč by také?

Dveře se rozletěly a Hetty Markhamová vesele

vhopkala do pokoje podle přísloví, že ranní ptáče

doskáče nejdál, když se vyspí do půl jedenácté.

„Dobré jitro, Lucille!“ volala poněkud nepřípadně.

„Je mi mnohem líp a –“ Teprve teď uviděla hraběte a

předvedla ukázkové pukrle. „Prosím za prominutí, pane,

nevšimla jsem si vás…“

Když už chrupala tak dlouho, nebylo nutné, aby

vstávání uspěchala, pomyslela si Lucy. Ale bylo těžké se

na Hetty zlobit, třebaže přišla tak nevhod. S malinko

nuceným úsměvem dívce popřála hezký den a upozornila

ji, že paní Appletonová jistě přichystala v jídelně snídani.

„Ona už mi ji přinesla rovnou do postele!“ hlásila

pyšně Henrietta, ale hned projevila své slušné vychování.

„Samozřejmě, nebudu vás rušit… Počkám na tebe třeba v

knihovně, ano?“

„Kvůli mé přítomnosti rozhodně neodcházejte,“

vyzval ji hrabě neformálně. „Vy jste asi slečna

Markhamová, že? Já jsem Nicholas Seagrave… Včera

jste se tuším setkala s mým bratrem.“

Henrietta zrůžověla až po ušní lalůčky. „Pan Peter mi

moc pomohl… Vlastně mě zachránil! Ani si nejsem jistá,

jestli jsem mu dokázala dostatečně poděkovat… Budete

tak laskavý a vyřídíte mu, jak moc jsem mu vděčná?“

Hrabě bezmála úspěšně zachoval vážný výraz. „Jistě,

slečno Markhamová. Spolehněte se. Ale budete mít

příležitost mu to říci i osobně. On se totiž těší, že jakmile

se zotavíte, navštíví vás. Potěší ho, až mu sdělím, že

proces zotavování radikálně pokročil.“

Henrietta si celkem nenápadně, jen asi čtvrt metru,

radostí poskočila.

„Ale bylo by záhodno, abys ještě co nejčastěji

odpočívala,“ nabádala ji Lucy; trochu s postranním

úmyslem dokončit ani nenačatou rozmluvu s hrabětem.

„Kdepak! Není potřeba!“ bezelstně jí odporovala

Henrietta a obrátila se na Seagravea. „Ona Lucy je na mě

tak hodná, mylorde… A vždycky byla. Jako dítě mě

úplně rozmazlovala, když u nás ještě bydlela, než tatínek

umřel… A od té doby mi pořád píše, a když začala

vydělávat peníze jako učitelka, nikdy mi nezapomněla

poslat k narozeninám nějaký pěkný dárek…“

„A jakpak jste ji tu našla, dala vám snad adresu?“

zajímalo se Jeho lordstvo.

„Ne, ale nebylo tak těžké si poradit! Hledala jsem ji

samozřejmě nejdřív v její škole, ale ta byla skoro

vyklizená, jenže jsem naštěstí narazila na slečnu ředitelku

Pymovou,

která

zrovna

kontrolovala

práci

po

řemeslnících, kteří prováděli opravy, a řekla mi, že má

dojem, že se Lucille zmínila, že část prázdnin stráví

někde v Suffolku, snad u Woodbridge, ona si to slečna

Pymová nepamatovala přesně, anebo jí to snad Lucy ani

úplně přesně nepověděla, ale já s sebou měla prasátko se

všemi svými úsporami, a tak mi peníze vystačily ještě i

na dostavník do Woodbridge a tam jsem se vyptávala,

jestli poblíž nebydlí slečna Kellawayová, a někteří lidé se

na mě nevím proč dívali divně, ale nakonec jsem zjistila,

že je tady v Dillinghamu, jenže ten kus cesty už jsem

musela dojít pěšky a při té bouřce to bylo hrozné, ale

všechno dobře dopadlo, hlavně zásluhou pana Petera, a já

jsem šťastná, že jsem se k Lucy dostala,“ podala Hetty

stručný referát na jediné nadechnutí.

Seagravea zřejmě trápilo horko, protože rozestřel svůj

hedvábný kapesník a dlouho si pečlivě otíral celý obličej.

Když s tím skončil, povstal. „Nebudu dál zdržovat,

protože obě jistě máte k probírání stovky námětů… Těší

mě, že jsem vás poznal, slečno Markhamová. A my dva,

slečno Kellawayová, snad najdeme čas pohovořit si

zítra… Velmi rád například vyslechnu vaše vyprávění o

vašem… povolání. Nevedete náhodou v té škole – mimo

jiné – kroužek ochotnického divadla?“

Což nebylo úplně spravedlivé rýpnutí, protože jeho

výkon ve včerejší rozpustilé francouzské frašce měl k

dokonalosti také daleko.

Jenže Lucy se rozhodně nenacházela v takové náladě,

aby mu to připomněla.

„Hm… ohromně hezký gentleman,“ poznamenala

Hetty bezprostředně po Seagraveově odchodu, „ale

chvílemi z něj jde trochu strach. Tobě se líbí, Lucy?“

Oslovená momentálně postrádala chuť se do

podobných rozborů pouštět. Spokojila se vyhýbavým

manévrem: „I kdyby, co z toho? Ve společenském

žebříčku stojí nejmíň třicet příčlí nade mnou. Je hrabě,

patří mu spousta panství. Dillingham je jenom jedno z

nich.“

Henrietta znatelně posmutněla. „Aha… Takže vůbec

nepadá v úvahu, že bych jeho bratrovi… stála za to, aby

na mě chviličku, třeba jen chviličku myslel…“

Co na to říci? Hetty plála láskou jako pochodeň a na

každé varování, na každou radu bylo pozdě.

Lucy děvče pohladila. „Mylord ti přece říkal, že pan

Peter za tebou chce zaskočit. Já myslím, že mu můžeš

věřit. – Ale jak také docela správně podotkl, my si teď

spolu musíme promluvit… A o něčem důležitém.“

Tohle Henrietta naprosto nechápala. Copak je něco

důležitějšího než Peter Seagrave?

Lucille si ji nenápadně, ale bedlivě prohlížela. Nikdo

nemohl popřít, že její mladinká téměř-sestřička se rozvila

do nevšední krásy. Připomínala svěží orosenou růžičku a

dychtivému zájmu lordova bratra o tak něžnou květinku

se nebylo co divit.

„Pokud tomu dobře rozumím,“ nutila se do přísnosti,

„utekla jsi z domova, Hetty. Proč?“

„Ach Lucy, nejdražší Lucy, uvidíš, že za to

nemůžu… Namouduši! Nepošleš mě zpátky, viď že ne?“

škemrala dívka a dojemně třela dlaněmi o sebe, až se jí z

nich málem kouřilo.

„Všechno je vina tetičky Dorindy!“ vybuchla

naříkavě. „Nutí mě, abych se vdala za pana Gilliese,

ševce z vedlejší ulice! Kdybys ho potkala v lese, utekla

bys před ním strachy, Lucy! Je to starý vdovec, z uší mu

rostou štětiny… jeho šaty jsou cítit kuličkami proti

molům a z pusy mu páchne ještě hůř! To radši umřu, než

abych s ním šla k oltáři!!!“ Z hlasu jí zazníval nejen

odpor, ale skutečná hrůza.

„Snad nebude tak zle,“ utěšovala ji Lucille. „Co tomu

říká maminka?“

„Hm… moc se jí to nezamlouvá… ale když ona do ní

teta vždycky tak dlouho hučí, až ji nakonec přemluví ke

všemu, co si zamane!“

Lucille tiše povzdechla. I pouze občasné a krátké

návštěvy u paní Markhamové stačily, aby postřehla, jak

od smrti pastora stále víc podléhá vlivu své starší sestry

Dorindy Pledgeové a jejího manžela. Třebaže byli

poměrně zámožní, žádnou podstatnější finanční výpomoc

chudé vdově neposkytovali – zato si ovšem za své

ojedinělé škudlivé milodary osobovali suverénní právo

zasahovat do jejích rodinných záležitostí.

A protože Dorinda měla dvě dcery (které mnoho

půvabu nepobraly), pravděpodobně plánovala odklidit

hezkou neteř pod čepec se sešlým vdovcem, aby beztak

nevelký

okruh

potenciálních

ženichů

z

okolí

nerozptyloval svou pozornost a neplýtval jí na někoho

jiného než na vdavekchtivé slečny Pledgeovy.

Jistě se přitom jako obvykle se svým mužem

nerozpakovali vyvíjet na bezmocnou paní Markhamovou

i Henriettu nemilosrdný nátlak.

„Pomůžeš mi, Lucy? Necháš mě tady u sebe bydlet?“

popotahovala srdceryvně Hetty.

„Jak bych tě mohla vyhnat, holčičko? Jenomže…

všechno je komplikovanější, než si dokážeš představit.

Samozřejmě se nejpozději na konci prázdnin budu muset

vrátit do oakhamské školy… ale hlavně – tenhle dům je v

držbě Susanny. Zdědila ho po našem otci.“

Navzdory

svému

nízkému

věku

a

životní

nezkušenosti Hetty rázem pochopila nejrůznější neblahé

souvislosti, které z toho sdělení plynuly. A nebylo divu,

že se rozplakala naplno, protože ji samozřejmě přepadlo i

strašlivé pomyšlení, že se docela možná zostudila v očích

Petera Seagravea.

Alespoň tohle domnění jí Lucy mohla oprávněně

vyvrátit. „Neboj se, Hetty, hlupáčku, ten o tvé poctivosti

a neposkvrněné pověsti nepochybuje ani v nejmenším! A

udělá všechno pro to, aby tě před každým pomlouvačným

podezřením bezpečně ochránil.“

Pod náporem blaženosti, která se Hetty rozlila po

lících, oschly stružky slziček během necelé vteřiny. „Ach

Lucy!… Myslíš, že mě má… aspoň trošičku rád?“

„Ne. Má tě rád hodně,“ řekla Lucille.

Jakpak by asi lakomý pan Pledge, jeho zakyslá žena

Dorinda a jejich ošklivé dcerunky skřípali zuby, kdyby se

Henrietta místo za vetchého ševce Gilliese provdala za

šlechtice, mladšího bratra hraběte?!

Takové vidiny byly ovšem hodně předčasné. Přivedly

však Lucille zpátky ke zcela střízlivým úvahám,

týkajícím se hraběte samotného. A stejně tak jí. Jejích

marných nadějí, pošetilosti…

Zítra ji nanovo čeká utrpení při odloženém pokusu

ospravedlnit se, nebo si alespoň vyprosit špetku

shovívavosti.

Neradostně rozebírala postavení, do jakého ji tahle

zašmodrchaná historie uvrhla. Vyměnil by si ho s ní leda

šílenec.

Ctihodný Peter Seagrave se dostavil záhy po poledni,

a to s tak obrovským pugétem orchidejí, že v zámeckém

skleníku už stěží mohly nějaké zbýt. Slavnostně předal tu

nádheru Henriettě, které se nadšením roztáhla kukadla do

neuvěřitelné šíře.

Lucy jim nevtíravé doporučila procházku po zahradě

a Felicity Appletonová se ochotně ujala role Henriettiny

gardedámy.

Všichni tři si pro posezení shodou okolností vybrali

Lucillinu oblíbenou lavičku pod jabloní a Peter se

překonával ve snaze dámy okouzlit a pobavit. Pravda,

bez přítomnosti hospodyně by se mu to asi bývalo dařilo

ještě lépe.

Lucille je chvílemi pozorovala oknem pokoje, kde se

dost roztržitě zabývala aranžováním orchidejí do jedné z

krásných čínských váz, které náležely mezi otcovy

úlovky z dalekých cest.

Přistihla se při pokušení začít Henriettě závidět. Ta se

bláznivě zamilovala a její city jsou víc než opětovány.

Zatímco ona, Lucille… milovala beznadějně.

Našla svůj ideál… aby se v jeho očích prezentovala

nejdřív jako bezectná kurtizána a potom snad ještě hůř:

jako lhářka a podvodnice.

ŠESTÁ KAPITOLA

Lucille čekala, že směsice napětí a obav, která v ní

bez přestání hárala, jí také tuhle noc odepře dobrodiní

spánku.

Únava však byla tentokrát milosrdná a její zmučené

nervy přemohla. Překvapivě svěží se probudila do

jasného slunečného dne. Dům byl ještě tichý.

Usoudila, že čerstvý vzduch by jí jenom prospěl.

Vyklouzne zase po dlouhé době ven. Ne do vesnice nebo

po veřejných cestách, ale jen někam do zastrčených

koutů polí a luk, kde nehrozí, že by v tuhle dobu někoho

potkala.

Celá obloha zatím zářila jasně modrým nádechem,

mírný vítr vanul přímo od moře. Byl v tom mír a klid,

které Lucy tolik potřebovala. Minula rozlehlou

ohrazenou pastvinu a rázně se pustila po úzké mezi

kolem lánu vzrostlého žita. Za jedním z malých

vyvýšených remízků se zastavila, aby se rozhlédla po

krajině.

Nikde nikdo, jen v dálce pro ni neslyšitelně hrkotal

směrem k vísce osamělý žebřiňák, tažený párem mul.

Ptáci pilně šveholili, kdesi vysoko nad její hlavou

dokonce zpíval neúnavný skřivánek.

„Dobrý den, slečno Kellawayová. Řekl bych, že bude

dokonce krásný.“

Škubla sebou. Jak tiše se uměl přiblížit…!

Nemusela by se ani ohlížet. Ten znělý baryton, který

bleskurychle střídal nejrůznější odstíny mluvy a který tak

často protkávala především jemná ironie, s jistotou

poznávala.

Jeho hraběcí Milost osobně. Snad při činnosti, kterou

by bylo možné charakterizovat jako ranní obhlídku

vlastních statků.

Susanna přirozeně mezi svými noblesními šatečkami

neměla žádné, které by se daly obléct na pěší putování

neučesanou přírodou, a proto si Lucy navlékla jednu svou

obnošenou kazajku a obyčejnou hnědou sukni… které

doplnila nepříliš vzhlednými šněrovacími botkami. Teď

bylo pozdě litovat, že ji Seagrave vidí v tak všedním,

nepřitažlivém oděvu.

Také si ho samozřejmě hned vzal na mušku.

„Hleďme, netušil jsem, že vaše garderoba obsahuje i

něco nemódního a netřpytivého,“ poznamenal.

Lucy se zakabonila. Koneckonců, když už mu bylo

známo, že ona není Susanna, neměl proč předpokládat, že

ji bude potkávat svůdně vyfintěnou!

„Mně se tyhle šaty na chození mezi poli zdají docela

vhodné,“ řekla a významným pohledem sjela na jeho

hlínou notně zašpiněné vysoké boty a očividně nenové

jezdecké kalhoty.

„To máte pravdu,“ připustil s kratičkým zábleskem

schvalujícího úsměvu. „Ale překvapuje mě, že se

vydáváte na vycházky v tak velice časnou hodinu.

Zřejmě na rozdíl od své sestry netrpíte odporem k

brzkému vstávání. Pokud ovšem,“ protahoval slova, „vás

nebudí špatné svědomí.“

A bylo to tu! Víceméně jasná pobídka k jejímu

konečnému doznání…

Ruměnec, nezadržitelně se šířící na Lucilliných

tvářích, přiměl Seagravea, aby pokračoval v laskavějším

duchu. „Nechcete mi o tom vyprávět, zatímco se spolu

projdeme? Častokrát jsem si všiml, že o delikátních

věcech se snáz mluví při chůzi…“

Šli bok po boku a on zkrátil kroky, aby mu stačila.

Úzká cesta, na kterou zabočil, mířila přes okraj Věžního

lesa obloukem nazpět k zámku. Místy mírně, místy

příkřeji stoupala přes zvlněná úbočí Dračího vrchu a

hrabě nabídl Lucille své rámě jako oporu. Bylo to zcela

neosobní gesto, ale blízkost Seagraveova těla znatelně

oslabovala Lucyinu schopnost se plně ovládat. Konečky

prstů jí probíhalo slabé mravenčení a její dech se

zrychloval. Alespoň o tom druhém jevu si mohla

namlouvat, že ho způsobuje chůze do kopce,

komplikovaná klopýtáním o masivní kořeny stromů,

které se klikatě plazily na povrchu mechovité půdy.

Rozhovor, který se měl mezi nimi odehrát, uvázl

odpočátku v naprostém mlčení… ale nic nenasvědčovalo

tomu, že by lord na konverzaci trval.

Na jednom z hřebenů se lesní porost náhle rozevíral a

nabízel úchvatný výhled přes údolí řeky Deben až ke

vzdálenému, silně rozeklanému mořskému pobřeží – a za

ním ještě sotva zřetelnému pruhu nekonečné vodní

plochy mizející za obzorem.

Aniž by se dohodli, oba naráz se zastavili. „Zde se

nacházíme v nejvyšším bodě hrabství,“ parodoval hrabě

profesionálního průvodce po pamětihodnostech. Prohlížel

si panoráma a vzápětí v jedné ze svých fascinujících

proměn poznamenal vážně, dokonce se stopou lehké

nostalgie: „Vlastně už bych byl skoro zapomněl, jak je

suffolkský

kraj

nádherný…

Kreslíte,

slečno

Kellawayová?“

„Ano, mylorde. Jenže nevalně.“

„Škoda. Ale nevadí. Možná vám takový pohled

přinese inspiraci…“

Lucille si vybavila dílo oblíbeného krajináře. „Chápu,

proč John Constable v těchhle končinách tak rád

maluje… Zářivé světlo a bohaté barvy… obrovský volný

prostor, kde nebe sahá po nekonečnu –“

Za řeči se obrátila k Seagraveovi a její bezprostřední

nadšení pohaslo, když si připomněla nepřekročitelnou

bariéru, která je dělí.

Ticho se prodlužovalo.

Přerušil ho až po dlouhé chvíli… a poněkud

vyzývavě.

„Nijak mě neudivuje, že Constableovu práci znáte,

slečno Kellawayová. Musíte někdy zajít na zámek –

ukázal bych vám několik obrazů, které pro mě maloval

na zakázku. Pokud vás to potěší.“

„Ano… to by bylo milé…“ zabreptala a sbírala

veškeré odhodlání pro to, co konečně bylo nutné

vyřknout. „Vaše lordstvo… jsem povinna vám

vysvětlit…“

Hrabě pánovitě zastrčil ruce do kapes. „Ano, myslím,

že k vysvětlování je toho poměrně dost. Začněte třeba

tím, proč jste se tak tvrdošíjně a do posledního možného

okamžiku vydávala za svou sestru. Měla jste řadu

příležitostí přestat s tím a svěřit mi pravdu.“

Nemluvil příkře, ale tak rozhodně, že to vylučovalo

jakékoli další uhýbání, natož odpor.

Jenže i čistá pravda mívá mnoho podob. Copak by se

právě jemu mohla svěřit s pravdivým pohádkovým

příběhem o tom, jak jedna malá bezvýznamná učitelka na

dívčí škole přistoupila na podvodnou hru své sestry

jenom proto, že v koutku duše tajně doufala v mizivou

možnost, že znovu potká svého krásného prince…

pardon, hraběte?

Zatímco zardělá, se sklopenýma očima váhala jak

začít, Seagrave znovu promluvil. „Křivdím vaší sestře,

když předpokládám, že má na téhle šalebné šarádě velký

podíl? Nebo snad o ní neví – a vy jste se jakousi lstí

pokoušela uchvátit dědictví Cookes výhradně pro sebe?“

Lucille rozhodně nebyla v bojovné náladě, ale po

tomhle nespravedlivém nařčení se přesto naježila jako

rozzlobená kočka.

„Není nutné, abyste viděl věci horší, než jsou,

mylorde! Susanna musela na jistou dobu odjet ze země a

bála se, že by ji mezitím mohly o právo na dědictví

připravit záludné právnické kličky… Jistě by je vítal

například Walter Mutch… ale možná i vy sám! Při

prvním příchodu na Cookes jste řekl leccos, co tomu

nasvědčovalo.“

Seagrave se zasmál. „Zásah, slečno Kellawayová!…

Budiž, tohle vysvětluje, proč vaše sestra chtěla, abyste se

za ni vydávala… Ale jaké motivy vedly vás, abyste jí

vyhověla? Obrovská sesterská láska… ke kurtizáně?

Nebo spíš nabídka finančních či jiných výhod? Dávala

jste mi vehementně najevo, že vás koupit nelze…!

Jaképak jsou tedy podmínky, které vás nalákají…

někomu vyhovět?“

Lucy se hryzala do rtů, aby bolestně nevykřikla.

Jediný muž, do něhož se za šestadvacet let svého života

zamilovala, s ní hovoří takhle! Nezaváhá ani před

dvojsmyslnými narážkami, ačkoli už zná Lucillino

naprosto počestné zaměstnání.

„Lákavé podmínky?! Pokud trváte na takovém

označení… sdělím vám je a nezáleží na tom, zda mi

porozumíte a uvěříte. Netoužila jsem nikoho klamat,

nejméně vás. Souhlasila jsem, protože jsem doufala, že si

tady na dva týdny odpočinu od drtivé jednotvárnosti

školního režimu. A… snad i proto, že jsem si přála

alespoň dodatečně trochu poznat svého zesnulého otce –

prostřednictvím jeho oblíbených knížek, jeho sbírek,

míst, kde se pohyboval…“ I tohle byla pravda, třebaže ne

celá. „Ale neobávejte se, teď se raději vrátím, mylorde.

Kdyby se znenadání neobjevila Hetty Markhamová, už

včera bych bývala z Dillinghamu odjela. Ale nějak to

celé zvládnu. Spolehněte se, že Cookes vyklidíme do

konce týdne. Nejpozději.“

Otočila se na podpatku, ale Seagrave ji rezolutně

zadržel.

„Moment, slečno Kellawayová.“ Prohrábl si větrem

rozčechrané černé vlasy. „Buďte tak laskavá a pojďte se

mnou ještě kousek. Chci vám oznámit zajímavou

novinku.“

Znovu vykročil a Lucy ho nerozhodně následovala.

Uplynuly dobré tři minuty, než promluvil. Cesta, která už

začínala zvolna klesat, právě křižovala hustou skupinu

rozložitých dubů.

„Včera večer jsem obdržel věrohodnou zprávu, že

žena,

bezpečně

identifikovaná

jako

Susanna

Kellawayová, pobývá v Paříži spolu se sirem Edwinem

Boltem a že se oba v dohledné době společně vypraví do

Vídně.“

Po očku sledoval Lucillinu reakci.

„Podle všeho se vaše sestra hned tak do Anglie

nevrátí.“

Tohle ovšem Lucy nijak zvlášť nezaskočilo ani

nepřekvapovalo. I předtím byla pevně rozhodnuta

Cookes opustit – a pokud to bude znamenat, že Susanna

pronájem ztratí, nedá se nic dělat. Sestřiny plány s

huhňavým Boltem zřejmě vycházely, takže se bude moci

utěšovat jeho majetkem a v jeho novomanželském

náručí… a záhy potom asi i mimo ně.

„Z mého hlediska se tím nic nemění, mylorde.

Původně jsem Susanne slíbila, že v Cookes zůstanu do

jejího návratu. Jenže ten měl nastat za čtrnáct dní. Lhůtu

jsem protahovala, jak nejdéle bylo možné… ale okolnosti

se změnily tak radikálně, že tu už opravdu nemám co

pohledávat. Zbývá mi upřímně se vám omluvit a spěchat

nazpět do školy.“

Seagrave zkřivil ústa v drobném úšklebku. „A jste si

jistá, že vás nechám jen tak odejít? Co kdybych se

rozhodl, že nesmíte ujít trestu – a podal na vás žalobu?

Podklady pro obvinění by se nalezly snadno… Dejme

tomu… vystupování pod falešným jménem… pokus o

uchvácení cizího majetku za pomoci podvodu… Byl by z

toho ukázkový kriminální případ.“

Lucy se zahoupala země pod nohama. „To snad by –

to vy byste snad přece –“

„Neudělal?“ Hrabě nasadil obvyklý neproniknutelný

výraz. „Na to bych být vámi nespoléhal. Velice se mi

protiví, když mě někdo zkouší stavět do role hlupáka.

Mám snad takovou urážku ignorovat a netrvat na vašem

potrestání? Na to jste dřív nemyslela?!“

Autoritativně napřímil svou statnou postavu do

úctyhodné výšky a Lucy mimovolně ucouvla. Ze

Seagravea sálala zvláštní síla, jakou dosud u nikoho

nepoznala. Přitahovala, ale zároveň trochu děsila…

zvláště když ji umocňovalo tajemné příšeří vládnoucí pod

hustě propletenými korunami věkovitých stromů.

Lord na ni upíral uhrančivé tmavé oči a bez přímé

vazby na předchozí pohrůžky pronesl zvolna, jakoby ze

sna: „…Ovšemže jsem se už rozpomněl… že jste to

musela být vy, v tom neosvětleném průjezdu hostince ve

Felixstowe… Ale hlavně se mi vybavil jeden detail z

loňského roku, z mého velekrátkého pobytu v

Oakhamu… kde je chvalně známá dívčí škola slečny

Pymové! Vždyť já vás tenkrát zahlédl stát u okna naproti

přes ulici. Bylo to jako andělské zjevení… které vzápětí

zmizelo. – Jste skutečně takový nevinný andílek, slečno

Kellawayová? Je to vůbec možné u dívky, jejíž dvojče je

kurtizána? Pochybuji…!“

Přiblížil se těsně k ní. Znovu chtěla couvnout, ale

nemohla dál, protože zády narazila na široký, zvrásněný

kmen dubu. Seagrave natáhl ruce a uvěznil Lucille tím,

že je těsně vedle obou jejích spánků opřel o strom.

„Jsem velmi zvědav,“ mumlal tiše, „jak daleko byste

bývala ochotna zajít v předstírání, že jste Susanna… Byla

byste přijala tu nabídku stát se mou milenkou? Tak

mluvte…! Nebo to mám vyzkoušet?“

Lucille instinktivně zaklonila hlavu a zavřela oči.

Hned nato ucítila jeho rty na svých.

Ještě se jí koutkem mysli přehnala sebekritika za to,

jak toužebně od polibku v cookeské zahradě čekala na

takovouhle reprízu – a potom jako by veškerý rozum

ztratila.

Do své moci ji uchvátila závratná rozkoš. Do mužova

líbání pronikala stále silnější vášeň a Lucille se jí nejen

podvolovala, ale vycházela jí vstříc.

Slastně vzlykla, když jí špička jeho jazyka proklouzla

do úst a drsně jí laskala zuby i horní patro, každičkým

nervem vnímala stupňující se tlak lordova urostlého těla,

které se k ní stále úžeji přimykalo a neprodyšně tisklo její

záda ke kůře stromu.

