Název originálu: One Night of Scandal

První vydání: Mills & Boon, 2004

Překlad: Jiří Houska

Odpovědný redaktor: Růžena Skálová

© 2004 by Nicola Cornick

© For the Czech Republic edition by Arlekin – Wydawnictwo

Harlequin Enterprises Sp. z o.o., Warszawa 2006

Vydavatel: Arlekin – Wydawnictwo Harlequin Enterprises Sp. z o.o.,

Warszawa

Tento titul vychází v edici Historická romance

ISSN 1730-3664.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci celého

díla nebo jeho částí v jakékoliv podobě.

Tato kniha je vydána po dohodě s Harlequin Enterprises II B. V.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost

se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak firmy Harlequin i znaky všech edičních řad

jsou chráněny ochrannou známkou.

Cover: Studio Q, Warszawa

Sazba: Sdružení MAC s.r.o., Praha

Tisk: LITOGRAFIA ROSÉS, S. A. Barcelona, Spain

CENA 115 Kč / 145 Sk

ISBN 83-238-3432-6

PRVNÍ KAPITOLA

Září 1803

Deborah Strattonová nervózně poklepala ukazováčkem na desku

jídelního stolu, krátce vzdychla a pustila se znovu do čtení dopisu,

který jí hned po snídani přinesla služebná. Jeho obsah znala moc

dobře.

Četla ho už potřetí.

Přesto si nemohla pomoci. Dopis psaný vlastnoručně jejím otcem

lordem Waltonem nevěstil nic dobrého. Deborah měla pocit, že v

sobě dokonce obsahuje prvky skryté hrozby. Nebo snad důrazného

napomenutí, aby nebyla na svého milovaného otce tolik přísná.

On však byl přísný na ni.

Mnohem víc, než si zasloužila.

Nejdražší Deborah…

Deborah se ušklíbla. Už v tom obyčejném, docela běžném

oslovení bylo tentokrát něco divného. Nečišela z něj vřelá

náklonnost ani otcovská láska, nýbrž chlad prostoupený

sarkasmem.

Včera jsme obdrželi Tvůj dopis, ve kterém nám laskavě

oznamuješ, že ses zasnoubila.

Tohle by ještě šlo, blesklo Deborah hlavou. Kdyby otec napsal, že

snoubencům přeje hodně štěstí, plán by neměl chybičku. To se však

naneštěstí nestalo.

Mě i Tvou matku, lady Waltonovou, Tvá zpráva vskutku velmi

potěšila…

Další věta prodchnutá sarkasmem. Deborah si byla jistá, že jejím

rodičům svým způsobem spadl kámen ze srdce, ovšem určitě si

nepředstavovali, že se jejich dcera zasnoubí desítky mil od rodného

domu a bez jejich účasti. Podle jejich mínění by se zásnuby mladé

ženy s dobrým původem a vychováním měly odehrávat s patřičnou

pompézností. Nic na tom neměnila skutečnost, že Deborah byla

vdova.

… nicméně bychom byli raději, kdybychom Tvého nastávajícího

manžela mohli poznat osobně.

Samozřejmě. I ve dvaadvaceti a s jedním nepodařeným

manželstvím na krku je pro ně jejich mladší dcera stále malou

holčičkou, která se bez svolení rodičů nemůže ani proběhnout po

zahradě. Přehnaně starostlivá péče lorda a lady Waltonových byla

přesně tím důvodem, proč se Deborah po smrti svého prvního muže

nemínila vrátit domů na staré rodinné sídlo Walton Hall do Bathu.

Tím dalším byla nezměrná touha po svobodě a vlastním životě. Její

otec se však odmítal smířit s jejím vzdorem a vyvíjel nátlak, aby ji k

návratu přinutil.

A Deborah měla jedinou možnost, jak se zachránit a jak zůstat v

Midwinter Mallow.

Musela se zasnoubit.

Mladá vdova a zasnoubená mladá vdova byly dvě naprosto

rozdílné věci. Mladá vdova žijící na vlastní pěst mohla v očích

společnosti vypadat přinejmenším podivně a vyvolávat spousty

spekulací, zatímco zasnoubená mladá vdova měla větší šanci udržet

si svou neposkvrněnou pověst i nadále neposkvrněnou.

Jak se teď ukázalo, jejímu otci zpráva o zasnoubení nestačila.

Chtěl snoubence své dcery poznat osobně a co nejdříve.

Jistě uznáš, že se nehodí, aby se Tvoji rodiče seznámili se svým

zetěm až v den svatby, Deborah. Je třeba vyřešit spoustu finančních

a majetkových záležitostí, promluvit si o věnu a o dalších věcech,

které ženy tak nerady poslouchají. Báječná příležitost k rodinné

návštěvě se naskytne za dva měsíce, v den svatby Tvého bratra

Guye.

To bylo ono.

Tato pasáž.

Poslední věta…

Jedna jediná věta, a veškeré plány a naděje, které si Deborah

dělala, přišly vniveč. Vlastní vinou se ocitla v úzkých a teď

nevěděla, co bude dělat.

Vyřiď, prosím, svému panu snoubenci naše srdečné pozvání na

rodinné sídlo Walton Hall do Bathu. Bude nám velkou ctí toho

zajisté skvělého muže poznat a přesvědčit se, že naše drahá dcera je

šťastná a že ji po jeho boku čeká spokojený život. Á propos,

holčičko, zapomněla jsi nám sdělit, jak se Tvůj snoubenec jmenuje.

Ano. Na to opravdu zapomněla. Jméno svého snoubence rodičům

nesdělila.

Přesněji řečeno, opravila se v duchu, slovo zapomněla nebylo tak

docela správné. Celá potíž však vězela v tom, že Deborah nic

takového učinit nemohla. Nemohla svým rodičům sdělit, jak se její

snoubenec jmenuje.

Ledaže by plácla první jméno, které by ji napadlo.

Žádný snoubenec v jejím životě totiž neexistoval.

Vymyslela si ho.

Aby měla klid.

A mohla zůstat v Midwinter Mallow.

Ano, zasténala Deborah v duchu nad dopisem. Přesně to učinila.

Vymyslela si, že je zasnoubená, a domnívala se, že to bude stačit.

Zásnuby obvykle trvají rok a ona byla přesvědčená, že bude mít celý

rok na to, aby ji napadla další výmluva. Se snoubencem se

pochopitelně mohou rozejít, protože se ukáží nepřekonatelné

rozpory. Po roce rodičům namluví, že ji oklamal, a oni ji do sňatku s

podvodníkem zcela jistě nebudou nutit.

Ovšemže, začnou ji opět nutit k návratu domů, ale pak nastoupí

další snoubenec.

Domnělý snoubenec…

Deborah si byla vědoma, že donekonečna se zasnubovat a

rozcházet nebude moci, ale budoucnost byla daleko. V tuto chvíli jí

stačilo, že má další rok svobody.

Tedy… Měla rok svobody. Dokud jejího nedůvěřivého otce

nenapadlo, že Deborah musí snoubence přivézt do Bathu na svatbu

svého bratra Guye.

U horoucích pekel! zaklela Deborah zlostně. Copak jí nikdy v

životě nic nevyjde? Jak dlouho se jí ještě bude smůla lepit na paty?

Jako kdyby toho už tak nebylo dost. Pořád totéž. Z bláta do louže a z

louže do bláta. Stále dokola, stále stejná písnička.

P.S. Jsem si jistý, že naše přání vyslyšíš, dcero.

S láskou

Tvůj otec.

Deborah byla zoufalá. Tohle nebylo pouze pozvání. Nebylo to ani

toužebné přání jejích rodičů poznat snoubence své dcery. Byl to

rozkaz. Jestli neposlechne, lord Walton už se postará, aby se vrátila

bez meškání domů. To znamenalo, že musí svou situaci okamžitě

začít řešit. Problém byl v tom, že netušila jak.

Všechny nápady jí došly. Svatbě se samozřejmě vyhnout

nemohla. Bylo by nezdvořilé, kdyby se omluvila, a ona se ani

omlouvat nechtěla. Měla Guye ráda a vyčítala by si, kdyby se jeho

svatebního dne nezúčastnila. Ale jak svým rodičům vysvětlí, proč

přijela sama?

Ne, ne, ušklíbla se Deborah pod vousy. To by jim nevysvětlila.

Neskočili by na žádnou nemoc ani nečekané komplikace v

obchodních záležitostech. Oni zkrátka a dobře budou trvat na tom,

aby ho přivedla ukázat domů. Takže co teď?

Mohla by se kupříkladu s někým narychlo doopravdy

zasnoubit… Tomuto kroku však bránily dvě věci. Za prvé měla moc

málo času. Za druhé o snoubence ve skutečnosti nestála, ba ho

přímo odmítala.

Když si představila, že by do manželských vod vstoupila znovu,

všechno se v ní začalo bouřit. Od smrti jejího manžela uběhla příliš

krátká doba a Deborah měla stále v čerstvé paměti, jak nešťastný

jejich kratičký svazek byl. Kdyby její muž po pěti týdnech

manželství neodešel do války a po dvou měsících nepadl v boji,

musela by od něj utéct, stejně jako utekla s ním. Jinak by se utrápila.

Skutečné zásnuby tedy nebyly žádným řešením. Deborah neměla

v úmyslu dávat své slovo nějakému muži jenom z toho důvodu, aby

se nemusela vracet na Walton Hall. Nechtěla se vdávat, aby unikla z

domu. Nechtěla se vdávat vůbec, ale zároveň toužila žít si po svém.

Po svém a sama.

Úplně sama Deborah pochopitelně žít nemohla, protože to se už

vůbec nehodilo. Měla společnici Clarissu Aintreeovou, avšak to

bylo něco jiného než mít manžela. Clarissa Aintreeová kdysi

pracovala jako guvernantka na Walton Hall, a když manžel Deborah

zemřel, přijela do Midwinter Mallow za ní.

Deborah měla tuto asi pětatřicetiletou ženu velmi ráda. Clarissa

nebyla nikdy vdaná, ale chování staré panny jí bylo zcela cizí. Měla

šarm, bystrý úsudek, smysl pro humor a dokázala odhadnout

lidskou povahu. Deborah Clarisse mohla ve všem důvěřovat, a to

obě ženy spojovalo.

Teď seděla Clarissa u jídelního stolu naproti Deborah, popíjela už

třetí šálek kávy a bystrým, zaujatým pohledem pozorovala svou

svěřenkyni. Neptala se, proč se Deborah tak mračí a proč se jí třesou

prsty. Nemusela se ptát. Pečeť lorda Waltona znala velmi dobře a do

lsti týkající se falešných zásnub byla zasvěcena od samého počátku.

Deborah přečetla dopis ještě počtvrté. Znovu zabubnovala

nervózně prsty na desku stolu, pak uchopila roh dopisu skoro štítivě

mezi palec a ukazováček, úkosem se podívala na otcovo rozhodné

písmo a podala nažloutlý list přes stůl Clarisse.

Ta se pousmála. „Chcete, abych si ho přečetla?“ zeptala se.

„Ano, Clarrie,“ povzdychla si Deborah. „Moc ráda bych znala váš

názor.“

„Myslím, že si dokážu velmi dobře představit, co vám lord

Walton píše, drahoušku.“

„Přesto si ho přečtěte, Clarrie,“ trvala na svém Deborah. „Třeba

vás něco napadne.“

Clarissa rychle přelétla dopis očima a vrátila ho mlčky Deborah.

„Tak co?“ vyhrkla Deborah. „Je to opravdu tak hrozné, jak si

myslím, nebo se pletu?“

„Řekla bych, že se nepletete,“ zavrtěla Clarissa pomalu hlavou.

„Podle všeho se zdá, že lordu Waltonovi dochází trpělivost.“

„Dobrý bože,“ zasténala Deborah. „Takže mě smysly nešálí.

Jsem v koncích. Musím přivést do Bathu svého snoubence, který

neexistuje.“

„Nerada přilévám oleje do ohně, zlatíčko, ale nemůžete říct, že

bych vás nevarovala,“ pronesla Clarissa Aintreeová co

nejjemnějším tónem. Výčitky nebyly v tuto chvíli na místě.

Deborah si moc dobře uvědomila, že spadla do své vlastní pasti.

„Já vím, já vím,“ vyhrkla nešťastně. „Vím, že jste mě varovala,

Clarrie. Jsem hloupá husa, že jsem vás neposlechla, ale copak jsem

měla na vybranou? Kdybych si nevymyslela, že jsem zasnoubená,

musela bych se vrátit do Bathu už před měsícem!“

„Nemohla jste přece doopravdy čekat, že váš otec nevyjádří přání

se s vaším snoubencem setkat,“ podotkla Clarissa. „Zvlášť poté, co

všechno máte za sebou, Deb.“

Clarissa narážela na první manželství Deborah a především na to,

co mu předcházelo.

I v tomto měla pravdu.

Lord a lady Waltonovi si se svou nejmladší dcerou a jejím útěkem

z domova užili dost a dalo jim hodně práce, aby se dokázali tvářit, že

s jejím náhlým sňatkem souhlasí a že mu dali své požehnání.

Nechtěli nic podobného znovu zažít – kvůli sobě, kvůli Deborah ani

kvůli lidem, kteří tak rádi pomlouvají. V jedné věci však byl rozdíl.

Deborah už nebyla svobodná dívka bydlící u rodičů.

Byla vdova.

A vracet se v žádném případě nehodlala.

„Jistěže mě napadlo, že otec bude chtít mého snoubence jednou

vidět,“ zabručela Deborah. „Nečekala jsem ale, že takhle brzy.“

„Svatba vašeho bratra je dobrá záminka.“

„Ano. Naneštěstí jsem si na ni ve chvíli, kdy jsem otci o

zásnubách psala, vůbec nevzpomněla. A teď jsem v koncích,“

zopakovala znovu úpěnlivým tónem. „Je se mnou amen.“

„Přeháníte, Deb,“ pousmála se Clarissa.

„Vůbec ne, Clarrie,“ bránila se Deborah. „Co budu dělat? Když

otci oznámím, že jsem zasnoubení zrušila, donutí mě, abych se

vrátila. Vždyť víte, že má dost prostředků to udělat. Stačí, aby mi

zrušil rentu. No a když snoubence nepřivezu a ani mu nepovím jeho

jméno, okamžitě v něm vzklíčí podezření a brzy si zjistí, že jsem mu

lhala. Ach Clarrie, to by bylo hrozné.“

„Co přesně, má drahá? Že přijde na vaši lež, nebo že se budete

muset vrátit?“

„Obojí.“

„V tom případě se budete muset rozhodnout, jak se svým životem

naložíte dál.“

„Jak to myslíte?“

„Deborah, věčně mu lhát nemůžete.“

„Já vím. Nechci mu lhát, Clarrie, věřte mi. Sama lež nenávidím

víc než co jiného, ale on mě k ní přinutil. Kdyby projevil trochu

chápavosti a velkorysosti, vůbec bych lhát nemusela. Co je tak

hrozného na tom, když mladá žena žije pouze se svou společnicí?“

„A co je tak hrozného na Walton Hall?“ nadhodila Clarissa a

pátravě se na Deborah zadívala. „Vaši rodiče jsou báječní lidé a

okolní společnost je velmi elegantní. To nemůžete popřít.“

„Nic takového nepopírám,“ protestovala Deborah. „A na Walton

Hall jako takovém nic hrozného není. Byla bych nespravedlivá,

kdybych tvrdila opak.“

„V tom případě mi povězte, co je tak hrozného na návratu do

Walton Hall,“ poopravila se Clarissa.

„Vy víte co, Clarrie. Už jsme o tom mluvily mockrát. Když se

vrátím, ztratím veškerou svobodu. Budu se muset účastnit

odpoledních dýchánků, které pořádá matka s takovou oblibou, budu

muset konverzovat s lidmi, se kterými se bavit nechci, budu se

muset usmívat na všechny strany, i když mi bude do pláče, budu

muset jezdit na povinné sousedské návštěvy a budu muset

zachovávat dekorum za všech okolností. Miluju své rodiče a miluju

i Walton Hall, ale žít tam nechci. Už ne, Clarrie. Už bych to

nedokázala.“

„Ale tady přece také musíte občas jít na povinnou sousedskou

návštěvu, pozvat dámy ze sousedství na čaj nebo se zúčastnit plesu,“

připomněla Clarissa.

„Ano, jsou chvíle, kdy se společenským povinnostem nevyhnu,

Clarrie –“

„Promiňte, že vás přerušuji, drahoušku, ale takových chvil je

většina. Dáma vašeho postavení nemá na výběr, když nechce být

nezdvořilá, protože jinak se dostane pod palbu zlých jazyků.“

„Přesto jsem mnohem svobodnější!“ skoro vykřikla Deborah. „S

mým životem, jaký bych vedla v Bathu, se můj nynější život nedá

vůbec srovnat, Clarrie. Měla jsem krásné dětství a dospívání, ale teď

jsem dospělá a musím stát na vlastních nohou sama. Jistěže i tady

musím pořádat večeře a oplácet návštěvy, ale pořád mám mnohem

větší výběr, jak se svým volným časem naložím. A když se mi

zachce, můžu snídat, obědvat i večeřet v posteli, aniž bych někomu

musela cokoli vysvětlovat. To na našem rodinném sídle nejde. Pro

své rodiče nepřestanu být malou holčičkou, kterou je třeba

usměrňovat do správných kolejí. Když zůstanu v posteli, dostane se

mi podrobného výslechu, co mě bolí, kde mě píchlo, a pak mi

namísto šťavnatého steaku přinesou ovesnou kaši a bylinkový lek

tvar. Nepochopí, že se mi ke stolu nechce, protože potřebuju být

sama.“

„Ano,“ pousmála se mírně šibalsky Clarissa. „Tomu se, myslím,

říká dobré vychování.“

„Já jsem dobře vychovaná,“ našpulila Deborah rty. „Jenom mám

o životě jiné představy.“

„Nikdy bych si netroufla říct, že nejste, zlatíčko,“ ujistila ji

Clarissa. „Jste báječná, skvěle vychovaná mladá dáma. Však na tom

mám také velkou zásluhu, jestli se nepletu.“

Obě ženy se krátce zasmály.

Clarissa pokračovala: „Dáma v naší společnosti ale zkrátka musí

někdy ustoupit ze svých nároků a požadavků. Chápu vás, Deb, ale

nemůžu vám pomoci.“

„Vy mi přece pomáháte, Clarrie.“

„Ano?“

„Jistě. Podporujete mě a chápete mě. To je mnohem víc, než pro

mě kdy kdo udělal.“

„Myslím, že moji pomoc trochu přeceňujete.“

„Ani maličko,“ zavrtěla prudce hlavou Deborah. „Vůbec nevím,

co bych si bez vás počala.“

„Beze mě byste byla doma už dávno, to je pravda,“ projevila

Clarissa svůj smysl pro suchý humor.

„Samotnou by vás tady lord Walton nenechal ani jeden den.“

„Bohužel už ho neuklidňuje ani skutečnost, že jste tady se mnou,“

zamračila se Deborah. „Ale vraťme se k našemu problému. Mám

pocit, že na Walton Hall už nepatřím, rozumíte?“

Clarissa nadzvedla tázavě obočí.

„Naše rodinné sídlo jednou zdědí Guy,“ vysvětlovala Deborah.

„Jak bych mohla já? Jsem žena, a ještě nejmladší dcera svých

rodičů. Opravdu si myslíte, že bych tam chtěla do konce života

živořit jako stará panna, která je každému jen na obtíž?“

„Ovšemže ne.“

„Tak vidíte. Proto tam nepatřím. Můj život se ubírá jiným

směrem a já se nechci vracet.“

„Myslím, že tomu rozumím.“

„To je od vás hezké, Clarrie. Pořád jsme ale ještě nepřišly na to,

co budeme dělat.“

„Snad co budete dělat vy, ne?“ přimhouřila Clarissa mandlové

oči. Nevypadala na pětatřicet a byla velmi krásná. Ty její oči musely

okouzlit spoustu mužů.

„Ne,“ usmála se sladce Deborah. „My. Copak vy byste se chtěla

vrátit na Walton Hall?“

„No –“

Deborah svoji společnici nenechala domluvit. „Není vám tady

lépe?“

„Deborah, je pravda –“

Ani tentokrát nemohla Clarissa dokončit svou myšlenku.

Deborah na ni upřela své kulaté, zářivě modré oči připomínající

pomněnky rozzářené v zlatém slunci, a namířila na ni dlouhý

ukazovák. „Clarrie, proč vy jste se vlastně nikdy nevdala?“ zeptala

se. „Promiňte mi tak osobní otázku. Přestože se známe

velmi dlouhou dobu, nikdy jsem si netroufla vám ji položit, ale…

teď by mě to zajímalo. Proč jste se ne vdala? Nikdy jste nepotkala

muže, který by vám ukradl srdce?“

„Jak víte, že jsem se nevdala?“ usmála se Clarissa.

„Kdybyste byla vdaná, o vašem muži by přece musel někdo

vědět,“ pokrčila Deborah rameny.

„Kdo?“

Ta otázka visela ve vzduchu. Kdo? opakovala Deborah v duchu

po Clarisse. Kdo? No vážně. Kdo by měl vědět, jestli Clarissa byla,

nebo nebyla vdaná? Ona, Deborah? Nikdy se své guvernantky a teď

již společnice neptala. Její sourozenci? Těžko. Rodiče? Ti se

zajímali o doporučení a o bezchybnou pověst, avšak soukromý život

guvernantky je nezajímal – pokud ano, pak pouze v souvislosti s

jejich dětmi. Clarissa přitom musí mít nějakou minulost, uvědomila

si Deborah. A dost možná se v ní vyskytoval nějaký muž, který jí

zlomil srdce.

„Byla jste?“ vyhrkla Deborah, která nedokázala zakrýt rozčilení.

„Vy jste byla vdaná, Clarrie? Nezlobte se, že jsem tak dotěrná,“

dodala omluvně.

„Skoro jsem se vdala,“ odvětila Clarissa tichým, takřka

rezignovaným tónem. „Byla jsem zasnoubená, chystala věno a

dělala všechny věci, které nastávající nevěsty dělají. Nakonec ale ze

svatby sešlo.“

„Kvůli čemu?“

„On –“

„Zrušil zasnoubení?“ skočila Deborah Clarisse netrpělivě do řeči.

„Někdy si říkám, kéž by se to stalo právě takto,“ povzdychla si

Clarissa. „Ale ne, nezrušil zasnoubení. Zastřelili ho v souboji.“

„V souboji?“ opakovala Deborah nevěřícně. Kdyby Clarissa

řekla, že padl ve válce nebo ho nešťastnou náhodou zastřelili při

honu, nedivila by se. Ale souboj?

„Šlo o nějakou sázku. Myslím, že byl v právu, ale vlastně jsem

nikdy nepátrala po příčinách. Pro mě všechno skončilo jeho smrtí.“

„Tehdy jste se rozhodla, že budete pracovat jako guvernantka?“

„Ano.“ Přes Clarissinu alabastrově bílou tvář přelétl pobavený

úsměv. „Stejně jako vy jsem nechtěla zůstat v domě svých rodičů,

drahoušku. Všichni mě litovali, a to mi moc nepomáhalo. Ale dost

řečí o mně. To je historie a já jsem se přes zlomené srdce už dávno

přenesla. Než jsme zabředly do hovoru o mém snoubenci, ptala jste

se mě, zda bych se chtěla spolu s vámi vrátit do Walton Hall.“

„Co mi odpovíte, Clarrie?“

„Že nejsem ve stejném postavení jako vy, drahoušku, a proto mě

návrat do Walton Hall neděsí. Pro mě není rozdílu, jestli žiju tady

nebo tamhle. Avšak je pravda, že na cestách s vámi se dá zažít

spousta dobrodružství,“ usmála se suše. „Jsem moc zvědavá, jak si

poradíte s tím posledním.“

„To já také,“ našpulila Deborah rty. „Mám pouhé dva měsíce na

to, abych otce přesvědčila, že život v Midwinter Mallow mi po

všech stránkách vyhovuje, ať už s manželem, nebo bez manžela.“

„Jen vás chci upozornit, zlatíčko, že lord Walton se nenechá opít

rohlíkem.“

„Ne,“ zavrčela Deborah. „Rozhodně ne poté, co si přečetl dopis,

který mu napsala moje drahá sestřička Olivia. Že prý je v celém

Suffolku nebezpečno!“ vykřikla rozzlobeně. „Co je to za hloupost?“

„Deb, vy víte, jak to vaše sestra myslela,“ pokoušela se Clarissa

trochu zkrotit Deborah. „Psala o francouzské invazi.“

„Mohla si to odpustit.“

„Váš otec je inteligentní muž a má kontakty s vysoce

postavenými muži ve vládě. Opravdu si myslíte, že o francouzské

invazi neví? Celá Anglie nemluví i ničem jiném než o válce. Olivia

se pouze zmínila, že lidé v Suffolku mají strach. Nic jiného

neudělala.“

„Neměla mu psát vůbec,“ trvala na svém Deborah, přestože sama

moc dobře věděla, že vůči své starší sestře není spravedlivá.

Clarissa se zamračila. „Za tahle slova byste se měla paní

Marneyové omluvit, Deborah. Není od vás vůbec hezké, jak o ní

mluvíte. Olivia stála vždycky za vámi, a jak ji znám, nic se na tom

nezmění. Když se začalo tady po kraji šuškat, že flirtujete s jejím

manželem, sama vás ani jediným slovem neobvinila. Nezavřela

před vámi dveře, ale naopak dala všem zlým jazykům jasně najevo,

že jejich řečem nevěří a že je nebude poslouchat.“

„Protože jsem s Rossem nikdy neflirtovala!“ zdůraznila Deborah.

„Olivia moc dobře ví, že mě a Rosse pojí přátelství, ale to je vše.

Přece nebudu flirtovat s manželem vlastní sestry!“

„Lidé si to nemyslí.“

„Lidé mě nezajímají a Olivii naštěstí také ne.“

„Ale mohla se zachovat jinak,“ pokračovala Clarissa v obhajobě

Olivie Marneyové. „Mohla se na vás rozzlobit a držet vás od Rosse

co nejdál. Ona však na vás ani na chviličku nezanevřela. Nikdy vás

neosočila, že za její problémy s panem Marneym můžete vy.“

„Ano, Clarrie, máte pravdu,“ zamumlala Deborah.

„Olivia je vzácně spravedlivá a velkorysá duše. Byla bych moc

ráda, kdyby s Rossem zase dokázali najít společnou řeč a lásku,

která se jim někam zatoulala, ale já jsem s Rossem opravdu

neflirtovala.“

Clarissa upřela na Deborah mandlové oči. „Neřekla jsem, že jste

to udělala. Pouze jsem chtěla naznačit, že nemůžete Olivii

obviňovat ze svých problémů. Ona si vaše domnělé zasnoubení

nevymyslela, Deb. Drží nad vámi ochranná křídla, to si uvědomte.

Jenom proto, že žije v sousedství, vás tady lord Walton nechal tak

dlouho.“

„Proč mě tu tedy nenechá nadále?“ zasténala Deborah.

„Protože se bojí o vaše bezpečí.“

„A také je přesvědčen, že bych se měla znovu provdat,“ ušklíbla

se Deborah. „Tři roky vdovství jsou pro něj zřejmě až až. Dokonce

pro mě má ženicha! Než jsem mu napsala, že jsem se zasnoubila,

nutil mě, abych si vzala bratrance Harryho.“

„Bratranec Harry je milý a docela pohledný muž,“ nadhodila

Clarissa.

Deborah po své společnici šlehla odmítavým pohledem.

„Clarrie, vy také?“ zatvářila se znechuceně. „Copak se proti mně

spikl celý svět?“

„Já nejsem proti vám,“ bránila se Clarissa. „Jen říkám, že

bratranec Harry není žádné monstrum. Tak mě napadá…“

přimhouřila Clarissa zamyšleně oči.

„Co?“ vyjekla Deborah. „Začínám se bát.“

„Vlastně to není špatný nápad,“ mlaskla Clarissa. „Mohlo by to

vaši situaci vyřešit. Kdybyste se skutečně vdala, nikdo by vás

nenutil –“

Deborah Clarissin návrh odmítla tak příkře, že nebylo dál o čem

diskutovat.

„Chápu,“ pouze kývla Clarissa. „Opravdu jsem vás nechtěla

přesvědčovat, zlatíčko.“

„Kéž by mě otec chápal stejně jako vy,“ hlesla Deborah a zadívala

se prázdným pohledem z okna jídelny „Kéž by bylo všechno

jinak…“

Listí na stromech bylo ještě zelené, ale tu a tam už se začínaly

objevovat první nazlátlé skvrnky, které věstily brzký příchod

plískanic, mlhy, dlouhých večerů a zimy. Léto se pomalu chýlilo ke

konci, a to v Deborah vzbuzovalo melancholii. Když si navíc

vzpomněla na své krátké manželství, neměla daleko k pláči.

Manželství…

Ve skutečnosti se o žádném manželství ani nedalo mluvit.

To, co bylo mezi ní a Neilem Strattonem, by se dalo nazvat

všelijak, ale určitě ne manželstvím. Nešlo o to, že jejich svazek trval

tak krátce. Problém vězel jinde. Manželé spolu mají sdílet dobré i

zlé, mají se ctít a milovat a stát při sobě za všech okolností. Ničeho

takového nebyl Neil Stratton schopný.

Deborah ani po třech letech od jeho smrti nedokázala pochopit,

jak mohla být tak hloupá. Nechala se pobláznit mužem, o kterém

skoro nic nevěděla, a přestala se dívat nalevo napravo. Stačil jeho

okouzlující úsměv a uhrančivé oči a roztála mu v náručí. Stačilo,

aby jí pošeptal pár slovíček, jaká do té doby z žádných úst neslyšela,

a byla jeho.

Tolik jí popletl hlavu, že přestala uvažovat, co její čin způsobí

jejím nejbližším, rodičům a sourozencům, a jednou v noci s ním

utekla z domu. Druhý den si ho lajně, bez souhlasu, požehnání a bez

hostů vzala za svého manžela. Bylo jí devatenáct let, takže se

nemohla vymlouvat na přílišné mládí. Dětským střevíčkům už

odrostla a věk na vdávání také měla.

Na druhé straně – než se Deborah setkala se svým manželem,

žádné uskoky ani lsti nepoznala. Nesetkala se s lidskou zákeřností a

nedokázala ji prokouknout, natož aby s ní uměla bojovat. Jako dítě

bývala sice živá, vzpurná a tvrdohlavá, ale když se potřebovala stulit

do náručí matky nebo chůvy, pokaždé se jí dostalo toho

nejvlídnějšího přijetí. Všichni s ní zacházeli v rukavičkách a

Deborah netušila, co všechno ji za hranicemi jejich sídla může

čekat.

Dokud nepotkala jeho.

Neila Strattona.

Bastarda, který ji na celé měsíce připravil o klidné noci, veselé

úsměvy a bezstarostnost.

Lumpa, díky kterému zjistila, že život není žádná procházka

růžovým sadem, že všichni lidé nejsou hodní a laskaví a nebudou ji

nosit na rukou a že pod krásnou tváří se může skrývat skrz naskrz

černá, prohnilá duše.

Teď, po třech letech, mu za to svým způsobem byla vděčná.

Ztratila sice vysněné ideály, ale zato ji už nemohlo nic překvapit. Už

se nenechá zlákat oslňujícím úsměvem, žhavými pohledy ani

horoucím vyznáním plným plamenného ujišťování o lásce až za

hrob. Ne, ne, nic takového.

Žádná láska není.

Rozhodně ne láska až za hrob.

A kvůli prapodivné chiméře s jepicí životností se Deborah

podruhé do manželství hrnout nebude. První skončilo nešťastně, ale

má ho za sebou a může konečně žít a volně dýchat. Konečně se jí

podařilo zapomenout na utrpení, které jí Neil Stratton způsobil! Cítí

se volná jako pták a o ten pocit se nenechá nikým připravit.

Ani otcem, ani bratrancem Harrym, ani kýmkoli jiným.

Deborah zavrtěla hlavou, jako kdyby se o tom potřebovala sama

ujistit, znovu se zadívala kamsi do prázdna a pokračovala ve svých

vzpomínkách, které jí způsobovaly bolest.

Byla hloupá! Ach bože, jak moc byla hloupá! Myslela si, že Neila

miluje, avšak hned po svatbě se ukázalo, že se osudově spletla.

Pobláznil ji, zamotal jí hlavu, ale do lásky měl její cit daleko. Kdyby

byl Neil jiný, zcela jistě by se zamilovanost v hlubokou lásku

změnila, avšak on veškerý její cit pošlapal, zničil a udusil. Když se

okamžitě po svatbě změnil v hulváta a do očí jí vmetl, že si ji vzal

jenom pro peníze a kvůli titulu jejího otce, cítila se jako květinka,

která je vytržená ze země i s kořeny a bez milosti zahozená na

smetiště.

Neil Stratton…

Její poklesek i noční můra.

Nikdy nezapomene na jeho výraz, když se vrátili z maličkého

vesnického kostelíka, kde je kněz tajně oddal. Rysy mu zhrubly, oči

ztratily lesk a úsměv se změnil na ironický škleb. Z vyznání lásky se

pak stalo vydírání. Kdykoli si na svůj svatební den Deborah

vzpomněla, ztuhla jí krev v žilách a na rukou se jí objevila husí

kůže.

„Neile? Neile, drahý, co je s tebou? Pojď ke mně, miláčku, víš,

jak jsem se na tuhle chvíli těšila? Ach, jak jsem šťastná, Neile. Teď

jsem paní Strattonová a budu tě milovat navždy.“

„Tak, maličká, teď si sedneš a napíšeš papínkovi, že jestli nechce,

aby jeho drahá dcera žebrala na ulici v otrhaných hadrech, pošle

nám pěkně tučnou sumičku.“

„Neile? Žertuješ? Jestli ano, mně to moc k smíchu nepřipadá.“

„Sedni si!“

„Drahoušku –“

„Já nežertuju, Deborah. Také jsem dlouho čekal na tuhle chvíli.

Už jsem si skoro myslel, že se ta tvoje ovčí povaha nezmůže na žádný

vzdor a že poslechneš ctěného papínka. Nakonec jsi projevila víc

odvahy, než jsem doufal, a za to ti jsem vděčný. Teď si ale sedni a

piš, slyšíš? Tady máš papír.“

„Neile, copak tys mě nikdy nemiloval?“

„Mám tě rád, Deb, to nemůžu popřít. Svým způsobem tě mám

dokonce moc rád, a jakmile napíšeš papínkovi, ukážu ti, jak může

láska vypadat. Nikomu na světě však nedovolím, aby hatil mé plány.

Piš!“

Deborah tehdy žádný dopis nenapsala, protože se zhroutila v

slzách na zem a nedokázala přestat plakat. Neilovo vydírání ale

zdaleka nebylo všechno, čím ji podvedl a zklamal. Zatajil jí spoustu

věcí a Deborah zjistila, že muže, kvůli kterému utekla z domu a

zradila důvěru rodičů, vůbec nezná. Neměla ani tušení, jaký ve

skutečnosti je, a jak se ukázalo, musela za to zaplatit.

A zaplatila hodně.

Až příliš!

Pět týdnů po svatbě její manžel narukoval a krátce nato padl ve

válce. Deborah nemohla popřít, že se jí ulevilo. Noční můra

skončila a ona už s tím lumpem nemusela žít. Našla si dům v

Midwinter Mallow a spolu s Clarissou, která přijela po Neilově

smrti za ní, se do něj nastěhovala. Její nový život ji uspokojoval.

Žila si podle svého, jezdila na dlouhé vyjížďky po okolí, chodila na

návštěvy, pokud měla chuť, byla členkou čtecího kroužku, na

kterém se spolu s několika dalšími dámami věnovaly poezii, a

mohla se vídat s Olivií podle libosti.

Ne, ne. Nebude se vracet zpátky. Byla by hloupá, kdyby se tohoto

všeho vzdala. Má jedinou možnost. Musí vymyslet dokonalý plán.

„Deb?“ vyrušila ji z úvah Clarissa. „Smím vědět, co se vám honí

hlavou?“

Deborah neodpověděla. Rty se jí nepatrně pohybovaly, avšak z

úst nevyšla ani jediná hláska.

„Deb!“

„A… ano?“

„Mluvím na vás už notnou chvíli a vy si pořád něco mumláte a

nevnímáte mě,“ pousmála se Clarissa. „Ptala jsem se, co se vám

honí hlavou. Nevypadala jste zrovna šťastně.“

„Vzpomněla jsem si na Neila,“ odvětila Deborah popravdě. „A to

moc šťastné vzpomínky nejsou.“

„Už je to pryč. Nemyslete na něj.“

„Jen jsem se ujišťovala, že manželství opravdu není nic pro mě. A

že se domů nevrátím. Jsem tady opravdu moc spokojená. Mám čas

na přemýšlení a potřebuju najít sama sebe.“

„Tedy?“ nadzvedla Clarissa obočí.

„Nebojte se, Clarrie,“ zablýsklo se Deborah v očích. „Něco

vymyslím. Abych řekla pravdu, něco mě právě před chviličkou

napadlo.“

„Mám se strachovat?“

„Ovšemže ne,“ rozesmála se Deborah. „Nehodlám jít na nikoho s

nožem.“

„Jaký je váš plán?“

„Snoubenec,“ pronesla lakonicky Deborah a spiklenecky se na

Clarissu podívala.

„Snoubenec?“ opakovala Clarissa Aintreeová udiveně. „S tím už

jste přece vyrukovala.“

„Vy mi nerozumíte, Clarrie. Snoubenec opravdu bude, ale pouze

naoko. Najdu muže, který bude ochotný na svatbě mého bratra

snoubence předstírat.“

„Počkejte,“ ujišťovala se Clarissa. „Vy chcete přesvědčit

nějakého džentlmena, aby kvůli vám lhal a předstíral, že je vaším

snoubencem?“

„Ano.“

„Musí to být džentlmen,“ zdůraznila Clarissa, „protože jinak se to

lordu Waltonovi moc líbit nebude.“

„Co mi naznačujete?“

„Že správný džentlmen by na nic takového neměl nikdy

přistoupit.“

„Proč myslíte?“ zamračila se Deborah.

„Protože je to podvod.“

„Není to podvod. Je to jenom… taková maličká lest, ale já nemám

na vybranou. Jinak jste to vystihla přesně, Clarrie. Pokusím se

přesvědčit nějakého džentlmena, aby po nějakou dobu předstíral, že

je se mnou zasnoubený.“

„Aha,“ přikývla Clarissa. „Mám ještě jednu otázku. Kde ho

chcete vzít?“

Deborah pokrčila rameny. „To zatím netuším. Musím si udělat

seznam všech svobodných a nezadaných mužů v širokém okolí,

kteří by přicházeli v úvahu, a pak je postupně vyřazovat, až mi

zůstane jeden.“

„Co když nezůstane žádný?“ namítla Clarissa. „Třeba se ukáže,

že tady není nikdo, kdo by byl ochotný a schopný roli snoubence

zahrát.“

„Tomu nevěřím. Tady je spousta mladých nezadaných mužů. A

jde jen o jeden den. Navíc bude středem pozornosti Guy se svou

nevěstou, a ne já.“

„Váš otec se vašeho snoubence, kterého zatím ještě nemáte, bude

vyptávat na spoustu věcí.“

„Postarám se o to, aby seděl každý na jiné straně stolu,“ zazubila

se Deborah.

„To vám nepomůže.“

„Clarrie, proč mi podkopáváte nohy? Myslela jsem, že mě

podpoříte.“

„Já vám nepodkopávám nohy, drahoušku,“ zavrtěla hlavou

Clarissa. „Jen vás chci upozornit, co všechno se může stát, abyste

pak nebyla překvapená.“

„Já vím, já vím, že to se mnou myslíte dobře, Clarrie,“

povzdychla si Deborah. „Nebojte se, zvládnu to. Všechno si

důkladně promyslím.“

„Tím spíš byste si mě měla vyslechnout,“ trvala na svém Clarissa.

„Že váš domnělý snoubenec musí být džentlmen, o tom už jsme

mluvily.“

„Ano. A dál?“

„Budete se muset postarat o to, aby se na Walton Hall nezdržel

déle než jeden večer, protože jinak se rozhovoru s vašimi rodiči

nevyhne.“

„Mohla bych jim třeba namluvit, že odjíždí na obchodní cestu,“

napadlo Deborah. „Nejlépe hned po obřadu, takže se s mými rodiči

stihne jenom pozdravit. To je ono!“ tleskla Deborah a s úlevou

vydechla. „Snoubenec bude, a přitom nebude. Tohle musí vyjít!“

„Na vašem místě bych se tolik neradovala, Deb. To nejdůležitější

vám chybí. Ještě pořád nemáte muže, který kvůli vám bude ochotný

lhát.“ Deborah mávla rukou. „Maličkost.“

„Nerada bych vám kazila iluze, ale… Podle mého názoru půjde o

nejtěžší část plánu.“

DRUHÁ KAPITOLA

Deborah seděla v křesle v knihovně a pokoušela se vzpomenout

na všechny muže z okolí, kteří by přicházeli v úvahu. Čím déle o

nich uvažovala, tím byla zoufalejší. Clarissina slova se potvrzovala.

Najít vhodného kandidáta na domnělého snoubence nebude žádná

maličkost.

Právě naopak.

Bude to nejtěžší úkol a ona na něj má pouhé dva měsíce!

Tak si to ještě jednou shrneme, vrátila se Deborah ke svému

seznamu. V nejbližším okolí žijí skoro samí ženáči jako třeba

manžel Olivie a švagr Deborah Ross Marney nebo lord Northcote.

Ten má sice bratra sira Johna Northcota, který je přiměřeně mladý a

hlavně doposud žije sám jako starý mládenec, avšak Deborah ho

nikdy neměla ráda. John Northcote je samolibý nafoukaný floutek a

ona si nedokázala představit, že by s ní přijel na Walton Hall. Nikdo

by jí nevěřil, že je do něj zamilovaná. John navíc nebyl typem muže,

který by na takovouto hru přistoupil, tím si byla Deborah skoro jistá.

Koho tu máme dále?

Justina Kestrela, vévodu z Kestrelu, ovšem pokud bylo Deborah

známo, ten se momentálně zdržoval kdesi mimo Kestrel Court a ona

netušila, kde přesně je ani kdy se vrátí. Vévoda z Kestrelu byl sice

vcelku sympatický, a když se s ním Deborah potkala na nějakém

večírku či bálu, ráda si s ním povídala, ale poprosit ho o tuhle

službičku by asi nedovedla.

Deborah přeškrtla jméno vévody z Kestrelu a přejela očima na

další řádek.

Victor Lewis, vysoký světák a ozdoba každé společnosti. Victor

byl zábavný, veselý, nezkazil žádnou legraci, ale… Měl jednu

velkou slabost, a to pro ženy. Zůstával svobodný, protože se

nehodlal zříct jejich společnosti. Dokud nebyl uvázaný k jedné

ženě, mohl flirtovat, jak se mu zlíbilo, a Deborah pochybovala, že

by se této výsady vzdal. Bylo jí totiž jasné, že domnělý snoubenec

nezůstane tajemstvím a že hra, alespoň po určitou dobu překročí

hranice Walton Hall. A Victor Lewis si svou pověst šarmantního

světáka prostě bude muset zachovat.

Deborah mu to nemohla mít za zlé. Kvůli své vlastní svobodě

nemůže vzít svobodu někomu jinému. Ona potřebuje muže, kterému

by nevadilo roli snoubence hrát a který by o nic nepřišel. Clarissa

měla pravdu.

Kde ho vzít?

Dalším kandidátem v seznamu byl mladší bratr vévody z

Kestrelu, lord Richard Kestrel.

Richard Kestrel…

Richard by svým způsobem vyhovoval ze všech mladých mužů v

okolí nejlépe. Svým způsobem ovšem, zdůraznila ještě jednou

Deborah v duchu. Richard Kestrel byl velmi přitažlivý, to se mu

nedalo upřít. Byl stejně zábavný jako Victor a dost možná ještě

mnohem víc. Ale také byl nebezpečný.