Pak se jeho prsty svezly k horním knoflíčkům její

staré kazajky. A beze spěchu je začaly rozepínat.

Dobře věděla, že tohle by neměla připustit – protože

hrabě si její povolnost může vyložit nesprávně… jako

necudnost podobnou té, kterou se vyznačovala Susanna.

Ale nedokázala ze sebe vydat slůvko nesouhlasu ani

se přinutit k jakékoli obraně.

Všechny knoflíky byly uvolněné a mužovy prsty

rozhalovaly Lucyinu košilku. A pak jeho dlaně vklouzly

dovnitř a horce uchopily její ňadra, svíraly je a hned zase

něžně laskaly. Nemohla potlačit milostný sten, za kterým

následovaly další a další. Objala jeho ramena a zmámeně

hladila pevné, napínající se svalstvo…

Chyběly jí zkušenosti, ale vytušila, co bude

následovat. Přála si to, ale zároveň se toho lekala. Ona

hraběte miluje… ale on?? Leda si pomyslí, že Lucille je

opravdu lehce k máni. Když jeho levá ruka sklouzla dolů

k jejímu boku a pokračovala dál po linii stehna, Lucille

sebou škubla a s mobilizací veškeré své vůle se z lordova

sevření zpola vytrhla. Připadalo jí, že každou chvíli

omdlí.

Hrabě poodtáhl hlavu, aby se na ni mohl podívat, a v

jeho očích se objevily překvapení a nelibost. Ale to trvalo

jen kratičce. Téměř ihned nasadil jeden ze svých zpola

pochybovačných, zpola sarkastických úsměšků.

„Jen potud… a dost? Obávám se, že pokud byste

chtěla skutečně zdárně imitovat svou sestru, musela byste

v započatém snažení zajít mnohem dál, slečno!“

Lucille, která zoufale bojovala o znovuzískání

sebekontroly, jeho slova zasáhla jako otrávené šípy. Ano,

nemýlila se: hrabě ji chtěl tím, co se odehrálo před chvílí,

jen a jen potrestat, pokořit a ponížit.

„Nikdy

jsem

nechtěla

a

nechci

Susanne

napodobovat…!“ vykřikla. Nohy se jí třásly tak, že

zavrávorala a klesla na zem.

A dala se do usedavého pláče.

Když se alespoň částečně vzpamatovala, zaznamenala

další z prudkých a nevypočitatelných lordových proměn.

Zčistajasna s ní jednal přátelsky a mile, jako by byl jejím

blízkým příbuzným, nebo dokonce bratrem, který si

klade za čest ochraňovat malou holčičku. Nabídl jí svůj

kapesník, nešikovně jí pomáhal s úpravou poničeného

účesu.

„Odpusťte mi, slečno Kellawayová,“ řekl prostě, když

ji podepřel, aby mohla vstát. „I když jsem se zachoval

neodpustitelně. Prosím.“

„Vina je na mé straně,“ odporovala Lucy dosud

slabým a nejistým hláskem. „A vy promiňte, že –“

„Kčertu se vzájemným omlouváním!“ přerušil ji

povzbuzujícím tónem. „Co kdybyste se mnou zašla na

zámek a odpočinula si tam, dokud se neuklidníte a

nebude vám lépe? V tomhle stavu se stěží můžete vrátit

do Cookes.“

Lucy nejprve odmítla a téměř se s ním pohádala, ale

byla ještě příliš slabá na to, aby své stanovisko uhájila a

prosadila.

„Rozhodně je nesmysl, abyste se bála, že vaše

přítomnost bude v zámku někomu vadit,“ ujišťoval ji

Seagrave. „Peter stejně nevstane před obědem. Včera

navečer zajel do Woodbridge a vrátil se hluboko po

půlnoci. Hrál s londýnskými hosty a místní honorací

karty – určitě proto, aby vyhrál dostatečné věno pro svou

budoucí nevěstu!“ zažertoval.

Nijak nereagovala… a třebaže ji při chůzi podpíral,

pohybovala se velmi malátně. Stále ještě byla v mírném,

možná i větším šoku. S utajeným povzdechem se

odhodlal k promluvě, v níž věru nenacházel žádné

potěšení: „Slečno Kellawayová… jako gentleman bych

se pochopitelně neměl dál zmiňovat o tom, co… se právě

událo. Ale asi je to v jistém smyslu nezbytné…“

Zbytečně si odkašlal. „Jste vzdělaná žena… a jako

takové vám jistě nezůstalo utajeno, že v přírodě… a tedy

i mezi lidskými bytostmi existují… určitá… ehm…

samozřejmá tíhnutí, která… která jsou podle nejnovějších

lékařských výzkumů ovlivňována stálými… vnitřními

chemickými reakcemi a… takže…“

Proklel se a uznal, že vědecké výklady nepatří k jeho

nejsilnějším stránkám. Raději skončil co nejstručněji:

„Takže… na tu příhodu prostě zapomeňte, ano?“

Prostě zapomeňte!!! Zuřivě zadržela nový nápor slz.

„Rozumím perfektně, mylorde. Přál jste si odvetu za můj

podvod, přál jste si mě zostudit. Buďte spokojen,

podařilo se vám to skvěle.“

„Žádný takový záměr jsem neměl…!“ spustil zostra,

ale přerušil se a skoro kajícně opravil: „Tedy…

zpočátku… do jisté míry snad… ale potom mě přemohla

nefalšovaná touha. Stejně jako – alespoň doufám –

vás…“

Tohle příliš taktní ani obratné nebylo, vyčetl si – ale

cožpak na tom v téhle zamotané rozepři záleží?

Zlobila se na sebe, zlobila se na něj. Nesvedla

posoudit, na koho víc. V jejím nitru hlodala bolest, jejíž

ostny se ježily na všechny strany.

„Jen mě stále znovu a znovu cynicky pokoušíte…

Jsem pro vás zábavná, legrační hračka, na které nezáleží.

Když se rozbije, nic se neděje! Raději se vrátím do

Oakhamu okamžitě, než abych dál sloužila jako terč vaší

neukojitelné pomstychtivosti, lorde Seagrave.“

„Zcela zapomínáte na obtíže slečny Markhamové.“

Hlas hraběte ji zastavil po pouhých třech krocích.

Tentokrát v něm absentovala sebemenší známka

výsměchu nebo tvrdosti.

„Chci jí pomoci stejně upřímně jako vy,“ pokračoval

hrabě naléhavě. „A k tomu je potřeba, abychom oba

smazali dosavadní… nedorozumění. A popravdě řečeno,

mrzí mě, že mi moje pýcha dosud bránila sdělit vám něco

velmi podstatného: od chvíle, kdy jsem zjistil vaši pravou

totožnost, ani na moment mě nenapadlo podezírat vás, že

byste snad také byla žena pochybných mravů. A v tomhle

přesvědčení mě dnešek ještě utvrdil. Ale to přece

nebudeme znovu rozebírat… Souhlasíte tedy, abychom

se k sobě chovali, jako kdyby k těm nemilým minulým

událostem, které se týkaly nás dvou, vůbec nedošlo?“

Lucy mohla konečně pocítit uspokojení. Jenže ho

převážily dojmy podivné vyprahlosti a bezútěšnosti.

Protože se definitivně přesvědčila, že ty prchavé, ale

úžasné prožitky štěstí v Seagraveově náruči byly pro něj

naopak absolutně bezvýznamné…

Kvůli Henriettě ovšem byla ochotna i tuhle hořkou

pilulku spolknout.

Unaveně stiskla ruku, kterou jí lord podával na

usmířenou, a vážně na jeho návrh přikývla.

Klikatou cestou kolem posledního výběžku obory

sestupovali na úpatí vrchu směrem k zadnímu traktu

zámku. Pohled na krásně upravený park, který budovy

dole obklopoval, by za příznivějších okolností Lucy

nadchl, ale teď ji nechával chladnou. Bylo to zákonité,

protože její nálada se pohybovala pod bodem mrazu.

Kolem zdobných mříží na důkladné kamenné

podezdívce,

vyhrazujících

zámecký

pozemek,

se

obloukem přiblížili k hlavní bráně. Za ní se prostíral

rozlehlý čestný dvůr, uprostřed s kašnou, nad níž se tyčila

socha Herkula. Lucy zaznamenala, že toto dílo z černého

mramoru poněkud připomíná Nicholase Seagravea…

Ten právě vykřikl: „No ne…! Bože! Dorazila máti!“

Lucille pozorněji sledovala, kam se zadíval.

Skutečně, na kruhovém objezdu před dvouramenným

vstupním schodištěm s umně vypracovanou balustrádou

stál honosný kočár, jehož dvířka krášlil složitý erb

završený zlacenou hraběcí korunkou. Kolem se hemžila

hejna služebnictva, která pilně vnášela do zámku

nespočetné truhlice, kufry, kabely, tašky, krabice s

klobouky a jiná objemná zavazadla.

I na tu dálku bylo patrné, že někteří nezodpovědní

dillinghamští lokajové, sužovaní dosavadním celibátem,

zneužívají toho, že hraběnčiny švarné komorné měly obě

ruce zaměstnané, a štípají je do zadečků. Postižené

potěšené pištěly.

Seagrave důrazně vydával Lucille přímo do ucha

chvatné instrukce: „Poslouchejte… Slečna Henrietta ze

všeho vyvázne bez nejmenší úhony, jestliže jste i vy

připravená zachránit svoji dobrou pověst. Musíte zůstat v

Cookes a musíte vystupovat pod svým pravým jménem.

Ptám se: uděláte to?!“

Znovu jí byl tak blízko… a proto málem přeslechla,

co jí vlastně říká. Několikrát zamávala závojem řas před

zorničkami, aby od něj dokázala odtrhnout pohled.

„Ano… ale nechápu –“

„Ani nemusíte. Důvěřujte mi! Bude to v pořádku.“

Pracně si rovnala myšlenky. Těch proměn a zvratů na

ni bylo během poslední hodiny přece jen moc. Takže pro

tuhle chvíli jsou s hrabětem spojenci?

Seagrave ji vlekl po příjezdové cestě, rovnoměrně a

hladce vysypané štěrkem, téměř ji vynesl vzhůru po

schodech a pak do prostorné haly. Tam stanuli na

ornamenty posetých dlaždicích před několika nehybnými

rytíři

v

celoplátových

brněních

a

nehybným

majordomem, díky míře zvetšelosti datovatelným do dob

Viléma Dobyvatele. Brnění byla prázdná, a tudíž neživá,

starý majordomus, jak se ukázalo, žil. Třebaže rozdíl

nebyl příliš patrný.

„Medlyne,“ oslovil hrabě ten důstojný památník,

„přijela moje matka, že? Kde ji najdu?“

Majordomus výstražně vztyčil ukazovák a jeho

voskově bledá vrásčitá vizáž se stáhla do grimasy

odporu. Ta výstraha ovšem nebyla určena lordovi, ale

mladičké služtičce, která za Seagraveovými zády

využívala hladkosti naleštěné podlahy, a místo aby

svěřenou bagáž vláčela, vesele ji po dlaždicích

postrkovala. Děvče předstíralo, že kmetovu nevoli

přehlédlo, a když ho minulo, vyplázlo za ním jazyk.

„Vaše hraběcí Milost se jako vždy nemýlí,“ potvrdil

Seagraveovi důstojně Medlyn. „Její hraběcí Milost nás

ráčila poctít svou přítomností a nyní dlí s ctihodným

panem Peterem v modrém salonku, kde jí bylo podáno

malé občerstvení. Dovoluji si připodotknout, že s Její

hraběcí Milostí přicestovala rovněž lady Polly, jež se

odebrala k odpočinku do svého pokoje.“

Nato Medlynův zrak nesouhlasně spočinul na

rozcuchané, klepající se a uplakané Lucy. „Osměluji se

nesměle otázat, zda by se tato mladá dáma nepřála před

vstupem do zámeckých komnat poněkud upravit.“

„Podnětná myšlenka, Medlyne,“ pochválil ho hrabě.

„Požádejte

některou

z

hraběnčiných

osobních

zušlechťovatelek, která je právě volná, aby se slečny

Kellawayové ujala. Já zatím prohodím s máti pár slov.“

Vyzval Lucy, aby za ním přišla nahoru hned, jakmile

bude hotová, a k tomu šeptem připojil: „A ne abyste

utekla!“

Už tenhle jeho spiklenecký a tak trochu uličnicky

pronesený dovětek stačil, aby se Lucillin stav znatelně

vylepšil. A když pak umytá, učesaná a s jakžtakž

uhlazenými a vykartáčovanými šaty kráčela do prvního

poschodí, uvěřila dokonce, že žádná katastrofa nenastane.

Modrý salonek, věrný svému názvu, měl stěny i

bohatě štukovaný strop modře vymalované a přepychové

kusy nábytku, pokud to jejich typ a účel vyžadoval, nesly

luxusní modré potahy nebo přehozy.

Lordův bratr a ovdovělá vévodkyně holdovali obřadu

pití čaje u rokokového stolečku vedle okna, rámujícího

výsek venkovní scenerie nejhezčí části parku s malým

jezírkem. Hrabě Seagrave přecházel po místnosti a právě

cosi horlivě vykládal. Když byla Lucy uvedena, přerušil

konverzaci a pokročil jí vstříc.

Než však stačil promluvit, předešel ho ctihodný Peter.

Svižně vyskočil na nohy a jen taktak že nepřevrhl čajový

servis z míšeňského porcelánu.

„Dobrý den, slečno,“ hlaholil srdečně. „Rád bych vás

představil své paní matce…“

Lucy, v souladu se zdvořilostními pravidly dosud

stojící u dveří, odpověděla na pozdrav a směrem k

hraběnce provedla perfektní úklonu přesně podle

přísných požadavků etikety. Žákovská i učitelská léta na

škole slečny Pymové nesla své plody.

Malá, černovlasá, s vybranou elegancí oděná dáma

zvolna položila šálek a ještě pomaleji vzhlédla, aby

dlouho, takřka píď po pídi návštěvnici prostudovala.

Lucy se intenzivně toužila propadnout do země. Pod

tím všepronikajícím pohledem si připadala jako nějaký

ošklivý hmyz pod lupou přírodozpytce.

Hraběnka ji distingovaným gestem vyzvala, aby

přistoupila blíž. A potom sama mrštně vstala a sevřela

Lucy ve vřelém objetí.

„Slečno Kellawayová! Když Nicholas říkal, že vás

přivedl, doufala jsem… věřila, že… Díkybohu, konečně

jsem vás našla!“

SEDMÁ KAPITOLA

I kdyby sesazený císař Napoleon podruhé utekl z

vyhnanství, nevzbudilo by to větší překvapení, než jaké

opanovalo dva muže a mladou ženu v modrém salonku

starobylého dillinghamského zámku.

Peter nechápavě mžikal, pod Lucy by se – kdyby ji

hraběnka stále nesvírala – už podruhé toho dne podlomila

kolena. Největší účinek však mělo matčino počínání na

lorda Seagravea. Navzdory snědosti své pleti střídal

barvy jako chameleón a samovolné cukání jeho lícních

svalů dostoupilo povážlivé intenzity.

„Milá máti,“ začal nejisté, „možná jsem neměl

dostatek času, abych ti přesně vysvětlil…“ Zmlkl a zkusil

to znovu. „Tohle je slečna Kellawayová –“

Hraběnka konečně Lucy pustila. „Ovšemže je!

Hledám ji bezmála dva měsíce!“

Seagrave uvažoval, zda se zbláznil on, nebo matka.

Stísněně řekl: „Je to slečna Lucille Kellawayová – ne

Susanna Kellawayová…“

„Pochopitelně! Proč bych měla hledat Susannu?!“

pozastavila se dáma nad synovou pošetilostí.

Jeho lordstvo zaúpělo a chytilo se za hlavu. „Co

kdybychom si to probrali od začátku, drahá máti…?!“

prosilo snažně. „Nezlob se, ale poněkud mě zaráží, že ses

mně nebo Peterovi dosud nezmínila, že… jaksi… po

slečně Kellawayové pátráš.“

„A kdy asi?! Ty ani Peter se u mě na Everdenu

neukážete, jak je rok dlouhý!“ odrazila tu směšnou

námitku hraběnka přísně. „Já i tvoje sestra Polly bychom

vás jinak samozřejmě informovaly.“

„Polly je do toho… také zasvěcená??“ blekotal hrabě.

„Tak už mluv, mamá…! Pokud nechceš, abych skončil v

ústavu pro choromyslné…“

„I to může být cenná zkušenost,“ ozřejmila mu

hraběnka. „Člověk by měl poznat co nejvíce různých

prostředí.“ Ukázala synovi záda a opět věnovala výhradní

pozornost Lucy. „Polly se k nám připojí později. Cesta ji

trochu unavila… Bude nesmírně šťastná, až se dozví, že

jsme vás objevily, slečno! Už jsme se téměř vzdaly

naděje…“

Peter nepřestával tiše mžikat, Nicholas bezmocně

znovu usedl, či spíše svalil se na sofa.

„Jste asi trošičku nesvá, ubohé dítě – a není divu,“

vrkala hraběnka na Lucy. „Nepřestávám děkovat té

náhodě, že vás Nicholas přivedl právě dnes!“

Vzala lorda na milost a oslovila ho, ale jen proto, aby

si něco ověřila: „Tys ale… vlastně říkal něco o tom, že

návštěva slečny Kellawayové má speciální cíl…?“

„To nespěchá,“ zmoženě mávl rukou Seagrave, ale

stačil vyslat Lucille signál, aby také opatrně vyčkala, jak

se věci budou vyvíjet. „Opravdu by asi bylo nejlépe,

kdybys nám předtím vylíčila, oč vlastně v téhle záhadě

jde, mamá,“ apeloval.

Lucille, kterou hraběnka usadila vedle sebe, se už v

ničem nevyznala. Očekávala od madam Seagraveové v

lepším případě vrcholnou odměřenost, v horším (a

pravděpodobnějším) případě hrubé urážky. Ale to, co se

dělo, připomínalo ukázku z Pohádek tisíce a jedné noci.

Asi ještě spí ve své posteli v Cookes a celé se jí to zdá.

Hraběnka jí vlastnoručně nalévala čaj.

„Jste… nesmírně… laskavá,“ zmohla se Lucille

trhaně na první větu od svého příchodu do salonku.

„Nevím… čím jsem si zasloužila –“

„To já bych zasloužila! V minulosti jsem se

zachovala otřesně, otřesně nedbale,“ obvinila se stará

dáma. „Mohu jen skromně doufat, že mi odpustíte, drahé

dítě…“

A když na ni Lucy vytřeštila oči, hraběnka dodala:

„Víte, slečno Kellawayová – nebo smím vás raději

oslovovat Lucille? – já jsem totiž vaše kmotra.“

„K – mot – ra??!!“ vykřikli Nicholas a Peter současně

a v totožném rytmu, jako kdyby to dlouhá léta pečlivě

secvičovali.

Hraběnka se na ně ušklíbla. „Nejdřív chcete, abych

něco

vysvětlovala,

a

potom

mě

nevychovaně

přerušujete…! Oba mlčte!“

Její vypeskování zafungovalo dokonale. Nastalo

ticho, a to takové, že hrobové.

Zrušila je zase teprve hraběnka. Něžně pohladila

Lucille po vlasech a laskavě ji vybídla: „Povězte mi pro

začátek, Lucille… co je vám známo o historii vaší

rodiny?“

„Vím o ní pramálo, madam. Téměř nic,“ odpověděla

popravdě Lucy.

Pro všechny svaté, tahle vznešená dáma přece

nemůže být její kmotrou! To je nějaký nepříjemný

omyl… hluboké, opravdu hluboké nedorozumění.

Vždycky víceméně automaticky předpokládala, že při

křtu Susanny i jejím vystupovali jako kmotři manželé

Markhamovi, kteří se jich brzo nato také ujali.

„Tak mi nezbývá, než to vyprávění pojmout skutečně

důkladně,“ pokývala hlavou hraběnka. Posílila se

douškem čaje. „Kellawayovi byli kdysi v tomto kraji

velmi vážený rod… Ehm… mnozí jeho členové se ovšem

vyznačovali určitou nespoutaností… Prostě vyváděli

pěkně divoké kousky. Když ta protivná Georgova sestra

Šeřena utekla z domova a vdala se hluboko pod svou

úroveň, leckoho to pobouřilo.“

Peteru Seagraveovi asi připadal tenhle úvod poněkud

zdlouhavý, protože se malinko netrpělivě zavrtěl. Matka

ho umravnila zdrcujícím pohledem.

„Váš otec George, drahé dítě, těsně po skončení studií

získal odkazem svého prastrýce z matčiny strany, který

byl také potrhlý vědáech, měl velký zájem o vědu a chtěl

George v jeho zálibách hmotně podpořit – tedy od tohoto

příbuzného dostal George velký a výnosný statek kdesi u

Westwellu. Jenomže ho během velice krátké doby úplně

rozprodal, aby mohl financovat své výzkumné výpravy

za všelijakými těmi Trňáky… nebo Křováky a

podobnými pronárody.“

Hraběnka zkormouceně povzdechla nad pošetilostí

lidských jedinců, kteří neváhají vyhazovat peníze za

takové zbytečnosti.

„Nu a můj drahý zesnulý manžel Gerald, který byl

shodou okolností Georgeovým spolužákem v Oxfordu,

mu ve své šlechetnosti nabídl za nebývale výhodných

podmínek pronájem Cookes – alespoň nějakou

přijatelnou střechu nad hlavou! Zároveň Gerald – budiž

mu země lehká – tak trochu dohlédl na výběr personálu,

aby zajistil, že cookeský pozemek, hlavně zeleninové

zahrady a sady budou správně udržované… a že jejich

plody ponesou Georgeovi přiměřené příjmy. Takže mohl

i nadále poměrně často cestovat a bádat si po libosti.“

„Pan hrabě Gerald musel být opravdu výjimečně

velkorysá osobnost,“ špitla Lucy vděčně.

„Inu, možná měl i své chyby… ale úzkoprsost a

hamižnost mezi ně nepatřily,“ zavzpomínala hraběnka se

zamlženým zrakem. „Nicméně vraťme se k osudu vašeho

otce, moje milá Lucille. Při své toulce po Itálii, kde mimo

jiné kopal do hrobů, tedy… chci říci prokopával se do

starých hrobek jakýchsi Strusků nebo koho… potkal

dívku, která se posléze stala vaší matkou.“

Stará dáma si dala záležet, aby zformovala rty do

distingované obdivného kroužku.

„Ó, Grace byla mimořádně krásná žena! Velmi se jí

podobáte, drahoušku… Pobývala tehdy ve Florencii jako

společnice a předčitatelka jedné urozené anglické dámy.

S Georgem se do sebe zamilovali – i když těžko

posoudit, jak si na to mezi tím kopáním udělal čas. Vzali

se a on ji přivezl do Dillinghamu.“

Lucille napjatě naslouchala. Tahle exkurze do

minulosti pro ni ve většině bodů mapovala naprosto,

nebo skoro neznámá fakta. Tam, kde by sama mohla

hraběnku poopravit, jako s těmi Strusky-Etrusky, dala

moudře přednost variantě své vědomosti neprosazovat.

„O rok později Grace Kellawayová povila dvě

dcerušky. Vy i Susanna jste byla rozkošná děťátka!“

dojímala se hraběnka. „George dohodl s manželi

Markhamovými, že půjdou za kmotry vaší sestře… a mě

a Geralda požádal, zda bychom nepřevzali patronát nad

vámi. ‚Starší dítě má vždycky výhodu, i když se narodí

jen o půl hodiny dřív,‘ povídal tenkrát, ‚a tak by bylo

jenom spravedlivé, kdyby tomu mladšímu drobečkoví

kmotrovali vznešení páni – aby se to trochu vyrovnalo‘.

Milerádi jsme mu vyhověli. Jenomže pak došlo k té

tragédii! Zdravotní stav vaší matinky se začal znenadání

prudce zhoršovat a… nebylo jí pomoci. Pro Kellawaye to

byl strašný otřes! Tolik ji miloval…“

Do hraběnčina sladkého čaje skanula slaná krůpěj.

„Nerozrušujte se tak, madam, prosím!“ naléhala Lucy

a posloužila staré dámě novým šálkem.

Hraběnka tmavou vonnou tekutinu dlouho roztržitě

míchala stříbrnou lžičkou, než znovu promluvila:

„Myslím, že zbytek již alespoň v hrubých obrysech

znáte, zlatíčko. Citově zničený a navíc v praktických

stránkách života zcela bezradný otec opravdu nebyl s to

starat se o dvě děti… Proto vás na vlastní žádost přijali

do své péče Markhamovi. Bylo to jediné a zároveň

nejlepší řešení.“

Po uctivém zaškrabání na dveře, předepsaném v

těchto vysokých kruzích pro služebnictvo místo

vulgárního ťukání, vklusal do salonku jídlonoš s další

várkou sušenek a jiných zákusků. Když uviděl hraběnku

a Lucille, sedící družně vedle sebe jako dvě dávné

důvěrné přítelkyně, upustil tác. Pohotový Peter Seagrave

ho naštěstí zachytil včas a tak obratně, že žádné

poživatiny modrý perský koberec nepotřísnily.

Jakmile byl vyplísněný nešika vystrčen ven, hraběnka

se opět ujala slova. „Tím jsme ovšem, želbohu, s vámi

ztratili kontakt, má nejdražší Lucille. Já se dokonce

teprve poměrně nedávno dozvěděla, že ten hodný pan

Markham už dlouho nežije. Jedna moje bývalá dobrá

známá, s kterou jsme se náhodou po letech sešly a která

neměla ponětí o mých vazbách k vaší rodině, se o

pastorově úmrtí zmínila v souvislosti s líčením, jak se

vaše sestra stala –“ Zaskočila jí sušenka a dusivě se

rozkašlala.

Vždy připravený ctihodný Peter se k ní chystal

přiskočit, aby jí decentním bouchnutím do zad ulevil, ale

nebylo to potřeba. Záchvat pominul stejně rychle, jako

propukl…

aniž

zanechal

stopy

na

hraběnčině

výmluvnosti.

Dravý tok jejích myšlenek už přítomní posluchači

dokázali sledovat pouze s maximálním vynaložením

kombinačního důvtipu.

„Tedy ona… ta moje známá, uváděla, že Susannu k

její… činnosti víceméně dohnala hrozba nouze, když jste

musely domácnost vdovy Markhamové opustit… Jenže

mně to bylo celé nějaké divné, protože jsem věděla, že

George Kellaway je dosud naživu… a nepokládala jsem

za možné, že by dcery průběžně nijak finančně

nezabezpečoval. Že je všechno trochu jinak, jsem zjistila

až z obsahu toho dopisu.“

Peter Seagrave už se úsilí porozumět vzdal a

odevzdaně hleděl na jakési blíže neurčitelné místo kdesi

v koutě místnosti. Hrabě projevil statečné vytrvalosti

nesrovnatelně více. „Jakého dopisu, mamá?“ zeptal se

trpělivě, leč důrazně.