Velmi nebezpečný.

Richard pobýval část roku v honosném rodinném sídle Kestrel

Court, které se nacházelo uprostřed rozsáhlých pozemků v Suffolku,

a část v Londýně, kde získal pověst nenapravitelného bonvivána a

svůdníka. Jeho přátelská povaha a smysl pro humor, a především

titul a rodinné zázemí mu otevíraly dveře do všech domů, na které

zaklepal, a on toho podle všeho rád využíval.

Richard Kestrel byl miláčkem žen všech věkových kategorií. Ty,

které po něm tajně netoužily coby po manželovi nebo milenci, ho

chtěly alespoň za důvěrníka a společníka na večírky. Deborah se jim

vlastně nemohla divit. Richard se choval vždy elegantně, zdvořile a

zároveň tak trochu odtažitě, což ženy přitahovalo. Čím více si dělal

věci po svém, tím více ho obletovaly. Jeho ženatí ani zadaní přátelé

se ho však nemuseli bát, protože lord Richard Kestrel dodržoval

pravidla za všech okolností. Manželka přítele pro něj byla tabu – tak

se o něm alespoň mluvilo, i když Deborah o morálních zásadách

lorda Richarda Kestrela trochu pochybovala.

Měla k tomu také dobrý důvod.

A vůbec – co manželka nepřítele? napadlo Deborah poněkud

ironicky. Ta je pro něj také tabu?

V každém případě měl Richard kouzlo a celé okolí by určitě bylo

ochotno uvěřit, že se Deborah zamilovala právě do něj. Ani v jeho

případě si však nedovedla představit, že by za ním přišla a požádala

ho, aby se stal naoko jejím snoubencem. Už teď viděla, jak by na ni

upřel ty své tmavé oči a jak by se mu rty zvlnily v lehkém úsměvu.

Co kdyby těm očím nakonec neodolala?

Ta myšlenka jí naháněla strach, takže nebylo pochyb, že ho bude

muset z řad případných domnělých snoubenců také vyloučit.

Už jednou ho odmítla. Když se jí před rokem na jednom večírku

zničehonic drze zeptal, jestli by se nechtěla stát jeho milenkou, našla

v sobě tolik duchapřítomnosti, aby okamžitě řekla ne a nezírala na

něj s otevřenou pusou a vykulenýma očima. Byla to z jeho strany

nebetyčná nehoráznost a Richard by si za ni zasloužil dostat za

vyučenou, avšak Deborah se nakonec rozhodla, že to přejde. Byla

přesvědčená, že právě tím ho potrestá nejvíc, protože zraní jeho

sebevědomí a ješitnost. Jak se však ukázalo, Richarda Kestrela se

hned tak něco nedotklo. Od té doby nevynechal jedinou příležitost,

aby ji během rozhovoru nepopíchl nějakou poznámkou.

Jak se to tehdy vlastně seběhlo? pátrala Deborah v paměti. Přišel

k ní, postavil se vedle a bezostyšně si přeměřil pohledem její

postavu v šatech s hlubokým dekoltem. Pak spustil.

„Tak mě napadlo, Deborah, nechtěla byste se stát mojí milenkou?

Jste kouzelná mladá dáma a dlouho žijete sama. Možná by vám

občasná společnost prospěla.“

„Ne!“

Richard Kestrel byl zkrátka a dobře tělem a duší svůdník, ženy ho

milovaly a ona nechtěla být jednou z celé řady, které se nechají

okouzlit. Nevěřila, že by k ní Richard pojal hlubší náklonnost. Nic

takového zcela jistě neměl v úmyslu. Ten se chtěl bavit a užívat si a

Deborah o nikoho takového nestála. Jestli ještě vůbec někdy v

životě dá své srdce nějakému muži, pak pouze tehdy, když si bude

jistá jeho láskou.

Namočila pero do inkoustu a prudce přeškrtla také jméno

Richarda Kestrela.

Po něm už nezbýval nikdo.

Na nikoho dalšího, kdo by nebyl ženatý ani zasnoubený, si

nevzpomněla.

Ach bože, zasténala v duchu. Co si počne?

Možná by se mohla zkusit zeptat svého švagra Rosse, jestli

náhodou někoho nezná, napadlo ji. Beztak se se svým plánem bude

muset Olivii a Rossovi svěřit, aby ji podrželi a neprozradili. Vždyť

její domnělý snoubenec nemusí být tady z okolí. Ať je třeba z

druhého konce Anglie, hlavně aby nějaký byl a to co nejdříve!

Na dveře knihovny zaklepala služebná a na podnose přinesla

dopis a noviny.

„Prosím, madam.“

„Polož to tady na stolek, Betty.“

„Ano, prosím. Budete si přát ještě něco, madam?“ zeptala se

mladá dívka.

„Ne, Betty, děkuji.“

„Mám počkat na odpověď?“

„Můžeš jít. Když tě budu potřebovat, zazvoním.“

„Ano, madam.“

Betty se uklonila a pozpátku vyplula ze dveří.

Deborah odložila seznam a sáhla po dopise. Byl od její sestry

Olivie, která ji zvala na zítřejší odpoledne na čaj. „Moc ráda tě

uvidím, Deb, určitě přijď. Budu tě čekat před pátou a velmi bys mě

potěšila, kdyby ses zdržela i na večeři,“ zněla poslední věta.

Deborah dlouze vzdychla. I z hloupého dopisu bylo poznat, že se

Olivia trápí a že zažívá možná nejhorší životní období. Její

manželství s Rossem se zdálo být v troskách…

Deborah netoužila po ničem jiném než Olivii pomoci, ale také

musela vyřešit své vlastní potíže. Pořád ještě neměla snoubence.

V tom okamžiku jí padl zrak na noviny Suffolk Chronicle, které

ležely na podnose, a lehce se usmála. Mezi Clarissiny i její

nejoblíbenější rubriky patřila inzertní sekce a často si spolu nejlepší

kousky po večeři předčítaly. Občas se u toho obě dvě hodně

nasmály.

Dobrý bože! plácla se najednou Deborah dlaní do čela. To je ono!

Vždyť tohle je báječná možnost. Sežene si snoubence

prostřednictvím novin! Když si podá inzerát, bude ušetřena

trapných otázek a odpovědí, protože jí odpoví pouze ten, kdo bude

mít skutečný zájem. Deborah si pročte všechny odpovědi, se

zájemci se sejde, oťukne si je a pak si vybere toho nejlepšího.

Samozřejmě je třeba všechno co nejlépe promyslet. V inzerátu

nesmí zaznít její jméno, nesmí v něm padnout zmínka o jejím

bydlišti a nikdo z těch, kdo ho budou číst, nesmí pojmout podezření,

že si ho podala mladičká vdova Deborah Strattonová. Jeho znění

musí být přesto natolik výmluvné a jasné, aby nalákalo co nejvíce

zvědavců. Deborah sice netušila, kolik lidí může Suffolk Chronicle

číst, a už vůbec nedokázala odhadnout, kolik džentlmenů si

prochází inzeráty převážně se týkající sazeniček, prodeje ovcí,

starožitného nábytku a výměny receptů, avšak doufala, že její

inzerát nezůstane bez povšimnutí. Ctihodné dámy si obvykle

snoubence přes inzerát nehledaly, a pokud si chtěly najít tajného

milence, dělaly to nejspíš jinak a jinde, anebo jejich skryté šifry

zkrátka a dobře Deborah nedokázala rozluštit. Nedávno ji sice

napadlo, že kdyby si chtěla nakoupit sazeničky cibule, asi by se v

inzerátu nezmiňovala, že „upřednostňuje pouze silné a odolné, které

hodně vydrží“, ale zároveň nevěřila, že by znuděné paničky hledaly

milence právě tímto způsobem.

To by mohlo být její plus.

Inzerát padne každému do oka.

Deborah vzala čistý papír, namočila pero do inkoustu a začala

psát.

Mladá dáma hledá muže, který by jí dočasně posloužil jako

snoubenec…

Přes tvář jí přelétl výraz nevole. To zní hrozně, pomyslela si, když

si po sobě větu přečetla. Takhle to nejde. Je to moc nápadné.

Mladá dáma hledá svobodného nezadaného muže, který by byl

ochotný…

Deborah papír vztekle zmačkala a hodila ho na zem. Druhý pokus

jí připadal ještě horší než první. Mladá dáma hledá muže, který by

byl ochotný k čemu? parodovala sama sebe. Trávit s ní noci? To by

bylo první, co by čtenáře napadlo. Že hledá milence.

Ona však samozřejmě nemůže napsat přímo, že nehledá milence,

nýbrž snoubence. Tím by si pod sebou podřezala větev. Všichni,

kdo by inzerát četli, by si mysleli, že se buď zbláznila, nebo je tak

ošklivá, že nemá na výběr.

Ne, ne. Půjde na to jinak.

Takže napotřetí. Deborah chvíli hledala vhodná slova a pak

začala psát.

Mladá dáma, která se ne vlastní vinou ocitla ve velkých

nesnázích, hledá vychováním i vystupováním opravdového

džentlmena, který by jí byl ochoten pomoci vyřešit jistou maličkost a

dokáže udržet tajemství.

To je ono! zaradovala se Deborah, když si po sobě první větu

přečetla. Mladá dáma v nesnázích hledající pomoc skutečného

džentlmena je to pravé.

Přijímám pouze vážné nabídky a požaduji spolehlivost a

naprostou diskrétnost.

Výborně. Teď ještě vymyslet, kam jí budou chodit odpovědi. Co

takhle recepce nějakého hotelu? No ovšem, jakou jinou adresu by

měla uvést? Svou vlastní z pochopitelných důvodů nemůže.

Odpovědi zasílejte na adresu Lady Incognita, Bell and Steelyard

Inn, Woodbridge, Suffolk.

Deborah si po sobě ještě jednou přečetla text, list pečlivě složila,

vložila do obálky a zapečetila. Už už chtěla zazvonit na Betty a

nařídit jí, aby s dopisem někoho poslala do Suffolk Chronicle, ale

pak si to rozmyslela. Bude lepší, když tuhle záležitost vyřídí sama.

Dopis nedoručí osobně, ale hodí ho do poštovní schránky. Cestou

zpátky se pak zastaví v hotelu ve Woodbridge a požádá recepčního,

aby jí dopisy nadepsané Lady Incognita schovával. Ve Woodbridge

ji nikdo nezná, takže by neměla být ničím podezřelá.

„Betty?“ usmála se na služebnou, která přišla na její zazvonění.

„Ano, madam?“

„Ať mi připraví kočár, pojedu na malou vyjížďku.“

„Ano, madam.“

„Anebo ne,“ změnila Deborah vzápětí své rozhodnutí. „Pojedu

úplně sama. Ať mi osedlají koně.“

„Vrátíte se k odpolednímu čaji, madam?“

Deborah už už chtěla kývnout, ale pak ji napadlo, že by se mohla

zastavit za Olivií už dnes. Byla pozvaná sice až na zítřek, ale

pozvání Olivie působilo tak smutně, že ji Deborah chtěla potěšit.

Sestra se určitě zlobit nebude. Naopak. Bude mít radost, že si má s

kým popovídat. Jestli za posledních několik týdnů s Rossem

prohodili v soukromí pět slov, bylo to hodně.

„Ne, Betty, vyřiď Clarisse, že dnes bude svačit beze mě. Možná

se nevrátím ani na večeři. Pojedu navštívit svou sestru na Marney

Hall.“

Deborah rychle naškrábala pro Olivii vzkaz a podala ho Betty.

„Tady. Ať to mé sestře někdo urychleně doručí, prosím.“

„Jaké šaty si přejete připravit, madam?“

„Tmavě zelené,“ odpověděla Deborah po chvíli přemýšlení.

Tmavě zelené jezdecké šaty jí ladily k rusým vlasům a světlé pleti a

ve zlatém zářijovém slunci jejich olivová barva vynikala obzvlášť

dobře. „To je všechno, Betty,“ dodala ke služebné. „Můžeš jít.“

„Prosím, madam.“

Sotva Betty zmizela na chodbě, strčila do knihovny hlavu

Clarissa.

„Clarrie, prosím, na nic se neptejte,“ vychrlila ze sebe Deborah.

„Neptala jsem se,“ pousmála se Clarissa.

„Zvědavost vám kouká z očí,“ popíchla Deborah svou společnici.

„Zajímalo by mě, co jste vymyslela.“

„Jak víte, že jsem něco vymyslela?“

„Nesměla bych vás znát. Když jste jako malá holčička provedla

nějakou skopičinu, vždycky jste se takhle provinile usmívala.“

„Já že se usmívám provinile?“ rozesmála se Deborah. „Mýlíte se,

protože jsem nic neprovedla. Tedy…“ ušklíbla se. „Alespoň zatím.“

„Jak tomu mám rozumět?“

Deborah se rozhlédla kolem sebe a ztišila hlas. „Clarrie, už jsem

přišla na to, jak vyřešit svoji situaci. Podám si inzerát.“

Clarisse poklesla čelist. „Deb –“

„Ne, nebojte se,“ skočila Deborah Clarisse do řeči. „Neuvedla

jsem žádné konkrétní podrobnosti ani jméno, Clarrie. Nikoho na

světě by nenapadlo, že jsem inzerát psala já, věřte mi. Dokonce ani

vás ne, kdybych vám o něm neřekla. Je naprosto diskrétní.“

„Deb –“ pokusila se znovu Clarissa, avšak i tentokrát neúspěšně.

„Slovo snoubenec tam nepadlo ani jednou,“ ujišťovala ji

Deborah. „Jen jsem napsala, že mladá dáma v nesnázích potřebuje

pomoc dobře vychovaného džentlmena, který dokáže zachovat

tajemství a je diskrétní. Není to báječný nápad, Clarrie?“

Clarissa po chvíli přemýšlení kývla hlavou. „Řekla bych, že je

nejlepší, jaký vás v dané situaci mohl napadnout. Jen nevím, co se z

něho vyvrbí.“

„Na to si budeme muset počkat.“

Lord Richard Kestrel si po obědě vyrazil na vyjížďku na svém

hnědákovi. Stejně jako bujný hřebec byl Richard od rána neklidný a

potřeboval si pořádně provětrat hlavu. V rodinném venkovském

sídle trávil už několik měsíců a začínal mu chybět rozruch

velkoměsta.

Měl Suffolk rád, jeho klid byl pro něj balzámem na duši, avšak

když se příliš dlouho nic nedělo, zmocňovala se ho nervozita. V

takové dny pak jezdíval po loukách a lesích až do umdlení.

Na vyjížďkách ho někdy doprovázel jeho přítel Ross Marney

nebo některý z bratrů, avšak dnes se musel Richard spokojit pouze

se svou vlastní společností. Ross vyřizoval nějaké obchodní

záležitosti a Richardovi bratři se toulali kdovíkde. O tom starším

věděl Richard alespoň tolik, že má nějakou tajnou misi ve válce s

Francií. Podrobnosti mu z pochopitelných důvodů zůstaly utajeny.

Richard pobídl koně v trysk a nastavil snědou tvář větru. Mezi

lesním porostem vedle štěrkové cesty probleskovaly paprsky

zlatavého slunce, a to mu spravilo brzy náladu. Už se necítil tak

mrzutý ani osamělý.

Navíc se záhy ukázalo, že přece jenom bude mít

malou zábavu postaráno.

Zrovna v okamžiku, když se blížil k rozcestí mezi Midwinter

Mallow a pozemky patřícími jeho rodině, zahlédl, jak od poštovní

schránky odjíždí jezdec.

Vlastně jezdkyně.

Seděla po dámském způsobu s oběma nohama na jedné straně,

měla na sobě tmavě zelené šaty a vypadala elegantně. Richard

nemusel ani na okamžik přemýšlet, kdo tou osobou je. Poznal ji

okamžitě podle držení těla a dlouhých rusých vlasů, jejichž záře ho

na tu dálku skoro oslepila.

Byla to Deborah Strattonová.

Mladá vdova ze sousedství, která mu už od loňské letní sezony

nedávala spát.

Richard se zdráhal nazývat svůj cit k té milé osůbce láskou, avšak

rozhodně ho velmi přitahovala. Dokonce natolik, že se jí před rokem

zeptal, jestli by se nechtěla stát jeho milenkou.

Řekla ne.

Potkali se spolu několikrát během společenských událostí a

pokaždé po ní nenápadně pokukoval. Deborah Strattonová ho

přitahovala svou hrdě vztyčenou bradičkou i pověstí, která se kolem

ní šířila. Kdesi zaslechl, že snad jako dívka utekla z domova, a

dokonce se šuškalo, že flirtovala se svým švagrem a že právě kvůli

tomu mají Ross s Olivií problémy.

O útěku neslyšel nic jiného než pár drbů, ale pokud jde o Rosse a

Olivii, z první ruky věděl, že o žádný flirt nešlo. Ani ze strany

Rosse, ani ze strany Deborah Strattonové. Ti dva byli přátelé, ovšem

matróny zaklínající se svou úctyhodností nic takového nedokázaly

pochopit a z jejich vzájemného špičkování udělaly skoro zločin.

Tak to alespoň Richardovi vysvětlil přímo Ross.

Richard zastavil koně, aby snad Deborah náhodou nezaslechla

dusot kopyt a neotočila se. Za jiných okolností by si pospíšil, aby ji

dohnal a dal se s ní nezávazně do řeči, avšak tentokrát se mu to

nehodilo. Sžírala ho totiž zvědavost, kterou nedokázal zaplašit.

„Ale, ale,“ zabručel si tiše pod vousy. „Copak asi paní

Strattonová hodila do poštovní schránky? Mladé dámy přece

posílají s poštou služebné. Tohle bude něco moc, moc zajímavého.“

Chvíli čekal mezi stromy, kdyby se Deborah snad náhodou

vrátila, a pak se pomalu rozjel ke schránce.

Měl štěstí.

Růžek dopisu se zachytil o otvor, a dopis tak nespadl na dno.

Richard se opatrně rozhlédl kolem, sundal si rukavici a velice jemně

se pokusil růžek povytáhnout.

Podařilo se!

V další chvíli držel v rukou zapečetěný dopis.

Richard věděl, že tohle by dělat neměl. Pocházel z dobré rodiny,

dostalo se mu skvělého vychování a sám se považoval za

džentlmena. On ale nechtěl dopis číst. Něco takového by neprovedl

ani vlastní ženě, kdyby nějakou měl. Jen se chtěl podívat na její

písmo a pak… snad…

Ještě na adresu.

Suffolk Chronicle.

Nic jiného na obálce napsáno nebylo. Pouze tato dvě slova. Žádné

upřesnění, žádná zpáteční adresa, nic. Pouze název místních novin.

Zvláštní, blesklo mu hlavou. Co může Deborah Strattonová do

novin psát? Že by jim posílala příspěvek o životě mladé vdovy na

venkově? Poslední dobou příspěvky podobného typu otiskovalo

stále více plátků v Anglii. Nebo se možná chce podělit o recept na

dýňový koláč, který vymyslela během dlouhých nudných večerů.

Anebo…

No ovšem, ušklíbl se Richard. To bude ono. Určitě to bude nějak

souviset s tím čtecím kroužkem lady Sally Saltireové, jehož je

Deborah členkou. Zřejmě by ráda, aby noviny otiskly báseň jejího

oblíbence.

Richard otočil dopis mezi prsty a hodil ho zpátky do schránky.

Pak pobídl koně a rychle se rozjel za Deborah. Takové náhodné

setkání by mohlo jeho vyjížďku příjemně oživit. Od té doby, co se jí

zeptal, zda by se nechtěla stát jeho milenkou, se na něj Deborah

dívala sice maličko úkosem, avšak na druhé straně to jejich

rozhovorům dodávalo na ostrosti a otevřenosti, což se Richardovi

velmi líbilo. Jestli si s nějakou ženou povídal rád, pak právě s ní.

Deborah Strattonová nepůsobila typem ženy, která se v dešti

rozpustí a která se rozpláče kvůli sarkastické poznámce. To byla

další věc, která k ní Richarda přitahovala. V poslední době ho

dokonce občas napadalo, jestli by ji neměl přesvědčit, že není zas až

takový proutník, jak se o něm mluví a jak si ona dozajista myslí.

Deborah Strattonová by určitě stála za hřích.

Dost možná by stála za mnohem víc…

„Dobré odpoledne, paní Strattonová,“ pozdravil ji, když ji

konečně dohnal.

Deborah na něj vrhla krátký, mírně překvapený pohled. „Dobré

odpoledne, lorde Kestrele.“

„To máme dnes krásný den, že?“ pokračoval Richard v obvyklé

konverzaci.

„Ano, krásný. Vidím, že vás slunce vyhnalo na vyjížďku.“

„Můj kůň od rána bušil kopyty do hrazení, až se mi ho zželelo.

Zato ten váš vypadá, jako kdyby ho pustili z cirkusu.“

„Prosím?“ zamračila se Deborah.

„Ten taneční krok jste ho naučila vy?“ díval se na ni Richard

nevinným pohledem.

„Nechodí tanečním krokem, sundejte si klapky z očí, lorde.

Anebo to nejsou klapky? Snad jste jen včera dlouho flámoval.“

Richard se pobaveně zasmál. „Jindy byste se trefila, ale zrovna

včera večer jsem seděl doma v pracovně a vyřizoval dopisy. No není

to k vzteku?“

„Chápu, že psaní dopisů pro vás musí být neskutečně nudné. Na

rozdíl od flámování,“ neodpustila si Deborah znovu poznámku

týkající se jeho záliby ve večírcích.

„Záleží na tom, komu se dopisy píší,“ pronesl Richard významně.

„Ovšem.“

„Co vy, paní Strattonová?“

„Na co přesně se ptáte?“

„Vy píšete dopisy ráda?“

Deborah se nenechala vyvést z rovnováhy. Jednak neměla ani

tušení, že ji lord Kestrel viděl u poštovní schránky, a za další už si na

jeho kousavé a sarkastické poznámky zvykla. Ironickou poznámkou

podle ní byla i jeho nabídka, jestli se nechce stát jeho milenkou.

Když se jí zeptal, v první chvíli se cítila zaskočená. Samozřejmě

okamžitě odmítla a po zbytek večera se vyhýbala jeho společnosti.

Pak usoudila, že to je jenom jeho druh humoru, a raději na ten

podivný návrh zapomněla. Od té doby se však do jejich občasných

rozhovorů vmísila notná dávka uštěpačnosti. Někdy se s lordem

Kestrelem ale špičkovala docela ráda. Nejvíc se jí líbilo, když měla

pocit, že ťala do živého. To se však stávalo velmi málokdy.

„Ano,“ zvedla bradu. „Já píšu dopisy ráda. Ovšem pouze někdy a

pouze někomu.“

„Smím vědět, komu jste psala naposledy?“ usmíval se na ni

sladce Richard a přitom ji pozoroval bedlivýma očima.

„Odkdy džentlmen klade dámě tak osobní otázky?“ opáčila

Deborah co nejklidněji.

„Ó, promiňte, nechtěl jsem se vás dotknout. Do vašeho osobního

života mi vskutku nic není, drahá paní Strattonová. Šlo o čistě

konverzační otázku.“

Deborah mu nevěřila. Cítila, že se ji snaží dostat do kouta, a proto

jeho slova raději nijak nekomentovala.

„Nevadilo by vám, kdybych vás kousek doprovodil?“ zeptal se,

když neodpovídala.

„Mám dojem, že to už nějakou dobou děláte.“

„Zatím jsem měl pouze společnou cestu, avšak původně jsem se

chtěl tady na rozcestí odpojit,“ zareagoval Richard pohotově.

„Kdyby vám moje společnost udělala radost, ochotně si cestu

prodloužím.“

„Prosím, lorde Kestrele, kvůli mně se neobtěžuje.“

„Vy mě nikdy neobtěžujete, Deborah.“

„V tom případě vám nemohu říct ne.“

„Děkuji. Co dělá váš dámský čtecí kroužek?“ pokračoval Richard

v konverzaci.

„Má se velmi dobře,“ opáčila Deborah. „Právě se věnujeme dílu

Andrewa Marvella.“

„Ach, jak poetické.“

„Nepředpokládám, že vy byste jeho dílo znal.“

„Chyba,“ zatvářil se Richard vítězoslavně. „Znám ho a myslím,

velmi dobře. Jedna z mých oblíbených básní se jmenuje Jezero v

plamenech.“

„Vážně?“ vykulila Deborah nevěřícně modré oči. „Neděláte si

legraci?“

„V případě poezie nikdy nežertuji,“ pronesl Richard s vážnou

tváří.

„Nechte toho,“ zavrčela Deborah.

„Čeho?“

„Té šaškárny. Vždycky vám na to skočím.“

„Já mám tu báseň opravdu moc rád,“ ujišťoval ji Richard. „Je o

nešťastné lásce dvou mladých lidí, kteří –“

„Já vím, o čem je,“ přerušila ho rychle Deborah, která byla

červená až ke kořínkům vlasů. Báseň byla o lásce mladé dívky k

muži, který ji zradil a opustil. Přesně tak se po své svatbě cítila ona.

Zrazená a opuštěná.

„Dotkl jsem se vás?“

„Ne. Vlastně ano,“ opravila se, zastavila koně a podívala se na něj

planoucíma očima. „Když s vámi mluvím, pokaždé mám pocit, že

se mi posmíváte. Já si ale vaše pichlavé poznámky líbit nenechám.

Já z vás nemám strach, lorde. Je mi jedno, co si myslíte o mně nebo

o dámském čtecím kroužku. Vaše názory mě nezajímají.“

Do očí jí svítilo slunce a rozcuchané rezavé vlasy jí kolem hlavy

dělaly nádhernou svatozář. Richard na ní mohl oči nechat. Čím déle

Deborah znal, tím krásnější se mu zdála být.

Nakonec ho touha přemohla. Popojel těsně k ní, uchopil ji jednou

rukou zezadu za krk, sklonil se k její udivené tváři a dlouze ji

políbil.

Deborah se udělaly mžitky před očima. Čekala by od něj snad

všechno, ale tohle? Tohle tedy ne.

„C… co to mělo znamenat?“

„Vy nevíte?“

„Vy jste mě políbil!“

„Ano,“ kývl krátce Richard. „Řekl bych, že tak by se to dalo

nazvat.“

„Ale… co si to dovolujete?“ vybuchla Deborah. „Co si o sobě

vůbec myslíte?“

„Trochu jsem doufal, že by se vám to mohlo líbit,“ popíchl ji

Richard, což Deborah rozlítilo ještě mnohem víc.

„Líbit? Posloucháte se vůbec? Vaše chování je nehorázné. Já moc

dobře vím, jakou máte pověst, lorde. Jste prohnaný sukničkář. Jestli

se to dámám v Londýně líbí –“

„Jestli jste si nevšimla, právě teď netrávím čas v Londýně,“

upozornil ji jemně.

„To je mi fuk. Jestli se to někomu líbí, mně tedy ne. Pamatujte si

to laskavě propříště. Na mě tyhle vaše kličky neplatí.“

„To nebyla klička.“

„Ne? A co tedy?“

Richard ji znovu uchopil za krk a znovu ji políbil. „Jak jsem řekl,“

pokrčil rameny. „Polibek.“

Deborah bušila krev ve spáncích a měla co dělat, aby se ovládla a

nepřetáhla ho bičíkem přímo přes obličej.

„Ale no tak, Deborah,“ pousmál se Richard. „Neříkejte, že se vám

to ani trošku nelíbilo.“

„Ne!“ vyštěkla. „Ani trošku se mi to nelíbilo. Dlužíte mi

omluvu.“

„Rád bych se vám omluvil, ale je mi líto. Bylo by to ode mě

pokrytecké. Mně se ten polibek líbil moc.“

Deborah na něj vrhla znechucený pohled, pobídla koně a cvalem

se rozjela pryč.

Richard se za ní zamyšleně díval. Nelhal. Ten polibek se mu

skutečně líbil. Znovu ho napadlo, proč asi mohla psát do Suffolk

Chronicle.

TŘETÍ KAPITOLA

„Deborah, děje se něco?“

Olivia Marneyová pozorovala starostlivě svou mladší sestru,

která seděla naproti ní u malého stolku před krbem v odpoledním

salonku a nervózně si pohrávala s prázdným šálkem.

Deborah neodpověděla. Hypnotizovala šálek a rty měla pevně

sevřené do tenké čárky. Zdálo se, že o něčem usilovně přemýšlí.

„Zlato, co je s tebou?“ zavolala na ni Olivia se smíchem.

„Vypadáš stejně, jako když ti chůva zakázala, aby sis se mnou a s

Guyem šla hrát ven, protože měla strach, že nastydneš. Děje se

něco?“

„Nezlob se, Liv,“ zamumlala Deborah. „Dneska asi nebudu moc

dobrou společnicí k povídání. A to jsem tě ještě přepadla o den dřív,

než jsme se domluvily.“

Olivia se zasmála.

„To mi vadí ze všeho nejméně, Deborah, na tvé nečekané

návštěvy jsem zvyklá a těším se na ně. Dělá mi starosti ten tvůj

zachmuřený výraz. Kam se poděla tvá veselost?“

Deborah se ušklíbla. „To by mě také zajímalo.“

„Něco s Clarissou?“ uvažovala nahlas Olivia. „Něco jsi provedla

a ona se na tebe zlobí?“

„S Clarrií?“ zasmála se Deborah. „Ne, ne, Clarrie je báječná.

Nezlobí se na mě.“

„Počkej, počkej,“ zadívala se Olivia pátravě na svou sestru.

„Takže jsi něco provedla?“

„Liv –“

„Deborah, nevykrucuj se. Přede mnou si nemusíš na nic hrát a

nemusíš ani nic skrývat. Komu jinému by ses měla svěřit než vlastní

sestře?“

Deborah v duchu dlouze zasténala. Nevěděla, čím má začít. Tím,

že namluvila otci, že je zasnoubená, nebo že ji lord Richard Kestrel

před chvílí políbil? O svém zasnoubení bude muset povědět Olivii

tak jako tak, protože by bylo divné, kdyby její vlastní sestra bydlící

nedaleko netušila, že si Deborah přiveze na Walton Hall snoubence.

Navíc se o tom Olivia stejně dozví. Deborah si byla jistá, že se jí

otec v dopise zeptá, co si o zasnoubení své mladší sestry myslí, a

především co si myslí o tom šťastném muži, jemuž Deborah dala

své srdce.

Pokud jde o záležitost s Richardem Kestrelem, možná by si ji

měla nechat pro sebe. Ostatně – šlo jenom o jeden polibek. Vlastně

o dva…

Na druhé straně se potřebovala někomu svěřit. Byla toho tak plná,

že si své malé tajemství nemohla nechat pro sebe. Olivia měla

pravdu. Komu jinému by se měla svěřit než své sestře? Vždycky si

byly blízké a Deborah neměla nikoho, komu by důvěřovala víc než

Olivii. Jejich náklonnost se projevila i v té těžké chvíli, kdy se

začalo šuškat, že Deborah flirtuje se svým švagrem Rossem. Olivia

těm řečem nikdy neuvěřila a nikdy Deborah nic nevyčetla. Přátelství

svého muže a své sestry považovala za přirozené a byla ráda, že si

spolu rozumějí.

„Pořád lepší, než kdybyste byli na nože,“ říkávala, když ji

Deborah ujišťovala, jak jsou všechny ty pomlouvačné řeči daleko

od pravdy. „Znám tě, Deb, a znám i Rosse. Mně nemusíš nic

vysvětlovat.“

Deborah a Ross byli opravdoví přátelé.

Velmi blízcí přátelé.

Ale nic víc.

Rozuměli si spolu, protože si byli v mnoha věcech velice

podobní. Oba byli temperamentní, měli podobný smysl pro humor a

v některých situacích měli co dělat, aby se ovládli. Ne tak Olivia. Ta

byla klidná, do vznětlivosti měla daleko a za všech okolností

dokázala navenek ovládat své pocity, byť by byly sebe– bouřlivější.

Deborah si někdy přála, aby se uměla ovládat stejně jako její sestra,

avšak jindy nabádala Olivii, že kdyby občas vybuchla a pořádně si

zakřičela, ulevilo by se jí.

Ross vybuchnout uměl. Ale především to byl okouzlující muž,

kterého bylo snadné si oblíbit. Deborah si ho coby přítele

zamilovala v prvním okamžiku, kdy se spolu setkali. Bylo jí šestnáct

a Ross se přijel představit na Walton Hall jako budoucí ženich

Olivie. Jestli se Deborah kvůli jeho očím někdy zatočila hlava, bylo

to právě před šesti lety a trvalo to jenom několik kratičkých

okamžiků.

Olivia si nalila další šálek čaje, naklonila se k Deborah a lehce jí

stiskla ruku. „Deb, odkdy z tebe musím páčit každé slovo?“ zeptala

se. „Jindy mluvíš a mluvíš a nejsi k zastavení.“

„Taková nejsem!“ vyhrkla Deborah.

Olivia se rozesmála. „Ovšemže jsi, miláčku. Tohle musí být

opravdu vážné, když tu sedíš a mlčíš. A to jsi celé odpoledne jezdila

na koni, což ti vždycky spraví náladu, pokud vím. Nebo se snad

něco přihodilo během vyjížďky?“

„Ty jsi horší než policejní inspektor,“ zamumlala Deborah pod

vousy.

„Takže jsem se trefila?“ zaradovala se Olivia. „Něco se stalo,

když jsi byla venku. Mám hádat, nebo mi to povíš rovnou?“

„Tak dobře,“ povzdychla si Deborah. „Trefila ses. Něco se stalo.“

„Honem, honem. Hořím netrpělivostí.“

„Potkala jsem Richarda Kestrela.“

Olivia zvrátila hlavu a dlouze vydechla. „Že mě to nenapadlo

dřív. Jestli tě někdo dokáže rozhodit, pak je to náš milý Richard.“

„Milý?“ opáčila Deborah. „Richard Kestrel je všechno možné, ale

rozhodně ne milý.“

„Co ti řekl?“

„Dobré odpoledne, paní Strattonová,“ pitvořila se Deborah. „Ten

cirkusový krok jste svého koně naučila vy?“

Olivia si dala ruku před ústa a ohnula se smíchy. Deborah

vypadala rozkošně. Dokonale se jí podařilo Richarda napodobit.

„Jsem ráda, že jsem tě pobavila,“ trochu roztála Deborah.

„Poslední dobou se moc nesměješ.“

„Poslední dobou asi není čemu se smát,“ zabručela Olivia. „Ale

vraťme se k tobě a Richardovi, to je mnohem zajímavější. Co bylo

dál?“

„Dál?“ nechávala si Deborah trochu času, než bude muset Olivii

prozradit, že ji Richard políbil.

„Netvrď mi, že tě rozhodila jenom tahle jedna poznámka, Deb.“

„Abych řekla pravdu, mě rozhodí pouhá přítomnost Richarda

Kestrela,“ ušklíbla se Deborah. „Stačí, aby se na mě podíval, a už se

ve mně pění krev. Tentokrát však zašel mnohem dál než k

popichování.“

„Ale?“ nadzvedla Olivia obočí. „To vypadá zajímavě. Znovu se

tě zeptal –“

„Ne!“ přerušila Deborah svou sestru. „Ještě něco horšího. Políbil

mě.“

V odpoledním salonku nastalo na několik okamžiků takové ticho,

že Deborah slyšela tlukot vlastního srdce.

„Žertuješ?“ zeptala se po chvíli Deborah.

„Bohužel nežertuji. Políbil mě.“

„Dobrý bože, jak se to stalo?“

„Já vlastně ani nevím. Prostě jsme spolu chvíli mluvili a on mě

najednou políbil.“

„Jenom tak?“

„Jenom tak.“

„Zničehonic?“

„Ptáš se, jestli jsem mu neposkytla záminku?“

„Ano,“ přiznala Olivia.

„Ne, žádnou záminku jsem mu neposkytla. Nesmála jsem se na

něj, nenakrucovala jsem se před ním, nevypínala jsem hruď a

neflirtovala jsem s ním. To můžu klidně odpřísáhnout, Olivie.“

„Počkej,“ přimhouřila Olivia oči. „Nejeli jste oba náhodou na

koních?“

„Ano, jeli.“

„Copak to jde? Myslím, copak jde líbat se, když sedíte v

sedlech?“

„Jak vidíš, jde to,“ kývla Deborah.

„To by mě nikdy nenapadlo. Muselo být přece docela těžké tě

obejmout a políbit, když jste seděli na koních.“

„Na to se zeptej Richarda Kestrela. Já jsem byla tak překvapená,

že jsem si nevšimla ani podruhé, jak to vlastně udělal.“

„Podruhé?“ podivila se Olivia. „Slyším dobře? Řekla jsi

podruhé?“

„Hmm…“

„Políbil tě dvakrát?“

„Copak jsem ti neodpověděla?“ zavrčela Deborah.

„Jen jsem se chtěla ujistit, že jsem dobře slyšela,“ nenechala se

Olivia vyvést z klidu.

Zato Deborah byla celá červená a znovu jí lomcoval vztek. „Ano,

slyšela jsi výborně. Políbil mě hned dvakrát. Ale já mu to

spočítám!“

„Zajímavé. Tak dvakrát. A ty mu to spočítáš.“

„Přesně tak.“

„Smím vědět, co hodláš dělat?“

Deborah pohodila hlavou. „Zatím nevím, ale neboj se, drahá

sestřičko. Však já něco vymyslím. Dostanu se Richardu Kestrelovi

na zoubek a slibuju, že pomsta bude sladká. Na mě hned tak

nezapomene.“

„Ano, s tím bych souhlasila,“ kývla Olivia.

„S čím?“

„Že na tebe hned tak nezapomene.“

„Liv,“ zamračila se Deborah. „Jak tomu mám rozumět?“

„Richard Kestrel po tobě hází očkem už pěkně dlouho, Deb.

Netvař se, že sis toho nevšimla.“

„Richard Kestrel hází očkem po každé ženě, která se kolem něho

mihne.“

„Po mně ne.“

„Protože ty jsi vdaná a shodou okolností za jeho přítele,“

zdůraznila Deborah.

„Ale zlato, ty víš, jak to myslím. Abych byla upřímná, několikrát

mě dokonce napadlo, že by vám to spolu náramně slušelo.“

Deborah zalapala po dechu. „Ty jsi snad chytla horkou nemoc,

Olivie. Já a Richard Kestrel? Ani ve snu, rozumíš? Nikdy! Nikdy v

životě!“

„Nezdá se ti, že se bráníš trochu moc?“ nadhodila lakonicky

Olivia.

„Ne, nezdá. Ty mě vytáčíš.“

„Deborah, nic takového nedělám,“ ujišťovala svou sestru Olivia.

„Pouze se ti snažím otevřít oči. Proč se zlobíš? Nemáš důvod.“

„Protože mi podsouváš věci, které se mi vůbec nelíbí,“ hartusila

Deborah.

„Co kdybys zkusila být upřímná sama k sobě?“

„Liv –“

„Já to myslím vážně, Deb. Zkus se zamyslet nad tím, co pro tebe

Richard představuje, ano?“

„Je to jen floutek, který bydlí v sousedství a se kterým se občas

potkávám,“ odvětila pohotově Deborah.

„Jen?“

„Ano.“

„Nic k němu necítíš?“

„Ale ano, něco k němu cítím. Nejvíc ze všeho vztek, že mě

přivádí do prekérních situací. Nejdřív se mě zeptá, jestli bych

nechtěla být jeho milenkou, a pak, po roce a něco, mě políbí.“

„Dvakrát,“ připomněla Olivia.

„Ano. Dvakrát.“

„Tak dobře, zeptám se jinak. Když tě Richard Kestrel políbil, nic

jsi necítila?“

„Liv, prosím, netrap mě.“

„Netrápím. Odpověz.“

„Já jsem… Ne, necítila. Nebo… Víš… Možná…“ Deborah ze

sebe nedokázala dostat kloudnou větu.

„Zlatíčko, napij se čaje, uklidni se a odpověz popravdě, co cítíš,“

usmála se na ni Olivia a nalila jí šálek čaje. „Tak, už je to lepší?“

Deborah kývla.

„Cítila jsi něco?“

„Já jsem o tom ještě nestihla přemýšlet, Liv,“ hlesla Deborah.

„Jela jsem rovnou k tobě.“

„O takových věcech se nepřemýšlí.“

„V tomto případě ano. Richard mě urazil. Nejdřív jsem měla

vztek. Byla jsem tak překvapená, že jsem se nezmohla na žádný

odpor.“

„Proto ses nechala políbit podruhé?“

„Myslím že ano.“

„Takže ne z toho důvodu, že by se ti to líbilo?“ ujišťovala se

Olivia.

„Liv, já jsem se nelíbala ani nepamatuju,“ povzdychla si Deborah.

„Zapomněla jsem, jaké to je. Nevím, co cítím, a vlastně ani nevím,

jestli se tím chci zaobírat. City jsou nebezpečné. Jen se podívej, jak

dopadlo mé první manželství. Po Neilově zradě jsem si slíbila, že se

jenom tak ošálit nenechám. A pokud jde o Richarda Kestrela, ten

nedělá nic jiného, než že flirtuje se ženami. Nemyslím si, že bych

byla výjimkou. Nudí se, chce si užít, a tak to na mě zkouší. To je

všechno. Proto se o svých citech k němu nehodlám bavit, rozumíš?“

„Ano,“ pokývala Olivia hlavou. „Když to podáš takhle, myslím,

že to chápu. Já jenom, že…“ Zarazila se a přes tvář jí přelétl výraz

bolesti.

„Liv, co je?“ vyděsila se Deborah.

„Víš, co je zvláštní? Ross mě nikdy nepolíbil.“

„Prosím?“ vyjekla nevěřícně Deborah.

„Já a Ross jsme se nikdy nelíbali.“

„Jste spolu šest let.“

„Ano.“

„A ty mi tvrdíš, že jste se nikdy nelíbali?“

„Ne.“

„Ani jednou?“

Olivia zavrtěla hlavou.

„Já se neptám na dobu, co zažíváte krizi, Liv,“ pokračovala

Deborah ve výzvědách, protože si nedokázala představit, že by se s

mužem, kterého miluje, nelíbala. „Myslím vůbec. Když jste se do

sebe zamilovali, když jste se scházeli tajně v zahradě, když jste se

vzali…“

„Je to tak. Já jsem byla asi moc plachá a moc zásadová a Rossovi

jsem dovolila pouze to, aby mě držel za ruce, šeptal do ouška a líbal

na konečky prstů.“

„Až do svatby?“

„Po ní také.“

Deborah zašermovala Olivii před očima ukazováčkem. „Ale co…

co váš manželský život? Myslím, intimní manželský život?“

„Ale ano,“ hlesla Olivia posmutněle. „Ten samozřejmě byl,

jenomže… Asi mám moc předsudků, Deborah. Nevím, co jiného by

v tom mohlo být. Prostě…“ Olivia si setřela slzu, která jí stekla po

tváři, a pokusila se o úsměv. „Promiň, zlatíčko. Přišla jsi sem se

svými problémy a já tě obtěžuju svými. To ode mě není moc hezké.“

Deborah vyskočila z křesla a sedla si před Olivii, objala ji kolem

nohou a zadívala se jí upřeně do očí. „Liv, ty mě nikdy neobtěžuješ.

Nikdy, rozumíš? Nemůžu se dívat na to, jak jsi smutná.“

„Už je to dobré.“

„Nevěřím ti. Vím, že se trápíš.“

„Není to tak hrozné.“

„Teď jsi to ty, kdo se nechce podívat pravdě do očí,“ lekla tiše

Deborah. „Pověz mi, je to s Rossem opravdu tak špatné, Liv?“

„Ano, myslím že ano.“

„Měli byste si promluvit. Jsem si jistá, že tě Ross miluje, jenom…

Někde se něco pokazilo a vy dva to kazíte ještě víc.“

Olivia zavrtěla hlavou. „Na mluvení je pozdě, Deborah. Je pozdě

na všechno. Já a Ross už nemáme žádnou šanci. Je konec.“

„Tohle neříkej.“

„Jestli se mám dívat pravdě do očí, musím to říct. Je načase,

abych si přestala namlouvat, že se naše láska vrátí. To jsem dělala až

moc dlouho a co z toho?“ rozhodila Olivia bezradně rukama.