„Přece od advokátní kanceláře Churchward a

Churchward!“ pobouřila hraběnku synova nechápavost.

„To jsou naši rodinní právníci,“ objasnila pro Lucy. „A

také příležitostně pečovali o záležitosti vašeho otce.

Především o správu jeho majetku. Napsali mi – a přiložili

také jeho osobní psaní, určené přímo mně. Mají u sebe

uloženou i jeho poslední vůli.“

„Poslední vůli??“ podivila se Lucille. „…Susanna se

mě tak zkusmo vyptávala, aby zjistila, jestli vím, nebo

nevím, zda nějakou zanechal… ale já byla napevno

přesvědčená, že zemřel bez závěti! Ostatně… s výjimkou

dědičné nájemní smlouvy na Cookes a svých knih a

sbírek, které tam jsou uložené, jistě nic dalšího nevlastnil.

– A to všechno samozřejmě připadne, vlastně už připadlo

Susanne.“

„Nepřipadne jí nic, protože o ní není v testamentu ani

zmínka,“ prohlásila hraběnka vítězoslavně. „V tom

dopise, který jsem obdržela prostřednictvím právníků, mi

váš otec podal vysvětlení… nebo se o ně alespoň snažil.

Litoval, že když Markham zemřel, on právě dlouhodobě

pobýval mimo Anglii… ostatně celé poslední desetiletí se

tu zdržoval velice zřídka a pokaždé jen krátce. I tak

pochopitelně mělo být jeho povinností vás vyhledat.

Jenomže on byl podivín… A proto – ale to už je pouze

moje vlastní domněnka – se ostýchal přijít za někým,

koho sice zplodil, ale koho nikdy nepoznal. Možná se

právem bál, že ho zatratíte. – Doslechl se, že jste si

zvolila dráhu učitelky, a byl na vás pyšný, neochvějně

věřil, že na vás přešlo něco z jeho úporné a věčné vášně

pro vědění. A chtěl vám podle svých možností a svým

způsobem vynahradit, že vám zůstala odepřena jeho

rodičovská péče a láska. Jediná forma kompenzace,

kterou dokázal vymyslet, spočívala v tom, že vám odkáže

veškeré své jmění.“

„Jsou věci, které se nahradit nedají,“ řekla Lucille.

„Ale já se na otce nikdy nezlobila.“

„To je od vás šlechetné, milé dítě,“ pochvalovala si

hraběnka. „V tom listu – napsal ho už více než před

rokem, ale doručen mi měl být až po jeho skonu – mě

určil vykonavatelkou závěti. Prosil, abych vás jako vaše

kmotřička vyhledala a dohlédla, aby všechny formality s

předáním jeho majetku proběhly hladce. Bylo ovšem pro

něj charakteristické, že neměl ani potuchy, kde a na které

škole působíte… Nu, abych to zkrátila…“

Peter Seagrave úlevně, ale i pochybovačně vydechl.

„Vypátrání místa vašeho pobytu se neobešlo bez

jistých obtíží, ale také nebylo neproveditelné,“ shrnula

hraběnka. „A tak jsem si za vámi dvojnásob ráda zajela

sem do Dillinghamu, protože přitom mohu také

zkontrolovat své nezdárné syny.“

„Tedy ne že bych chtěl být nemístně zvědavý,“ ozval

se Peter Seagrave, „ale… jsem. Snad mi to slečna Lucille

odpustí, když vlastně skoro patří do rodiny… Můžeš nám

prozradit, kolik to dědictví obnáší, máti?“

„Profesor mě žádal, abych v tomto směru

zachovávala diskrétnost,“ pravila hraběnka upjatě. „Ale

snad mohu říci, milé dítě,“ jiskrně upřela zrak na Lucy,

„že váš otec jako velmi… zvláštní člověk nabyl také

svého jmění poměrně neobvyklým způsobem. Na několik

let se totiž v Číně stal poradcem jednoho tamního

mandarinky…“

„Mandarína,“ šeptl si čistě pro sebe hrabě.

„Jak k tomu došlo, nebo v čem mu radil, to se mě

neptejte, protože o tom nemám ani zdání,“ vykládala

stará dáma. „Faktem je, že dostal za své služby

pohádkovou odměnu. Kupu kvalitních diamantů a jiných

drahých kamenů, nějaké vzácné šperky a… také zlaté

pruty. Je to takový malý… vlastně spíš dost velký

poklad.“

„Tak tomuhle se v literatuře říká dlouhý příběh se

šťastným koncem,“ konstatoval lord.

Ctihodný Peter Seagrave si na zelené sukno promítl

kýženou dráhu biliárové koule a jal se křídovat tágo. „A

pak že život není pestrý a mnohotvárný!“ poznamenal k

Nicholasovi. „Ze slečny Lucille je bohatá dědička… a

máti ji blaženě hýčká! Kdyby tohle někdo věštil před

hodinou, usoudil bych, že spadl z jahody naznak…“

rozverně použil jadrné lidové metafory.

Bratři se uchýlili do kulečníkového sálu, neboť z

modrého salonku je matka vykázala s odůvodněním, že

chce s Lucy prodiskutovat některé důvěrné ženské

záležitosti.

„A ty můžeš být dokonale spokojený, bratříčku,“

upozornil Nicholas. „Teď se lze spolehnout, že na

reputaci mladičké slečny Markhamové neulpí ani

poskvrnka. Jak znám matku, hladce vytáhne z rukávu

věrohodnou vševysvětlující historku, která předem zavře

pusu i nejhorším pomlouvačům. Tvému zasnoubení

nestojí nic v cestě.“

„Z čeho o mých záměrech čerpáš takovou jistotu?“

zazubil se Peter natolik blaženě, že to samo poskytovalo

dostatečnou odpověď.

Zasnil se a zapomněl na hru.

„A co se budoucnosti slečny Kellawayové týká…“

chopil

se

Nicholas

roztržitě

odloženého

tága,

„předpokládám, že si zakoupí skromný tichý dům někde

v ústraní, obklopí se tam horami knih a zatoulanými

opuštěnými zvířátky, založí debatní kroužek pro několik

stejně vzdělaných dam a možná s nimi občas uspořádá

veřejnou osvětovou přednášku.“

Pronášel ta slova podle svého zvyku lehce posměšně,

ale Peterovu citlivému sluchu neuniklo, že do nich

pronikla malá příměs… čeho? Lítosti?

A potom se stalo něco neuvěřitelného. Lord Seagrave,

který v biliáru vynikal stejně jako ve všem, čemu se

věnoval, totálně pokazil prajednoduchý šťouch. Nejenže

nedosáhl karambolu, který se přímo vnucoval… ale bílá

slonovinová koule, neškodně míjející ty ostatní, dokonce

ostudně přesvištěla mantinel stolu a křapavě se

odkutálela po podlaze.

Hrabě přelomil tágo o koleno a za pohvizdování

jakési pochmurné keltské melodie vypochodoval z

místnosti.

Hraběnka dala znovu přivolat své syny o necelou

hodinu později.

Než se dostavili, stihla ještě dokončit závěrečnou

útěšnou promluvu k Lucille.

„Inu, milé dítě… zamotala jste se do zapeklitého

propletence –“

Jak by to asi nazvala, kdyby věděla, že hrabě Lucille

opakovaně nabízel, aby se stala jeho konkubínou? Tuhle

část mladá žena při svém jinak upřímném svěřování

pochopitelně vynechala.

„– ale my ho s pomocí boží rozpleteme!“

Pak si povšimla Lucillina zrádného ruměnce, mylně si

ho vyložila a dodala: „Chápu, jak to pro vás byly těžké

dny… a dovedu si představit, že Nicholas se k vám

možná choval trochu drsně… Ale jestliže řekl, že vám

odpouští a minulost je smazána… můžete mu věřit.“

Když hrabě, následovaný Peterem, zachmuřeně

vstupoval, Lucille projel nezadržitelný záchvěv nejistoty.

Tedy… usilovně sama sebe přesvědčovala, že je to jenom

nejistota. Ale úspěch si v tom naivním sebeklamu

připsala sotva poloviční.

Hraběnka zaujala majestátní pózu a oba své potomky

si dlouho bedlivě prohlížela.

„Moje milá Lucille…“ zahájila svůj projev zvolna,

„mi všechno řekla. Jsem si absolutně jistá, že všechny

problémy kolem ní i slečny Markhamové poměrně

snadno urovnáme a zvládneme – samozřejmě pokud i vy

dva přispějete svým dílem. Souhlasíte?“

Peter přikývl okamžitě a nadšeně, Nicholas reagoval

znatelně pomaleji. Vinu však na tom nenesla neochota –

hraběte pouze zmrazila matčina úvodní věta. Proboha,

snad Lucille neřekla staré paní opravdu všechno…?!

„Nicholasi?“ zpozorněla jeho matka. „Mohu s tebou,

doufám, také napevno počítat?!“

„Jistě… echm…“ pročišťoval si lord hlasivky,

„samozřejmě, máti. A co přesně podnikneme?“

Ovdovělá

hraběnka

ledabyle

zatřepala

rukou

ověšenou náramky. „Velmi prostý tah! – Jediné, co lidé

nezpochybnitelně vědí, je… za á: že Susanna

Kellawayová vznesla dědický nárok na Cookes. Za bé: že

tam

před

několika

dny

přišla

bydlet

slečna

Markhamová,“ pečlivě vypočítala Její hraběcí Milost na

prstech. „A my nyní zásadně budeme tato fakta

interpelovat – ne, inter…“

„Interpretovat,“ nabídla nesměle Lucy.

„Ano, inter… přesně jak jste říkala… následujícím

způsobem: pozvala jsem svou mladou milovanou

kmotřenku Lucille sem do Dillinghamu. Nenadálé

neodkladné záležitosti mě však pozdržely v Everdenu. Ve

zdejším zámku chybí ženský personál, a proto bylo

vyloučené, aby se Lucille do mého příjezdu ubytovala

přímo tady. Nezbylo jí nic jiného než se dočasně uchýlit

do Cookes. Jako dívce naprosto nedotčené špatnostmi

světa jí pochopitelně vůbec nepřišlo na mysl, že by ji

kdokoli mohl považovat za Susannu. Jakmile ke své

hrůze seznala, že se to přece jen stalo, okamžitě

vyhledala tebe, Nicholasi, a požádala tě o radu a pomoc.

Je to jasné?“

„Jasnější než tisíc sluncí,“ potvrdil hrabě a usiloval

nehnout ani brvou.

„Tak dál: ještě než Lucille zjistila, že dillinghamští

obyvatelé omylem zaměňují její totožnost, přizvala si do

Cookes slečnu Markhamovou, aby netrpěla osamělostí.

Nemohla samozřejmě tušit, že následně tím na

Henriettinu pověst může nezaslouženě padnout jistý

stín!“

Ctihodný

Peter

spontánně

zatleskal.

„To

je

nepřekonatelná báchorka, máti!“ jásal. „Ty dovedeš s

pravdou zacházet ještě líp než novináři!“

Bylo to skutečně vrcholné ocenění a hraběnka

neutajila, že jí polichotilo.

„Nesmíme ovšem zapomenout,“ zchlazovala nicméně

synovo nadšení, „že by té pohádce ubralo na kráse,

kdyby se prozradilo, že slečna Markhamová uprchla z

domova. Takže si dávej i v tomhle pozor na jazyk,

Petere…“

„Bez obav,“ ujišťoval mladík. „A jestli mi dovolíš

odhadnout vyústění příběhu, který jsi právě plasticky

podala… bude zhruba takovéhle: když jsi přijela,

okamžitě jsi ve své moudrosti rozhodla, že se musí stát,

co jsme měli udělat už dávno. Totiž všem veřejně

oznámit, že v Cookes celou tu dobu byla slečna Lucille

Kellawayová! Čímž zcela zákonitě pro každého

odpadnou

i

eventuální

pochybnosti

o

slečně

Markhamové. …Kdyby v někom neodpadly, urazím mu

palici,“ dodal temně.

„A jako třešničku na dort přidáme zprávičku, že ta

hodná

slečna

Kellawayová

nenadále

zbohatla,“

poznamenal hrabě Seagrave a uštěpačnost zaobalil do

nevinného úsměvu o něco méně, než se slušelo.

Lucy vyplašeně zatékala očima.

„Už ti někdo někdy řekl, že umíš být pořádně

protivný, Nicholasi?“ rozhořčila se hraběnka. „Ještě

jednou se ptám: připojuješ se, nebo naše úsilí hodláš

sabotovat?!“

„Samozřejmě že bude po tvém, máti,“ odpovědělo

Jeho lordstvo suše.

Načež modrý salonek opanovalo dlouhé mlčení.

Po trojím polknutí nasucho našla Lucille sílu

promluvit. „Promiňte, madam, ale je vůbec potřebné,

abych ještě v Dillinghamu setrvávala? Prázdniny se už

brzo schýlí ke konci… musím se na školní rok včas

připravit… a slečna Pymová by mi jistě zazlívala,

kdybych… A možná by i pro slečnu Markhamovou bylo

lepší…“ soukala ze sebe nesouvisle.

Hraběti rázem naskočily na čele nespokojené vrásky.

Když postřehl, že ho matka sleduje, co nejrychleji se v

křesle pootočil… ale bylo pozdě.

Co lady Seagraveové chybělo – ostatně ne její vinou

– na vzdělání, to víc než bohatě nahrazovala její vrozená

a věkem neumdlévající bystrost. Celá řada podivných

maličkostí, které už zaregistrovala, ale které si zatím

neuměla vyložit, se bleskurychle poskládala do

zřetelného vzorce.

Horečně uvažovala. Zvítězilo mínění, že vztahu, který

tady pravděpodobně vzniká, je škoda neposkytnout

šanci… A navíc, kdyby teď Lucille dovolila odjet, s

Nicholasem by určitě bylo k nevydržení.

Volila slova velmi pečlivě. „Já myslím, má milá

Lucy, že se budete muset s pobytem v Cookes ještě

alespoň na kratičkou dobu smířit… Pochopte, že zdar

všeho

–

včetně

zachování

úctyhodnosti

slečny

Markhamové,“ zdůraznila nenápadně, „závisí na tom,

abychom v nejširším měřítku prokázali, že v Dillinghamu

tyhle týdny skutečně nepobývala Susanna, ale vy! Nu a k

tomu je vaše další přítomnost pochopitelně nezbytná…“

Proti své vůli přesvědčená Lucy se zničeně schoulila.

Tak nešťastná čerstvá dědička majetku v hodnotě

desetitisíců liber je nejspíš k vidění skutečně málokdy,

napadlo Petera Seagravea.

„Není divu, že jste zmožená, zlatíčko,“ zasáhla hbitě

hraběnka. „Bylo to velmi rušné dopoledne. Moje dcera

Polly se sice už nemůže dočkat, až se s vámi a slečnou

Markhamovou seznámí, ale… zítra je také den.“

Lucille nad tím objevným konstatováním valné

nadšení neprojevila.

Aby se co nejdřív dostala domů, byl jí zapůjčen

kočár. Hrabě Seagrave ji k němu beze slova doprovodil a

rozloučil se s ní asi tak vřele jako alpský ledovec.

OSMÁ KAPITOLA

„Pořád se mi nedaří vystihnout barevné tóny moře!“

bědovala lady Polly. Odložila štětec a rozčileně obíhala

kolem přenosného malířského stojanu.

„Dnes je nějak špatné světlo… a hladina v téhle mé

mazanici vypadá,“ ztišila hlas, přestože ostatní členové

společnosti byli dost daleko, „jako křiklavé hučky paní

Dittonové! Jen se podívej, Lucille… Nikdy ze mě nebude

opravdová umělkyně!“ postěžovala si trpce.

Lucy odložila rozečtenou knížku na deku z velbloudí

srsti a chvátala si rozpracovaný výtvor prohlédnout.

„Sídlo paní Bellinghamové jsi ovšem zachytila velice

působivě,“ konejšila novou přítelkyni. „Mile ji to

překvapí… a určitě si bude přát tenhle tvůj obrázek

koupit.“

Polly se zachichotala.

„Je to nákladný, jenomže hrozně ošklivý dům! Divím

se, že slavná herečka projevuje tak málo vkusu… když si

ho zvolila k bydlení. – Ale stejně jsem moc ráda, že jsem

ji osobně poznala! Ona je nesporně… originální.“

Nepřímo tím zopakovala svůj zásadní nesouhlas s

postojem slečny Thálie Dittonové, která dnes před

polednem

i

se

svou

matkou

přiharcovala

do

dillinghamského zámku na další ze svých množících se

návštěv. Když pak Lucille před Polly prohodila, že by se

spolu odpoledne mohly zajet podívat za lady

Bellinghamovou,

Thalia,

která

to

zaslechla,

se

pohoršením otřásla. Povstala, protáhla svou koňskou tvář

do ještě pozoruhodnější délky a vydala prohlášení v tom

smyslu, že tedy ona by se nikdy nezahazovala stykem s

nějakou komediantkou – ať už se později provdala za

šlechtice, nebo ne.

Bylo to jednak hodně trapné, jednak trochu

komické… když člověk uvážil, že rodiče tuhle nadutou

slečinku pojmenovali podle starořecké Múzy divadla. Ale

nejspíš ani Dittonovi, ani jejich dcera pořádně nevěděli,

odkud to jméno pochází a koho původně označovalo.

Nato lord Seagrave podotkl, že on na lady

Bellinghamové

neshledává

nic

společensky

nepřijatelného a že k ní svou sestru i slečnu Lucille s

potěšením doprovodí. A Thalia Dittonová, morálně

podporovaná svou matinkou, se silně urazila.

Situaci zachránil Peter Seagrave. Navrhl, že si

vzhledem k pěknému a téměř bezvětrnému počasí mohou

všichni uspořádat piknik u moře. Pobřeží poblíž domu

lady Bellinghamové je k tomu velmi vhodné a také je k

němu z Dillinghamu nejblíž. Ten, kdo chce, využije

příležitosti a zaskočí herečku pozdravit.

A tak tu nyní celá společnost trávila odpoledne.

Polly se po seznámení a rozhovoru s Bellinghamovou

pustila do malování, ostatní se v různých skupinkách

procházeli, postávali, posedávali a věnovali se tomu, co

pro sebe pokládali za nejužitečnější.

Stará hraběnka pozorovala moře a čas od času

nenápadně stočila pohled k Henriettě Markhamové a

Peteru Seagraveovi, kteří se odklidili trochu stranou a s

hlavami u sebe si živě povídali.

Thalia Dittonová se zmocnila lorda a zavěsila se do

něj jako klíště. Vláčela ho sem a tam po pěšině nad útesy,

bez přestání žvanila a koketně se řehotala. Paní Dittonová

vyjímala z košíků dovezené poživatiny, hltavě je

konzumovala, ale přitom stíhala s neskrývanou

mateřskou pýchou nadějeplně sledovat dceruščino

neutuchající úporné snažení.

Lucille, která se neodloučila od lady Polly, znovu

rozevřela svou knížku. Jenže na stránkách se jí místo

písmen promítaly změny, které tak převratně ovlivnily

její život během několika málo posledních dnů.

Coby kmotřenka samotné paní hraběnky a dědička

ohromného jmění rázem přestala být pro drtivou většinu

lidí terčem nenávistného posměchu a napadání.

Několik význačnějších dillinghamských občanů,

například pastor, se dalo slyšet, že nikdy nepochybovali,

že tak roztomilá a slušně vychovaná slečna prostě

nemůže být kurtizána. Ta drobnost, že Lucy předtím ani

nepotkali, jim samozřejmě ve vytrvalém opakování

podobných tvrzení vůbec nezabránila.

Thalia Dittonová i její matka – třebaže se skřípějícími

zuby – se Lucille nechutně vlichocovaly, a dokonce do

Cookes jednou přitáhly i Tháliina bratra Tristana. Byl

samý

kompliment

a

svůj

ohavný

výstup

ve

woodbridgeském knihkupectví v řeči zcela pominul.

To, že se Lucy navzdory několika příležitostem

nepřihlásila ke své pravé totožnosti, ponechávalo obecné

mínění prakticky bez povšimnutí – nebo to prostě

přičítalo jisté výstřednosti typické pro tyhle vzdělané

dámy.

Jak už je svět vrtkavý, honorace ze širého okolí,

včetně mnoha letních hostů z Londýna pobývajících ve

Woodbridgi, přijala Lucille na svá prsa. Každý se s ní

najednou dychtil seznámit, pozvánky pro ni i Henriettu

Markhamovou jen pršely.

Hetty to brala jako báječnou legraci, ale Lucy právem

připadaly mnohé zábavy těch pánů a dam plytké a svou

účast na nich omezovala na minimum. Všemu se vyhnout

ovšem nebylo možné… už s ohledem na hraběnku

Seagraveovou, která si na Lucyině popularitě nesmírně

zakládala. Stejně jako na tom, aby se Henriettino uvedení

do společnosti odbývalo s veškerou pompou.

A Lucy se v zájmu štěstí a spokojenosti své mladičké

skorosestřičky podvolovala.

Lady Seagraveová ji ovšem hned zpočátku také

varovala, že se kolem ní začnou hustě rojit všelijaké

druhy lovců věna. Což se záhy potvrdilo, ale Lucille

žádné upozorňování ani nepotřebovala.

Na svatbu nepomýšlela, když byla obyčejná, chudá

učitelka, která navíc překročila věk pětadvaceti let a

nemohla s žádnými nápadníky počítat. I kdyby se

omylem nějaký vynořil, stejně by nebyla ochotná

vstoupit do manželství bez lásky. A tatáž podmínka pro

ni platila i teď, kdy se naopak s eventuálními ženichy

roztrhl pytel.

Ten jediný, kterého by uměla oddaně milovat a ctít…

byl nedosažitelný Možná… se mu trochu líbila. Ale

nestál o ni. Jen ji nezávazně, dokonce cynicky pokoušel.

Nikdy by pro něj nebyla rovnocennou partnerkou.

Škoda slov. Totiž škoda snění.

Kdyby se nestyděla, úpěla by, kudy chodila.

„Nu, ale na druhé straně vás chvályhodný odpor k

těm bezohledným bezcitným kořistníkům nemusí od

plánů na sňatek odrazovat úplně“ promlouvala jí

hraběnka do duše právě včera večer. „Představuji si, že

pro vás by se hodil nějaký tichý slušný muž z dobré

středostavovské rodiny… nejlépe původem z venkova.

Kupříkladu někdo jako… Charles Farrant. On je

ztělesněná solidnost!“

Lucille v kratičkých intervalech střídavě rudla a

bledla,

zatímco

lady

Seagraveová

si

způsobně

odkašlávala s rukou před obličejem, aby ji nezradily

cukající koutky. Rozhodně nepatřila k poťouchlíkům, ale

takováhle malá a docela neškodná šelmovství si

jednoduše čas od času nedokázala odepřít.

Byla to maličká dobromyslná odveta starostlivé

matky za to, jak hojně se Lucille pod průhlednými

záminkami snažila vyhýbat lordu Seagraveovi.

Hraběnka samozřejmě věděla, co k tomu Lucy vede –

pouze by ji zajímalo, koho z těch dvou takový stav napětí

mrzí víc. Asi oba stejně.

Nepřetržitý nápor na svou nervovou soustavu Lucy

mírnila tím, že se upřímně upínala na vznikající přátelství

s lady Polly.

Zprvu bez konkrétního důvodu předpokládala, že

nejmladší ze sourozenců a jediná žena mezi nimi bude

mít obdobné povahové črty jako Peter – že bude zcela

bezprostřední, veselá a snadno přístupná vnějším

podnětům. Překvapilo ji, když zjistila, že Polly se

duševním ustrojením podobá spíše Nicholasovi a je

poměrně uzavřená, s občasnými sklony k melancholii.

O to víc si Lucille získání Pollyiny důvěry vážila.

Lady jí mimo jiné svěřila, že se dostává do častých

rozepří se svou matkou. Odmrštila už totiž nejméně

patnáct vážných uchazečů o svou ruku a vysloužila si

přezdívku „vybíravá slečinka“. Podle svých slov se

smířila s tím, že pravděpodobně zůstane starou pannou,

protože už dosáhla plnoletosti, bylo jí přes jednadvacet a

nejvhodnější věk na vdávání pro ni pominul.

Lucy se v duchu trpce pousmála. Ona byla ještě o pět

let starší… jak by tedy mohla doufat, že hrabě Seagrave

sáhne po takovém povadlém kvítku?!

Charles Farrant se stal v Cookes téměř pravidelným

hostem a ochotně Lucy doprovázel na jejích cestách do

Woodbridge i jinam.

Mimo jiné se ukázalo, že jeho koníčkem je

architektura a historie větrných mlýnů, jimiž tahle oblast

oplývala. S Lucy k nim podnikali četné výlety.

Henrietta nabyla dojmu, že ti dva k sobě cítí víc než

jen sympatie, a dělala všechno proto, aby Farranta

povzbuzovala. Sama byla tak zamilovaná, že si přála, aby

každý kolem ní také našel štěstí a nic než štěstí.

Nebyla Farrantova vina, že jeho decentní ostýchavost

i příjemný, ale tuctový zevnějšek měly tak daleko do

tvrdě chlapského, často nezkrotného hraběte, jemuž

podmanivá mluva, snědá pleť, černé vlasy i oči navíc

dodávaly zdání uhrančivé démoničnosti.

„Nepřipojíte se k nám na delší procházku přímo po

břehu?“ přetrhl Lucilliny vzpomínky kdákavý hlas Thálie

Dittonové. „Lord Seagrave to… navrhuje. Prý by nám

rád ukázal jeden prazvláštní kamenný útvar… něco jako

sochu, kterou za sedm staletí vytesaly dorážející mořské

vlny.“

Představa, že by se měla přidat k hraběti a téhle

nafoukané protivě, Lucy nadchla pramálo. Ostatně bylo

jasné, že Thalia Dittonová po tom prahne ještě méně.

Proto Lucille vyzvání s díky odmítla.

Peter právě přesvědčil Hetty, že by nebylo špatné také

si trochu protáhnout nohy, a společně se loudali za

lordem a jeho nerozlučnou průvodkyní.

Lady Polly rozladěně složila své malířské náčiní a

odebrala se posadit ke své matce a paní Dittonové, které

se přestěhovaly do podstatně větší vzdálenosti, aby se

pod ochranou slunečníků vyhřívaly na momentálně

nejslunnějším místečku.

Lucille si stáhla malý slaměný klobouček hlouběji do

čela a znovu se odhodlaně ponořila do nepříliš kvalitního

literárního příběhu.