„Vůbec nic.“

„Ty k Rossovi už nic necítíš?“

„Já nevím, co cítím, sestřičko,“ zašeptala Olivia. „Vím jen jediné.

My dva spolu už neumíme mluvit a není šance, že bychom se to

mohli naučit. Nežijeme spolu, ale vedle sebe, aby se neřeklo a

nevznikly zbytečné řeči. Já už ale takhle nemůžu dál. Je to pro mě

ubíjející. Radši bych…“

„Co, Liv?“ naléhala Deborah. „Co bys radši?“

„Někdy ti závidím tvůj život a tvou povahu, Deborah. Já jsem

nikdy nedokázala utéct.“

„Ty nemáš kam –“

„To jsou mi hosti!“ vyrušil obě ženy ode dveří zvučný hlas Rosse

Marneyho. „Vítám tě, Deborah.“

„Dobré odpoledne, Rossi,“ políbila se Deborah se svým švagrem

na tváře. Když se podívala na Olivii, četla v jejích očích otázku:

Dobrý bože, jak dlouho tu je a co všechno asi slyšel?

Přestože plápolal oheň v krbu, teplota v odpoledním salonku s

Rossovým příchodem klesla na bod mrazu. Olivia zjevně stále

přemítala, co všechno Ross slyšel a jak její slova asi mohl pochopit,

a Rossovi kolem rtů pohrával ironický úsměšek. Deborah byla

přesvědčená, že slyšel několik posledních vět. Například když

Olivia říkala, že oni dva už nemají žádnou šanci. Proto se choval tak

divně.

„Promiňte, dámy,“ podotkl Ross uštěpačně. „Doufám, že jsem

vás nevyrušil v závažném rozhovoru. To by mě velmi mrzelo, věřte

mi.“

„Ovšemže jsi nás nevyrušil,“ pronesla stroze Olivia. „Právě jsme

se bavily o Guyově svatbě.“

„Opravdu?“

Jeho otázka zůstala viset ve vzduchu. Olivia a Deborah se po sobě

krátce podívaly, jako kdyby ani jedna nevěděla, co má teď dělat.

„Rossi,“ pokoušela se Deborah zlehčit napětí, „dáš si s námi

trochu čaje? Pojď a posaď se k nám. Sušenky jsou vynikající.

Budete mi muset půjčit svou kuchařku, až budu chystat večírek pro

náš čtecí kroužek. Ta moje sušenky pokaždé spálí.“

„Pro mě za mě je tvoje,“ pokrčil Ross rameny a podíval se na

Olivii, která byla bledá jako smrt. „Co ty na to, drahá? My večeříme

málokdy společně a pro jednou se bez ní obejdeme. Možná i

províckrát,“ zabručel pod vousy.

Deborah dostala vztek. Ross byl její přítel, ale tohle jeho chování

se jí vůbec nelíbilo. Olivia si takové způsoby nezasloužila. Nic mu

neudělala. Jestli Ross poslouchal za dveřmi, je to jeho problém, i

když ty dveře byly otevřené. Nemůže se na svou ženu zlobit jen

proto, že si její slova špatně vykládá.

Zhluboka se nadechla a zadívala se svému švagrovi upřeně do

očí. „Rossi,“ šla rovnou k věci. „Smím vědět, co ti přelétlo přes

nos?“

„Mně? Vůbec nic. Všechno je v nejlepším pořádku. Jsem šťastný

a spokojený, copak to nevidíš?“ zasmál se sarkasticky.

„Ne, nevidím.“

„Myslím, že si ten čaj dám někdy jindy. Nějak mě na něj přešla

chuť. Poroučím se, dámy,“ uklonil se a zamířil dlouhým ladným

krokem ke dveřím. „Užijte si svůj odpolední dýchánek.“

Deborah otevřela ústa, aby ho zarazila, ale pak jí pohled padl na

Olivii.

„Deborah, nech to být,“ zašeptala tiše Olivia, aby ji její manžel

neslyšel.

„To nejde. To nemůžu, Liv. Nechová se k tobě hezky a já mu to

musím říct.“

„Prosím, pusť to z hlavy. Alespoň teď. Mezi námi je to složité, a

kdyby ses do něj navážela, ničemu by to nepomohlo.“

„Když si spolu nedokážete promluvit sami, někdo to za vás udělat

musí,“ bručela Deborah.

„Ne teď, Deborah. Já u toho nechci být, až spolu budete o mně

mluvit. Je to nepříjemné.“

„Jestli ti ublíží, ať si mě nepřeje,“ pohrozila Deborah sevřenou

pěstičkou ke dveřím.

Olivii její gesto rozesmálo. „Neslyšela jsem něco podobného před

chvílí? Nejdřív Richard, teď Ross, aby sis nakonec proti sobě

nepoštvala veškeré mužské osazenstvo v okolí, Deb.“

„Jestli se veškeré mužské osazenstvo v okolí nezačne chovat lépe,

pak s ním nechci mít nic společného a beze všeho ho proti sobě

poštvu. Popravdě řečeno mi celé mužské pokolení leze krkem.“

„Také mám někdy podobný pocit.“

„Jenomže já do toho na rozdíl od tebe počítám i našeho drahého

otce,“ vzpomněla si Deborah na další záležitost, kterou se svou

sestrou potřebovala vyřešit.

„Ale ale? Už tě zase láká zpátky na Walton Hall?“ uhodla Olivia.

„Kdyby mě lákal, byla bych nejšťastnější na světě, Liv,“ potřásla

Deborah hlavou. „Potíž vězí v tom, že mě neláká. Nařizuje. Kvůli

tvému dopisu je přesvědčený, že mi tady hrozí obrovské nebezpečí.

Podle něj mě zřejmě zběhlí francouzští vojáci hodlají chytit a zaživa

upéct nad ohněm, ne-li něco horšího.“

„Deb, to mě moc mrzí,“ omlouvala se Olivia. „Nemyslela jsem to

takhle. Já přece nechci, aby ses stěhovala. Vůbec nevím, co bych si

tady bez tebe počala.“

„Nemohla bys tedy otci napsat znovu a vysvětlit mu, že se mám

báječně a nic mi nehrozí?“

„Zajisté mohla a ráda to pro tebe udělám, ale znáš ho. Jakmile si

něco vezme do hlavy, je to s ním těžké.“

„To mi povídej,“ zasténala Deborah. „Nutí mě, abych si vzala

bratrance Harryho.“

„Co budeš dělat?“

Deborah se na Olivii zadívala s úpěnlivým výrazem v očích.

„Nebudeš se na mě zlobit?“ zeptala se.

„Ještě nevím, cos provedla.“

„Napsala jsem mu, že jsem zasnoubená.“

„Co že jsi udělala?“

„Slyšelas dobře. Napsala jsem mu, že jsem zasnoubená. Byl to

jediný způsob jak zabránit sňatku s Harrym.“

„Deb, ale ty zasnoubená nejsi.“

„To mi nemusíš připomínat. Já vím, že zasnoubená nejsem,

Olivie. Lhala jsem, mrzí mě to, ale on mě k tomu dohnal a já jsem

nemohla dělat nic jiného. To by ale nebylo to nejhorší.“

„Copak to ještě není všechno?“

„Ne. Otec chce, abych svého snoubence přivezla na Guyovu

svatbu.“

„Dobrý bože,“ nedokázala zakrýt Olivia zděšení. „Co budeš

dělat?“

„Musím nějakého najít. Ne doopravdy, jenom naoko,

samozřejmě. Zahraje si jeden večer na Walton Hall na mého

snoubence a bude to.“

„Bude to?“ opakovala přísně Olivia.

„Ano. Po nějaké době otci oznámím, že jsme zasnoubení zrušili.“

„Aha.“

„To je všechno, co mi na to řekneš, Liv?“

„Co bys chtěla slyšet?“

„Že mě neprozradíš.“

„Ovšemže tě neprozradím, Deborah, ale jedno ti povím. Vůbec se

mi to nelíbí. Nakonec se do toho zamotáš, dej na má slova.“

„Kdyby mě otec nenutil, abych se vrátila a vzala si bratrance

Harryho, a kdyby mě poslouchal, nemuselo by k tomu dojít.“

„Kde chceš toho muže, který bude předstírat tvého snoubence,

hledat? Už ho máš?“

„Zatím ne, ale pracuju na tom. Budeš první, Liv, komu prozradím

jeho jméno.“

„To je od tebe vážně moc hezké. Nezapomeň, že na to máš pouhé

dva měsíce.“

„Já vím. V nejhorším případě prostě nikoho nepřivezu a smířím

se s osudem. Vrátím se na Walton Hall a skončím na matčiných

dýcháncích jako stará panna. Čeká mě vskutku skvělá budoucnost.“

„Snad to nějak dopadne,“ povzdychla si Olivia. „Samozřejmě

dobře pro tebe. Mrzelo by mě, kdybych měla přijít o tvou

společnost.“

„To mě také.“

„Zůstaneš na večeři?“

„Nechcete si s Rossem promluvit o samotě?“ nadhodila Deborah.

„Ross dnes nebude večeřet doma. Myslím, že ho pozval Richard

Kestrel na karetní večírek do svého domu.“

„Je často pryč?“

„Ano, velmi často. Když nemáme hosty, téměř se spolu

nevidíme.“

„Olivie, to mě mrzí. Zůstanu s tebou velmi ráda, po všech těch

šálcích čaje mi pořádně vytrávilo. Skočím se jen trochu opláchnout

a upravit si vlasy.“

„Deborah?“ zavolala na ni ještě Olivia.

Deborah se tázavě otočila.

„Mohla bys přijít i zítra večer?“

„Ross zase nebude doma?“

„Zítra máme hudební večírek, vzpomínáš? Už jsem ti o něm

říkala, ale ty ses moc netvářila.“

„Vždyť víš, že tyhle hudební večírky nejsou pro mě. Vždycky se

na nich příšerně nudím.“

„Tentokrát bude zpívat miss Estella La Salle,“ pokoušela se

Olivia zlákat svou mladší sestru.

„Tím spíš.“

„Deb, já tě o to prosím,“ zašeptala Olivia. „Kvůli Rossovi. Přijde

spousta hostů, a když tady budeš ty, dodá mi to sílu usmívat se a

tvářit se, že je mezi námi všechno v pořádku. Bojím se, že bez tebe

to nezvládnu. Stačí mi, že tady budeš, nic víc nechci.“

Deborah Olivii pevně objala. „To víš, že tady budu, sestřičko.“

„Děkuju, Deb.“

Po večeři se už Deborah nezdržovala. Bylo dost pozdě a pomalu

se smrákalo. Olivia ji nezdržovala.

„Dávej na sebe pozor,“ nabádala ji. „Opravdu nechceš, abych ti

nechala zapřáhnout kočár? Tvého koně přivážeme za něj, takže ho

tu nebudeš muset nechávat.“

„To zvládnu. Ještě je dost světla.“

„Jak myslíš. Uvidíme se zítra.“

Sestry se políbily a pak už Deborah zmizela v ohybu cesty. Ujela

však sotva pár set metrů, když za sebou zaslechla dusot koňských

kopyt. Na zlomek vteřiny ji sevřel uvnitř hrudi ledový strach. Teď ji

některý ze zběhlých vojáků popadne za vlasy, strhne dolů z koně…

„Deborah, to jsem já! Stůj!“

Ross! Žádný krvelačný chudák, co už několik dní nejedl. Jenom

její švagr Ross Marney. Deborah se s úlevou rozesmála a zastavila

koně.

„Vypadáš vystrašeně,“ usmál se na ni Ross.

„Divíš se? Co tady děláš?“

„Myslel jsem, že bych tě mohl doprovodit, aby se ti nic nestalo.“

„Nemáš být náhodou u lorda Kestrela na karetním večírku?“

vzpomněla si Deborah.

„Právě se tam chystám.“

„Až teď?“

„Co je na tom?“

\

„Myslela jsem, že s Olivií nevečeříš právě proto, že jsi u

Kestrela.“

„Neměl jsem hlad. Pojedeme?“

Deborah mlčky pobídla koně a krokem vyrazila po cestě vpřed.

Nelíbilo se jí, s čím se jí právě Ross svěřil. On byl celou dobu doma,

ale na večeři s Olivií nesešel? Že by to mezi nimi bylo až tak špatné,

nebo se ho tolik dotkla slova její sestry o neodvratném konci?

Deborah chvíli váhala, jestli s tím má sama začít, nebo jestli má

čekat, až promluví sám. Nakonec nevydržela mlčet. Ona a Ross jsou

přátelé a přátelé by spolu měli mluvit otevřeně.

„Rossi, co se to děje?“

„Já vím, není zdvořilé zůstat v ložnici, když máme hosty.

Omlouvám se, Deb.“

„Tak jsem to nemyslela. Nejde o mě, omluvit by ses měl někomu

jinému.“

„Myslíš Olivii?“

„Samozřejmě. Dovedeš si představit, jak jí asi je?“

„Dovedeš si představit ty, jak je mně?“

„Ano!“ zdůraznila ostře Deborah. „Dovedu a moc dobře. Jestli si

nevzpomínáš, zažila jsem vztah, který moc dobře nedopadl. Vím,

jaké to je kvůli někomu se trápit.“

„Ještě dnes se mi otevírá nůž v kapse, když si na Neila Strattona

vzpomenu,“ procedil Ross mezi zuby.

„Tehdy jsi mi velice pomohl, a já jsem ti za to vděčná, Rossi, ale

teď o tom mluvit nebudeme. Neil je pryč. Můj vztah skončil už před

třemi lety. Dnes jsi to ty a Olivia, kdo má problémy.“

„Jsem rád, že mi je připomínáš.“

„Rossi, neurážej se,“ zasténala Deborah. „S tebou se dalo

vždycky o všem mluvit. Proč to nejde i v případě tvého

manželství?“

„Protože nevím, jestli mé manželství ještě vůbec existuje,“

zahučel.

„Samozřejmě že existuje. Ty a Olivia se k sobě báječně hodíte,

jenom se nedokážete domluvit.“

„Ano, v tom bude ten problém.“

„Tak proč si s ní o všem nepromluvíš?“ naléhala Deborah

nešťastně.

„Proč myslíš, že jsem to nezkoušel?“

„Protože jsem si o vás dvou povídala s Olivií.“

„Takže už víš všechno a nemusíš se ptát.“

„Právě že nevím. Olivia se jen zmínila, že je to mezi vámi

špatné.“

„To má pravdu.“

„Rossi, copak ty ji už vůbec nemáš rád?“

Ross se na svoji švagrovou podíval skoro rozezleně. „Mám ji

rád!“ vybuchl. „Mám rád Olivii, rozumíš? V tom také všechno

vězí.“

„V tom, že ji máš rád?“

„Deb, nepleť se do věcí, kterým nerozumíš.“

„Já musím. Jste moje rodina. Jste mi ze všech lidí nejbližší.

Nemůžu se dívat, jak se trápíte.“

„To nejsi sama.“

„Tak něco dělejte!“

„Už jsem vyčerpal všechny možnosti.“

„Vážně?“ opáčila Deborah. „A co jsi dělal? Jaké všechny

možnosti jsi vyčerpal?“

„No…“

„Tak vidíš. Žádné.“

„To není pravda,“ protestoval Ross. „Zkoušel jsem s ní mluvit.“

„Asi špatně. Zkus to znovu.“

„Nevím, jak začít.“

„Kup jí květiny.“

„Všechny květiny, které se jí líbí, má na zahradě,“ zavrčel Ross.

„To není stejné. Koupil jsi své ženě vůbec někdy květiny, Rossi?“

„Jistěže ano.“

„A?“

„Dopadlo to špatně, jako vždycky. Olivia je vzala, dala do vázy a

prohlásila, že má mnohem raději květiny rostoucí venku než ty,

které umírají ve vázách.“

Na to Deborah nenašla odpověď.

„Tak vidíš,“ hlesl Ross. „Ať udělám, co udělám, nikdy se

netrefím. Já zkrátka a dobře nevím, co vlastně Olivia chce, rozumíš?

Neumím jí číst myšlenky a pak dělám chyby.“

„Rossi,“ řekla Deborah tiše, „když nevíš, co Olivia chce, proč se

jí nezeptáš? Možná bys byl překvapený, že toho nechce tak mnoho.“

„Ty něco víš?“

„Zeptej se jí. Jinou radu ti dát neumím. Tady už mě můžeš nechat,

domů to mám kousek. Díky za doprovod.“

Deborah nečekala na odpověď, pobídla koně patami a zmizela v

šeru. Rosse nechala stát na rozcestí i s jeho myšlenkami.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Deb! Deb! Vzbuď se!“

Deborah se nechtělo vstávat. Zrovna se jí zdál krásný sen o muži s

maskou a právě ve chvíli, kdy si onen neznámý chystal masku z

tváře sejmout, lomcuje jí Betty ramenem a nutí ji vstávat. Nebo je to

Clarissa?

„Deborah!“

„Clarrie,“ zamumlala Deborah tiše. „Ještě chviličku, prosím.

Třeba se vrátí.“

„Kdo?“

„No on…“

„Deborah, dobrý bože, nespi! Slyšíš mě? Vstávej! To jsem já,

Olivia!“

„Liv?“ zakňourala Deborah se zavřenýma očima. „Co tady

děláš?“

„Jsem tady doma, Deb. Jsme v mém domě na hudebním večírku.

Asi se ti něco zdálo.“

Deborah byla okamžitě na nohou. U horoucích pekel, blesklo jí

hlavou, když si nenápadně upravovala korzet, jak se jí to mohlo

stát? Usnula tak tvrdě, že úplně zapomněla na hudební večírek a

myslela si, že leží ve své posteli a je ráno. To je tedy prekérní

situace.

„Olivie, promiň,“ omlouvala se horečně. „Já jsem hrozná, viď?“

„Tentokrát ti musím dát za pravdu,“ zabručela Olivia. „Usnout

hned na začátku hudebního představení!“

„Copak já jsem usnula hned na začátku?“ špitla Deborah

provinile.

„Miss La Salle ani nestačila otevřít ústa! Naštěstí jsi seděla v

poslední řadě v rohu na druhé straně dveří. Měla jsem snad

vnuknutí, když mě napadlo, abych tě posadila stranou.“

„Je mi to opravdu moc líto,“ kála se Deborah. „Snad mě nikdo

neviděl. Slibuju, že celou druhou půlku vydržím vzhůru a budu

pozorně poslouchat.“

„Druhou půlku?“ opáčila Olivia. „Jakou druhou půlku?“

„Copak není přestávka?“ rozhlížela se Deborah po prázdném

hudebním salonku, ve kterém se produkce slavné operní divy z

Walesu konala.

„Ne, Deborah, není přestávka. Představení skončilo už před

deseti minutami.“

„Dobrý bože!“ vypískla Deborah. „Proč jsi mě nevzbudila, hned

jak jsem usnula?“

„Jak jsem to měla udělat? Kdybych tebou třásla, jen bych

vyvolala rozruch. Miss Estella La Salle by se pak určitě sebrala a

uraženě by odešla pryč.“

„Tak jsi mě měla vzbudit hned poté, co představení skončilo.“

„Musela jsem uvést hosty do společenského sálu, a ne se starat o

svou sestřičku, která spokojeně pochrupuje v rohu a nechá si zdát…

O kom se ti vlastně zdálo?“

„To kdybych věděla,“ podívala se vyčítavě Deborah na svou

sestru. „Nestačil si sundat masku.“

Olivia se proti své vůli usmála. „Ty jsi nenapravitelná

romantička.“

„Myslíš?“ vyděsila se Deborah.

„Ano, jsem o tom přesvědčená.“

„Mýlíš se, Liv, už nikdy bych s žádným mužem neutekla. Nikdy

mi nikdo neukradne srdce, na to si dám moc dobrý pozor. Copak ale

můžu ovlivnit své sny?“

„Ach, Deb, přesně o tom mluvím,“ potřásla Olivia hlavou. „Ty

své sny neovlivňuješ. Necháš se jimi nést. I přesto, že tě Neil

Stratton tolik zklamal, se ti zdá o mužích s maskou, kteří tě někam

unášejí. A vůbec – jak můžeš spát při hudebním představení?“

„Zřejmě mě moc nezaujalo. Snad ti s hosty pomohl alespoň Ross,

když už já jsem usnula,“ zadoufala Deborah a podívala se pátravě na

svou sestru.

„Právě že ne,“ zvážněla znovu Olivia. „To je další věc, o které

jsem s tebou chtěla mluvit.“

„Co se stalo? Ross tady není?“

Olivia zavrtěla hlavou.

„Zase někam odešel?“ vykulila Deborah oči. „Zrovna když

pořádáš hudební večírek a prosila jsi ho, aby tady zůstal? Tomu

nemůžu uvěřit.“

„Je to trochu jinak,“ vysvětlovala Olivia. „Ross tady je. Je v

domě, ale na produkci naší slavné umělkyně se nedostavil. Dost

možná usnul v knihovně v křesle. Miss Estelle nikdy nepřišel na

chuť. Na večírek by ale přijít měl, jinak se zase spustí řeči. Nemohla

bys ho najít, Deb?“ poprosila ji Olivia. „Musím se vrátit k hostům,

beztak tu s tebou klábosím už moc dlouho.“

„Jistěže, hned se po něm podívám.“

„Jsi zlatá.“

„Usnula jsem v křesle,“ připomněla Deborah se smíchem.

„Dlužím ti to.“

„Deb, mohla bys…“

Olivia pokrčila rozpačitě rameny.

„Mám poprosit Rosse, jestli by se protentokrát pokusil nechat

ironii stranou a choval se jako vzorný a milující manžel?“

„Ano.“

„Ross je chápavý, Liv. Určitě se nezdržel naschvál. Ať už je mezi

vámi cokoli, to by ti neudělal.“

„V poslední době už si nejsem jistá ničím.“

„Tímhle buď.“

„Hlavně ho přesvědč, aby okamžitě přišel dolů. Lady Lily

Benedictová už se mě ptala tím svým medovým hlasem, kam se

poděl drahý Ross. Kapal z něj jed,“ ohrnula rty Olivia. „Ta je horší

než všichni Filištínští dohromady.“

„Uklidni se, Liv,“ políbila Deborah sestřičku na tvář. „Za chvíli

jsem zpátky i s Rossem.“

Deborah vyběhla po širokém schodišti do prvního patra, kde byla

knihovna, a zaklepala na dveře. Když se neozvala žádná odpověď,

rozhlédla se, jestli ji nikdo nevidí, otevřela a rychle vklouzla

dovnitř. Kdyby ji lady Benedictová nachytala s Rossem v jedné

místnosti, zcela jistě by si svůj objev nenechala pro sebe, ale hned za

tepla by ho poslala dál.

„Rossi?“ zavolala Deborah tlumeným hlasem. „Rossi, jsi tady

někde?“

Nic.

„Rossi, neschovávej se, to od tebe není hezké. Musíš jít okamžitě

dolů a pomoct Olivii s hosty. Potřebuje tě. A ne aby ses tvářil, jako

že to děláš z povinnosti. Vezmi ji hezky za ruku, polib ji na tvář a

celý večer ji drž. Slyšíš, Rossi? Tak vylez!“

Těžký, tmavě modrý závěs u výklenku se lehce pohnul.

„Tak tamhle se schováváš,“ zasmála se Deborah. „Nemysli si, že

mi utečeš.“

Přeběhla po špičkách k výklenku, vzala za závěs a rychle ho

odhrnula na stranu.

K jejímu obrovskému překvapení se za ním neschovával její

švagr Ross Marney. Namísto toho stála tváří v tvář muži, kterému

by se nejraději vyhnula velkým obloukem.

„Dobrý večer, paní Strattonová.“

Dobrý bože! zaúpěla v duchu. Kdo ji za co trestá? Proč se musí v

knihovně své sestry potkat právě s člověkem, který jí způsobuje

noční můry?

„Dobrý večer, paní Strattonová,“ opakoval Richard Kestrel.

„Ztratila jste řeč?“

„Prosím?“ podívala se na něj nechápavě.

„Ptal jsem se, jestli jste ztratila řeč. Ještě před maličkou chvílí jste

byla výmluvná až až. Zřejmě jsem vás překvapil, nemám pravdu?“

„Máte,“ zavrčela Deborah zlostně. „Čekala jsem úplně někoho

jiného.“

„Všiml jsem si, jestli dovolíte.“

„Odkdy vy se ptáte na dovolení?“

V očích se mu pobaveně zablýsklo. „Já se ptám vždycky na

dovolení.“

„Máte krátkou paměť.“

„Ach tak, vy narážíte na naše polibky. Copak vy jste o ně

nestála?“ zatvářil se jako neviňátko.

„Ovšemže jsem o ně nestála!“ vybuchla Deborah. „A laskavě

přestaňte říkat naše polibky. Já jsem vás nelíbala a nechtěla jsem,

abyste líbal vy mě.“

„Jste si jistá?“

„Samozřejmě že jsem si jistá. Co tady vlastně děláte?“

„Potřeboval jsem si trochu odpočinout od toho velkého umění,“

zazubil se Richard. „Stejně jako vy.“

„Prosím?“

„Doufám, že jste se dobře vyspala.“

„Vyspala jsem se báječně,“ zavrčela Deborah. Nebylo jí dvakrát

příjemné, že ji Richard Kestrel pozoroval během spánku.

„Je to na vás vidět.“

„Já jsem se ptala, co dnes večer děláte tady na Marney Hall,“

vybafla na něj poněkud nezdvořile.

„Byl jsem pozván na hudební produkci. Copak vám o mně vaše

sestra neřekla?“

„Moje sestra mi nedává schvalovat seznam svých hostů a

nechápu, proč by mi měla říkat právě o vás.“

„Protože by vás to třeba mohlo zajímat,“ usmíval se provokativně

Richard.

„Vy netrpíte nedostatkem sebevědomí, viďte?“

„Sebevědomí mi nikdy nebylo cizí,“ odvětil Richard naoko

vážným tónem, aby ji ještě víc pozlobil. „Jak jste na tom vy, paní

Strattonová?“

Deborah se na něj chvíli dívala planoucíma očima a usilovně

hledala vhodnou odpověď, kterou by ho srazila na kolena, ale žádná

ji nenapadla. Ve společnosti Richarda Kestrela si vždycky připadala

jako malá holčička. Nikdy nedokázala odpovědět tak pohotově, jak

chtěla a jak potřebovala. Ani tentokrát ne. Nakonec jenom

znechuceně ohrnula rty.

„Do horoucích pekel s vámi, Kestrele,“ procedila mezi zuby. „Na

tyhle řeči nejsem zvědavá. Neviděl jste náhodou Rosse? Musím ho

nutně najít a poslat za Olivií dolů.“

„Těsně jste se minuli,“ zvážněl Richard.

„Nevíte, kam šel?“

„Myslím, že za Olivií.“

„Určitě?“ ujišťovala se. „Jste si jistý?“

„Říkal to.“

Deborah přistoupila těsně k němu a namířila na něj ukazovák.

„Jestli si ze mě děláte legraci, nedaruju vám to, protože tentokrát to

legrační není. Olivia tam nemůže zůstat sama, chápete? Už tak to

má velmi těžké.“

Richard chytil Deborah za napřažený prst a jemně ho stiskl.

„Nedělám si legraci, Deborah. Přestaňte na mě svolávat hromy a

blesky, tentokrát mám svědomí čisté. Já vím, že to má Olivia těžké.

Ross na tom není o moc lépe.“

Deborah ustoupila o krok dozadu, protože z jeho horkého dechu

se jí začínala točit hlava. „Co vy o tom víte?“ zeptala se.

„Moc ne, ale mám oči a uši. Poznám, když se někdo trápí, věřte

mi.“

„Ach ne,“ zasténala Deborah.

„Copak?“

„Jestli jste poznal vy, že mezi Olivií a Rossem něco neklape, co

teprve dámy, které nemají nic jiného na práci než pozorovat ostatní

a klevetit?“

„Nezapomínejte, že Olivia i Ross jsou moji blízcí přátelé,“

připomněl Richard.

„Chcete říct, že se vám Ross svěřuje?“ vyzvídala Deborah.

„Ne tak docela, ale nepředstírá přede mnou štěstí, když šťastný

není, rozumíte?“

„Ano,“ hlesla Deborah. Najednou si připadala velice unavená,

Mrzelo ji, že Olivia s Rossem mají problémy, ale nevěděla, jak jim

pomoct. Jestli je pravda, že už pro ně není cesta zpátky, ani se jim

pomoci nedalo. Dodneška však Deborah netušila, co přesně se mezi

nimi událo. Skutečně jde jenom o to, že Ross netuší, co vlastně

Olivia chce? Vždyť jsou dospělí! Jsou manželé a kdysi se velmi

milovali. Jak je možné, že se nedokáží domluvit?

Ona a její manžel Neil to také neuměli, avšak to byla docela jiná

situace. Neil byl padouch, ničema a zbabělec. Zneužíval lidi a

zneužil i Deborah a nezasloužil si úctu, lásku ani druhou šanci,

natož třetí, čtvrtou nebo pátou.

Ross byl báječný muž.

Zasloužil si šanci.

A Olivia totéž.

Tak proč se u všech svatých nedokáží domluvit?

„Copak, Deborah?“ vzal Richard mezi prsty pramínek jejích

rusých vlasů a začal si s ním něžně pohrávat. „Vypadáte smutně.“

„Jen jsem přemýšlela, proč se dva rozumní lidé, které mám tolik

ráda, nedokáží domluvit.“

„To by mě také zajímalo,“ vrátil se Richard ke svému lehce

ironickému tónu. „Proč se dva rozumní lidé spolu nedokáží

domluvit?“

Už zase, pomyslela si Deborah znechuceně. Zase neví, co mu má

na jeho narážky odpovědět. Byla si jistá, že Richard mluvil o nich

dvou. O sobě a Deborah. Oni také nikdy nemohli najít společnou

řeč, nebo snad ano?

„Myslela jsem, že vám osud vašich blízkých přátel leží na srdci,

ale jak je vidět, spletla jsem se,“ ušklíbla se povýšeně.

„Z čeho tak usuzujete?“

„Z vaší poznámky. Vy se snad domníváte, že jsem hloupá,

lorde?“

„To bych si nikdy nedovolil.“

„Myslíte si, že nepoznám sarkasmus?“

„Vy, paní Strattonová? Vy zcela jistě.“

„Ne,“ zavrtěla Deborah hlavou. „S vámi se mluvit nedá. Naštěstí

mě to nemusí trápit, protože my dva nejsme manželé ani jsme jimi

nikdy nebyli.“

„Dokonce ani milenci jsme nebyli,“ podotkl Richard.

„Než vás mít za milence, to raději budu až do smrti stará panna,

která plete u kamen ponožky.“

„Nepřivolávejte neštěstí.“

„V porovnání s tím druhým by to bylo štěstí. Vy muži jste vůbec

hrozní. Myslíte si o sobě, že jste stvořili svět, ale víte co?“

Richard nadzvedl tázavě obočí.

„Na mě to neplatí. Já se bez vás obejdu. A bez vás osobně

dvojnásob.“

„Škoda, já si s vámi povídám docela rád.“

Deborah si dala ruce v bok.

„Tomuhle vy říkáte povídání?“ zatvářila se nevěřícně.

„Vy ne?“

„Ne, já tedy rozhodně ne. Já si povídání představuju úplně jinak.“

„Podělíte se se mnou o svou představu?“

„Do toho vám nic není.“

„Tak já zkusím hádat.“ Richard nečekal na souhlas a pokračoval.

„Vy chcete mít všechno dokonale naplánované. Nemáte ráda

nečekané změny. Kdysi jste byla ochotna více riskovat, avšak z toho

jste dávno vyrostla, přestože jste tak mladá. Možná máte za sebou

špatnou zkušenost, kdoví. V každém případě jste mnohem

konzervativnější, než si sama namlouváte.“

„Co to povídáte?“ rozzlobila se Deborah. „Já že jsem mnohem

konzervativnější, než si namlouvám?“

„Ano.“

„Jak to můžete vědět?“

„Mám oči a uši.“

„Já ale nejsem vaše blízká přítelkyně.“

„Přesto vás znám lépe, než byste si byla ochotna připustit,

Deborah.“

„To je typické. Nebýt mužů jako vy, asi by se už dávno zbortil

svět.“

„Neodbočujte,“ usmál se Richard. „Mluvili jsme o vás a vaší

představě povídání.“

„Vy jste o tom mluvil,“ zamračila se Deborah. „Já jsem chtěla už

dávno odejít.“

„Že jste neřekla?“

„Nepustil jste mě ke slovu.“

„V tom případě mi jistě dovolíte, když budu pokračovat.“

„Raději bych –“

„Nebude to trvat dlouho, slibuju.“

„Tak dobře. Proč si myslíte, že jsem konzervativní? Jenom kvůli

tomu, že jsem se nechtěla stát vaší milenkou?“

„Ne, Deborah,“ zavrtěl Richard pomalu hlavou. „Ne jenom kvůli

tomu, ale když už jste to zmínila, ano. I to je jeden z důvodů.“

„Typické.“

„Řekl jsem, že je to pouze jeden z důvodů.“

„Úplně stačí, že mé odmítnutí jako důvod považujete, lorde,“

pronesla Deborah opovržlivě. „A já hloupá jsem byla přesvědčená,

že odmítnout muže, kterého nejen nemiluju, ale který mě ani trochu

nepřitahuje, nemá s konzervativností nic společného.“

„Já vás nepřitahuju?“ přimhouřil Richard své uhrančivé oči, které

se Deborah propalovaly až na dno duše a které jí způsobovaly třes v

kolenou.

„Ne.“

„Ani trochu?“

„Jedno ne vám nestačí?“

„Jen jsem se chtěl ujistit.“

Přitahoval ji. Ovšemže ji přitahoval, a dokonce moc. Byla si

skoro jistá, že ten muž s maskou, o kterém se jí před chvílí během

hudební produkce zdálo, je právě Richard Kestrel, protože měl

stejně široká ramena a podobný plášť, jaký na něm Deborah viděla

včera odpoledne, když se potkali na vyjížďce.

Přitahoval ji.

Celým svým dokonalým tělem.

V žádném případě mu však své pocity nehodlala dát nijak najevo.

Nikdy!

Navíc pro ni přitažlivost nebyla důvodem, aby se stala jeho

milenkou. Proč by se měla stát milenkou někoho, kdo jí udělá tak

neomalenou nabídku, pouze z důvodu, že se jí líbí? Jenom aby si

dokázala, že není konzervativní?

Deborah si nic dokazovat nemusela. Možná byla konzervativní,

ale to jí nevadilo. Vadilo jí, že se jí Richard Kestrel posmívá a

považuje ji za husičku.

Na druhé straně, napadlo ji, proč by se měla jeho poznámkami

zaobírat? Co je jí do něj? Ona si v minulosti užila dost na to, aby

nevlezla do postele prvnímu muži, který se jí zeptá, jestli by se

nechtěla stát jeho milenkou.

I když se ten muž jmenuje Richard Kestrel.

Lord Richard Kestrel.

Ne, tohle nemělo s přitažlivostí nic společného. Deborah nestála o

milence, stejně jako nestála o manžela. Teď ne. Ještě bylo příliš

brzy.

Moc brzy.

Otázkou bylo, jestli vůbec někdy přijde chvíle, kdy už žádné brzy

nebude.

„Už jste se svou přednáškou skončil?“ zeptala se ho Deborah

suše.

„Záleží na tom, jestli mě ještě chcete poslouchat.“

„Jen mi povězte, jaká podle vás jsem, drahý lorde,“ pitvořila se

Deborah. „Kromě toho, že jsem konzervativní, samozřejmě.“

„Vyžadujete, aby věci byly po vašem,“ začal vypočítávat

Richard. „Ovšem když vám dá někdo najevo, že vás má…“

Zarazil se.

„Pokračujte,“ vyzvala ho Deborah tiše,

„Ne,“ zavrtěl hlavou Richard. „Myslím, že bychom toho raději

měli nechat.“

„Kvůli čemu?“

„Nerad bych se dostal moc daleko. Neptejte se mě, Deborah,

jenom bych vám nasadil brouka do hlavy.“

„Možná chci, abyste to udělal,“ zašeptala.

„Zítra byste toho litovala. A pak – máte pravdu. My dva nejsme

blízcí přátelé a já vás vlastně vůbec neznám. Můžu se plést.“

„To od vás není moc hezké, lorde Richarde,“ nakrčila Deborah

rozzlobeně obočí. „Nejprve mi začnete vnucovat svůj názor a

vzápětí z toho vycouváte.“

„Občas si na džentlmena pouze nehraju, Deborah,“ pousmál se.

„Občas jím jsem.“

„Mohl byste někdy mluvit vážně?“

„Teď jsem vážný, má drahá, věřte mi. Nebylo by ode mě zdvořilé,

kdybych pokračoval dál. Jak jsem říkal. Můžu se plést.“

„Ale –“

„Nestačilo by vám, kdybych vám pověděl, že jste krásná?“ dotkl

se Richard lehce její tváře. „Že krásně voníte a máte nádherný

úsměv? Co víc by žena mohla chtít slyšet?“

Co víc? pomyslela si Deborah v duchu. Třeba že je milována…

Richard k ní přistoupil a Deborah cítila na tváři jeho horký dech.

Zase se jí zatočila hlava. Poprvé za dobu jejich známosti ji napadlo,

že Richard Kestrel by možná stál za hřích.

A že po něm touží.

Richard naklonil hlavu, takže se svými rty skoro dotýkal jejího

čela.

„Jste krásná, Deborah,“ opakoval. „Když se vás teď zeptám, jestli

vás můžu políbit, co mi odpovíte?“

Deborah ze sebe nedokázala vypravit jediné slovo.

„Příště mě ale nemůžete osočovat, že jsem se nezeptal,“ zašeptal

horce Richard a sklonil se ještě níž.

Deborah věděla, že by měla utéct, ale nedokázala se pohnout z

místa. Bylo jí, jako kdyby byla k podlaze přimražená. Nohy jí

ztěžkly a vůle ji opustila. Nejenže stála bez hnutí, ale ještě

nadzvedla hlavu a pootevřela rty.

„Deborah? Jsi tady někde?“

Deborah od Richarda bleskově odskočila. Ve dveřích knihovny

stála Olivia a v příšeří místnosti osvětlené pouze dvěma svícemi

zírala na dvě postavy ve výklenku.

„Deb?“ zeptala se nejisté.

„Ano, jsem to já. Hledala jsem Rosse, ale… on… tady nebyl.“

„Je dole ve společenském sále a tvrdí, že tě nepotkal,“

vysvětlovala Olivia.

„To je pravda, nepotkal,“ chrlila ze sebe rozpačitě Deborah. „Šla

jsem do knihovny, ale namísto Rosse jsem potkala lorda Kestrela.

Hledala bych ho dál, ale…“

„Já jsem tu s Rossem mluvil krátce předtím,“ dodal Richard

pohotově. „Paní Strattonové jsem tudíž sdělil, že váš manžel šel již

dolů.“

Olivia rozpačitě pokývala hlavou.

„Měla jsem strach, jestli se Deborah něco nestalo, nebo jestli zase

neusnula, a tak… jsem ji šla hledat. Netušila jsem, že má společnost.

Promiňte, nechtěla jsem vás vyrušit.“

„Liv!“ vyhrkla Deborah. „Nás nerušíš, opravdu ne! Tohle je tvůj

dům a… Dobrý bože, chci říct, že není… nebylo nic, co by se dalo

rušit. My jsme si tu jen povídali a celkem vzato to ani nebylo moc

zajímavé, nemám pravdu?“ podívala se Deborah na Richarda.

„Já jsem se docela dobře bavil,“ pokrčil Richard rameny.

„Zase mi házíte klacky pod nohy?“ zasyčela na něj Deborah, aby

je Olivia neslyšela.

„Nikoli, má drahá. Zase se chovám jako džentlmen. Bylo by vám

snad milejší, kdybych řekl, že mě rozhovor s vámi nudil?“

„Deb, půjdeš dolů? Několik dam z našeho čtecího kroužku se po

tobě ptá.“

Deborah zahlédla úšklebek na Richardových rtech a dostala

vztek. „Ne, Liv, nepůjdu. Myslím, že je nejvyšší čas vrátit se

domů.“

„Během zpěvu jsi usnula a už chceš jít?“ podivila se Olivia. „Není

ti dobře?“

„Je mi dobře, ale… Vlastně ne, není. Příšerně mě rozbolela hlava.

Omluvíš mě, prosím?“

„Jistě. Nechceš přespat tady na Marney Hall? Je pozdě a noci už

jsou chladné.“

„Řekla jsem Clarisse, že se vrátím,“ vymluvila se Deborah. „Měla

by starost. Dobrou noc, Liv, a užijte si večírek. Na shledanou, lorde

Richarde,“ prohodila přes rameno a rychle vyšla ze dveří.

Nemohla se dočkat, až bude pryč.

PÁTÁ KAPITOLA

Lord Richard Kestrel seděl ve své pracovně a listoval čerstvým

vydáním Suffolk Chronicle. Ode dne, kdy objevil dopis zachycený v

otvoru poštovní schránky, který posílala Deborah Strattonová do

redakce, se novinám věnoval obzvlášť pečlivě. Každé ráno, když

mu jeho majordomus James přinesl poštu, sáhl nejdříve právě po

Suffolk Chronicle a pečlivě je pročítal stránku po stránce, článek po

článku, písmenko po písmenku.

Nevynechal nic.

Ani recepty na rebarborové koláče.

Co kdyby je psala Deborah?

Richard si byl jistý, že Deborah Strattonová posílala do novin

nějaký příspěvek, ale až doposud nedokázal odhalit, jaký by to mohl

být.

Dnes, tři dny po hudebním večírku Olivie Marneyové, ho našel.

Schovával se v inzertní sekci na stránce šest, a kdyby Richard nečetl

pozorně každé písmenko, dost možná by ho přehlédl. Oznámení o

konání schůze místního dámského spolku, na kterém dámy popíjely

čaj, chroupaly máslové sušenky a háčkovaly, ani nákupy a prodeje

sazeniček ho za normálních okolností nezajímaly.

Mohl si jenom gratulovat, že ho náhoda přivedla k poštovní

schránce ve chvíli, kdy do ní házela Deborah dopis, a že se trochu

nedžentlmensky podíval na adresu.

Richard se pousmál a znovu si přečetl oznámení.

Mladá dáma, která se ne vlastní vinou ocitla ve velkých

nesnázích, hledá vychováním i vystupováním opravdového

džentlmena, který by jí byl ochoten pomoci vyřešit jistou maličkost a

dokáže udržet tajemství. Přijímám pouze vážné nabídky a požaduji

spolehlivost a naprostou diskrétnost. Odpovědi zasílejte na adresu

Lady Incognita, Bell and Steelyard Inn, Woodbridge, Suffolk.

Ani na chviličku nepochyboval, že inzerát pochází z pera

Deborah Strattonové. Ne že by ji znal tak dobře, ale tohle zkrátka a

dobře nemohl psát nikdo jiný než ona. Nic podobného dosud v

Suffolk Chronicle nečetl a byla by opravdu velká shoda náhod,

kdyby po všech těch jejích tajnostech s odesíláním dopisu onou

mladou dámou, která se ocitla v nesnázích, nebyla Deborah.

Richard odložil noviny na podnos a zamyšleně se zadíval z okna.

Tohle bylo zajímavé. Velmi zajímavé. Mladá dáma v nesnázích…

Jeho zvědavost byla napjatá až k prasknutí. Co se paní

Strattonové mohlo stát? uvažoval v duchu. Do jakých nesnází se asi

dostala? S čím by její potíže mohly souviset? A jak by jí

vychováním i vystupováním džentlmen, kterého tak usilovně hledá,

pomohl pomoci?

Ať si Richard lámal hlavu sebevíc, na nic nemohl přijít. Do

nesnází zajisté může zabřednout každý, ale proč, u všech svatých,

potřebuje Deborah pomoc džentlmena?

Možná se jí ztratilo něco cenného, napadlo ho po chvíli.