Šumění moře a jednotvárné bzučení čmeláka, který

poblíž neúnavně obletoval kvítky vřesu, však Lucy

poznenáhlu ukolébaly do lehké dřímoty.

Pak se prudce probrala, protože ji dlouhé stéblo trávy

několikrát zlehka pošimralo na nosíku.

Zamrkala a seznala, že se dívá přímo do tváře lorda

Seagravea – přesně jako tehdy, když ji zastihl spící u

otevřeného okna obývacího pokoje v Cookes.

Nepominutelný rozdíl spočíval v tom, že tentokrát se

hrabě usmíval.

„Snad jste nenechal slečnu Dittonovou u moře

samotnou? Co kdyby ji spláchl příboj? Byla by to

nenahraditelná ztráta…“ zhrozila se Lucy a Seagraveův

úsměv po jejím výroku zintenzivněl.

Lucy se zároveň zazdálo, že na ni lord pohlíží znovu

tím lenivě oceňujícím způsobem jako v době, kdy si hrála

na Susannu… A nevěděla, zda se má proto zlobit, nebo

být potěšená.

„Nezbývá než doufat, že Peter v případě akutního

nebezpečí slečnu Dittonovou zachrání… Pokud si ho

ovšem povšimne, protože převážný díl pozornosti věnuje

vaší adoptivní sestřičce Henriettě,“ komentoval hrabě

situaci s předstíranou vážností.

„Přesto vaše společnice bude asi pramálo spokojená,

že jste ji opustil,“ poznamenala Lucy a raději už zaváděla

hovor jinam. „Jsou zdejší skalní útvary skutečně tak

zajímavé, mylorde?“

„S těmi proslulými derbyshirskými se srovnávat

nedají,“ připustil. „A například ten rybář, který kdysi

dávno pojmenoval jeden útes podle údajné podoby s tváří

královny Alžběty, předtím pravděpodobně vypil víc

rumu, než bylo zdrávo. Porůznu se tu ovšem vyskytují

také větší i menší jeskyně… Ale ty pravděpodobně víc

než k uchvacování náhodných všetečných výletníků

slouží jiným lidem – a k jiným účelům.“

„Skrýše pašeráků?“

„Možná nejen jejich… Pohrdnete i podruhé, když vás

pozvu, abychom se trochu prošli?“

De facto však neposkytl Lucille možnost výběru.

Shýbl se a dalo by se říci, že mladou ženu spíše zvedl na

nohy, než že jí pomohl vstát.

Jestliže se vzdálený dům lady Bellinghamové dal

chápat jako orientační bod, nacházeli se od něj vlevo –

tedy nad tou částí linie mořského pobřeží, kterou Lucy

tehdy před svou první návštěvou herečky neprošla. Břeh

za úzkým pruhem pláže se tu vesměs zvedal mnohem

příkřeji a tvořily ho převážně holé skály.

Lord Seagrave ji vedl po nenápadné pěšině lemující

vrchol útesů, od níž občas dolů odbočovaly úzké,

křivolaké, zdánlivě neschůdné strže. „Slyšela jste někdy

o Tygrech močálů, slečno Kellawayová?“ ptal se.

„Tak se říkalo mužům, kteří v jezerních oblastech

střední Anglie během sedmnáctého století odvodňovali a

zúrodňovali bažinatou půdu.“

„Vaše znalosti jsou v každém směru obdivuhodné,“

konstatoval Seagrave. „Jenže Tygři močálů se zhruba

před deseti patnácti lety pojmenovala také banda

chlapíků, kteří sužují kraj kolem Ely a Cambridge.

Rekrutují se převážně z lůzy – tuláků a nezaměstnaných

zemědělských dělníků… Ale jsou mezi nimi také

zkrachovalí farmáři a vrchnostmi vyhnaní nájemci, kteří

nedokázali včas splácet pachtovné. Někteří velcí

pozemkoví vlastníci nejsou tak shovívaví jako já,“

podotkl. „Nemilé ovšem je, že se velká část té tlupy

zřejmě přesunula sem k nám na východ. Množí se

případy vylupování a vypalování stodol, krádeží

dobytka… a několik osamělých statků bylo dokonce

přepadeno.“

Lucille se navzdory horku zachvěla. Vyprávění o

nelítostných zločincích jí navíc připomnělo výhrůžné

anonymní dopisy, které dostala. Po zveřejnění své pravé

totožnosti se pochopitelně domnívala, že chodit

přestanou. Přesto někdo v těchto dnech tajně, po setmění

doručil na Cookes dva nové.

„A některé pobřežní jeskyně tedy těm lidem slouží

jako útočiště…“ pronesla pomalu.

„Není to vyloučené,“ potvrdil Seagrave. „Ale nechtěl

jsem vás děsit. V Dillinghamu se můžete cítit v

naprostém bezpečí.“

Poslední anonym hlásal, že pisatel (důsledně bráno

nalepovatel novinových liter) ví, že Lucy je lordovou

tajnou milenkou. Užil samozřejmě nejhrubších výrazů

jako POVJETRNÁ DĚFKA a ještě horších.

Jako by četl Lucilliny myšlenky, hrabě se náhle

zastavil. „Nebo snad ne?“ zeptal se ostře. „Mám dojem,

že vás něco znepokojuje…“

„To je opravdu jen dojem,“ uryla Lucy zarputile.

Zpovědníka si z hraběte neudělá.

Chtěla pokračovat v chůzi, ale Seagrave ji zadržel.

„Nezlobte se pro upřímnost,“ řekl klidně, „ale vaše

herecké nadání nadále pokulhává za jinými vašimi…

vlohami. A pokud vás trápí nějaký osobní problém –“

„Nicholasi! Lucille!“ dolehlo k nim – pro Lucy

skutečně jako na zavolanou – halekání lady Polly, která

se k nim blížila. Dlouhé pentle splývající z jejího

kloboučku rozpustile poletovaly v mírném vánku.

„Vraťte se, už pojedeme zpátky!! Všichni jsou

připravení…!“

Cestou v kočáře Lucy uvažovala o tom, že pod

klidnou pohodou života v Dillinghamu docela možná

plynou i podivné spodní proudy.

Novopečená majitelka Cookes však rozhodně

netrpěla nadměrnými sklony k bázlivosti. Když se po

dalších deseti dnech (během nichž byla dalších anonymů

ušetřena) přiblížil termín plesu, který na její a Henriettinu

počest pořádala hraběnka, Lucille svůj nejasný strach

dávno potlačila. A těšila se skoro stejně jako Hetty.

Také si s nepopiratelným rozechvěním chystala

plesovou róbu, kterou jí lady Seagraveová dlouho

předem obětavě pomáhala vybrat.

Zvolily jednoduše střižené splývavé šaty z hedvábí

decentně safírové barvy, přehoz přes ramena byl z

pavučinově stříbřitého tylu.

Lucy děkovala svému věku, protože se nemusí

navlékat do nápadných bílých nebo pastelových toalet

vhodných pro mladistvé… I když zároveň připouštěla, že

tyhle její díky obsahují maličko kyselou příchuť.

V předvečer té slavné události požádala Felicity

Appletonovou, aby jí zlatoplavé vlasy vyčesala z šíje a

stáhla je vzadu do prostého přísného uzlu. Nestála o to

budit přílišnou pozornost… a chtěla vystupovat spíš jako

pouhý Henriettin doprovod.

Přesto když ji Hetty spatřila, zajíkla se upřímným

úžasem. „Tobě to tak sluší, Lucille!“ pověsila se jí

nadšeně kolem krku.

Lucy se něžně vymanila. „Ozdobou plesu budeš ty,

milá Henrietto!“

„A o tebe se tanečníci poperou! Sázím se, že pan

Farrant při pohledu na tvou krásu úplně oněmí…“

přesvědčeně konstatovala Hetty.

To se nedalo vyloučit. Ale na hraběte Seagravea jistě

tolik nezapůsobí.

„Zato ty se spolehni, Hetty, že ctihodný Peter

Seagrave ti nepřestane skládat poklony ani na minutu…“

škádlila svou milovanou skorosestřičku.

„Ach Lucy…“ zardívala se dívenka. „Pořád si

netroufám uvěřit, že on mě opravdu… a že by…“

„Doufám, že pan Peter snad není z těch, kteří si jen

nezávazně zahrávají…“ vyřkla Lucy povzbudivě, ale ne

bez jisté dávky opatrnosti. „A ty, Henrietto… máš o

svých… citech k němu jistotu?“

„Já… už když na té cestě z Woodbridge seskakoval z

koně, aby mě zvedl… a… byl přitom tak krásný a milý…

a déšť mu stékal po skráních… a pak zase vyšlo slunce…

kapky kolem nás se třpytily… držel mě v sedle před

sebou kolem pasu, abych nespadla… a na nebi se

rozklenula duha… Bylo nám to celé prostě souzeno…!“

Takové jásavé vyznání přece Lucille nemohla kalit

žádným nabádáním k rozumu nebo varováním, že

všechny krásné sny se nemusejí bezezbytku splnit či

trvale obstát v dotyku s realitou…

Mužská část rodiny Seagraveů zlomila jedno srdce.

To její. Tím by se osud mohl spokojit.

A Henriettě dopřát s druhým z bratrů spokojenost,

lásku a štěstí.

Nespočetné nejkvalitnější svíce v křišťálových

lustrech plesového sálu dillinghamského zámku zářily na

stejně nespočetné množství hostů. Hraběnka svou

původní ideu bálu pro omezený, úzkostlivě vybraný

okruh „blízkých známých“ zjevně podrobila značným

korekturám.

Stařičký,

nicméně

veledůstojně

vzpřímený

majordomus Medlyn, navlečený do livreje, kterou

pravděpodobně nosíval již za časů krále Jindřicha VIII.,

důstojně ohlašoval jednotlivé příchozí. Ty pak po boku

své drobné matky, vedle níž tím víc vynikala jeho vysoká

postava, vítal hrabě ve stroze černém, dokonale

padnoucím fraku s běloskvoucí náprsenkou. Lucy obdařil

zdvořilým, ale naprosto neosobním úsměvem.

„Dobrý večer, slečno Kellawayová… Přeji vám,

abyste se skvěle bavila.“

„Jste vtělená dobrota, mylorde. Vynasnažím se

vašemu přání vyhovět,“ odsekla Lucy, rozmrzená, že s ní

jedná tak odtažitě i při téhle příležitosti.

Proč raději nedržela jazyk za zuby? Jenom mu

poskytla výbornou záminku ke kousavému výpadu.

„Snad vás to úsilí nevyčerpá až přespříliš…

Pozapomněl jsem, že byste dozajista dala spíš přednost

klidnému posezení doma nad knihou. A že vás naše

frivolní zábavy odpuzují.“

Lucille se kupodivu opanovala a zvládla se na

Seagravea

zazubit

po

vzoru

nejvydařenějších

Susanniných cukrbliků. „Už mě maličko nudí, mylorde,

že mi někteří lidé krátkozrace přisuzují jenom sklony ke

vzdělávání… S chutí protančím celou noc!“

„To je docela dobře možné,“ zabručel hrabě a vrhl

nevrlý pohled na velkou skupinu pánů, která se postupně

kolem Lucy žádostivě srocovala. „Ale s podmínkou, že si

alespoň jednu kolonku v tanečním pořádku rezervujete

pro mě. Předpokládám, že i na parketu povedete náležitě

štiplavou konverzaci… což by mi mohlo pomoci tenhle

ples přežít.“

Nepatrným pohybem hlavy naznačil směr kamsi za

Lucillina záda. „Tamten gentleman se o vás mezitím jistě

milerád postará.“

Z davu se nesměle vydělil Charles Farrant a se

zjevnými rozpaky přešlapoval asi dva metry od Lucy –

čili v té nejtěsnější vzdálenosti, na jakou se v dané chvíli

odvažoval přiblížit.

Hudebníci na velké kruchtě v pozadí sálu právě

spustili břesknou intrádu a zahájili svou produkci.

Farrant dvakrát těžce polknul, dodal si konečně kuráž

a s drobným zaškobrtnutím v řeči požádal Lucy o první

tanec. Ochotně se do něj zavěsila a vstoupili na plnící se

nablýskaný parket.

Tvrzení, že je taneční vír závratně uchvátil nebo že by

oni uchvacovali pozorovatele, by ovšem mělo do pravdy

daleko. Charles Farrant prováděl předepsané kroky a

figury bez chyb, ale maličko toporně.

Lucyiným pohybům nechyběl přirozený půvab

násobený i smyslem pro hudbu a její rytmus – zato

chyběla praxe. Ve škole slečny Pymové, která mladou

učitelku s oblibou využívala ke všemu možnému, sice

Lucille dívenky učila i tanečním základům – jenže ona

sama je znala pouze ze suchých, často nesrozumitelných

příruček, které si musela předem pracně prostudovat.

Žádnou ostudu si ale s Farrantem jako pár také

neudělali. S hrabětem Seagravem by dopadla daleko hůř.

Jistě ne jeho vinou… jenže ona by mu z nepřekonatelné

nervozity neustále důkladně dupala na nohy.

Skladba skončila a Farrant doprovodil Lucille do

přisáli k jednomu z pohodlných křesílek, která byla

připravena pro odpočinek křepčících. Úslužně a ostražitě

zaujal místo vedle opěradla… aby tu následující hodinu

setrval víceméně jako kůl v plotě.

Protože Lucille šla doslova z kola do kola a zdaleka

nemohla uspokojit všechny předbíhající se prosebniky,

šveholící své „Smím prosit?“ a škemrající o místečko v

jejím tanečním pořádku. Vznešený a složitý menuet

střídala gavota, gavotu polonéza, polonézu rozverný

contredanse…

Zardělá, lehce zadýchaná Lucy, která po naleštěných

parketách kroužila s rostoucí jistotou, by nakonec

rozhodně nemohla tvrdit, že ji ten zájem mužů netěší.

Teprve když v rumraji náhodně zahlédla lorda

Seagravea, jak počínání jejích obléhatelů sleduje s

pobaveně povytaženým obočím, připomněla si Lucy, že

drtivou většinu těchhle švarných a galantně švitořících

gentlemanů ovládá hlavně pomyšlení na její čerstvě

nabyté jmění.

Také si hned vytkla, že nedodržela svůj úmysl držet

se v pozadí a spíše poskytovat oporu Hetty. Naštěstí

právě vypukla delší přestávka, která Lucille umožnila

svou svěřenkyni vyhledat.

Objevila ji obklopenou houfem novopečených

nadšených ctitelů, převážně jejího věku, kteří se

předháněli ve skládání komplimentů její svěží kráse.

Někteří se to dokonce pokoušeli činit v improvizovaných

(a jak Lucy ohodnotila, nijak zvlášť vydařených) verších.

Henrietta jim naslouchala, ale co chvíli zamilovaně

zvedala oči k ctihodnému Peteru Seagraveovi, který se od

ní s blaženým výzorem neodlučoval ani na krok – a pro

výstrahu ostatním kohoutkům dával různými maličkostmi

znát, kdože má na tuhle nádhernou dívku výhradní právo.

„Peter je Henriettou úplně uchvácený, viď?“ zašeptal

Lucille do ucha jemný hlásek.

Překvapeně se ohlédla. Polly Seagraveová se na ni

spiklenecky usmívala. „Jsem moc ráda,“ pokračovala.

„Sluší jim to spolu. A řekla bych, že –“

Nedopověděla, protože uviděla cosi nebo kohosi na

protější straně sálu. Vějíř jí vypadl z ruky. Rychle se pro

něj shýbala.

Lucille nechtěla být netaktní, ale mimoděk zapátrala,

co přítelkyni tak náhle rozrušilo.

Snad ten hezký, mimořádně štíhlý muž, který hbitým

krokem míjel postávající a posedávající skupinky hostů,

jako by nestál o běžné tlachání s kýmkoli o čemkoli, ale

někoho konkrétního usilovně hledal?

Lucy ho neznala a zaváhala, zda se na něj má lady

Polly zeptat, ale nedostala se k tomu.

Jako by chtěla předejít jakýmkoli otázkám, mladá

šlechtična znenadání spěšně a nesouvisle odváděla

pozornost k nejrůznějším tématům.

A tak se Lucille mezi jiným dozvěděla převratné

informace, že v sále je dnes opravdu příšerné vedro, že ta

protivná Thalia Dittonová s sebou neváhala přivést

slečnu Elliottovou… a to je přece víc než trapné a

nepochopitelné, že se tu Louisa odvažuje ukázat, když

teprve nedávno zrušila své zasnoubení s Nicholasem…!

Ale prý mu poslala nějaký vzkaz, že to bylo

nedorozumění! Jenže jestli čeká, že si Pollyina bratra

znovu získá, je ještě větší husička, než se obecně soudí.

Nicholas si může gratulovat, že před manželským

svazkem s tím hloupým stvořením tak snadno unikl!

Lucille, kolísající mezi zvědavostí a nepřiznanou

žárlivostí, si ani nebyla jistá, zda chce, aby jí Polly

bývalou lordovu snoubenku ukázala. Ale mladou lady,

které asi ze všeho nejvíc záleželo na odvrácení pozornosti

od neznámého mladíka, nebylo třeba pobízet.

Nechtěně však vybrala velmi nevhodný okamžik.

Když se s Lucille pootočila tak, aby jí slečnu Elliottovou

na dálku identifikovala, zmíněná právě setrvávala v

živém a srdečném rozhovoru… s hrabětem Seagravem!

Polly jen udiveně zamumlala: „Vyzná se v mužích

někdy někdo…?“

Lucille se kousala do rtů tak zuřivě, až jí skoro

vytryskla krev.

Okamžitě se od toho výjevu odvrátila. Téměř přitom

ramenem drcla do štíhlého gentlemana. Ano, toho, kvůli

němuž lady Polly před minutou upadla do totálního

zmatku.

Příchozí zřejmě Pollyinu poznámku zaslechl, protože

jeho první slova zněla: „Většinou se v sobě nevyznají ani

oni sami. Existují ovšem výjimky…“

Polly tentokrát vějíř neupustila. Ale pouze za tu cenu,

že jí klouby prstů, kterými ho svírala, zbělely v křeči jako

papír, „…lord Henry!!“ předstírala překvapení… pramálo

věrohodně.

„Vůbec jsem nepostřehla, že jste přece jen přijal

pozvání a přijel… Asi se dosud neznáte s mou milou

přítelkyní,“ drmolila dál. „Lord Henry Marchnight –

slečna Lucille Kellawayová.“

Předchozí letmý pohled přes celou šířku sálu Lucille

neklamal. Lord byl skutečně velice hezký a jeho mrštnou

štíhlost by bylo naprosto chybné zaměňovat s neduživou

vyzáblostí.

Jednal nenucené, dost vervně, možná s jistou

roztěkaností… a celkově budil sympatie. Vyzařovala z

něj… jak to nazvat? Jiskra. Jiskra osobitosti.

Jeho hnědé oči na Lucy chviličku pronikavě

spočinuly, pak se upřímně usmál.

„Slečno Kellawayová…“ jeho jazyk si pečlivě pohrál

s každou hláskou jejího jména, „je samozřejmě nesmírně

vzrušující potkat tu, kolem níž panuje ve společnosti

takový vzruch.“

A svou drobnou slovní hříčku doprovodil sice

dokonalou a nepředstírané uctivou, ale zároveň jakoby

malinko rozpustilou úklonou.

Nemohl za to, že Lucille, krutě šokovaná tím

radostným a nejspíš i láskyplným znovushledáním

hraběte se slečnou Elliottovou, postrádala právě náladu

oceňovat vytříbené bonmoty.

„Dobrý večer, mylorde,“ odpověděla nejpřívětivěji,

jak svedla, ale stručně.

„S úžasem zaznamenávám,“ navázal lord Henry

bezprostředně, „že dvě tak krásné dámy trpí nevítaným

nedostatkem vhodné pánské společnosti… Nebo je to

snad vítaný nedostatek nevhodné společnosti?“

„Pravděpodobně to zavinuje skutečnost, že se v tomto

sále nenajde nikdo, kdo by byl ochotný mluvit vážně,“

řekla Lucy napůl káravě, ale už také trochu rozveselená.

Muž pokrčil rameny. „Takové galapodniky jako

zámecké plesy nejenže nejsou vhodnou příležitostí pro

seriózní hovory, ale přímo je vylučují. Divím se, že tu

někde nevisí tabule s jejich písemným zákazem.“

I lady Polly se po téhle trefné replice uvolnila a spolu

s Lucy lehce zasmála.

Přestávka končila. Hudebníci se opět chopili nástrojů

a pilně ladili.

Lord Henry pokročil k Polly, evidentně s úmyslem

požádat ji, aby si s ním zatančila… vtom se však po

sestřině boku znenadání zjevil hrabě Seagrave.

Henryho Marchnighta vzal na vědomí ledabylým,

téměř urážlivě nepatrným úklonem hlavy a důrazně

oslovil Polly: „První tanec po přestávce jsi slíbila mně,

sestřičko… určitě se nemýlím.“

A než se dívka vzpamatovala, nekompromisně ji

kormidloval pryč.

Lord Henry sklopil oči a dlouho stál bez pohnutí.

Maličko se schoulil, jako by dostal ránu. Ale když pak

řekl „Hrabě mi skoro ani nedovolí se k lady Polly

přiblížit,“ nezněla z jeho hlasu zlost, kterou by kdekdo

očekával, ale jen hluboká lítost.

Ačkoliv by Lucy sama potřebovala útěchu, pokusila

se ho povzbudit alespoň žertovně pronesenou otázkou:

„Považuje vás za tak nebezpečného?“

„Z pohledu starších příbuzných mladých žen se

nesporně nebezpečný jevím.“

„Takže vzhledem k tomu, že já starší příbuzné

nemám, pro mě nebezpečný nejste,“ vyvodila Lucy a lord

Henry nepatřil k těm sobeckým autorům paradoxů, kteří

vydařený výrok tohoto typu neocení od jiného člověka.

Lucille se rozhodla té pěkné chvilky porozumění využít k

naléhavé prosbě. „Buďte tak hodný a odveďte mne

odtud, mylorde. Kamkoli, jen když tam bude klid. Hluku,

hudby i tanečního reje už jsem se víc než nabažila.“

Marchnightova záliba v neotřelých konverzačních

obratech nijak nepoškozovala jeho schopnost bystře se

vyznat v lidech, naopak ji pokud možno ještě posilovala.

Také teď jasně postihl, že tahle Lucillina výzva není

žonglování se slovy a že znamená jenom to, co bylo

řečeno. Vyhověl tím ochotněji.

„Co kdybychom zašli do skleníku?“ navrhl.

„Momentálně bude liduprázdný“

Lucille už dostala hodně příležitostí obdivovat

výpěstky Seagraveových zahradníků, ale samotný

zámecký skleník, v němž rostly ty nejexotičtější květiny,

si shodou okolností ještě neprohlédla. Proto přijala

Marchnightův nápad dvojnásob ráda.

V rozlehlém, složitě uspořádaném skleníkovém

komplexu, který zároveň sloužil jako zimní zahrada, je

obklopil vlhký vzduch prosycený těžkými vůněmi. V

tlumeném, nepřímém osvětlení mlčky bloumali po

pěšinkách mezi rafinovanou spletí nesčíslných vzácných

rostlin, místy doplňovaných také okrasnými dřevinami.

Lucy úlevně vychutnávala mile tajemné kouzlo, kterým

celé tohle prostředí nešetřilo.

Doputovali k centrálnímu jezírku a usadili se na

malém kamenném sedátku pod miniaturním vodopádem,

jehož zurčící pramínky tu příjemně ochlazovaly ovzduší.

„Věřím, že se nerozzlobíte…“ ozvala se Lucille

váhavě, „když se zeptám, jestli si nechcete pohovořit o

lady Polly? Neberte to prosím jako nemístné vyzvídání…

nutí mě k tomu jenom starost o mou přítelkyni,

protože…“ v rozpacích nedopověděla.

Do svého krátkého zasmání vložil lord Henry o to

méně veselí, oč v něm bylo nefalšovaného respektu. „Jste

snad jediná žena, která si v takovéhle situaci nepřeje

mluvit výhradně o sobě… nanejvýš o sobě ve spojitosti s

mou maličkostí,“ řekl. „Je pochopitelné, že jste si

nemohla nevšimnout… Ale to je komplikovaná a v

jednom či dvou bodech velmi ošklivá historie,“ přerušil

se. „A nerad bych vás s ní obtěžoval.“

„Nenaléhám, abyste mi ji vylíčil… ale obtěžovat mě

tím nebudete. Možná se to nezdá, ale já sama jsem v

posledních týdnech zažila mnoho nepěkného… a

smutného.“

„To je mi líto,“ prohlásil Marchnight. „Tak krásná

žena jako vy by si zasluhovala také jen pohodu a krásu.

A ovšem… máte v sobě cosi… co vzbuzuje okamžitou

důvěru… Vám se asi lidé dost často svěřují, viďte?“

V náhlém rozhodnutí se k Lucy naklonil a tiše řekl:

„Ano, lady Polly miluji už dlouho… nesmírně, víc než

všechno ostatní na světě!“ začal.

Z toho, že do dalšího vyprávění zcela zapomněl

vkládat aforismy i jiné oblíbené duchaplnosti, bylo

snadné rozpoznat, jak hluboce je v citovém vztahu k

lordově sestře angažovaný

„Snad si mohu dovolit tvrzení,“ navázal na svůj úvod,

„že ani já nejsem předmětu svého zbožňování lhostejný.

Přinejmenším to platilo ještě před rokem… Ale přihodilo

se tohle: k Pollyiným přítelkyním se počítala slečna – ne,

nebudu ji jmenovat, hned pochopíte proč. Aniž bych o

tom měl tušení, tahle lady si zřejmě hýčkala v srdci úplně

nesmyslnou a z mé strany ničím neopodstatněnou naději,

že ona a já… bychom tvořili ideální manželský pár. A

bohužel sáhla až k neuvěřitelně podlému prostředku, aby

se pokusila toho cíle dosáhnout.“

Pozorně naslouchající Lucy maličko pokývla, aby

lorda pobídla před zjevně nejtěžší partií jeho

strastiplného příběhu.

„Když dovolíte, slečno Kellawayová, vynechám

nechutné podrobnosti… a soustředím se na holý sled

událostí. Jednoho jarního večera loňského roku se na

mém zámku Ruthford, kde jsem právě pobýval, objevila

dotyčná slečna se svou postarší společnicí.“

Několikrát si důkladně odkašlal, než se donutil k

pokračování.

„Prohlašovaly, že náhodou projížděly poblíž a jejich

kočár se porouchal! S odstupem času není pochyb, že

nehoda byla jenom fingovaná… ale kdo by tehdy

předvídal, jaké špatnosti jsou schopné?!“

Ještě i teď se mu při vzpomínání stáhla ústa do přísné

přímky.