Náhrdelník nebo prsten. Třeba má podezření, kdo jí šperky zcizil,

ale sama s tím nemůže nic dělat. Proto hledá někoho, kdo by je

dokázal dostat zpátky.

Anebo to nějak souvisí s jejím prvním manželem. Třeba se

objevila nějaká pozůstalost…

Přestaň fantazírovat! okřikl se Richard v duchu. Stejně nic

nevymyslíš. Jestli chceš vědět, v jakých nesnázích se Deborah

Strattonová ocitla, budeš se muset pustit do malého pátrání.

Tiše se zasmál. Představa dobrodružství ho lákala a on byl

rozhodnutý dostat se té záhadě na kloub. To by bylo, aby se vzdal

předem. Jakmile šlo o Deborah, byl ochotný k čemukoli.

Lady Incognita…

Má smysl pro humor, to se musí nechat. Je vtipná a nápaditá. A

krásná…

Richard zavřel oči a pokoušel se vybavit tvář ženy, kterou už přes

rok tajně miloval. Když se odmítla stát jeho milenkou, stáhl se

trochu do ústraní a pak odjel na několik měsíců do Londýna, ale po

letošní letní sezoně se jeho city ještě prohloubily. Proto ty polibky.

Jakmile byli spolu sami a on ucítil její levandulovou vůni, zmocnila

se ho touha a nedokázal se ovládnout.

Navenek se však tvářil, jako že je to jenom hra, protože se bál

odmítnutí. Děsil se chvíle, kdy Deborah pochopí, že ji miluje, a

přede všemi se mu vysměje. Právě proto své city nehodlal dát

najevo. Takhle to bylo lepší.

Mnohem lepší.

Než Deborah Strattonové odhalí své srdce, musí se ta žena do něj

zamilovat. Richard sice netušil, jak toho docílí, ale jedno věděl jistě.

Bude se snažit.

A začne co nejdříve.

Richard otevřel oči a znovu se podíval na inzerát. V tom

okamžiku dostal nápad, jak se podívat pod pokličku jejích nesnází.

„To je ono,“ zamumlal si pod vousy. „Výborně, Richarde. Jak to

že tě to nenapadlo hned? Copak snad nejsi vychováním i

vystupováním džentlmen?“

Natáhl se pro papír, namočil pero do inkoustu a začal psát…

Deborah seděla spolu s Clarissou Aintreeovou u jídelního stolu a

během snídaně plánovala, co bude dělat. Celý uplynulý týden bez

přestání hustě pršelo, což se neobešlo bez následků. Ve sklepeních i

v květinových záhonech byla spousta vody a s tou se muselo něco

udělat, než přijde ještě větší zima.

„Paní Lesterová říkala, že v Marney Hall je hotová potopa,“

povzdychla si Clarissa. „Prý jim voda zatopila vinný sklep a sklep

se zásobami.“

Paní Lesterová byla Oliviina a Rossova hospodyně, takže

Deborah neměla důvod o jejích slovech pochybovat.

„Zastavím se za Olivií dnes odpoledne, abych ji trochu

podpořila,“ oznámila Deborah a nandala si na talířek další porci

smažených vajíček a opečené slaniny. „Mám pocit, že ji

pronásleduje jedno neštěstí za druhým.“

„Odpoledne přijdou dělníci z vesnice, aby odčerpali vodu,“

poznamenala Clarissa.

„Ano, já vím, ale u toho snad nemusím být.“

„Ovšemže ne, drahoušku, jen jsem chtěla připomenout, že tady

bude rušno, abyste s tím počítala.“

„Tím spíš si vyjedu ven. Celý týden jsem se nehnula z domu a

jsem celá rozlámaná a unavená. Čerstvý vzduch mi prospěje. Měla

byste si někdy vyrazit se mnou, Clarrie.“

„Vždyť víte, že jsem špatný jezdec. I ta nejhodnější kobyla mě

nakonec shodí. Já se raději půjdu projít po svých.“

„Jak myslíte.“

Do jídelny přišla služebná a na krb položila podnos s ranní poštou

a novinami. Deborah zašilhala po Suffolk Chronicle a krátce si

povzdychla. Její inzerát otiskli už před několika dny, ještě než

začalo pršet, ale když se na recepci hotelu ptala naposledy, neměli

pro ni žádnou odpověď.

Možná dnes, napadlo ji. Cestou za Olivií se zastaví ve

Woodbridge. Jestliže ani po takové době pro ni nebudou mít dopis,

na který čeká, podá si inzerát ještě jednou. Dost možná si ho nikdo

nevšiml.

Anebo žádný džentlmen v okolí není k mání…

„Ještě je čas,“ pousmála se Clarissa, která si všimla jejího

nešťastného pohledu.

„Tím si nejsem vůbec jistá, Clarrie. Co když žádného snoubence

neseženu?“

„Na to vám bohužel nedokážu odpovědět.“

„Víte, napadlo mě, že bych mohla poprosit o pomoc Rosse,“

nadhodila Deborah.

„Rosse Marneyho?“

„Znáte snad nějakého jiného? Ovšemže Rosse Marneyho. Má

spoustu přátel tady i v Londýně a mohl by mi sehnat někoho, kdo by

na mou lest přistoupil.“

„Vlastně to není zas tak špatný nápad,“ souhlasila Clarissa.

„Pořád lepší, než abyste si ho hledala sama. Mohli by si vaše úmysly

špatně vykládat.“

„Kdo?“

„Ti pánové.“

„Právě proto hledám džentlmena, který si mé úmysly špatně

vykládat nebude,“ vysvětlovala Deborah horlivě.

„Nechci vám kazit iluze, zlatíčko, ale možná máte o

džentlmenech příliš vysoké mínění.“

Deborah zčervenala.

„Dobrý bože, Clarrie, naznačujete, že by si někdo mohl myslet, že

hledám milence?“

Clarissa krátce kývla. „Je mi líto, ale je to tak. Tedy… mohlo by

to tak být.“

„Jen to ne,“ zasténala Deborah. „Nemám sílu vysvětlovat, že o

milence v žádném případě nestojím. Navíc by mi to mohlo zkazit

pověst.“

„Odkdy vy si tolik zakládáte na dokonalé pověsti bez jediné

skvrnky?“

Deborah se ušklíbla. „Od té doby, co mě můj otec nutí k návratu

na Walton Hall. Musím sekat dobrotu, Clarrie, protože další skandál

týkající se naší rodiny by mi asi neodpustil.“

V Clarissiných očích zasvítily šibalské ohníčky. „Nechci

podrývat jeho autoritu, Deb, ale jsem přesvědčená, že lord Walton

by vám nakonec odpustil všechno.“

„Všechno ne, Clarrie,“ povzdychla si Deborah. „Myslím, že lež

by se ho dotkla víc než můj útěk.“

„Ráda bych vám pomohla, ale se svým svědomím se budete

muset vypořádat sama. Já ostatně také. Lord Walton by mi asi

nepoděkoval, kdyby věděl, že jsem do vašich plánů zasvěcená a že

jsem ho neinformovala.“

„Ach Clarrie, kéž bych nemusela lhát a vymýšlet si, že jsem

zasnoubená. Kéž by mě dokázal pochopit. Vůbec nevím, co mám

dělat.“

„Hlavně nesmíte propadnout trudnomyslnosti, drahoušku.

Vyjížďka vám prospěje, uvidíte.“

Clarissa měla pravdu. Sotva se Deborah dostala na čerstvý

vzduch, zlepšila se jí nálada. Chyběl jí pohyb, vůně lesa a volnost,

kterou na svých osamělých vyjížďkách pociťovala. Někdy si přála,

aby se už nemusela vracet. Jela by pořád dál a dál a třeba by někde

našla štěstí, které se jí zatím tak urputně vyhýbá.

Pokaždé však zůstalo u toužebného přání. Deborah věděla, že

nakonec by se jí zastesklo po domově, po Olivii, Clarisse a všech

přátelích. Bez nich by stejně šťastná být nemohla. To oni ji podrželi,

když se vzpamatovávala z rány, kterou jí uštědřil osud v podobě

Neila Strattona.

Dnes byl obzvlášť příjemný den. Bledé slunce sice vykukovalo

zpoza mraků jen velice nesměle, ale po vytrvalém několikadenním

dešti se pročistil vzduch a vanul svěží vítr. Deborah měla chuť

zahodit jezdecký klobouček, rozpustit si vlasy a povolit korzet,

který ji škrtil v pase. Samozřejmě si nic takového nemohla dovolit.

Ve Woodbridgi, kam měla namířeno, by si mysleli, že se zbláznila.

Jedinou vadou na kráse byly rozblácené cesty. Její ryšavá klisna

klouzala na mazlavém jílu a hladkých kamenech a bláto jí zpod

kopyt stříkalo na všechny strany. Deborah musela dávat dobrý

pozor, aby nespadla a aby si kobylka neporanila nohu.

Vlastně ještě něco jí pokazilo náladu.

Nebo spíš někdo.

Richard Kestrel.

Všimla si ho příliš pozdě, takže se nemohla schovat v houštině

stromů ani otočit a vydat se nepozorovaně nazpátek. Richard jel po

rovné cestě přímo naproti ní a už z dálky se usmíval.

Deborah měla vztek. To mi snad dělá naschvál, blesklo jí hlavou.

On mě snad špehuje! Nudí se, nemá co na práci a rozhodl se, že mi

pěkně znepříjemní život.

Richard ji vzápětí vyvedl z omylu.

„To je ale milá náhodička,“ zahlaholil a obdařil ji svým

okouzlujícím úsměvem. „Dobré odpoledne, paní Strattonová, jak se

máte?“

„Měla jsem se báječně,“ odvětila Deborah se stejně sladkým

úsměvem. „Dokud jsem nepotkala vás, lorde. Náhodička to možná

je, ale pokud jde o mě, slovo milá bych v žádném případě

nepoužila.“

Richard se zazubil. „Já vás vidím vždycky moc rád. Máme dnes

hezky, že?“

„Ano. Chcete se bavit o počasí?“

„S vámi o čemkoli, Deborah,“ pokrčil rameny. „Jen abych se

nemusel vzdávat vaší společnosti.“

Zase ta jeho ironie. Deborah jí měla plné zuby stejně jako jeho.

Nestála o jeho společnost. Ne dnes.

„To je nová móda?“ pokračoval Richard v konverzaci. „Vcelku

slušivá, to se musí nechat.“

„P… prosím?“ vykoktala Deborah rozpačitě a bezděky si přejela

rukou v rukavičce po tváři.

„Bahenní koupele jsou prý velmi zdravé.“

„Bahenní… Ach bože,“ zamumlala Deborah, když si uvědomila,

že musí mít od bláta nejen sukně, ale i celý obličej. Nakonec aby

byla ráda, že se s ním potkala. Ve Woodbridgi by si mysleli, že je

přijela navštívit nějaká potřeštěná divoženka, a to by si ani nemusela

rozpouštět vlasy a povolovat korzet. Na druhé straně to znamená, že

si odpověď na svůj inzerát dnes nevyzvedne. Takhle umazaná mezi

lidi nemůže.

„Sluší vám to, když se červenáte, Deborah.“ Richard si rozvázal

šarlatově červený šátek, který mu chránil krk před větrem, a podal jí

ho. „Prosím, tohle vám pomůže, paní Strattonová.“

Deborah na něj vrhla podmračený pohled. Richard se však

tentokrát neusmíval ironicky. Usmíval se přátelsky, mile a laskavě!

„To nemohu přijmout. Zničím vám ho.“

„Jsem si jist, že trocha bláta šátku neublíží. A i kdyby, bude mi

ctí, že se dotkne tak spanilé tváře.“

„Lorde –“

„Vezměte si ho, Deborah,“ řekl tiše. „Až se zase někdy potkáme,

můžete mi ho vrátit. Pokud si ho ovšem nechcete nechat.“

„Ovšemže vám ho vrátím,“ vzala si Deborah šátek.

„Škoda. Hezky by se mi spalo, kdybych věděl, že můj šátek krášlí

váš spanilý krček.“

„Nepřijímám od cizích pánů dárky, lorde.“

„Cizí?“ opáčil Richard. „To pro vás jsem?“

Deborah pokrčila rameny.

„Možná jednou změníte názor, má drahá,“ zablýsklo se mu v

očích.

V dalším okamžiku se k ní naklonil, vzal si zpátky šátek, namotal

si ho okolo prstů, a než si stačila Deborah uvědomit, co se to vlastně

děje, začal jí jemnými pohyby čistit zablácenou tvář.

„Lorde –“

„Psst,“ přerušil ji. „Nic neříkejte.“

Bylo to příjemné.

Jeho ruce na její tváři, jeho blízkost, úsměv a jeho uhrančivé oči,

které si ji zkoumavě prohlížely. Deborah měla nutkání udělat totéž.

Natáhnout k němu ruku a dotknout se ho. Ucítit pod svými prsty

jeho tvář, na svých rtech jeho rty…

Vzpamatuj se, Deb! zakřičel na ni vší silou varovný hlásek.

Zachovej si chladnou hlavu! Pobídni koně a popojeď, jinak spadneš

do pasti a nedokážeš se vrátit! Slyšíš? Deborah! U horoucích pekel,

pobídni toho koně!

Nechtělo se jí z jeho blízkosti. Oči se jí samy od sebe zavíraly a

rty naopak pootevíraly, věděla ale, že varovný hlásek musí

poslechnout. Jednou to neudělala a jak to dopadlo! Uvěřila muži,

který jí mazal med kolem pusy, a dokonce s ním utekla z domu!

Stalo se to teprve před třemi lety, takže by si důsledky měla dobře

pamatovat.

Otevřela oči, cukla otěžemi, až klisnička vyděšeně pohodila

hlavou a poskočila na stranu.

„Plašíte ji,“ podotkl Richard.

„Vy plašíte mě, lorde. Když dovolíte, otřu si tvář sama, nejsem

malé dítě.“

Richard byl inteligentní muž a dokázal poznat, kdy nemá smysl

bojovat. Natáhl ruku a mlčky podal Deborah svůj šarlatový šátek.

„Děkuji. Hezký den, lorde,“ rozloučila se s ním Deborah, otočila

klisnu a jemně ji pobídla patami.

„Nemířila jste náhodou směrem k Woodbridge?“ nadzvedl

Richard tázavě obočí a čekal, co mu Deborah odpoví. Nechtěl ji

zaplašit. Jeho odpověď už na ni čekala na recepci a on byl zvědavý,

jak se zachová, až si ji přečte.

„Ano, ale zdržel jste mě a je načase vrátit se domů,“ odvětila

Deborah.

„Smím vám nabídnout svůj doprovod?“ nechtěl se nechat Richard

úplně odbýt.

„Snad někdy jindy. Domů trefím sama.“

„Doufám, že vás uvidím na večírku, který pořádá lady Sally

Saltireová!“ zavolal za ní ještě Richard. „Koná se příští pátek.“

„Já vím, kdy se koná,“ opáčila Deborah. „Jsem členkou čtecího

kroužku, který vede, zapomněl jste? Pomáhám jí s organizací.“

„Výborně. Budu se těšit. Smím si zamluvit první tanec?“

„Je mi líto, ale už jsem na celý večer zadaná,“ zalhala pohotově

Deborah.

„Škoda. Hezký den, paní Strattonová,“ uklonil se Richard a

naposledy si ji přeměřil rychlým, zkoumavým pohledem. Pak

zmizel v lese.

Když se Richard vrátil na Kestrel Court, čekalo ho nemilé

překvapení. Jeho starší bratr Justin mu psal, že podle tajných

informací existuje v Midwinter Mallow a okolí zrádce, který

spolupracuje s Francouzi.

Drahý Richarde,

Mám k Tobě velkou prosbu. Zjistili jsme, že se v Suffolku

vyskytuje špión, který vynáší důvěrně informace, a potřebujeme

Tvůj důvtip a obezřetnost, díky nimž se nám ho podaří odhalit. Měj

oči otevřené a dobře poslouchej, co se povídá. Nesmíš však v nikom

vzbudit podezření, rozumíš? Nikomu se nesvěřuj, ani svému

nejlepšímu příteli Rossovi. Jsme si skoro jistí, že oním špiónem je

žena. Může to být kterákoli z úctyhodných dam, která má styky ve

vysokých kruzích. Buď opatrný, milý bratříčku. Vrátím se na Kestrel

Court příští pátek a zdržím se několik dní. Do té doby nepodnikej

žádné unáhlené kroky. Zajisté ti nemusím připomínat, že tento dopis

bys měl okamžitě spálit.

S láskou Tvůj bratr

Justin.

Richard si dopis přečetl ještě jednou, aby se mu vtiskl do paměti,

a pak ho hodil do ohně v krbu. Počkal, až vzplane, a pro jistotu ještě

rozhrabal popel. Tajné vládní informace nesměl nikdo vidět. V době

války si člověk nemohl být jistý ani svým nejlepším přítelem.

Takže špiónka, uvažoval v duchu, když zničil důkaz. Někde v

Midwiner Mallow a okolí se pohybuje špión v dlouhých sukních,

který donáší informace Francouzům. To tedy není moc dobrá

zpráva. Znamená to spoustu komplikací a práce. Především je třeba

si dávat dobrý pozor na to, co říká a komu to říká.

Ale jak má Richard zrádkyni odhalit? Co si Justin představuje, že

bude dělat? Naznačuje snad, aby Richard využil svou pověst

svůdníka a sukničkáře a sbíral informace prostřednictvím postele?

Ještě před takovými třemi čtyřmi lety by mu podobný úkol

připadal jako báječné dobrodružství. Postupně by si získal důvěru

všech žen, které přicházely v úvahu, a nenápadně by z nich lákal

skrytá tajemství.

Každá žena má nějaké tajemství, které stojí za to slyšet, pousmál

se Richard.

Tentokrát se mu ale získávat tajemství v posteli nechtělo ani

trochu. Nemohl to udělat. Jestliže má najít špiónku, která donáší

informace nepřátelské straně, musí vymyslet jiný způsob.

Důvodem byla Deborah Strattonová.

Potíž byla v tom, že Deborah byla na seznamu podezřelých. Byla

mladá, krásná, chytrá, žila pouze se svou společnicí a nebála se

jezdit na koni třeba uprostřed noci. Kdyby chtěla, dokázala by

nepozorovaně vyklouznout, na tajném místě se sejít se svým

spojencem a poslat informace dál.

Ano, musel přiznat objektivně Richard. Deborah Strattonová by

byla skvělá špiónka.

Kromě ní tu ještě byly lady Sally Saltireová, lady Benedictová,

Olivia Marneyová, Helena Langová, lady Newlynová…

Richard si vzal papír a začal si psát seznam všech žen, na které si

vzpomněl. Ten nejtěžší úkol ho teprve čekal. Vymyslet plán a najít

zrádkyni.

Jen aby jí skutečně nebyla Deborah…

ŠESTÁ KAPITOLA

„Pouze jeden dopis?“

„Ano, madam,“ odpověděl úslužně postarší recepční.

„Jste si jistý?“

„Ano, madam, zcela jistý. Na jméno lady Incognita přišel pouze

tento list.“

Deborah sice nečekala, že jí své služby nabídne dvacet

džentlmenů, ale jeden se jí zdál přece jenom málo. Copak už

vymřeli galantní muži, kteří jsou ochotni pomoci dámě v nesnázích?

„Kdo ho přinesl?“ zajímala se Deborah.

„Poslíček, madam. Schováváme ho pro vás už týden.“

„Nemohla jsem přijet kvůli těm dešťům,“ vysvětlovala neochotně

Deborah.

„Chápu.“

Deborah cítila, jak si ji recepční pokradmu prohlíží. Nejspíš

uvažuje, proč si dáma jako ona nechává posílat dopisy na tak

podivné jméno, pomyslela si. Určitě si už také dokázal odpovědět.

Co jiného by mohla lady Incognita hledat než milence?

Pohled toho starého slídila byl Deborah nepříjemný. Mohla jen

doufat, že ji nezná a nebude o ní roznášet klepy po celém městečku.

Nejpozději zítra večer by dorazily z Woodbridge do Midwinter

Mallow a pak dál do celého Suffolku. Kdyby se její otec dozvěděl,

že jeho milovaná dceruška vystupuje pod jménem lady Incognita,

bez meškání by si pro ni osobně přijel.

A Deborah by neměla šanci se vymluvit.

Leda že by znovu utekla z domu…

„Kdybyste tady nechala adresu, madam,“ vycenil recepční špatný

chrup, „mohli bychom k vám někoho poslat, kdyby došel další

dopis.“

„Děkuji, to nebude třeba,“ odmítla stroze Deborah a navlékla si

rukavičky.

„Je to praktické, madam,“ pokoušel se z ní muž vylákat místo

bydliště. „Nemusela byste se obtěžovat takovou dálku.“

Deborah se na něj pátravě zadívala. „Jak víte, že jsem se k vám

obtěžovala takovou dálku?“ napodobila jeho úlisný tón.

„Určitě jste z daleka, jinak bych měl tu čest vás znát. Tady ve

vesnici a nejbližším okolí znám každého.“

„Skutečně?“

„Ano, madam. Je to moje povinnost.“

„Vaše povinnost?“ opáčila Deborah. „Nerozumím.“

„Jako recepční si musím pamatovat tváře i jména, madam. Hosté

nemají rádi, když si je člověk plete.“

„Chápu.“

„Musím být každému k těm nejlepším službám, madam. Budete

si přát i nadále schovávat další dopisy, které přijdou na jméno té

dámy?“

Deborah ten přeúslužný recepční připomínal svým vrkáním

vypelichaného holuba. Měla na sebe zlost. Jak mohla vymyslet tak

hloupé jméno jako lady Incognita? Co ji to napadlo? Vždyť to bije

do očí svou nápadností! Proč se nepojmenovala třeba lady

Smithová? Pak by nikomu nebylo nic nápadné. Ale lady Incognita!

„Madam?“

„Prosím? Říkal jste něco?“

„Ptal jsem se, jestli mám nadále schovávat dopisy se jménem té

dámy,“ opakoval stařík významně.

Dobrý bože, jak je průhledný, ušklíbla se Deborah v duchu. A

ubohý. On si ale bude bezpochyby myslet totéž o ní. Pro něj musí

být průhledná panička, která se chystá podvést svého manžela.