„Přirozeně nezbývalo nic jiného než dámám

nabídnout přes noc pohostinství. Povečeřeli jsme, obě se

odebraly do svých pokojů a následující dopoledne je můj

kočí odvezl nazpět k jejich povozu, který mezitím kolář z

nejbližší vesnice na můj pokyn opravil. – Jistě si

představíte můj zděšený úžas, když ještě tentýž den

začala tahle… slečna veřejně rozhlašovat, že jsem její

přítomnosti na Ruthfordu hanebně zneužil! A její

společnice, snad z příchylnosti, snad za peníze, neváhala

před lidmi vydávat křivé svědectví, že mě zahlédla v noci

vklouznout do slečniny komnaty… odkud jsem prý

odešel až časně ráno!!“

Chytil se za čelo.

„Všechno samozřejmě směřovalo k tomu, aby mě

skandál

přinutil

nabídnout

té

malé

podvodnici

manželství. To jsem rozhodně odmítl. – Potíž je, že proti

podobnému předem připravenému falešnému obvinění se

napadený nesmírně těžko brání. Přesto jsem samozřejmě

podstoupil nekonečnou námahu, abych tu nestoudnou lež

vyvrátil, nebo aspoň co nejvíc zviklal…“

Lucy ho chápala víc, než by předpokládal.

„U mnoha soudných lidí se mi to skutečně podařilo,“

pochlubil se Marchnight. „Ale znáte svět… a hloupá

přísloví typu Není kouře bez ohýnku… Jednou zasetý

plevel pomluvy zanechává v leckom trvalý stín, i když

důvod pominul.“

Nešťastně na Lucy pohlédl.

„Pevně doufám, že lady Polly mi alespoň v hloubi

duše věří, že jsem bez viny… Jenže její matka a

především

hrabě,

hnaný

až

sveřepou

bratrskou

starostlivostí a zbytečnými obavami, nechtějí o našem

sňatku ani slyšet. A bez souhlasu své rodiny si mě Polly

vzít odmítá…!“

Muž jen stěží zdusil vzlyk.

Lucille naplnil soucit. Ochotně by těm dvěma

zamilovaným prospěla… ale jak? Nemohla hraběte

Seagravea ničím oblomit.

Naopak, jakýkoli její pokus o intervenci by pozici

lorda Henryho jen zhoršil.

Mírnila jeho beznaděj aspoň útěšným pousmáním.

„Slečno Kellawayová?! Brzo se bude podávat večeře.

Když dovolíte, uvedu vás k tabuli,“ zazvučel nad nimi

odměřený hlas.

Hrabě Seagrave!

Vůbec ho nezaslechli blížit se.

A vyslechl on něco z Marchnightova vyprávění?

Pozoroval je delší dobu?

Stál tu, s rukou ležérně v bok a… i slabé osvětlení

stačilo odhalit, že mu na rtech pohrává jeho téměř

obvyklý cynický úsměšek.

Postřehla, jak se ruce lorda Henryho mimovolně

sevřely v pěst.

„Usmyslel jste si být pro dnešek bohem pomsty,

hrabě?“ protahoval Marchnight slova co nejlíněji, aby

zkrotil své rozčilení a mrzutost.

„Nestačí vám, že jste mě připravil o společnost jedné

krásné ženy a usilujete to zopakovat s druhou?“

Seagrave neztratil nic ze svého (vlastně opravdu

skoro bohorovného) klidu. „Pokud trváte na takovém

výkladu, lorde Marchnighte, nemohu vám bránit,“ řekl

uštěpačně. A bezmála velitelsky zopakoval: „Slečno

Kellawayová –“

Lucille pohodila hlavou.

„Sám jste mi za průvodce dnešním večerem určil

pana Farranta, mylorde… Hanbím se, že jsem ho nechala

tak dlouho samotného! Vynahradím mu to aspoň

částečně tím, že při večeři zaujme místo vedle mne.“

Bylo třeba označit za ukvapenou domněnku, že lord

Nicholas hrabě Seagrave zkameněl.

Nicméně navenek to přesně tak vypadalo.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Kuchařský personál si dal na přípravě lehce

stravitelných, ale vesměs vybraných pokrmů tuze záležet

a Lucy ke svému mírnému podivu shledala, že se do nich

pouští s nemalou chutí. Při tanci zřejmě vyhládla

mnohem víc, než by kdy čekala.

Stůl sdílela s Charlesem Farrantem, nepřestajně

milým a úslužným, a dále s lady Polly, ke které byl

usazen jakýsi sir George Templeton. Podle názoru

hraběte Seagravea pravděpodobně přijatelnější lidský

doplněk pro sestřino hodování než lord Henry.

Jenže lady Polly rozhodně nehodovala… nanejvýš se

v lákavě vyhlížejícím obsahu talířů a mis nepatrně a bez

zájmu porýpala.

Lucille si při pohledu na ni nemohla nepřipomínat

Marchnightův příběh. A přemýšlela, zda Polly někdy

nalezne odvahu vzepřít se proti vůli rodiny… a zda by to

bylo správné.

Nesrovnatelně veselejší objekty pozorování nabízelo

obsazení vedlejšího stolu. Oč méně se tam Henrietta a

Peter Seagrave starali o jídlo, o to víc se věnovali sobě.

Skvěle se bavili a báječně jim to spolu slušelo.

Ať Hetty nikdy nepozná v lásce zklamání, zopakovala

si Lucille už poněkolikáté v duchu své vroucí přání a

zesílila je krátkou modlitbou.

Henry Marchnight seděl v rohu místnosti vedle

nějaké mladé dámy, které očividně „stíny pochybnosti“ o

jeho charakteru nečinily žádné problémy, protože se

pouštěla do otevřeného flirtování. Lord je přijímal zcela

netečně a kdoví, zda tu snaživou slečinku pořádně

vnímal.

Večeře končila, schylovalo se k další fázi plesových

radovánek.

Do Lucillina zorného pole vstoupil hrabě Seagrave

odvádějící si do sálu k tanci Thálii Dittonovou. Tohle

stěží potěší ctěnou slečnu Elliottovou, zapřemítala Lucy

nad lžičkou zabořenou do mraženého krému. A když se

zanedlouho bývalá (nebo snad už opět nastávající?)

Seagraveova snoubenka mihla poblíž, bylo vskutku

patrné, že se škaredí jako sto zavilých čertů. Což v jejím

případě koneckonců nebylo přespříliš obtížné.

Lucy si poté zatančila několik kousků s Charlesem

Farrantem a pak si plánovala odpočinout. Ale nebylo jí to

dopřáno, protože před ní stanul lord Henry a jí připadalo

nemístné mu tanec odmítnout.

„Kdybyste si někdy příště přála vzbudit v

Seagraveovi žárlivost, spolehněte se na mě,“ pošeptal jí

Marchnight spiklenecky. Zřejmě už se znovu vpravoval

do polohy rozmarného světáka.

„Prosím??“ vysoukala ze sebe zaraženě Lucy.

„Prosím, abyste mi dobře rozuměla,“ odrazil se lord

Henry od její otázky. „V nejmenším se nemíním

dotknout vaší cti. A dokonce ani odplácet hraběti jeho…

postoj ke mně. Vážím si ho – přestože on mě nesnáší.“

Obratně vykroužil náročnou figuru a dokončil:

„Záleží mi na vás jako na přítelkyni. A ta Seagraveova

němá reakce na vaše odmítnutí jeho společnosti u

večeře… vydala za tisíc mnohomluvných projevů. Ale

určitě by byl vstřícnější k chápání něžných citů jiných

lidí… kdyby ho někdo naučil otevřeně přiznat takové city

i u sebe. Promiňte mi mou troufalost: jsem si jistý, že

právě vy ho k tomu záhy přimějete.“

Lucille se na něj ostře zadívala. Ale on teď

nevtipkoval. A ona si na prchavý okamžik dopřála luxus

uvěřit jeho odhadu budoucnosti.

Vtom se mezi ostatními páry kolem nich mihl hrabě

Seagrave, který už zase vyměnil tanečnici Dittonovou za

tanečnici Elliottovou a dvorně ji při tanci bavil. Kouzelný

okamžik byl tentam.

„Není pochyb, že slečna Elliottová účinkuje jako

jed,“ nenechal si uniknout šanci ke komentáři

Marchnight. „Velice totiž hraběte otravuje. Seagrave

bude brzo potřebovat účinnou protilátku. Prozatím se

vám jen snaží vrátit pohanu, kterou utrpěl ve skleníku.“

„Mýlíte se, lorde Henry,“ odporovala Lucille. „Jeho

hraběcí Milost se absolutně nestará ani o mě, ani o mé

názory na jeho… taneční nebo životní partnerky.“

Marchnight nevyhlížel, že by ho Lucillino tvrzení

přesvědčilo. „Jistě se mnou budete souhlasit, že není nad

průkazný vědecký experiment, slečno Kellawayová.

Podrobíme chování pana hraběte drobnému testu, co

říkáte? Vsadím své rodinné jmění včetně stříbra na to, že

postačí, abyste se mnou naoko chviličku koketovala… a

hrdý Seagrave půjde do kolen!“

Lucy zaváhala. Návrh ji lákal… Přesto ho zavrhla.

Všelijakého předstírání už bylo dost. Kromě toho, i

takové ve skutečnosti nevinné počínání by si mohla lady

Polly nesprávně vyložit… a zvětšilo by její trápení. V

důsledcích by tak uškodilo i lordu Henrymu, který se

nechal přespříliš unést svými teoriemi.

„Jsem vaší nabídkou polichocena, ale ten pokus by

postrádal smysl,“ vykroutila se.

Marchnight to přijal bez námitek. Nenaléhal a jen

podotkl: „Kdybyste snad své rozhodnutí chtěla někdy

změnit, můžete s mou spoluprací napevno počítat. A

děkuji vám za divukrásný tanec… Pokud mě teď

omluvíte, odeberu se hazardovat s rodinným jměním ke

karetnímu stolku.“

Charles Farrant se výjimečně nenalézal nikde v

dohledu a Lucille ke své smůle bezcílně dobloumala na

doslech od malé alkovny, odkud se linulo zřetelné

mečení. Ne, pardon, to promlouvala Thalia Dittonová…

„…ovšem, vím to zcela bezpečně, drahá slečno

Elliottová,“ říkala právě medově (i když při důsledném

dešifrování maskovaného podtextu by se oslovení dalo

přeložit i jako „ty protivná ochechule“). A spěšně

pokračovala: „Ono je té Kellawayové už třicet, ne-li ještě

víc…! Lip by udělala, kdyby dál trčela někde ve škole.

Nemá styl, náležité vystupování… češe se přímo ohavně!

Pro celou společnost včetně té ubožačky samotné, by

bylo lépe, kdyby byla zůstala učitelkou. … A jen tak na

okraj – povšimla jste si, jak se neustále lepí na toho

odporného chlípníka Henryho Marchnighta?“

Odpovědí bylo unylé zapípání: „Jistěže, drahá slečno

Dittonová.“ (Dešifrováno: „Ty koňský ksichtíku, radši už

se příště necpi s hrabětem na parket!“) Následovalo něco

jako zachichotání a po něm Elliottová dodala: „Co také

můžete očekávat od sestry vykřičené kurtizány…!“

Lucille klopýtala od těch zlých hlasů co nejrychleji co

nejdál.

Proběhla celým předsálím, do kohosi přitom nechtěně

strčila… sotva zamumlala omluvu a hnala se k prvním

dveřím, které se namanuly. Rozrazila je a bezhlavě se

řítila jakousi dlouhou pustou chodbou, aniž tušila, kam ji

dovede. Po pravé straně se jí opět nabízela řada vysokých

bytelných dveří. Bez rozmýšlení jedny zvolila… a ocitla

se v obrovské prázdné knihovně, která tonula v tajemném

příšeří. Jen v pozadí svítily dvě malé kryté lampy.

Pracně shromažďovala zbytky dechu a zmateně se

rozhlížela.

Pak klesla na malou pohovku u stěny, hned vedle

podstavce s torzem antické sochy. Dost možná dílo

velkého Praxitela… nebo některého jeho žáka. Za jiných

okolností by se jím vydržela kochat celé hodiny,

podrobně prohlížet každý detail povrchu…

Sama sobě se vysmála a smích se samovolně zvrtl v

truchlivý vzlyk.

K čemu jsou jí znalosti z tolika oborů, k čemu

vzdělání a neutuchající studium? Lásku milovaného

muže jí nikdy nezískají.

A na většinu lidí bude vždycky působit podivínsky,

jako nějaká anomálie, hříčka přírody. Ať bohatá, nebo

chudá. I pro tu menšinu, která by snad jinak dovedla její

duševní kvality, vědomosti a povahu ocenit, také zůstane

především „sestrou vykřičené kurtizány“…! Drápkem to

každému uvízne v podvědomí, i když ji doufejme nebude

pomlouvat tak zlomyslně a zákeřně, jak to právě

předvedly dvě hloupé, nanicovaté, ale vážené slečinky.

Zabraná do chmur a s hlavou zabořenou do dlaní ani

nepostřehla, že do místnosti tiše vešel hrabě Seagrave.

Lekla se, když k ní znenadání dolehla jeho otázka: „Není

vám dobře, slečno Kellawayová?“

„Jsem v pořádku, mylorde…“ podařilo se jí zahuhlat

na druhý pokus.

„Proč jste tedy takovým tryskem uprchla? Celá ta

smečka vašich ctitelů nesnesitelně vyje steskem!“

Lucille teď už selhaly hlasivky úplně, zato ramena se

jí třásla vehementně.

Seagraveovu hlasu ubylo na tvrdosti. „Tak co se děje,

prosím vás? A proboha neříkejte, že nic, protože tomu

bych neuvěřil…“

Nemůže mu přece vykládat, jak ji ranila jeho oblíbená

slečna Dittonová a ještě oblíbenější slečna Elliottová!

„…Najednou mě přepadla nesnesitelná únava,

mylorde. Tohle je první ples v mém životě… a nejspíš

jsem to s tancem přehnala.“

„Takže jste se pro osvěžení zaskočila podívat na naši

bibliotéku,“ přijal bez dalších námitek její vysvětlení,

ačkoli bylo jasné, že ho nepřesvědčilo. „Mimochodem,

jestliže vaše záliby zahrnují také architekturu, zjistíte, že

tohle je opravdu poutavý interiér.“

Rozhodně nepřeháněl. Jak Lucy i v nedostatečném

osvětlení poznala, originální hvězdicová klenba s jemně

profilovanými žebry snesla nejpřísnější estetická měřítka.

A dodatečně vsazené široké pseudorenesanční okno,

které se otvíralo na malou terasu, nejenže starobylý ráz

místnosti nerušilo, ale citlivě dotvářelo.

Řada mohutných prosklených skříní obsahovala jistě

nejméně dva tři tisíce svazků a volná místa na stěnách

zaujímaly četné obrazy. Ani socha, vedle níž Lucy seděla

a kterou obdivovala jako první, tady nepředstavovala

ojedinělý exemplář tohoto druhu výtvarného umění.

Tohle nebyla pouhá knihovna s obvyklými doplňky a

výzdobou, ale zároveň cenná galerie.

„Sbírku

skulptur

založil

teprve

můj

otec,“

poznamenal hrabě. „A profesor Kellaway mu pro ni

věnoval několik unikátních kusů, které porůznu získal při

vykopávkách ve střediscích antické civilizace. Naše

přímé předky pojily mnohé… kolegiální zájmy. V mládí

dokonce několikrát cestovali do ciziny spolu.“

„Otec se o tom zmiňuje v rukopisných poznámkách,

které jsem v Cookes našla.“

„Kdyby se profesorův osud vyvíjel jinak a on vás

znal, jistě by vás měl rád,“ prohodil hrabě. „Zdědila jste

po něm mnohem víc než majetek… například také to, že

se vymykáte všednímu průměru a stejně jako on popíráte

prázdné konvence. – Slíbila jste, že mi věnujete jeden

tanec. Mohu o něj požádat teď?“ zeptal se náhle.

Ta překvapivá odbočka v rozhovoru byla matoucí jen

zdánlivě, uvědomila si Lucy, ve skutečnosti k ní celá

předchozí Seagraveova poznámka úmyslně a s rafinovaně

užitou logikou cílila.

Ano, skoncovat s ušlápnutostí… občas se poddat

bláznivě nádherným nápadům…

Ano, přála bych si kroužit v tvém objetí a nechat se

tóny i tebou unášet do neznáma…

Přesto vyjádřila údiv.

„Tady, mylorde? A bez hudby?“

„Copak vám ji vaše bohatá fantazie nenahradí a

nestvoří? Neslyšíte ji?“

Bylo to šálení smyslů a přelud, na přání vyvolaný

představivostí, nebo sem skutečně z plesového sálu

slaboulince doléhal ozvuk valčíku? Smyslného, dráždivě

opojného valčíku…

Přikývla. Lord pozvedl levou paži, aby na jeho

předloktí mohla vložit svou dlaň, a pravou rukou se ji

chystal uchopit kolem pasu. Náhle mu ale klesla a lehce

sjela podél Lucyina boku. Chodbou venku se rychle

blížily kroky a několikahlasý hovor.

Seagrave nedal znát, zda ho vyrušení rozmrzelo. „To

je máti… Polly a slečna Markhamová. Také vás asi

hledají.“ Vyňal z kapsičky vesty zlaté hodinky a odklopil

jejich filigránsky ryté víčko. „Ach ano, on už bude

nejvyšší čas, abyste mladinkou slečnu Markhamovou

odjela uložit ke spaní…“

Otevřel dveře knihovny a dal v nich Lucy přednost.

Zapůjčený zámecký kočár je dovezl až k bráně

Cookes a odhrkotal zpátky. Když vstoupily do domu,

Henrietta, které se už během cesty zavíraly oči, popřála

Lucy dobrou noc a bez otálení stoupala ke své ložnici.

Naštěstí oknem v mezipatře dopadalo na schody alespoň

sporé světlo, vysílané úzkým srpkem měsíce.

Lucy mezitím dole rozžehla svíčku. V jejím mihotání

uviděla, že Felicity Appletonová jim na malý stolek

přímo v hale obětavě – i když nadbytečně – nachystala

tác s malým studeným občerstvením.

Vzápětí ale Lucy objevila i něco jiného… co předtím

při vstupu do domu přehlédla.

Zapadlý těsně za prahem ležel dopis. Už na první

pohled se podobal těm předchozím anonymním

ošklivostem. Aby ho sem podstrčil, přímo k domu se tedy

opět kdosi tajně připlížil – určitě až potom, kdy paní

Appletonová zamkla a odebrala se k zaslouženému

odpočinku.

Relativně dlouhé období klidu posílilo v Lucy

přesvědčení, že neznámý pisatel či pisatelé už ji konečně

přestali obtěžovat. Před ní ležel hmatatelný důkaz, že se

nemile spletla.

Rozevřela zašpiněný list a četla: VARUJU TĚ

NAPOSLET! NEJČKO SI HRAJEŠ NA NEVYŇÁTKO

ALE JAK UŠ JSEM PSAL MI DOBŘE VÝME ŽE NA

ZÁMKU DĚLÁŠ ZA PRACHI SOULOŽNICY!

JESTLY OCUĎ NEJPOZDĚJC DOSEDMY DNÍ

NEVIPADNEŠ NEPŘEJ SY RAČI VJEDĚT CO

STRAŠNĚ NEHESKÝHO SE TI PŘYHODÍ.

Tohle nebyly jenom urážky a výrazy příkré

nesnášenlivosti jako předtím… Obdržela konkrétní a

bezprostřední pohrůžku! Lucille vykročila na práh a

přiblížila plamínek svíčky k papíru. Jeho žhavé

uhelnatějící zbytky se jako jednotlivé jiskřičky snášely k

zemi.

Strnula. Nepohnulo se cosi opodál v křovinách na

zahradě? Nesleduje ji odtamtud číhavý zrak záludného

vetřelce?! Nevyřítí se na ni ze zálohy rozzuřený, všeho

schopný šílenec, aby –

Prudce uskočila do domu a přibouchla dveře.

Vyčerpání a pozdní noční hodina přispívaly k tomu, že v

ní vzrůstal děs, který nedokázala zahnat, ať si to

poroučela sebepřísněji.

Co má dělat? Poslat někoho do zámku pro pomoc?

Ponížit se a žádat hraběte o zastání… Musela by mu

nejspíš také odvyprávět obsah dopisu a –

Ticho v domě prořízl zoufalý výkřik. A další. Ještě

hrůzyplnější.

Členité

prostory

Cookes

křik

zkreslovaly

a

znemožňovaly přesně určit, odkud přichází.

Lucille se zmateně rozběhla k obývacímu pokoji,

zastavila se a znovu dala do běhu.

Ze svého kutloušku za kuchyní se vyřítila paní

Appletonová, zahalená do teplé bavlněné noční řízy a v

čepečku na spaní, jehož dlouhá špička divoce povlávala

za její našišatělou hlavou.

„To vy jste volala, slečno Kellawayová!??“ ječela

zmateně. „Co se u všech všudy děje?!“

Lucy ji popadla za noční košili, div že tu solidní látku

neroztrhla.

„Pospěšte si probudit kočího Johna, i kdybyste ho

měla polít vodou! A potom –“

K dalším instrukcím se nedostala, protože nahoře se s

mocným prásknutím rozletěly dveře a nesmírně

poplašená Henrietta víc sjela než seskákala po stupních

schodů dolů.

„Lucille…!!! Někdo byl před chviličkou v mém

pokoji!!! Nebo tam nejspíš… ještě je!!“ Bázlivě se

ohlédla zpátky ke schodišti.

„Opravdu, Hetty? Nezdálo se ti to?“ snažila se Lucy o

konejšivý tón, třebaže měla důvod se obávat, že se o

žádný planý poplach nejedná.

„Na – najednou… mě něco probudilo,“ jektalo děvče,

až mu zuby cvakaly jako chrastítko, „snad nějaký

šramot… Otevřela jsem oči a – a za okenním závěsem

vykukoval obličej!! Někdo… nějaký chlap tam stál…

kousek ode mě!!!“

Vdova Appletonová, která pravděpodobně díky

dlouholetému soužití s udatným seržantem armády Jeho

Veličenstva a prince regenta rovněž nabyla nezměrné

srdnatosti, vzala do jedné ruky svícen a druhou popadla

bytelný pánský deštník s dlouhou kovovou špicí, který tu

nedávno zapomněl Charles Farrant. Nabrala do svých

mohutných plic dostatečnou dávku vzduchu a odhodlaně

se s napřaženou zbraní šinula ke schodišti.

„Ne ne, paní Appletonová,“ varovala ji Hetty

úpěnlivě. „Může to být vrahoun!!“

I nezaujatý pozorovatel by situaci označil za krizovou.

Lucille se však opanovala.

Spoléhala (a dlužno říci celkem právem), že Felicity

Appletonová by si hravě poradila i s Alibabou a čtyřiceti

loupežníky, kdyby projevili tu neprozřetelnost a do

Cookes vtrhli.

„Půjdeme všechny,“ rozhodla.

Opatrně postupovaly vpřed. Nahoře se nic ani

nepohnulo. Appletonovou přesto nechaly na její

naléhavou žádost vstoupit do ohroženého prostoru jako

první. Lucille a stále rozklepaná Hetty zaujaly vedle na

chodbě pozici strategické zálohy.

Žádné podezřelé, natož nervydrásající zvuky zevnitř

nenásledovaly.

Průzkumnice Appletonová se zase brzo vynořila a

podala stručné, výstižné hlášení. „Pokoj je prázdný,

slečny. Dívala jsem se za nábytek, pod postel, posvítila si

na ten závěs i okno. Nic.“

„Ale někdo se tam schovával! Připadal mi docela

mladý a takový tmavý… Ale vlastně těžko říct, protože

jsem hned letěla pryč…! Myslela jsem, že umřu hrůzou,“

trvala na svém Henrietta. „Nebyl to jen sen, ani noční

můra! Přece bych ti nelhala, Lucy…“

„Já vím že ne,“ uklidňovala ji Lucille a houpala

dívenku v náruči skoro jako děcko. „Jenže noc občas

šalebně klame naše smysly… Teď jsme alespoň získaly

jistotu, že se tu nikdo neukrývá.“

Hetty ještě značně nedůvěřivě vklouzla znovu na

lůžko, kde si přitáhla pokrývku těsně pod bradu a bázlivě

jukala na všechny strany.

„Uvařím

pořádný

hrnec

čaje,“ zasáhla paní

Appletonová. „Po tom zbytečném leknutí nám všem

udělá dobře…“ zahlaholila… a nenápadně naznačila

Lucy, aby ji následovala.

V kuchyni šramotila konvicí na plotně co nejhlučněji

a tiše Lucy svěřovala: „Božínku, nechtěla jsem o tom

mluvit před slečnou Hetty… ale něco divného jsem v tom

jejím pokoji našla…“

Vydolovala z jediné kapsy svého nočního roucha

hrstičku jakéhosi jemného šedohnědého prášku.

„Leželo to kousek od krbu…“

Lucille z té hromádky ostražitě nabrala pár zrnek na

špičku prstu a přičichla k nim. Vzápětí se nezadržitelně

rozkýchala.

„Šňu… hepčí… šňupací ta – tabák… hepčí!“

konstatovala s jistotou.

„Ještě vpodvečer to tam být nemohlo,“ objasňovala

Appletonová mezi nepřetržitými výbuchy Lucillina

kýchání, „jelikož když jste odjely na ples, v obou vašich

ložnicích jsem poklidila. Takže někdo se sem později

čertvíjak a čertvíkudy dostal… Božínku, božínku, to je

mi ale záhada,“ zamíchala mimoděk satana i tvůrce

všehomíra dohromady.

A po Lucillině tázavém kýchnutí nabídla nejlepší

východisko: „No, necháme si další koumání až na ráno…

ale že tomu přijdeme na kloub, tím bych si jistá nebyla.“

„Hepčí,“ souhlasila Lucy.

Ani jedna z obyvatelek Cookes se té noci příliš

nevyspala a dopoledne je zastihlo v nevalném

psychickém i fyzickém stavu.

Henrietta s poukazem na bolesti hlavy odmítla opustit

postel.

Lucille se pohybovala jako mátoha a zaměstnávala se

převážně úmorným rozebíráním hypotéz, zda poslední

anonymní dopis souvisí s nočním incidentem přímo,

nepřímo, eventuálně vůbec ne.

Ostatně… měly dramatické noční události reálný

základ? Nepodlehla Henrietta pouhému optickému

klamu?

Znovu zkontrolované okno v jejím pokoji bylo

neporušené, zeď pod ním hladká a dole na zemi ani

stopa, že by tam kdokoli manipuloval se žebříkem nebo

jinou pomůckou pro šplhání.

Jediné, co pochybnosti nepřipouštělo, byla existence

hromádky

šňupavého

tabáku,

kterou

Felicity

Appletonová pečlivě přesypala do prázdné a vymyté

skleničky od džemu, kterou pak schovala hluboko ve

složitých útrobách příborníku.

Po obědě, který se Appletonové výjimečně příliš

nepovedl (ale který by Lucille a Henrietta ve svornosti

nejedly, i kdyby byl vynikající), se k dovršení všech

strastí přihnala na své cookeské chráněnkyně podívat

madam Seagraveová, vlekoucí s sebou silně pobledlou a

vysloveně smutnou lady Polly.

Hraběnka byla do té doby nevídaně rozkohoutěná. Ta

drobná kultivovaná šlechtična dokonce i klela… jako

otrlý námořník.

„Tisíc láteř, co je to s vámi všemi?!“ pokřikovala

pobouřeně. „Polly ztratila řeč, Peter ještě chrápe a

Nicholas tříská každým předmětem, který mu přijde pod

ruku! A tady se tváříte, jako byste právě přestály amputní

záchvat kurdějí! Zatraceně!!“

Lucille se neodvažovala upozornit, že kmotřička asi

míní akutní záchvat. Paní hraběnka by možná vydala

rozkaz, aby Lucy bez milosti hodili žralokům nebo

neprodleně pověsili na nejvyšší ráhno. Když se zhruba

před třiceti lety kapitánu Blighovi vzepřela posádka lodi

Bounty, nemohl být vzteklejší.

„Takhle já si nepředstavuju radostné dozvuky

nákladného reprezentačního plesu!“ štěkala hraběnka.

„Vy mladí pořádně nevydržíte ani tu trochu zábavy…

Požaduju brizantní nápravu!“

Což se snadno poručilo, ale hůř provádělo, třebaže by

snad bývala postačila náprava razantní.

Před následující nocí byla podniknuta zvýšená

bezpečnostní opatření.

Vstupní dveře zajistila navíc těžká závora a Henrietta

se přestěhovala do druhého hostinského pokoje – zatímco

její původní ložnici Appletonová pod Lucilliným

dohledem pečlivě uzamkla.

Z neklidného spánku vzburcoval Lucy vítr, který se

zvedl a zlověstně skučel v korunách stromů na zahradě i

v nedalekém sadu. Dřevěné části starého domu občas

důvěrně známým způsobem zaskřípěly.

Lucille vstala a poodhrnula okenní záclonu. Neblíží

se liják nebo další strašná bouře, podobná té, která

Henriettu tehdy zaskočila na cestě z Woodbridge?

V cárech mraků hnaných po obloze se právě rozevřela

nevelká mezera, která dovolila slabé záři dorůstajícího

měsíce proniknout na zem.

Lucille stěží zdusila výkřik.

Dole napravo se jakoby odnikud zjevila nezřetelná

mužská postava a přitiskla se ke zdi domu. Vteřinu dvě

vyčkávala, pak se prudce, ale nezvučně rozeběhla a jako

lstivé zvíře vzápětí splynula s tmou.

Jakmile první leknutí pominulo, Lucy brzy dospěla k

rozřešení alespoň menšího dílu záhady: postava se

vynořila právě pod okénkem špižírny, které jako jediné v

přízemí nemělo mříže. Ale bylo tak úzké, že doposud

věřila, že by se jím dospělý člověk nedokázal

protáhnout… Jak její čerstvý zážitek nasvědčoval,

mimořádně mrštný a obratný muž to svede.

Povzdechla a šla probudit Felicity Appletonovou. Do

rána se budou pro jistotu střídat na hlídce.

„Rozhodně bych to nepodceňoval,“ řekl lord

Seagrave vážně a zpod linky hustého obočí pronikavě

upíral na Lucy temné oči.

Přijal ji okamžitě, jakmile dorazila na zámek a

prostřednictvím majordoma ho požádala o rozmluvu

mezi čtyřma očima. I správce Josselyna, se kterým právě

projednával nějaké závažné hospodářské záležitosti, bez

meškání odkázal na pozdější dobu.

„Pamatujete, slečno Kellawayová, jak jsme při

pikniku na pobřeží hovořili o Tygrech močálů…?

V kraji se bohužel množí podezřelá sebranka… a je

obtížné tomu radikálně zabránit.“

Odmlčel se a pak zamyšleně připojil: „Je ovšem dost

divné, že se z domu nic neztratilo… Nemá snad ta

událost ještě nějaký jiný aspekt, který jste vynechala?“

Lucille usilovně zastírala rozpaky. Ale jak by mohla

lordovi vyprávět o anonymních dopisech a… nezmínit

přitom jejich ostudný obsah?? Ten rozhodně zveřejňovat

odmítá – zvlášť proto, že se týká jich dvou. Jak by na to

reagoval? Chechtal by se?

„Ne, mylorde… o jiných aspektech nevím.“

„Budiž. – Bylo samozřejmě prozíravé, že jste to

okénko prozatímně zabednily a Josselyn zajistí, aby ho

kovář co nejdřív opatřil mříží. A jinak… Podle mého

názoru k opakování nevítaného vpádu pravděpodobně

nedojde, ale přesto…“

Na Lucillinu nevyřčenou otázku zvolna dopověděl:

„Není příliš dobré, že se po celém okolí ví, že na

usedlosti pobývají jen tři ženy… Vozku nepočítám,

protože jednak přespává v tom domku u stájí, jednak by

jeho pomoc v případě nouze asi za mnoho nestála. Takže

vám nabízím pohostinství na zámku. Ženského

služebnictva je tu pro vás i slečnu Markhamovou

momentálně k dispozici víc než dostatek… a paní

Appletonová se k němu může připojit.“

Byla to velkorysá nabídka, ale přednesl ji úplně

odosobněným, nezúčastněným tónem. Jako zdvořilost,

která se od něj očekává. Pokud bude využita, její

důsledky mu ani neublíží, ani ho nenadchnou.

A Lucille by sice skákalo srdce radostí nad tím, že je

Seagraveovi stále nablízku, ale dobře tušila, jakou by jí to

zároveň přinášelo trýzeň…

Vhodně volenými slovy hraběti poděkovala, ale

přestěhování do zámku odmítla.

Nepřekvapilo ji, že ji nepřemlouval. Ale stejně ji to

mrzelo, třebaže důvody mohla přičítat výhradně sobě.

Jaké hloupě rozporuplné stvoření to jsem? brumlala si,

když se vracela do Cookes.

Její mrzutost rozhodně nesmazalo, když tam na ni

čekal nový anonymní dopis. Zcela nedostatečnou útěchou

bylo, že tentokrát ho doručitel-autor nepropašoval až do

haly, ale zanechal ve schránce u brány příjezdové cesty.

Nepořádně nalepené litery Lucy sdělovaly, že ze

stanovené lhůty UŠ SKORO DVA DNI UPLINULI.

DESÁTÁ KAPITOLA

A ještě než tento den „uplinul“ úplně, Lucillin

tajemný pronásledovatel na svou existenci znovu velmi

nepříjemně upozornil.

Vpodvečer byly Henrietta s Lucy očekávány na

zámku, kde se měly zúčastnit bridžového večírku. Lucille

už připadalo trapné stále využívat služeb zámeckých

kočárů a zbytečně honit personál tamních stájí. Proto

předem oznámila, že tentokrát se obě dostaví jejím

povozem, který už předlouho (spolu s neskonale

spokojeným kočím Johnem) pouze nečinně zahálel.

Chvíli před plánovaným odjezdem jí však John

chmurně ohlásil, že nějaký ničema potají nařízl více než

polovinu loukotí na předních kolech… a že kočár je v

tomto stavu zcela nepojízdný.

Ke své pramalé radosti byl tedy kočí vyslán pěšky na

dillinghamské sídlo s omluvou, že bridžové klání se bude

muset bez obou slečen obejít.

Lucy ta záškodnická akce krajně znepokojila,

Henrietta pociťovala spíše zklamání. Vskrytu však

neztrácela naději, že…

Její očekávání se naplnilo za necelou hodinu.

Před

Cookes

tryskem

přirachotila

nejreprezentativnější hraběcí karosa, ze které, ještě dřív

než úplně zastavila, bravurně vyskočil mladší Seagrave.

Loňské zranění se asi ozývalo jen za deštivého počasí.

Ctihodný Peter se tvářil vážně a počínal si uctivě, ale

rozhodně.

„Slečno Kellawayová,“ spustil, „posílá mě matka.

Tlumočím vám její naléhavé přání – ke kterému stejně

naléhavě připojuji prosbu svou – abyste byly tak laskavé

a bezodkladně se přestěhovaly na zámek.“

Henrietta se radostně zavrtěla.

„Je to absolutně nezbytné pro vaši bezpečnost,“

zdůrazňoval Peter. „Jestliže dáme do nabízející se

souvislosti záměrné poškození kočáru, o kterém nás

informoval vozka, a skutečnosti, která jste dopoledne

sdělila mému bratrovi, nemůžete dalším pobytem v

Cookes riskovat vaše zdraví a životy.“

Lucy chtěla cosi namítnout, ale připomněla si, že nese

odpovědnost také za Hetty… Ostatně Peter Seagrave ji

ani nepustil ke slovu.

„Přítomnost stálé hlídky, kterou sem k zajištění

usedlosti vyšleme, by vás jednak obtěžovala, jednak by

ještě nebyla dostatečnou zárukou, že se vám nebo slečně

Henriettě nic zlého nestane.“

Lucy by jen zajímalo, zda a jaký podíl měl na téhle

bleskurychlé akci hrabě Seagrave…

„S vaším dovolením vás ihned odvezu,“ dokončoval

ctihodný Peter své poslání. „Zatím postačí, když s sebou

vezmete nejnutnější potřeby pro dnešní noc. O ostatní

věci se postaráme beze spěchu zítra.“

Tak začal pro Lucille Kellawayovou a Henriettu

Markhamovou jejich život na zámku.

Lucy dostala příležitost zblízka poznávat, jak to v

praxi vyhlíží, když se šlechtická rodina rozhodne trvaleji

společně usadit na jednom místě a proměnit ho v centrum

čilého společenského ruchu. Význam a věhlas hraběcího

rodu Seagraveů k dosažení tohoto cíle samozřejmě

automaticky napomáhal.

Na zapadlý, dosud víceméně jen názvem známý

Dillingham dopadl plný lesk slávy. I pro osoby ze

skutečně

nejvyšších

kruhů

se

stával

stále

vyhledávanějším místem – bez ohledu na poměrně

značnou vzdálenost od metropole.

Nejrozmanitější radovánky a zábavy na sebe

navazovaly téměř nepřetržitě a často se i prolínaly.

Večeře a party pro užší okruh známých střídaly další

a další velkolepé bály, které často doplňoval ohňostroj.

Hraběnčiny

zahradní

slavnosti,

spojované

s

dobročinnými účely, se u dam těšily nemenší oblibě než

u pánů různé druhy honů, které pro neúnavné nimrody s

blížícím se podzimem stále častěji pořádal hrabě.

Mezi programy nechybělo ani několik koncertů, na

kterých vystoupili přední hudebníci přivezení z Londýna.

A především na tyhle povznášející chvíle se Lucille

přirozeně těšila nejvíc.

Jinak – pokud to bylo jen trochu možné a společensky

přijatelné – vyhledávala co nejčastěji samotu, kterou jí

zpříjemňovaly její věrné přítelkyně knihy.

Na Susannu myslela jen zřídka.

Největší otázkou bylo, zda sestřin návrat, který se

nemůže oddalovat donekonečna, nevyvolá nějaký

nežádoucí rozruch… či skandál, který by k velké radosti

slečen Dittonové, Elliottové a jim podobných Lucille

ublížil.

Upřímný, vytrvalý, ničím nekomplikovaný a ničím

neotřesitelný obdiv Charlese Farranta představoval pro

Lucy hojivý balzám na těžce zkoušenou duši. Oplácela

tomu hodnému, drobet těžkopádnému venkovskému

gentlemanovi velmi přátelským chováním, vyvarovala se

ovšem vzbuzovat v něm jakékoli klamné zdání, že by její

city mez přátelství překračovaly.

I chování hraběte Seagravea k Lucille se vyznačovalo

jistou jednotvárností – jenže podstatně méně vítaného

ražení. Hrabě bezvadně plnil běžné povinnosti pozorného

hostitele. Ani o fous víc. A ona si musela dennodenně

nerada přiznávat, jak ji ta lordova nevšímavost bolí a

zraňuje.

Za poslední tři měsíce se dozvěděla o radostech a

hlavně strastech lásky víc, než si kdy vědět přála.

A budoucnost? Črtala se jí ostřeji a ostřeji.

Počká, až bude oficiálně vyhlášeno zasnoubení Petera

a Hetty, k němuž se bystře schylovalo. Potom požádá

slečnu Pymovou, zda by ji znovu přijala do zaměstnání.

Zatím asi stěží stihla za Lucy najít stálou náhradu –

přinejmenším náhradu tak ochotnou ujímat se ve škole

všemožných, i těch nejméně populárních úkolů.

Co podnikne se svým dědictvím, o tom může

uvažovat i při práci.

Slunce rudě zapadalo za Dračím vrchem a Lucille,

dokonale vybavená, se vydávala na svou výpravu.

Hraběnka s lady Polly a Henriettou odcestovaly přes

Woodbridge na krátkou návštěvu k Dittonovým a slečně

Elliottové, kteří momentálně sídlili ve Westwardenu.

Lucy se ale vymluvila.

Mířila do zadních partií zahrady, kde před týdnem

náhodou objevila malou nepoužívanou branku. Nebyla

zamčená a ušetří jí okliku kolem dlouhého a zatáčejícího

se plotu zámeckého parku.

Vzduch sytila pronikavá vůně pozdních růží,

rozesetých na úpravných záhonech.

Ano, je tu nádherně… Ale ona se sem nehodí.

Zarostlá, sotva viditelná stezička za brankou brzo

ústila na lesní cestu vedoucí přes mírné hřebeny a na

temeno kopce. Tu cestu, na které tenkrát ona se

Seagravem –

„Počkejte prosím, slečno Kellawayová.“

Nevěřícně se ohlédla, přestože by ten hlas rozeznala

mezi tisíci jinými.

Jakoby přivolaný záludným kouzelnickým trikem

vynořil se hrabě zpod nejbližší skupiny stromů a spěchal

k Lucille. Cožpak je všudypřítomný?

Přes rameno se mu houpala dvouhlavňová puška, v

pochvě u pasu vězel lovecký tesák. Zřejmě si vyrazil na

čekanou. A sám, protože obvyklý houf hostů už druhý

den na zámku výjimečně chyběl.

„Smím se zeptat, co tu pohledáváte, bez doprovodu,

na začátku noci?“ ptal se přísně. „Stěží plánujete

kratičkou vycházku před spaním, když s sebou vláčíte

větší koš než Červená karkulka.“

Mohla ho odbýt a takový výslech oprávněně

odmítnout, ale byla si jistá, že plná pravda jí tentokrát

poslouží účinněji.

„Jdu na Dračí vrch pozorovat kometu,“ řekla stručně,

ale líbezně.

„Ko – ko – ko –“ vyrážel. Řemen pušky mu sklouzl, a

hrabě jen taktak že zbraň zachytil před dopadem na zem.

Velice dlouho mu trvalo, než ji zavěsil nazpět do

správné polohy.

„Vy mě asi nikdy nepřestanete překvapovat,“

promluvil konečně souvisle. „Takže k oborům, kterými

se zabýváte, je nutné přičíst také astronomii??“

„Ano, mylorde. Ale je to jen o málo víc než laická

libůstka. Věhlasu paní Karolíně Herschelové, která

osobně mnoho komet objevila a často i spolupracuje na

měření jejich drah a doby oběhu, rozhodně nikdy

nedosáhnu.“

Hrabě kroutil hlavou. „Četl jsem tuším v Timesech

zmínku o nějakém nebeském úkazu…“

„Ano, jedná se o kometu, i když nepříliš jasnou. A

jasné bohužel dosud není ani to, zda jde o její první

registrovaný průlet kolem Slunce, nebo jestli už dříve –“

„Dobrý bože,“ hlesl hrabě. Nakukoval do košíku,

který si Lucy mezitím odložila k nohám, a právě strnule

zíral na malý hvězdářský dalekohled a složenou

trojnožku, na kterou se přístroj nasazoval.

„Našla jsem ho v Cookes,“ podotkla Lucille.

„Kvalitní užitečný přístroj.“

„Fascinující…“ huhlal lord. Neupřesnil, zda teleskop,

nebo jeho majitelka.

„A vida… prozíravě jste nezapomněla ani na jiné

pomůcky, které jsou k delšímu pozorování nezbytné,“

konstatoval trochu sebejistěji, když pod odhrnutým

cípem

pokrývky,

na

které

spočívaly

součástky

dalekohledu, zahlédl nevelkou zásobu jídla.

„Nezbytná je především co nejmenší oblačnost,“

poopravila ho s předstíranou pedantickou důsledností.

„Kometa se nyní pohybuje na pozadí jižní části

souhvězdí Orla. Takže v tuto roční dobu zůstává po

setmění nad obzorem přibližně jen půldruhé hodiny,“

odpřednášela s maličko parodickým poukazem na

tradiční školometské metody.

Ovšemže ho to neodradilo: „Neklame mě zrak, že je

tam i cornishská paštika a koláčky pečené paní

Appletonovou? Pak máme pro vědecké účely opravdu

všechno!“ zajásal.

Čímž pro změnu on zaskočil Lucille.

„Prosím, mylorde? Rozuměla jsem dobře, že… jste

užil množné číslo?“

„Rozuměla jste přímo výborně,“ stvrzoval Seagrave.

„Jestliže vás nedokážu odvrátit od studia komety, pak vás

při něm alespoň nesmím nechat úplně samotnou, to přece

jako rozumná žena uznáte.“

Lucy

prostoupila

neuspořádaná

směs

tak

protichůdných pocitů, dojmů, letmých útržků vzpomínek

i představ, že by se v ní nevyznala ani do skonání věků.

Ale Seagrave se už bez ohledu na její souhlas či

nesouhlas chopil koše a vykročil. V nejprudším svahu

pak ještě Lucy podal pomocnou ruku… ačkoliv jí tím

pomohl pouze stoupat – její blaženě nepříjemný zmatek

naopak zhoršil.

Utábořili se na té dobře známé rozlehlé mýtině,

odkud spolu kdysi obdivovali panoráma krajiny a kde

stromy nepřekážely ani výhledu vzhůru.

Na západě bledly poslední odlesky červánků. I přes

rozestřenou pokrývku, na kterou usedli, stoupal ze země

citelný chlad jako upomínka, že léto už odevzdalo žezlo

vlády.

„Přece jen jsem asi úplnost vaší badatelské výstroje

přechválil,“ broukl hrabě víceméně pro sebe.

Po očku na něj šibalsky jukla a zalovila v koši.

Vytáhla miniaturní lahvinku portského. „Nepodceňujte

mě, mylorde. Byla až na dně, proto jste si jí nevšiml.“

Chtěl něco říci, ale pak si to rozmyslel.

„Jenže vzala jsem pochopitelně jenom jednu

skleničku,“ omlouvala se.

„A vadí to?“ zeptal se tichounce.

Nalil, a když upila a sklenku mu podala, dal si

záležet, aby rty přiložil přesně na místo, kde předtím

spočívaly její. Neudělal to nijak okázale, ale přece jenom

tak, aby to Lucy neuniklo.

Soumrak houstl a stromy kolem mýtiny se rozšuměly

tajemnou písní.

„Prostředí jako stvořené pro nějakou pohádku,“

poznamenal hrabě.

„Susanna

milovala

pohádky…“

zavzpomínala

Lucille. „Nejenže je náruživě poslouchala, hned je také

po svém převyprávěla a legračně předváděla různé jejich

postavičky a –“ v půli věty prudce zadrhla.

Pokud zmínka o Lucyině sestře lorda popudila, nedal

to ničím znát.

„Byly jste si se Susannou blízké…?“ vyslovil klidně.

„…v dětství ano,“ připustila rozpačitě Lucille. „I

když jsme se kromě fyzické podoby skoro ve všem lišily.

U dvojčat to bývá dost neobvyklé…“

Zručně se pustila do montáže tubusu dalekohledu na

stojan a pomocí vodováhy kontrolovala jeho správné

postavení. Přitom však zneklidněle vzhlížela.

Mírný větřík vanoucí celý den od moře nezesílil, ale

nenadále se stočil téměř o sto osmdesát stupňů a z

vnitrozemí pomalu přinášel sice nesouvislou, ale

poměrně hustou clonu mračen.

„Odpovíte mi na jednu otázku…?“ vyrušila ji jemně,

málem nesměle pronesená Seagraveova slova. „Když jste

předstírala, že jste Susanna… kolik z toho, co jste říkala,

odpovídalo skutečnosti?“

Nedaleko odtud, cestou z Dračího vrchu k zámku,

spolu tehdy hovořili o Lucillině imitování sestry

naposledy. A nejen hovořili… To bylo v den, kdy přijela

hraběnka, a potom se hrabě nikdy k té choulostivé

záležitosti nevrátil. Proč teď? Ale Lucy už nikdy nechtěla

uhýbat před pravdou. Tuhle její část mu ještě dlužila.

„Většinou jsem zřejmě mluvila hrozné nesmysly…

byly to chabé improvizace. Ztratila jsem se Susannou

bližší kontakt už tak dávno, že její názory skoro vůbec

neznám… Vymýšlela jsem si je. A nejspíš to dopadalo

jako nezdařená karikatura.“

„Pokud odhlédneme od určitých… hereckých slabin,

byly

v

některých

případech

vaše

odhady

pravděpodobných

sestřiných

reakcí

docela…

přesvědčivé. Aspoň z hlediska obecné představy.“

„Domnívám se, že pro ty, kteří se s mou sestrou

stýkali častěji nebo… dokonce důvěrně, by byla hračka

tu nedokonalou maškarádu brzo prohlédnout. Kdybyste

se tenkrát tak příhodně neobjevil v cookeské zahradě…

vikomtovi de Vigny chyběla k rozpoznání záměny

nanejvýš minuta… vlastně spíš vteřiny.“

„Nebo druhá facka,“ pousmál se Seagrave.

„Ale nejzávažnější se pro mě v průběhu těch týdnů

stalo vzrůstající vědomí… viny.“

„Výčitky svědomí…? Možná to, co se tímhle

termínem označuje, znám tak trochu i z vlastní

zkušenosti…“ promluvil zamyšleně. A k Lucillinu údivu

bez onoho navyklého chladného tónu, který jeho

vystupování vždycky přidával na samozřejmé a

nevyvratitelné nadřazenosti.

„Ve válce drtivěji než nepřítel útočí na člověka

všechny myslitelné podoby zla, bolesti, utrpení…“

přivřel oči, jako by se mu to, co právě vyjmenoval, stále

neodbytně zjevovalo.

„I ten nejstatečnější v sobě brzo musí něčím

zahlušovat nestálou dotěrnou blízkost smrti. Za přestávek

mezi boji se snaží zapomenout, co ho obklopuje… a

vehementně si připomínat, že navzdory všemu stále ještě

žije. Nemohu se pyšnit, že bych si k tomu vybral zvlášť

originální a kultivovaný způsob, slečno Kellawayová.

Všelijaké divoké výstřelky, bujaré pitky, hazardní hry…

a také ženy. Svobodné, vdané… Všechno mi nakonec

prošlo, ututlalo se, prominulo – byl jsem přece důstojník—

hrdina!“ Vyřkl to skoro s posměchem a odmlčel se.

Lucy téměř nedýchala. Správně odhadla, že lordův

trýznivý ponor do vlastní minulosti ještě neskončil.

„Bylo to jako dlouhodobé šílenství… posednutí

ďáblem! Udatné zabíjení ve jménu vlasti a krále,

kombinované

stejně

napínavými,

ale

lacinými

náhražkami normální existence… haha! A pak přišla

zranění a potom odchod z armády a návrat do Anglie.“

Než pokračoval, zhluboka se napil vína. „Jenže ten

Nicholas Seagrave, který se octnul zpátky ve veselém

Londýně, náhle připomínal vyhaslou sopku. Bez

skutečného zájmu o cokoli, bez schopnosti se pro cokoli

nadchnout, bez emocí… Nudící se a lhostejný. Když ze

setrvačnosti někdy znovu usedl za hráčský stolek, vůbec

mu nezáleželo na tom, jestli v jedné partii naráz prohraje

třeba všechna svá panství a zastřelí se poslední zbylou

pistolí jako žebrák. A když naopak vyhrával, ani to ho

netěšilo.“

Lehce si promnul čelo, jako by se obtížně probouzel

ze spánku.

„Trápí mě, že jsem nechtěně ublížil i členům své

rodiny. Měl jsem je stále stejně rád, to ano, ale marně

jsem se burcoval, aby se mé kontakty s nimi nestávaly

pouhou formalitou… Odpusťte, bylo neomalené zahrnout

vás takovou spoustou žvástů o maličkostech. Chtěl jsem

jenom říci, že vy jste zhruba měsíc nepříliš dobře

napodobovala svou sestru, zatímco já byl několik let

špatnou imitací sebe samého. – Tak kde trčí ta vaše

kometa?“ nesentimentálně zaplašil možnost, aby se dál

zabývali jeho problémy.

Ačkoli tvrdě zápolila s chutí dát mu najevo své

pochopení…

například

pohlazením,

Lucille

jeho

nevyřčené přání respektovala.

Omezila se proto na věcné sdělení: „Bohužel se

zarputile schovává za mraky.“

„Nu… komety přilétají a odlétají, ale Měsíc, planety a

hvězdy, ať se na ně díváme nebo ne, jsou a zůstanou nad

námi vždycky… To je pro lidstvo docela poetická jistota,

ne?“ podotkl trochu žertem, ale napůl i vážně.

„Snad budou zítra nebo pozítří podmínky k

pozorování příznivější… Ale stejně to teď ještě není

nutné vzdát – možná se alespoň na několik minut

vyjasní,“ rozhodla se Lucille.

„Dobře, vytrváme,“ souhlasil docela ochotně.

„Ovšem portské – kajícně doznávám, že hlavně mou

vinou – už došlo, zatímco zásoby zemského chladu jsou

zřejmě nevyčerpatelné. Takže si bez odmluv vezmete

přes sebe můj kabát,“ dodal autoritativně.

Jistěže odmlouvala. Zima jí vůbec není, počítala s ní a

teple se oblékla, zato on bez kabátu strašlivě prostydne,

nastydne a kromě toho –

Ukončil její odpor jednoduše tím, že si kabát sundal a

Lucy do něj pečlivě zahalil.

Když přitom ucítila, jak jeho ruce na okamžik

spočinuly na jejích ramenou, zahřálo ji to víc než

hektolitr portského vína a sto luxusních loveckých

kabátců z nejkvalitnějšího sukna dohromady.

Dlouho seděli mlčky těsně vedle sebe. Ale i beze slov

se od jednoho k druhému vinulo pouto čistého, žádnou

disharmonií nezkaleného souznění.

Vyrušila je větev, která zapraštěla pod spěchajícíma

nohama na okraji mýtiny.

„Mylorde! Mylorde! Jste tu někde?!“ volal kdosi

naléhavě, ale nepříliš hlasitě.

Seagrave se vymrštil a náhle rozčilený doloval z

kapsičky vesty své přepychové hodinky. „Tady, Jeme!“

nasměroval hledajícího.

Ten k nim pílil a slabé světélko jeho lucerny zakryté

pergamenovým papírem se přízračně houpalo jako divá

bludička.

Jakmile se přiblížil, Lucy v něm poznala jednoho z

nejstatnějších zámeckých lokajů. Trochu ji vylekalo, že v

druhé ruce třímá bambitku…!

„Velice se omlouvám, Vaše lordstvo,“ drmolil,

„nejspíš jsem to zmotal… Domníval jsem se, že jste

říkal, že se sejdeme za druhou zatáčkou stezky… Jal jsem

se proto… dovolil jsem si… vás běžet hledat… jelikož

čas, který jste určil, už minul… a tudíž –“

„Ano, minul, ksakru,“ zabouřil hrabě. „Jelikož

některé příliš samostatné a lehkomyslně odvážné mladé

dámy se všelijakými astronomie –“

Lokajův zrak už i tak dost těkal mezi lordem a

Lucille, a proto Seagrave přeťal obžalobu uprostřed

slova. Možná uznal, že není úplně spravedlivá – ale

především bylo vhodné řídit se starou dobrou zásadou, že

soukromé

názory

neradno

zveřejňovat

před

služebnictvem.

Místo toho blahosklonně pokynul. „V pořádku, Jeme.

Je na vás spolehnutí. Vraťte se na své stanoviště u

Cookes a znovu se připojte k Willovi. Já tam doběhnu,

jen co doprovodím slečnu Kellawayovou zpátky na

zámek.“

„Pozdě, Vaše lordstvo, neračte se horšit, pozdě…!

Oni už vyrazili! O moc dřív, než jak se původně

domluvili…“ hlásil Jem.

„Kam míří?“

„Táhnou vlevo kolem paty vrchu, to znamená, že pak

asi odbočí ven do kraje tou skrytou úvozovou cestou…

Zdá se, že se řádně rozohnili kořalkou… Je jich nejmíň

čtyřicet. Hlavně s kosami a vidlemi, pěkně prosím, ale

mají také pár starých pistolí a mušket. Walter Mutch

mezi ně rozdal i ty zbraně, které schovával v Cookes…“

„Zbraně? V Cookes? Mutch? Ale co –“ blekotala

zmatená Lucille.

Zároveň se však prozíravě věnovala urychlené

demontáži dalekohledu. Bylo jednoduše nutné smířit se s

tím, že věda dnes dostala hanebně na frak.

„Není kdy na obšírné výklady,“ ozřejmil Seagrave,

zatímco jí pomáhal cpát trojnožku do koše.

„Vezmi si ze stájí mého nejlepšího koně a spěchej

varovat obyvatele Martockovy farmy,“ vydal vzápětí

nové rozkazy lokajovi. „Ti lotři mají nejspíš spadeno na

ni… Dej pozor, ať tě nezahlédnou!“

Na okamžik se horečně zamyslel. „Trochu mě

zaskočili, myslel jsem, že se dají na východ… a jádro

krajské hotovosti jsem svolal k Eduardovu buku. Ale

nevadí. I tak se dostanu do jízdního tábora velmi brzo…

a farmě na pomoc dorazíme včas!“

Obrátil se opět k Lucy.

„Slečno Kellawayová…“

„Pohleďte, Vaše lordstvo…!“ zasykl Jem.

Dole pod kopcem se valil zástup, který si na své

zkázonosné putování drze odvažoval svítit několika jasně

planoucími pochodněmi.

Sluha Jem se nepochybně nemýlil, když těm zavilým

odrancům přisoudil značnou opilost, protože někteří

dokonce hulákali jakousi oplzlou odrhovačku…

Vůbec nedbali na opatrnost. Jejich počet jim dodával

klamnou sebejistotu.

Třebaže byli dost daleko a rozhodně nemohli

postřehnout tři postavy nahoře na mýtině, Lucy se otřásla

nejen odporem, ale i bázní a bezděky se ustoupila

schovat za široká Seagraveova záda.

Pootočil se a konejšivě ji uchopil za loket. „Nesmíme

otálet,“ šeptl k ní a platilo to ostatně i nezastrašenému

Jemovi.

Přesně podle předpokladu se pochodně vzdalovaly na

sever a postupně mizely, když jejich nosiči vstoupili mezi

kryt vysokých valů úvozové silničky.

Dvojice, následovaná sluhou Jemem, kvapně sbíhala

z Dračího vrchu. Lord držel košík a ještě přidržoval

Lucy, aby neklopýtla.

„To byli… to jsou Tygři močálů?“ vyzvídala

zadýchaně.

Přikývl.

„A oni měli… nějaké spojení s Cookes??“ děsila se.

„Později vám všechno povím, slečno Kellawayová.“

Blížili se k zahradám.

„Vy se teď laskavě odeberete do zámku a po zbytek

noci nevytáhnete paty a nevystrčíte nos, rozumíte?!“

přikázal hrabě Lucy autoritativně a ona tentokrát

výjimečně neodporovala.

„Dáte… dáš na sebe pozor? Slib mi to!“ zaprosila jen

a ani nevěděla o tom, že mu ve strachu začala tykat.

„Byl jsem v horších patáliích,“ řekl stručně a krátce a

drsně ji políbil.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Lucille seděla ve výklenku u okna a napjatě vyhlížela

do černočerné tmy.

Její mysl byla rozdvojená. Jedna Lucy stále znovu

prožívala kouzelný počátek večera, který mezi ní a

Seagravem vytvořil tak nesmírně jemné, ale pevné

předivo porozumění… druhá část její bytosti dlela kdesi

u Martockovy farmy, kde možná právě teď propukl

zuřivý boj a teče krev… Několik špinavých lumpů se

žene ze zálohy zezadu na hraběte, napřahují dlouhé

zahnuté nože… Bože!

Jestliže si dříve občas odmítala plně přiznat své city k

tomu muži, nebo je zastírala a sama před sebou

zpochybňovala, nyní věděla, že ho miluje.

Miluje… až k zbláznění. A její láska nikdy

nezeslábne a nepomine.

Nevrátí se do školy slečny Pymové. Zůstane tady, i

kdyby ji hrabě nechtěl a odvrhl, což je víc než

pravděpodobné. Zůstane tady třeba jako poslední

služtička, která mu leští jezdecké holínky.

Od imaginárního kartáče a černidla na boty byla

odtržena příchodem Hetty, která se s lady Polly a

hraběnkou právě vrátila z Westwardenu, a třebaže

uondaná, zaskočila Lucille popřát dobrou noc.

Pobaveně žvatlala o tom, jak se slečny Dittonová i

Elliottová shodně proměnily ve zmoklé slípky, jakmile

zjistily, že s dillinghamskými dámami nepřicestoval

hrabě Seagrave.

A Tristan Ditton se údajně popadl za vpadlý hrudník

nad mohutně vypouklým pasem a s tragickým výrazem

ve svém koňském obličeji prohlásil, že je „úděsně

zdrcen“ z toho, že se nesetká s Lucy.

Stále ospalejší Henrietta políbila Lucy na tvář, zívla,

ale neodešla na lůžko dřív, dokud si nevymohla slib, že

se Lucille zítra připojí k ostatním při vyjížďce ke

zříceninám allinghamského hradu.

O tom, co se právě odehrává kdesi v temné krajině, se

Lucy vydržela nezmínit. Hrabě si zjevně nepřál, aby se o

tom dámy dozvěděly předčasně – a ona se stala svědkem

událostí jen díky své astronomické všetečnosti a náhodě.

Sloupkové hodiny jednotvárně odtikávaly. Půlnoc

dávno minula.

Lucy se choulila v křesle. Na to, že by uspěla usnout,

nebylo ani pomyšlení.

Asi ji přece jenom přemohla lehká dřímota, protože

když se probrala, ručičky na ciferníku hlásaly, že je půl

třetí. Dveře se rozeznívaly slabým, ale vytrvalým

škrábáním. Teď na ně kdosi dokonce proti všem

pravidlům etikety tiše zaťukal.

Vyskočila a letěla otevřít.

Stál před ní dobře známý Jem, ještě nepřevlečený a

značně zašpiněný. Pod uchem se mu přes čelist až na krk

táhl rudý šrám.

Vylekala se, ale sluha vypadal vyrovnaný a dokonce

veselý. „Jeho lordstvo se vám klaní, slečno, a dává prosit,

zda nechcete přijít do velkého salonu.“

Hrabě tedy suverénně předpokládal, že bude čekat na

jeho návrat! Nevěděla, zda se má proto durdit, nebo spíše

radovat.

Ležérně se v salonu opíral o římsu krbu a Lucille si

odechla, když nezaznamenala žádné viditelné zranění.

Ale čelo mu pokrýval mrak a díval se na ni přísně.

Je to opravdu tentýž muž, který se jí před několika

hodinami svěřoval se svými doposud tajenými boly a

který ji s takovou nádhernou samozřejmostí políbil v

okamžiku, kdy se vrhal do smrtelného nebezpečí?

„Posaďte se prosím, slečno Kellawayová. Pokládám

za nezbytné prodiskutovat s vámi několik závažných

skutečností,“ mluvil jako stroj, „a lituji, že to nelze

odložit na pozdější dobu.“

Nepohodlně usedla na krajíček rokokové židle a

nutila se k soustředěnému poslechu.

Lord lehce kopal do krbové mřížky.

„Jak je vám asi známo, Cookes jsme po vašem

přestěhování střežili. Tedy – ne tak, že by se tam všem na

očích promenovaly hlídky s puškami přes rameno…

Řekněme, že dohled nad usedlostí byl nenápadný… ale

tím účinnější. Zjistilo se leccos závažného – a také se

ověřila některá má dřívější podezření.

Je mi líto,“ navázal, „že musím konstatovat, že váš

bratranec Walter Mutch se osobně dopustil nezákonných

činů… a na dalších se přinejmenším podílel. Určitá…

nespoutanost, která je pro členy rodu Kellawayů

příznačná,“ zdůraznil hrabě a vrhl přitom na Lucy ostrý

pohled, „se ve Walterovi bohužel silně koncentrovala v té

nejhorší možné formě.“

„Ještě stále… (kousla se zuřivě do jazyka, protože

málem řekla „ti“!) vám asi úplně nerozumím…

mylorde,“ hlesla Lucille.

„Najisto očekával, že nájem Cookes zdědí a učinil si z

usedlosti výhodnou základnu pro své nekalé aktivity.

Využíval časté dlouhodobé nepřítomnosti vašeho otce i

nedbalosti

tehdejších

nepočetných

a

spíše

jen

příležitostných zaměstnanců k tomu, aby do domu

nepozorovaně pronikal. Zhotovil si například celou řadu

paklíčů… A odkryl všechny možnosti Cookes… včetně

jednoho malého tajemství.“

„Tajemství???“ žasla Lucy.

„Jistě si vzpomínáte, že usedlost stojí na místě

malého středověkého statku, který obklopovalo několik

chalup… V těch bouřlivých a nejistých časech, plných

rozbrojů a občanských válek, měla možnost úniku z

domu, ohroženého drancujícími žoldnéři, cenu zlata.“

Několik vteřin vyčkával, aby následující senzační

zvěst plně vynikla. „V původním členitém sklepení

Cookes se dochoval maskovaný vchod do podzemní

chodby, nebo spíše nedlouhého tunelu, který ústí na

jednom nenápadném místě u dnešní zdi sadu. I tohle

Walter Mutch objevil. A na celém pozemku si vybudoval

několik důmyslných skrýší, ve kterých schovával

cennosti a zboží, které… porůznu nakradl. Zjistili jsme,

že i sbírky vašeho otce už dříve postupně ‚ztenčil‘ o

některé vzácné předměty. Kromě jiného odcizil orientální

bodné a sečné zbraně… i dvě tři starožitné, ale stále

funkční bambitky. Celkem oprávněně spoléhal, že

roztržitý profesor si toho nepovšimne.“

„Chudák tatínek…“ skoro neslyšně komentovala ten

výrok Lucille.

„Není divu, že když do kraje přitáhla jedna skupina z

té bandy, která si říká Tygři močálů, Walter si k nim

postupně našel cestičku. Vrána k vráně… atakdále.

Hlavně díky Cookes jim byl užitečný Plány mu ovšem

vážně křížilo, že nakonec nájem nezdědil. Susanna tam

sice pobyla jen krátce, ale brzy nato jste přišla vy. Ať už

jako nepravá Susanna, nebo pod vlastním jménem –

překážela jste mu. Ale doufal, že vás vyštve. Za pomoci

různého strašení… kupříkladu slečny Markhamové…“

Rozpomněl se na jeden z důkazních detailů. „Obdržel

jsem už dřív spolehlivé zprávy, že náruživě šňupe, a to

právě ten druh tabáku, který našla a ukázala mi paní

Appletonová.

Pomáhal

si

ovšem

i

výhrůžnými

anonymními dopisy – jejichž existenci jste mi

zamlčela!!“ zprudka vypointoval svůj výklad výraznou

výčitkou.

„Vy o nich…? Já… totiž…“ jen zvolna překonávala

překvapení Lucy. Pak rozhořčeně vykřikla: „Rozhodně

jsem nemínila dopustit, abyste se seznámil s jejich

hanebným obsahem!“

Hrabě Seagrave se poprvé během tohoto rozhovoru

trošku usmál. „V tom jste jednala pošetile… ale budiž,

nechrne tenhle sporný bod stranou. – Mým sluhům

Jemovi s Willem se podařil husarský kousek, když před

dvěma dny potají vyslechli část porady, kterou si

vůdcové Tygrů bezstarostně uspořádali při plných

džbáncích v cookeské zahradě… Mohli jsme se proto

připravit. A přes jisté… zádrhele posléze překvapit

padouchy přímo při pokusu o vydrancování Martockovy

farmy.“

„Hořím celou dobu nedočkavostí slyšet, co se u farmy

sběhlo… ale dosud jste mě nepustil k tomu, abych –“

dodala si Lucy odvahu vpadnout mu do řeči.

Hrabě mávl rukou. „Tihle odranci nadělají mnoho

povyku a spoléhají na děs, který jejich oběti zachvátí…

Kdo se nezalekne a otevřeně se jim postaví, má takřka

vyhráno! Zaskočili jsme je dokonale, třebaže nás bylo o

polovinu méně než jich. Několik nejzavilejších zůstalo

ležet na bojišti, ostatní jsme rozprášili… Waltera, který

vyvázl bez zranění, jsme zajali.“

„Co se s ním stane?“ zajímala se Lucy soucitně.

„Bez námahy jsem ho přesvědčil, že přijatelná

budoucnost mu kyne… jedině v Americe. Kam se také z

nejbližšího přístavu a nejbližší odplouvající lodí

neprodleně vydá,“ řekl lord bezvýrazně.

„Nebohá teta Mutchová…“ povzdechla Lucy. „To pro

ni bude nesmírně trpké!“

„Lépe mít ze syna emigranta než usvědčeného a

odsouzeného zloděje a odnedávna i napomahače lupičů.

Naštěstí pro něj… tohle bylo první přepadení, kterého se

účastnil. Útěk, který jsem mu dovolil, je pro něj skutečně

jediné východisko. Lidé, které okradl, by pro něj asi

mnoho pochopení a soucitu neprojevili. A vaší sestře

Susanne… by se jistě nelíbilo, co v Cookes prováděl.

Ona totiž držba usedlosti skutečně přechází na ni.“

Na Lucillin tázavý pohled přidal podrobnější

vysvětlení: „Když jsem si s vaším dovolením minulý

týden prostudoval notářsky ověřenou kopii závěti, zjistil

jsem, že to máti s tvrzením, že Susanna nedostává

absolutně nic, nechtěně malinko přehnala. Pravda, o vaší

sestře skutečně není v testamentu ani zmínka, ale to také

znamená, že ji váš otec výslovně nevydědil. Nelze

zpochybnit, že vy dostáváte veškerý jeho osobní movitý i

nemovitý majetek. Ale Cookes představuje z právního

hlediska zvláštní položku, protože nepatřila Georgi

Kellawayovi,

ale

přináležela

a

přináleží

k

dillinghamskému panství. Z toho podle litery zákona

plyne, že pronájem usedlosti – a pouze ten – dědí právem

staršího sourozence Susanna.“

Hrabě pokrčil rameny. „Že tenhle drobný rozpor

zapomněl ve své nepraktičnosti přesně vyřešit profesor,

mě nepřekvapuje. Spíš mě to zaráží u tak renomované

advokátní

kanceláře,

jako

jsou

Churchward

a

Churchward. Asi už pánové stárnou… Ale doufám, že

jste mi správně porozuměla, slečno Kellawayová: pro

vaše čerstvě nabyté bohatství je tohle naprosto

zanedbatelná újma.“

„Nevadilo by mi, ani kdyby byla větší,“ klidně řekla

Lucy. „Stejně od začátku přemýšlím, že Susanne něco

dobrovolně přenechám… Ať je, jaká chce, nebylo by

spravedlivé, kdybych shrábla všechno. – A těm, které

Walter Mutch poškodil, poskytnu náhradu.“

„Nepřekvapuje mě, že nejste hamižná,“ prohlásil

hrabě, „ale koneckonců jsem to byl já, kdo Mutchovi

dovolil beztrestný útěk – takže přiměřenou nápravu škod

si vezmu na starost sám.

A vy se o to se mnou laskavě nebudete hádat,“ zasáhl

velitelsky, když Lucille užuž otvírala pusu. „Čekají nás

důležitější předměty hovoru. Přichází řada na ty

anonymní dopisy. Je zbytečné, abyste se červenala,

protože i o nich mi ten bídák Walter ve snaze zachránit si

kůži řekl všechno. Předpokládám, že jste jeho sprosté

listy zničila. Ke své lítosti jsem nucen vás upozornit, že

ani tím, ani Mutchovým vyhoštěním někam mezi indiány

ještě nemusejí nepříjemnosti skončit.“

Lucy k němu vytřeštěně vzhlédla.

„Dotyčné hanopisy byly sice plodem Mutchovy zcela

soukromé iniciativy a psal je – vlastně z novinových

písmenek vyráběl – aby posloužily jeho ryze soukromým

záměrům. Ale současně v těch posledních, která nás dva

jednoznačně kladly do… důvěrné spojitosti, bezděky

vyjadřoval nejenom své vlastnímínéní… Chápete?“

Pochopila dokonale a otřásla se. Přesto chabě namítla:

„Jenže vesničané by snad přece –“

„Ale nejde přece o ně!“ přerušil ji Seagrave okamžitě.

„Na nich by záleželo vskutku pramálo… Je tu daleko

větší riziko: nedejte se zmást tím, že vás honorace celého

širého okolí i mnohé osobnosti z nejvyšších londýnských

kruhů přijala tak ochotně na svou hruď! Pod tím lesklým

povrchem se u leckoho rozlévá zrádná hlubina závisti,

nepřejícnosti… a čeká jen na vhodnou příležitost nebo

záminku, aby na vás jako záludný sopečný gejzír

vychrstla bahno.“

Lucy se v křesle napřímila, jako by ji švihli metlou,

ale jinak zůstávala bez pohnutí.

„Je až neuvěřitelně snadné pošpinit dobrou pověst

ženy, zvlášť mladé a krásné, rafinovaně troušenými

pomluvami. A často postačí jen náznaky, zlomyslná

poznámka pronesená v pravý čas na pravém místě…

Představte si například, že byste znovu nastoupila učit do

nějaké školy. Stačí jeden jediný rodič, který se ohradí

proti tomu, aby jeho dcera byla svěřena do péče učitelky,

o které se kdysi proslechlo, že snad udržovala

nemanželský milostný poměr… a strhne se lavina, která

vás pohltí.“

Lord znovu poctil mříž krbu kopnutím, snad aby

zachrastění kovu dotvrdilo ty temné vize, které právě

posluchačce předestíral.

„Nebo se, dejme tomu, usadíte jako vážená bohatá

soukromnice v nějakém menším městě, abyste poklidně

pěstovala své nesčetné… ušlechtilé a obecně prospěšné

záliby. Dříve nebo později se stane, že vás přítelkyně

náhle a bez odůvodnění přestanou zvát na čaj a začnou

odmítat pozvání vaše. Až půjdete po ulici, stále více

bohabojných občanů se od vás bude bez pozdravu

odvracet, bude se množit potutelné šuškání a kradmé

ukazování prstem… A i ty, kteří by původně přísahali na

vaši bezúhonnost, postupně zviklá zákeřný argument

typu: vždyť je to sestra kurtizány, a byl by úplný div,

kdyby takové příbuzenství nezanechalo nesmazatelné

stopy na jejím mravním profilu…“

Bum! Chudák mřížka.

Lucille zaťala zuby, jako by někdo kopal do ní,

protože lord shodou okolností použil výrok velmi

podobný tomu, který na Lucyinu adresu vypadl při

prvním plesu z úst slečny Louisy Elliottové.

„A protože – ať se nám to líbí, nebo ne – celý dlouhý

sled a vývoj událostí tu nabral směr, který by v

důsledcích snadno mohl vést právě k takovému hanění

vaší cti… a protože to jako gentleman nemohu

připustit… rozhodl jsem se s vámi oženit, slečno

Kellawayová,“ uzavřel své vývody hrabě. A to obdobně

nevzrušeným tónem, jakým se malým dětem sděluje, že v

létě bývá často horko.

Prásk. Tentokrát sice nenásledovalo žádné kopnutí,

Lucille se však zdálo, že se na ni zbořil celý salon. Ale co

salon – celý zámek.

„Par… pardon… asi jsem vám nerozuměla, mylorde,“

vysoukala chraptivě ze staženého hrdla.

„Ne? Pak vám to zopakuji. Stanete se mou ženou a

hraběnkou ze Seagrave a Dillinghamu,“ poučil ji lord

suše.

Lucille se v hlavě rozezněly zvonky. Jenže proti

všemu očekávání nebylo jejich cinkání radostné, ale

navýsost poplašné.

Nebesa

chtějí

splnit

mé

nejtajnější

přání…

nejkrásnější sen, který jsem se ještě před hodinou sotva

odvažovala snít, se může náhle stát skutečností… tak

proč se tedy cítím zklamaná a oklamaná?! ptala se

úpěnlivě zas a znovu… donekonečna.

Protože Seagrave ti nabízí manželství jen jako

výsledek čistě racionální úvahy… Ne, ještě hůř: jako sice

velkorysé, ale vnitřně prázdné gesto, které mu vnucuje

zakořeněná a vlastně falešná představa o hrdosti a

povinnostech šlechtice, odpovídal Lucy její vnitřní hlas.

A připoutá si tě, zatímco sám se vázat nebude, dodal

nemilosrdně.

„Vaší nabídky si nesmírně vážím, mylorde, ale…“

„Ale co? Mluvte otevřeně: chováte nějaké výhrady

proti mně jako muži…?“

„Ehm… to… jistě ne… Ale stejně tak jisté je, že… se

nehodím za choť Vaší hraběcí Milosti… Jsem pouhá

učitelka a… nijak se nevyžívám ve společenských

zábavách a… ta sestra kurtizána navíc, že ano…“

„Promiňte, ale neříkáte mi nic nového,“ konstatoval

Seagrave klidně.

Pak se rozvážně opravil.

„Vlastně… neříkáš, Lucille. A mě od nynějška

oslovuj

Nicholasi,

prosím.

Svatbu

uskutečníme

nejpozději do tří neděl.“ Rozjařeně si ji prohlížel.

„Napadá mě… co kdybychom naši úmluvu hned

zpečetili? Teď, když jsme takřka manželé… odpadly

poslední překážky naší společné cestě… do postele.

Souhlasíš?“

„Ne!!!“ vyjekla Lucy a vyletěla ze dveří jako šíp…

nesrovnatelně rychlejší, než kdy svedl ze své zbraně

vystřelit Robin Hood, nejslavnější anglický lučištník

všech dob.

„Moje milá lady Bellinghamová, na kolenou

žadoním… poraďte mi, co mám dělat?!“ škemrala Lucy a

roztřeseně žmoulala kapesníček.

„Pozvat mě na svatbu. Věřte, že mi tím způsobíte

velké potěšení. Bude to dozajista velkolepá podívaná,“

dobromyslně prohlásila umělkyně.

„…Copak mi nechcete rozumět?!“

„Uklidněte se přece, slečno Kellawayová…“ zželelo

se božské divě toho pofňukávajícího uzlíčku. „Vždyť

hrabě to se sňatkem myslí zcela vážně a upřímně. Sama

jste mi před chviličkou vykládala, že vaše zasnoubení

ihned rozhlásil. A hraběnka-vdova vám přišla blahopřát

jako první… Čeho se tedy bojíte?“

„Když… když on… mě nemiluje!“ vybuchla Lucy.

„Jaké může být manželství bez lásky…?! Nebo takové,

kde opravdu zamilovaný je jenom jeden z partnerů…

Jedna…“ doplňovala obezřetně.

„No tak… dost těch nářků!“ s povzbudivou rázností

zasáhla Bellinghamová. „Moje neselhávající umělecká

intuice mi praví, že váš náhled na citové rozpoložení

lorda Seagravea je přinejmenším tuze zkreslený.“

„Jenomže co když –“ pípla nesměle Lucy, ale nebylo

jí dopřáno dokončit.

„Nuže,“ shrnula své mínění její zkušená rádkyně, „i

kdybyste se nemýlila… však ono se to velice brzo poddá!

Vás nelze nemilovat.“

Vztyčila se a její mimika přesvědčivě znázornila

vidinu vynikající věštkyně. „Jak praví můj – a váš jistě

také – oblíbený dramatický básník: Z lidí vždy ždímat

slzy bude znova žal Juliin a bolest Romeova… ale to

prostě není a nebude váš případ! Vy budete šťastná, mé

milé dítě, jen a jen šťastná!!“

Protože se Lucille nepřestávala tvářit pochybovačně,

Bellinghamová štědře připojila: „A jsem přesvědčená, že

váš vliv na manžela bude blahodárný pro celou jeho

rodinu… a zprostředkovaně i pro všechny lidi žijící na

jeho panstvích. Žehnám vám…!“

Načež někdejší herečka ladně napjala paži nad

Lucilliným temenem a dlouho setrvala v této póze jako

živoucí bohyně blaženosti a hojnosti.

Lucille se při zpáteční cestě od lady Bellinghamové

zamyšleně choulila na zadním sedadle kočáru a dokonce

ani nevěnovala pozornost dillinghamské krajině, která

jindy tolik přitahovala její pozornost a kterou si

mimořádně oblíbila.

Ale ojedinělé letmé vyhlédnutí z okénka, když už se

blížila k zámku, ji hned přimělo požádat kočího, aby na

místě zastavil.

Při břehu malebného rybníčku se na stojanu skvělo

napjaté, ale nedotčené malířské plátno a vedle něj

postávala lady Polly. Ve svěšených rukou jí nečinně

visely paleta a štětec.

Lucille vystoupila a popoběhla k ní.

„Dnes je tak krásně… že by bylo škoda trčet doma,“

uvítala ji Polly sklesle, jako by se nepřímo omlouvala, že

na obraze dosud neprovedla ani tah.

„Nebudu rušit… chtěla jsem tě jen pozdravit,“ spěšně

podotkla Lucy, protože postřehla, že na její přítelkyni

dnes doléhá opravdu těžký splín. „Na vlastní kůži jsem

poznala, že někdy je člověku nejlépe samotnému…“ A

taktně se vzdalovala.

„Víš, že lord Henry odjel natrvalo do Londýna?“

zastavil ji teskný hlásek. „Snažím sama sebe přesvědčit,

že zvolil to nejlepší řešení pro nás oba… ale u srdce je mi

tak divně…“

A lady Polly, třebaže stále vestoje, propukla v

usedavý pláč.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Svatba se konala v dillinghamském kostele, u kterého

se kdysi odehrála jedna z prvních památných rozmluv

hraběte s jeho nynější nevěstou.

Nevelký chrám byl přeplněný pozvanými hosty, ale

také samozvanými zvědavci – někteří z nich se dokonce

tísnili až nahoře u krovu, aby získali lepší výhled a

neušlo jim nic podstatného.

Rodina lorda Seagravea byla samozřejmě zastoupena

v plném počtu.

Z Oakhamu dorazila ředitelka, slečna Pymová, a

kolísala mezi pýchou, že se její zaměstnankyně tak

vyšvihla, a lítostí, že ztrácí tak zdatnou a poddajnou

pracovní sílu.

Paní Markhamová slzela dojetím a radovala se, že ji

tenhle sňatek svým způsobem nepřímo zařadí do

příbuzenství se starobylým a významným šlechtickým

rodem. Až se časně zjara provdá Henrietta za ctihodného

Petera Seagravea, bude už to spříznění přímé a

bezprostřední. Útěk z domova dceři nejen odpustila, ale

velebila ji za něj.

Serena Mutchová se omluvila, protože dosud

intenzivně truchlila nad Walterovým údělem vyhnance.

Lordu Seagraveovi však byla upřímně vděčná –

nezbývalo jí než připustit, že nezdárný potomek mohl

skončit nepoměrně hůř. Mateřskou lásku poněkud

opožděně přenášela na dosud značně opomíjeného

mladšího syna Benjamina, který ve Woodbridgi poctivě

pracoval jako truhlářský tovaryš a s kterým žádné potíže

nikdy nebyly.

Slečnu Elliottovou s rodiči sice formálně pozvali

rovněž, ale mlčky se předpokládalo, že jako bývalá

lordova snoubenka s díky odmítne přijet, což také

učinila. Zato rodina Dittonových nechyběla a na pozadí

jejich kyselých kukučů vynikala radostná svatební

atmosféra dvojnásob.

Hrabat a baronů bylo v kostelních lavicích jako když

naseje a přítomné příslušníky nižší šlechty nikdo ani

nespočítal. Dostavil se dokonce synovec vévody z

Wellingtonu, který hraběti Seagraveovi přivezl strýčkův

osobní gratulační připiš.

Lucille trpěla od rána příšernou nervozitou a téměř do

poslední chvíle před odjezdem k obřadu se ještě trápila

hlodavými pochybnostmi… ale na nějaké uhýbání už

bylo pozdě. A optimismus lady Bellinghamové, která jí

neváhala při putování k oltáři vesele zamávat, se nakonec

do Lucy přelil.

Vždyť – ruku na srdce – která žena by odmítla

takovéhoto manžela… zvlášť když pro ni od prvního

spatření ztělesňuje ideál mužnosti a chlapské krásy?

Svatební hostina trvala dlouho, ale nic nelze

protahovat donekonečna. V pozdních večerních hodinách

doprovodila stará hraběnka osobně Lucy do jejích

nových komnat… které přímo sousedily s apartmá lorda

Seagravea. Obě samostatné ložnice novomanželů dělily

pouze malé spojovací dveře.

Rozechvělá Lucille v roztomilé krajkové noční

košilce, pořízené speciálně pro tuhle příležitost, seděla na

damaškem

potažené

taburetce

před

ohromným

zrcadlem… Mladičká komorná jí šetrně rozčesávala

zlatoplavé kadeře jemným kartáčem se zdobenou

stříbrnou rukojetí.

Dvířka vedoucí od hraběcích pokojů se otevřela bez

varování. Lord Seagrave stanul na prahu a neuspěchaně

si vychutnával pohled, který se mu naskýtal. Komorná

vyklouzla ven jako myška.

Hrabě se pomalu blížil a zastavil se krok před Lucy.

„Má milá, vyhlížíš –“ Úchvatně? Úžasně?

Neodolatelně? „– velmi unavená. Odpočiň si. Přeju

dobrou noc.“

A byl pryč. Z druhé strany dvířek bylo slyšet důrazné

doklapnutí západky umně vykované kliky.

Lucille stála jako sloup a dlouho nepohnutě zírala do

prázdna.

Potom třískla kartáčem na vlasy o podlahu, až se

rukojeť odlomila.

Od svatby minuly už téměř tři týdny a Lucille s

hořkostí seznala, že hrabě stále nejeví sebemenší zájem o

to, co se suchou právnickou mluvou obvykle nazývá

konzumace manželství.

Bylo to šokující. Bylo to urážlivé. Bylo to

nepochopitelné. Stud i hrdost jí ovšem bránily, aby na

Seagraveovi vyzvídala důvody, proč o ni a její půvaby

náhle vůbec nestojí, zatímco předtím přece…

Samozřejmě by raději zemřela hanbou, než aby o té

nenadálé situaci komukoli vyprávěla, než aby například

požádala o radu Nicholasovu matku.

Během dne hrabě s Lucy jednal naprosto korektně a

ohleduplně,

zahrnoval

ji

neochvějnou,

ale

také

nepřehnanou laskavostí a pozorností.

Za nocí se převalovala sama na lůžku a často ani oka

nezamhouřila, když marně čekala, zda se konečně jednou

ozve lehký šramot otvíraných dvířek… Ale ta zůstávala

tichá a nehybná.

A něco se dělo se služebnictvem. Zachovávalo k

Lucy uctivost i stejnou příchylnost jako zpočátku… ale

nemohla si nevšimnout kradmých pohledů, které si

vyměňovaly komorné, nebo šuškání mezi nimi a lokaji,

které sice ustávalo, jakmile někam vstoupila – ale přece

ne dostatečně včas, aby její rozbolavělou duši nedrásalo

ještě víc.

Začátek čtvrtého týdne podivného manželství.

Další osamělá, pustá noc.

Lucille malátně odložila rozevřenou, ale nerozečtenou

knížku.

Chystala se zhasit svíčku, avšak znenadání ji posedlo

odhodlání tak neuvěřitelné, že nad ním užasla. Raději nad

ním ani příliš nepřemítala, aby ho nezaplašila.

Přehodila si přes noční úbor lehký vyšívaný župánek,

který nijak nezakrýval svůdné křivky jejího těla – a

vykročila. Když opatrně tiskla kliku spojovacích dveří,

přes všechnu původní odvahu jí připadalo, že šplhá na

vysokou horu a hruď se jí rozskočí námahou.

Přinutila se pohyb dokončit a s bázní a ostychem

nahlédla do Seagraveovy ložnice.

Zela prázdnotou.

Potichu postupně prošla ostatní místnosti, které

obýval… Totéž. Lord tu nebyl.

Napůl ve zmatku, napůl ovládaná neblahým tušením,

se vrátila do svých pokojů a odtud vyběhla na chodbu.

Ani se nezdržovala převlékáním do něčeho méně

intimního.

Nikde nikdo. Jen hodiny nad schodištěm majestátně

odbily půlnoc. Pro Lucille zněly jako zdušené teskné

vyzvánění umíráčku.

Dole pod schody se nenadále zjevil majordomus

Medlyn, prkenně kráčející v tuto pozdní hodinu za

bůhvíjakým neznámým posláním. Snad chvátá zaříkávat

duchy, aby zámek neobtěžovali strašením.

Lucy užuž chtěla na staříka seshora zavolat, ale včas

dala přednost rozumnější variantě, jako laňka seskákala

po vysokých stupních a dostihla majordoma dřív, než by

se jí ztratil v labyrintu křížících se a zatáčejících

chodbiček zadního zámeckého traktu.

„Madam? Čím vám mohu posloužit?“ zachrastil

kostmi, když se k Lucy úslužně obracel. A pouze

hluboko zapadlá pichlavá očka vyjadřovala jistou míru

důstojného pohoršení nad mladou hraběnkou, která se

tady jen tak prohání v čemsi, co odhaluje mnohé a co by

nebožka královna Alžběta, blahé paměti, na sebe mimo

prostory vlastního budoáru určitě nikdy nevzala.

„Ehm… chtěla jsem se jen zeptat, Medlyne, jestli…

vám náhodou není známo, kde se nachází… můj

manžel,“ ponížila se Lucy trapným dotazem.

Hustá síť vrásek na majordomové čele se prohloubila

a pohnula, z čehož bylo patrné, že Medlyn přemýšlí.

Vzhledem k tomu, že se této činnosti za posledního

půldruhého století věnoval zřídka, neobešlo se nyní jeho

úsilí bez notné námahy.

Lucy na zlomek vteřiny popustila uzdu horoucí

naději, že snad uslyší, že hrabě musel kvůli nějaké

naléhavé záležitosti odcestovat narychlo neočekávaně do

Londýna… či něco podobného, přirozeného a víceméně

nevinného.

„Jeho lordstvo mi neráčilo sdělit, kam se odebírá.

Nicméně… dovoluji si domnívat se, madam,“ zasípal

Medlyn, když završil proces přemítání, „že Jeho lordstvo

je opět v Cookes.“

„O… opět???“ vyrazila ze sebe Lucy. Ten škrobený

děda se nejspíš z mnohasetleté obětavé služby hraběcímu

rodu definitivně pomátl…

„Opět neboli zase,“ zakývala se holá hlava na

vyschlém krku nahoru a dolů. „Jeho hraběcí Milost tam

ráčila strávit jednu noc minulý týden a tento týden pak již

podvakráte…“

„Ale, dům je uzavřený… Co by tam dělal??!“

„Moje neznalost mi želbohu brání poskytnout madam

odpověď… Ale pokud by madam mylorda hledala,

osměluji se poukázat na poměrnou pravděpodobnost, že

v Cookes se jí ho podaří zastihnout. Poroučím se,

madam.“

A odšoural se… možná vzpomínat na blahé časy

svého mládí, kdy mu jednou za vzorné osedlání oře pro

rytířský turnaj poklepal na rameno sám Richard Lví

Srdce.

Hřejivý kabát, podšitý a lemovaný hustou beránci

kožešinou, který si navlékla, se vlastně ukázal zbytečný.

Třebaže se neodvážila putovat nocí přes Dračí vrch a

šla k vesnici po hlavní, ale delší klikaté cestě, spěchala

tak, že dorazila k Cookes za necelých čtyřicet minut. A

uhřátá i udýchaná byla víc než dost.

Průčelí hlavní budovy usedlosti se zprvu zdálo úplně

temné… ale při bližším průzkumu zjistila, že zpod

stažených žaluzií a záclon velkého obývacího pokoje

proniká proužek světla. Zkusila tam nahlédnout, škvíra

však byla příliš úzká.

Podél stěny domu se Lucy – skoro jako kdysi Walter

Mutch – plížila ke vchodu do haly. Nepředpokládala, že

bude nezamčený, ale k jejímu obrovskému překvapení se

pod slabým tlakem její ruky dveře na dobře promazaných

závěsech ihned neslyšně pootevřely a propustily ji

dovnitř.

S přestávkami, drobnými krůčky po špičkách

postupovala dál. Celou délku haly už měla bez úhony za

sebou. A před sebou konečně výhled do pokoje.

V židli před krbem seděl hrabě Seagrave. Sklenku se

zbylým hltem brandy volně držel mezi ukazovákem a

palcem v téměř bezvládně svěšené ruce. Poloprázdná

láhev alkoholu stála na dosah.

Ale musel být podstatně méně opilý, než by povrchní

pozorovatel hádal… protože na nepatrné zrádné zavrzání

prkna pod Lucillinou nohou okamžitě zareagoval.

Vyskočil na nohy a podezíravě si Lucy měřil. „Co

tady k ďasu pohledáváš?“ procedil mezi zuby nevrle.

„Chyběl jsi mi doma, Nicholasi,“ řekla Lucille klidně,

i když ani zdaleka klidná nebyla.

Hrabě budil dojem, že kolísá mezi nutkáním rozzuřit

se, nebo nevesele rozchechtat.

„Typicky ženské…“ utrousil uštěpačně. „No ale…

když jsi mě vypátrala, drahá, můžeš se ke mně přidat,“

rozmáchle ukázal na láhev. „Radostným přípitkem

oslavíme svátost manželského svazku, který v našem

případě duní dokonale dutou prázdnotou!“

Lucille se stále neodbytněji zmocňovala zlost.

Rozhodně lepší eventualita než propadnout bezbrannému

pláči. Došla ke stolku a štědře nalila sobě i Seagraveovi.

Pak si přitáhla druhou židli a sladce poznamenala:

„Mrzuté, že jsi v sobě ten odpor ke mně objevil až po

svatbě, drahý. Nejspíš postrádáš smysl pro správné

načasování.“

Lordovy oči se zúžily, ale než mohl hrozící záchvat

jeho vzteku propuknout, Lucy s přesvědčivě hranou

netečností pokračovala: „Arcibiskupský dispens k

rozvodu pravděpodobně žádat nebudeme, je to příliš

složité… ale pokud ti vyhovuje zbavit se manželských

závazků rychlou formální odlukou –“

„Navrhuješ ji?“ zeptal se lord znenadání ztišeně, ale

možná tím zlobněji.

„Proč ne? Bude to báječné sousto pro klepny,

mylorde!“ vrátila se Lucy k oficiálnímu oslovení jako v

minulosti, aby zvýraznila propast, která se mezi nimi

znovu rozevřela. „Dostanou šanci se přít, co bylo

nejzávažnější příčinou rozchodu… Jestli to, že Jeho

lordstvo dodatečně shledalo, že si vzalo odpudivou

ošklivku, nebo to, že nebylo schopné dovršit svazek tím,

co je mezi manželi obvyklé…!“

A vypila svou brandy jediným douškem.

Lord vstal. „Pozoruji, že mě zkoušíš provokovat…

Nepropadej laskavě klamu, že jsem bezmezné trpělivý

člověk. Dej pozor, abys nezašla příliš daleko!“

„Moje slova se vás přece nemohou nijak dotknout,

mylorde, protože vám na mně nezáleží. Jistě, byl jste

předem poctivý v tom, že jste mi nepředstíral lásku. Ale

třeba bych se byla spokojila i s pouhými drobty vašeho

zájmu… Například s tím, co jste vyžadoval té noci, kdy

jste mi přes mé protesty vnutil zasnoubení. Teď mi

cynicky odpíráte… i to.“

V jeho tmavých duhovkách zajiskřilo několik

světlejších skvrnek. „Mnoho věcí si nesprávně vykládáš,

Lucille. Nerozumíš –“

„Ale ano, rozumím velmi dobře!“ vykřikla. „Prostě

litujete, že jste nakrátko podlehl podivnému pošetilému

rozmaru a vzal si mě!“

Natáhla se opět po brandy, ale hrabě láhev hbitě

odložil stranou. Prosmýkla se kolem něj a snažila se pití

uchvátit, Seagrave ji však chytil za zápěstí a přidržel.

„Lituju jedině toho, že jsem… tohle neudělal dřív,“

řekl a pevně Lucy objal. „Takže, milá lady Seagraveová,

umožním vám posoudit, jestli umím – jak vy říkáte –

dovršit manželský svazek tak, jak je obvyklé.“

Líbal ji dlouze a nijak nespěchal, když rozhaloval

kabát, který ještě stále měla na sobě. Zasykl ale

překvapením, když spatřil, že pod kožešinou její tělo halí

jenom krátký župánek a nadýchaně krajky noční košile.

„Hnala jsem se za tebou tak, že jsem oblékání trochu

zanedbala,“ šeptla Lucy a opájela se hlazením a

laskáním, kterým ji zahrnul současně s tím, jak ji vedl k

široké pohovce v opačném rohu místnosti…

„Nicholasi…“ vydechla, nakonec přece jen trochu

vystrašená tím dosud nepoznaným, co se nyní stane.

„Pšt, milá,“ uklidňoval ji něžně.

A pak už se jen vznášela na vlnách rozkoše, se

slastným sténáním vycházela vstříc náporům jeho

pevného svalnatého těla, otevírala se mu, přijímala ho

jako jedinečný dar, jako vzácnou nebeskou manu, které

se jak známo nikdy nelze dosyta nabažit. Neúnavně se k

němu tiskla a žadonila, aby nepřestával… nepřestával!

Bylo to úchvatné, nepopsatelné… tisíckrát, miliónkrát

lepší než ten nejpoutavější román. O vědecké publikaci

nemluvě.

Lucy se na kratičkou chvíli probrala ze spánku těsně

před svítáním. Pyšně a s dojetím pohlédla na svého muže,

který klidně ležel vedle ní. Přitiskla se k němu ještě blíž a

svou hebkou tvář oddaně stulila do důlku pod jeho

vystupující klíční kostí.

Možná ji hrabě nemiluje, ale lady Bellinghamová

přesto měla v něčem pravdu: ona, Lucy, je šťastná.

Doopravdy se probudila hodně pozdě, trošičku ještě

unavená, ale naplněná příjemným pocitem uspokojení a

klidu.

Seagrave v pokoji nebyl. Bezmála propadla panice z

podezření, zda ta úžasná noc nebyla jenom přelud a

šílený výplod její fantazie. Ale zmuchlaná přikrývka a

prohlubenina na podušce, kde předtím spočívala

Nicholasova hlava, ji rychle uklidnily.

Ale kde je hrabě teď? Proč ji zase nechal samotnou?

Teprve tehdy do jejího vědomí plně pronikla

skutečnost, že přes zavřené dveře sem odněkud z domu

doléhají kroky, šramot, různé chřestění a cinkání.

Svou nádhernou noční košilku našla nevděčně

pohozenou pod pohovkou. Pro jistotu kolem sebe ještě

omotala původní síťovaný přehoz z pohovky a vydala se

na průzkum.

Hned v hale málem zakopla o několik velkých,

důkladně převázaných kartónových krabic, které se tu

neladně kupily. Teď rozeznávala, že hluk přichází z

kuchyně, anebo ještě spíše z jídelny a přilehlé přípravny

jídel. Celá zmatená tam zamířila. Vrátil se snad Walter

Mutch tajně z Ameriky v čele kmene krvežíznivých

rudochů a neprodleně se s nimi odebral svou oblíbenou

usedlost vyloupit?

U příborníku stála… Susanna!

A pilně pracovala, což u ní dosud nepatřívalo k

oblíbeným zvykům.

Pohnutka sestřina snažení ovšem tu trochu námahy

dostatečně

opravňovala.

Do

papírových

obalů

rozestřených na jídelním stole totiž Susanna chvatně

ukládala nejlepší skleničky a nádobí z jakostního

porcelánu. Věnovala Lucy sotva jeden letmý pohled a

bez pozdravu na ni zahartusila: „Kde vězí Appletonová?!

A John? Photřebuju, aby mi pomohli bhalit. Then

drožkář, který mě dhovezl z Woodbridge, mi thy krámy

nhanejvýš nhaloží – a ještě jhenom za thučné sprophitné!

Nehodlám se udřít!“

Zavinila to Lucillina rozespalost, nebo se Susanně do

řeči opravdu vloudilo rádobyvznešené huhňání? Pokud

ano, dalo se uhodnout, od koho to pochytila.

Lucillino mžourání a rozcuchané vlasy vzápětí

Susannu upoutaly natolik, že se obtěžovala prohlédnout

si své dvojče pozorněji. „No ne…! Thy jsi theprve

zrovna vstala, co? Khoukám, že život na vhenkově s

thebou dělá hotové divy! Phrobudit se v pravé pholedne!

Co jsi phroboha v nhoci provháděla?!“

Kdyby Lucy bývala měla chuť dotěrný dotaz

zodpovědně zodpovědět, stačilo by jí ukázat ke dveřím.

Těmi právě vstoupil do místnosti lord Seagrave,

oblečený jen do lehkých kalhot a košile, na hrudi

rozhalené. V jedné ruce nesl konvici mléka, ve druhé

ošatku s bochníkem chleba a hrudkou másla. Scénu, která

se tu naskýtala, ohodnotil lehkým povytažením obočí.

„Hrabě Seagrave…!“ vzkřikla Susanna a její očka

začala mezi těmi dvěma těkat jako čilé ještěrky.

Lord beze spěchu odložil svůj náklad na stůl mezi

porcelán, došel k Lucille a políbil ji. „Báječně ti to sluší,“

řekl. „Odpusť, myslel jsem, že nám stihnu donést něco k

snědku, ještě než se probudíš.“

I kdyby Susanna nedisponovala dostatkem za léta

získaných zkušeností, tohle by samo o sobě stačilo o

pravém stavu věcí přesvědčit každého – třebaže se to

vzpíralo všem výpočtům zdravého rozumu. „Vy… vy

jste svedl mou sestru…!“ hlesla užasle a dokonce po

zbytek rozmluvy zapomněla huhňat.

„Naopak,“ pousmál se hrabě, „ona svedla mě, lady

Boltová. Mimochodem, dovolte mi blahopřát vám k

sňatku. Čirou náhodou jsem se doslechl, že jste siru

Edwinovi řekla své sladké ano minulý týden ve Vídni…

A na líbánky jste se vrátili do vlasti… To má vlast radost.

A proč s vámi manžel nezavítal k nám do Dillinghamu?“

Susanna se ušklíbla. „Je cestováním unavený. A já

ostatně chci pouze –“

„Vyklidit Cookes, protože teď už tuhle usedlost jako

své ‚zázemí pro strýčka příhodu‘ nepotřebujete? To je

moudré rozhodnutí, lady Boltová. A doufám, že za této

konstelace neodmítnete ani mou nabídku, že od vás

pronájem za velmi štědrou cenu odkoupím zpět. Mám

pro něj seriózního zájemce. Kde jste ubytovaná?“

„Ve woodbridgeském hostinci U Kotvy, mylorde.“

„Výborně. Správce Josselyn vás tam vyhledá, kdykoli

si budete přát. A samozřejmě si k jednání na mé náklady

přivolejte svého právního zástupce, abyste měla jistotu,

že ten obchod vám skutečně přinese zisk. – Situace

kolem vnitřního vybavení domu, které bylo osobním

majetkem

vašeho

zesnulého

otce,

je

poněkud

komplikovanější. Proč, to vám rovněž vyjasní právník.

Ale ani v těchto otázkách neočekávám žádné spory,

protože vaší protistranou bude moje manželka. Jistě se s

ní bez nesnází dohodnete k vaší plné spokojenosti.

Například tohle nádobí, o které jak vidno velice stojíte,

vám určitě dovolí odvézt bez průtahů.“

„Hm…“ podezíravě se nasupila Susanna. „Tomu moc

nerozumím… A hlavně – pročpak jste si tak jistý, že mi

vaše žena nebude dělat potíže?“

„Protože mou milovanou ženou je vaše sestra

Lucille.“

Jestliže už předchozí zjištění, že Lucy s hrabětem

udržuje intimní vztah, představovalo pro Susannu osmý

div světa, tahle informace ji dorazila. Nabývala barvy

dobře vařeného raka. Ukázala na Lucille třesoucím se

prstem. „Ty… jsi… z tebe je… hraběnka?!“

A zhrouceně dopadla na židli, na kterou o několik

minut dříve s největší opatrností odložila nejkrásnější

porcelánovou mísu.

„Kdopak je ten seriózní zájemce o pronájem

Cookes?“ vyzvídala Lucy, když s hrabětem osaměli.

„Benjamin Mutch. Hospodařit tady místo tovaryšení

u truhláře bude pro něj notový ráj. A nám ubyde starost,

jestli je usedlost v dobrých rukou… Ale mám dojem, že

ti ještě dlužím jedno vysvětlení, Lucy.“

„To bych řekla!“ prohlásila přísně. „A nejčestnější

povinností šlechtice je dluhy splácet.“

„…Je to snad ten největší paradox mého života: já,

který jsem si připadal už navždycky vyprahlý, neschopný

citu, neschopný mít někoho doopravdy rád… jsem si

náhle uvědomil, že tě miluju. Ale… dlouho jsem tomu

sám nemohl uvěřit. Chtěl jsem se s tím vyrovnat, utvrdit

se v jistotě, že až spolu budeme spát, stane se to skutečně

z lásky… Proto jsem se ti po nocích vyhýbal… a utíkal i

sem do Cookes, kde jsme spolu poprvé mluvili… Asi to

vykládám složitě a hloupě, ale… snad mi rozumíš.“

Políbila ho.

A vesele ukázala na chleba s máslem. „Když už se

pan hrabě osobně namáhal přinést tak lákavou snídani,

nepustíme se do ní?“

„Jistě,“ přitakal. „Ale co kdybychom ještě drobet

počkali… a najedli se… až potom?“

„Po čem?“ zeptala se s andělskou nevinností, za

kterou vystrkoval růžky čertík.

A lord Seagrave poskytl manželce názornou ukázku.

V kodrcající drožce se Susanna kymácela mezi svými

krabicemi a bručela: „To je strašné, to je hrůza… Kdyby

každý muž takhle miloval svou ženu, můžeme se jít my

kurtizány klouzat!“

NICOLA CORNICKOVÁ

má ráda svůj venkovský domek se zahradou, své dvě

kočičky, svého muže a psaní knih – třebaže uvedené

pořadí není závazné! Odjakživa ji zajímala historie. Je to

nejen obor, který studovala na vysoké škole, ale

především její celoživotní a stále silnější záliba. Nicola

pracuje jako hospodářská správkyně univerzity a o svých

knížkách říká, že jsou nejlepší protilátkou, jak se

nezbláznit z únavné kancelářské práce.