„Ano,“ odpověděla nahlas. „Budu vám vděčná, když dopisy pro

lady Incognitu uschováte.“

„Jsem vám k službám.“

„Děkuji.“

„Na shledanou, madam, bylo mi potěšením.“

Deborah kývla a otočila se ke dveřím. Když jí padl pohled na

vysokou postavu, která právě vcházela dovnitř, téměř omdlela

leknutím.

Byl to Richard Kestrel v celé své kráse.

Dobrý bože, ne! zaúpěla. To je zlý sen! Ta nejhorší noční můra!

Co tady dělá zrovna teď?

Musíš okamžitě odejít, nabádala se. Uklidni se a vyjdi ven, než tě

osloví tvým pravým jménem. To by byl konec. Ten starý mizera se

slídivýma očima se holedbal vynikající pamětí na jména a na tváře.

Deborah se pokusila udělat krok vpřed, ale nohy měla jako z

kamene. Když se jí konečně podařilo se pohnout, uvědomila si, že

dopis od neznámého džentlmena žmoulá v ruce, a rychle ho nacpala

do kabelky.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil ji Richard nonšalantně a přidržel jí

dveře, aby mohla vyjít. „Že my dva na sebe ale máme štěstí, co?“

Deborah se tak ulevilo, že ji opustil výraz štvané laně, a dokonce

se na Richarda usmála. „A… ano,“ vykoktala. „Poslední dobou se

potkáváme opravdu často. Dobré odpoledne, Richarde.“

„Co vás přivedlo do místního hotelu, smím-li se zeptat?“

prohlížel si Richard její profil. „Nějaký problém?“

„Problém?“ zpozorněla Deborah. „Proč bych podle vás měla mít

problém?“

„Jste bledá,“ poznamenal starostlivě Richard.

„Jsem bledá od přírody. Ne, drahý lorde, nemám žádný problém.

A vy?“

„Ani já o žádném nevím.“

„A co vás přivádí do Woodbridge, smím-li se zeptat?“ vrátila mu

Deborah jeho otázku.

„Ovšemže,“ usmál se bezstarostně Richard. „Přijel jsem vyřešit

nějaké obchodní záležitosti.“

Co jiného, pomyslela si Deborah. Další hloupá reakce. Richard

Kestrel musí řešit spoustu obchodních záležitostí. Panství jeho

rodiny patří k největším a nejbohatším v kraji a vyžaduje spoustu

péče.

„Všiml jsem si, že jste si vyzvedla dopis,“ podotkl Richard, který

počítal s tím, že si Deborah nespojí jeho přítomnost s odpovědí na

svůj inzerát. Byla to od něj taková malá škodolibost. Rád Deborah

popichoval a laškoval s ní, protože se mu líbilo, jak koktá rozpaky a

na tvářích jí hoří roztomilé růžové skvrny.

Deborah ho chtěla už už odpálkovat, že mu do jejích soukromých

věcí vůbec nic není a že nemá ráda osobní otázky, ale naštěstí znovu

promluvil její varovný hlásek.

Buď milá, Deb, jinak vzbudíš jeho pozornost a on se začne

zajímat o podrobnosti. Z jeho strany jde přece o pouhou

konverzační otázku, takže nemáš důvod se na něj zlobit. Hlavně se

nenech zbytečně vyprovokovat!

„Ano,“ odvětila neutrálním tónem. „Vyzvedla jsem si na recepci

dopis.“

„Vidím, že svému služebnictvu ráda ulehčujete práci,“ zazubil se

Richard.

„Pokud mám právě cestu tam, kde je třeba něco vyzvednout, nic

mě to nestojí,“ pokrčila Deborah rameny. „Proč bych posílala sluhu

takovou dálku, když mám tím směrem naplánovanou vyjížďku.“

„Vás musí mít služební rádi.“

Deborah na Richarda upřela své světle modré, kulaté oči.

„Doufám, že mají,“ zdůraznila. „Nepatřím mezi ty, kteří si svou

převahu dokazují ponižováním a shazováním druhých. Kromě toho

si důležité obchodní záležitosti raději vyřizuji sama.“

„Ale?“ nadzvedl Richard obočí. „Tak vy tady také vyřizujete

obchodní záležitosti?“

„Ano.“

Deborah mluvila pravdu. Copak se nechystala uzavřít s

neznámým džentlmenem jistý druh obchodu?

„Tak to bude tím,“ zamumlal si Richard jakoby pod vousy, ovšem

tak, aby ho Deborah dobře slyšela.

„Co bude tím?“ nechápala.

„Že nepoužíváte schránky v Midwinter Mallow, které máte po

ruce. Obchodní záležitosti se samozřejmě musí řešit osobně. O tom

něco vím.“

Deborah se vší silou pokoušela zachovat chladnou hlavu. Celá ta

věc s domnělým snoubencem měla zůstat tajemstvím a stačí tak

málo, aby byla prozrazena.

Jedna hloupá náhoda!

„Ovšem,“ pokusila se o co nejmilejší úsměv. „Osobní styk je

vždycky lepší.“

Dobrý bože, uvědomila si vzápětí. Co to zase vypustila z úst za

nesmysl!

Richard se jejích slov samozřejmě okamžitě chytil. „Jsem rád, že

se shodneme alespoň na něčem,“ pronesl významně. „Já také dávám

přednost osobnímu styku.“

„O tom nepochybuji.“

„Tak mě napadá, vy sem jezdíte docela často, nemám pravdu?“

přimhouřil Richard oči. „Včera jste měla také namířeno do

Woodbridge, když jsme se potkali na cestě.“

„Nezmínila jsem se, že jedu do Woodbridge.“

„Ze ne?“ pokrčil Richard rameny. „Pak jsem to asi vydedukoval z

toho, že jste byla od vesnice kousek. Jen jsem měl strach, jestli vám

ty vaše obchodní záležitosti nezpůsobují nějaké problémy.“

„I kdyby způsobovaly, drahý lorde, vy byste byl poslední, s kým

bych se o ně podělila.“

„Tak málo mi důvěřujete?“

Deborah se poprvé cítila, jako kdyby nad ním měla maličko

navrch.

„Trefil jste hřebíček na hlavičku. Tak málo vám důvěřuji.“

„To je mi líto.“

„Obchodní záležitosti navíc vždy probírám pouze se svou

rodinou.“

„Vždycky?“ opakoval tónem, který ji zase znejistěl. Pevná půda

pod nohama jí začala rychle měknout.

„Ovšemže vždycky. Teď mě ale omluvte, lorde Richarde, budu

muset jít.“

„Vracíte se domů, nebo vás ještě čekají další obchodní schůzky?“

zajímal se Richard.

„Vracím se domů.“

„Další náhoda, paní Strattonová. Máme stejnou cestu. Nebude

vám vadit, když vás doprovodím?“

„Popravdě řečeno nemám na žádnou společnost náladu,“ odvětila

Deborah přímo. Nemohla se totiž dočkat, až si někde v ústraní

přečte odpověď na svůj inzerát. Svatba jejího bratra se kvapem blíží

a ona nemůže hledání snoubence odkládat. Jestli se ten, který poslal

odpověď, ukáže jako nevyhovující, bude se Deborah muset rychle

poohlédnout po někom jiném.

„Neodhánějte mě pořád,“ podíval se na ni Richard nečekaně

vážně.

„Já že vás odháním?“ zasmála se Deborah.

„Co včera?“ připomněl jí. „Nabídl jsem vám doprovod a se zlou

jsem se potázal.“

„Richarde, já si…“

Deborah polkla. Netušila, co vlastně chce říct. Že ho odmítá,

protože se bojí, že by mu mohla podlehnout? Že by se do něj mohla

zamilovat? Nebo snad že jí někdy vadí jeho ironické poznámky,

protože neví, co jimi Richard sleduje? Tak co mu má odpovědět?

„Pokračujte.“

„Já si prostě nemyslím, že je moudré, abychom se vídali tak

často,“ vychrlila ze sebe.

„My se nevídáme,“ opravil ji. „Jen se, řekněme, potkáváme.

Náhodou potkáváme,“ dodal.

„Na tom nezáleží. Vy víte, jak jsem to myslela. Když nás spolu

budou lidé vídat, začnou se šířit nepravdivé řeči, a to si nemůžu

dovolit.“

„Takže jsem se trefil,“ přeměřil si ji Richard pátravým pohledem.

„S čím zase?“ zasténala Deborah.

„Když jsem řekl, že jste konzervativní.“

Deborah neměla náladu na hádky. Nemohla se mu divit, že si o ní

tohle myslí. V jeho očích skutečně musela vypadat jako

konzervativní osoba. Kromě toho – když měla být k sobě upřímná,

musela přiznat, že oproti Richardovi konzervativní je a jeden

ztřeštěný útěk z domova to nemohl zachránit. Toužila po svobodě,

ale na druhé straně jí záleželo na tom, co se o ní povídá.

„Doufám, že jsem se vás nedotkl, Deborah,“ poznamenal

Richard, když se mu nedostalo žádné odpovědi.

Deborah ze sebe vydolovala zbytky nadhledu a suchého humoru.

Být označena za konzervativní, a ještě urážlivou se jí zdálo trochu

moc. „Pravda se člověka vždycky trochu dotkne,“ ušklíbla se.

„S tím souhlasím,“ kývl Richard. „Pravda bolí.“

Deborah měla po celou dobu rozhovoru pocit, že nejsou na

prázdném náměstíčku před hotelem sami, ale že je někdo sleduje.

Byla si jistá, že recepční má nos přitisknutý na sklo a nespouští z

nich oči, ale jako kdyby se na ni a na Richarda upíraly zvědavé

pohledy ze všech stran. Nervózně se rozhlédla kolem sebe a pak se

podívala znovu na Richarda, který si ji neustále prohlížel, jako

kdyby mu bylo vážně úplně jedno, co si lidé pomyslí.

On si to však na rozdíl od ní mohl dovolit.

Byl muž.

A se šlechtickým titulem k tomu.

To samo o sobě stačilo, aby zavřel zlým jazykům ústa.

Ona byla v jiném postavení. Právě bojovala se svým otcem o

pobyt v Midwinter Mallow a nemohla si dovolit udělat žádnou

chybu. Stát přes půl hodiny na veřejném prostranství s Richardem

Kestrelem v tak důvěrné blízkosti bylo chybou přímo obrovskou.

Jestliže ve Woodbridge nikdo neznal Deborah, Richarda znali zcela

jistě úplně všichni. Je jen otázkou času, kdy zjistí, jak se ta zrzka, s

kterou se bavil, jmenuje.

Deborah odvázala svou klisničku od dřevěného sloupu, přehodila

jí otěže přes krk, a než jí stačil Richard nabídnout pomoc, ladně se

vyhoupla do sedla.

„Těšilo mě, lorde Kestrele,“ pokývla na něj hlavou. „Přeju hezký

den.“

„Potěšení bylo na mé straně, paní Strattonová,“ odpověděl

Richard, ale Deborah už ho neslyšela.

Byla pryč.

Téměř vzápětí se z hotelu vyštrachal recepční a s přehnaně

zdvořilými poklonami zamířil k Richardovi.

„Dobré odpoledne, lorde Kestrele, to máme dneska ale nádherný

den, že?“

Richard se na něj podíval trochu úkosem. Nesnášel čmuchaly a

slídily a tento muž byl mohl být jejich králem.

„Všiml jsem si, že jste měl namířeno k nám do hotelu, když

vycházela ta dáma.“

„Ano,“ zahučel Richard.

„Chtěl jsem se ujistit, zda-li nic nepotřebujete, lorde.“

„Už nic,“ odpověděl Richard stroze.

V duchu si blahopřál, že s dopisem poslal svého majordoma a

nepřišel s ním osobně, jak měl původně v úmyslu. Nešlo o něj,

avšak zcela jistě by zkompromitoval Deborah. Podobné vnuknutí

měl před půlhodinou, když se spolu setkali ve dveřích. Kdyby ji

oslovil jejím jménem, už teď by všichni věděli, že paní

Deborah Strattonová a lady Incognita jsou jedna a táž osoba.

Muž se ale nevzdával.

„Ta dáma,“ začal znovu skřehotavým hlasem a chvíli čekal, jestli

Richard doplní její jméno.

„Co je s ní?“

„Ta dáma, smím vědět, jak se jmenuje?“

Richardovi se zablýsklo ďábelsky v očích. „Lady Watersová,“

vymyslel si pohotovou odpověď, aby mu nedal žádnou záminku k

pátrání na vlastní pěst. Tohle by toho starého dotěru mělo uspokojit.

Muž se skutečně skoro zatetelil blahem. „Lady Watersová si tady

zapomněla svůj bičík. Proto se ptám na její jméno, abych jí ho mohl

poslat. Kdybyste byl tak laskavý a sdělil mi její adresu…“

„Před několika dny přicestovala z Londýna a zatím si hledá

bydlení,“ lhal Richard, kterému se tato hra začínala pomalu líbit.

„Ach tak. To je velmi mrzuté. Někde ale bydlet musí, nemám

pravdu? Snad v nějakém zájezdním hostinci nebo u příbuzných…“

„Lady Watersová,“ jemně zdůraznil Richard fiktivní jméno, aby

si ho muž dobře zapamatoval a pro jistotu ho ještě zopakoval, „lady

Watersová právě mění adresu, a abych byl upřímný…“ Richard se

sklonil a rozhlédl se kolem sebe, čímž chtěl naznačit, že se majitel

hostince právě dozví důvěrnou informaci.

„Ano, lorde?“

„Kvůli jistým rodinným poměrům by nebylo radno se o její

adrese zmiňovat. Jistě chápete, že okolnosti někdy člověka donutí k

obezřetnosti.“

„Ó ano, lorde Kestrele,“ kýval muž tak horlivě hlavou na tenkém

krku, až Richarda napadlo, že se mu každou chvíli skutálí na zem.

Měl co dělat, aby zakryl pobavený úsměv a nepokazil tak historku o

záhadné lady Watersové s rodinnými problémy a tajemnou

minulostí.

„Muž jako vy ale určitě umí zachovat tajemství,“ pokračoval

Richard v ďábelském plánu.

„Na mě se můžete spolehnout, lorde Kestrele,“ vykulil muž

nevěřícně oči. Nikdy by si nepomyslel, že se mu dostane takové

důvěry právě od lorda Kestrela. Šťastný den, blesklo mu hlavou. Až

o tom bude vykládat, nikdo mu neuvěří!

„Lady Watersová je velmi bohatá a je dobře známá v těch

nejvyšších a nejvznešenějších londýnských kruzích,“ vymýšlel si s

ledově vážnou tváří Richard. „Náhodou se nachomýtla k jisté aféře

v parlamentu a hrozilo jí nebezpečí. Celá záležitost nakonec dobře

dopadla, avšak pořád jsou někteří lidé rozzlobeni, že jim zkazila

pověst, a proto se na nějakou dobu uchýlila na venkov, aby měla

klid. Je to skvělá a velice ctnostná dáma.“

„O tom nepochybuji, lorde Kestrele,“ dušoval se muž.

„Není důvod, proč byste pochybovat měl. Doufám, že po tom, co

jsem vám řekl, budete mlčet jako hrob, abyste respektoval její

soukromí.“

„Na mě se můžete spolehnout, lorde,“ zopakoval znovu muž. „Na

mě vždycky.“

„Výborně. Děkuji vám i za lady Watersovou.“

„Hned se mi na ní něco nezdálo,“ pokýval stařík prošedivělou

hlavou.

„Prosím?“

„Hned se mi na ní něco nezdálo,“ opakoval recepční. „Poprvé

sem přišla už před takovými dvěma

týdny a požádala mě, abych jí schovával dopisy, které přijdou na

jméno lady Incognita.“

Richardovi zacukaly koutky úst.

„Říkal jsem si, proč by si počestná žena nechávala posílat dopisy

na takové jméno, no povězte? A ještě někam, kde vůbec nebydlí.“

„Můžu vás ubezpečit, že lady Watersová je ta nejpočestnější žena

pod sluncem.“

„Když jste mi všechno tak pěkně vysvětlil, lorde, vůbec o její

pověsti nepochybuji.“

„To jsem rád. Ta ubohá dáma si zaslouží jenom to nejlepší po tom

všem, čím si prošla a co musela vytrpět.“

„Jistěže. Osud si někdy s člověkem krutě zahraje,“ mumlal stařík

a Richard se v duchu ohýbal smíchy.

„V jejím případě to platí obzvlášť,“ přilil ještě kapku oleje do

ohně.

„Ale co s tím bičíkem?“ vzpomněl si recepční, že ho lady

Watersová u něj zapomněla.

„Když dovolíte, vezmu si ho a předám jí ho osobně,“ navrhl

Richard.

Muž se rozzářil.

„To je od vás velmi laskavé, lorde Kestrele. Děkuji vám.“

„Lidé si musí pomáhat,“ mávl netrpělivě rukou Richard, zastrčil

si bičík patřící Deborah do jezdecké holínky a vyskočil na svého

koně.

„Na shledanou, lorde Kestrele,“ ukláněl se muž pod ním. „Moc

mě těšilo, lorde, přijeďte zas.“

„Sbohem.“

Richard pobídl svého hnědáka a vyrazil kupředu. Když byl z

dohledu i z doslechu, zastavil a na celé kole se hlasitě rozesmál. Tak

tohle se tedy opravdu povedlo, plácal se do stehen. To se povedlo!

Deborah mu ještě bude vděčná, že slídily svedl z cesty.

Nemohl se dočkat, až se od někoho ze svých přátel a známých

dozví, že se na venkov přistěhovala vznešená lady z Londýna se

záhadnou pověstí.

Lady Watersová! smál se. Lady Watersová, která způsobila

politický skandál!

Nakonec byl rád, že toho starého mizeru neodbyl jedním slovem.

Tohle bylo mnohem lepší. Nasadil mu brouka do hlavy, a navíc má

záminku Deborah navštívit. Ještě dnes vpodvečer se k ní vydá, aby

jí vrátil bičík.

Nádherný den.

Vskutku, jeden z nejhezčích za celé měsíce…

Deborah byla po celou zpáteční cestu jako na trní. Dopis, který si

schovala v záňadří, aby neprovlhl, ji pálil na hrudi a ona měla

nutkání ho neprodleně roztrhnout a pustit se do čtení. Několikrát

dokonce zastavila, avšak pokaždé si svůj úmysl rychle rozmyslela a

pobídla klisnu do ještě rychlejšího klusu.

Nechtěla se znovu setkat s Richardem Kestrelem.

Ne teď.

A už vůbec nechtěla, aby ji viděl, jak si čte uprostřed lesů dopis,

jako kdyby to byl nějaký vzkaz od tajného milence. Dost na tom, že

se ve Woodbridge potkali a že se o dopise zmínil během rozhovoru.

Nedá se nic dělat, bude muset počkat, až bude doma v soukromí,

rozhodla se nakonec. Když mohla počkat tak dlouho, ještě to chvíli

vydrží.

Sotva dorazila domů, hodila otěže podkonímu a rozběhla se

dovnitř. V hale se udýchaně posadila na sofa pro hosty, hodila na

zem klobouk, uvolnila si šaty a roztřesenými prsty vyndala ze

záňadří dopis.

Tak kdo nám to asi poslal? převracela dopis v rukou. Najednou se

ho bála otevřít.

„Takže jste se konečně dočkala,“ ozval se vedle ní hlas Clarissy.

Deborah sebou škubla jako zloděj přichycený při činu.

„Clarrie, vyděsila jste mě. Chodíte jako duch.“

„Dupala jsem, jak jen to šlo, ale vy jste myšlenkami úplně někde

jinde, zlatíčko,“ usmála se a posadila se vedle Deborah.

„To máte pravdu.“

„Je tohle to, co si myslím, že by mělo být?“

„Ano.“

„Kolik jich máte?“

„Kolik mám čeho?“

„Odpovědí na inzerát.“

„Pouze tuhle jednu,“ pokrčila Deborah zklamaně rameny.

„Přišla jen jedna odpověď?“ ujišťovala se Clarissa nevěřícně.

„Také mě to překvapilo.“

„Zajímavé,“ mlaskla Clarissa. „Buď si vašeho inzerátu nikdo

nevšiml, nebo vymřeli džentlmeni ochotní pomoci dámě v

nesnázích.“

„Také mě to napadlo,“ kývla Deborah. „Mám ale ještě jedno

vysvětlení.“

Clarissa jen nadzvedla tázavě obočí.

„Možná tu žijí samí počestní muži, kteří usoudili, že dáma v

nesnázích si ve skutečnosti hledá milence.“

„Uznávám, že lady Incognita je poněkud nevhodné jméno, ale co

se týká počestnosti místních mužů, nepřeceňovala bych je,“

pronesla suše Clarissa.

Obě ženy se pobaveně zachichotaly.

„Otevřete ho?“ zeptala se Clarissa, když Deborah dopis stále

jenom převracela v prstech.

„Ovšem, jen nevím, jak do toho.“

„Rozlomte pečeť. Tak mě napadá, podle pečeti by se dalo poznat

–“

„Nedalo,“ přerušila Deborah svou starší společnici. „Už jsem ji

prozkoumávala, ale ten, kdo dopis psal, je chytrý a obezřetný. Ať už

na rozpálený vosk přimáčkl cokoli, pečetidlo s monogramem ani

erbem to rozhodně nebylo.“

„Víte co?“ navrhla Clarissa. „Převlékněte se do suchých šatů a já

nechám připravit malou svačinu, ano? U čaje a v klidu se vám bude

dopis číst lépe. Víte přece, jak je naše Betty zvědavá.“

Deborah kývla na souhlas. „Tak dobře. Za chvíli přijdu do

odpoledního salonku.“

O čtvrt hodiny později seděly Deborah s Clarissou před krbem, na

nízkém stolku před sebou měly konvici s čajem, dva šálky, opečené

chleby se sýrem a šunkou a…

… dopis.

Deborah ho hypnotizovala pohledem a pořád se nemohla

odhodlat přečíst si odpověď. Celou cestu z Woodbridge se na tu

chvíli těšila, ale najednou ji přešla veškerá odvaha. Dokonce ji

napadlo, jestli by ho neměla hodit do plamenů v krbu.

„Čeho se bojíte?“ zeptala se Clarissa.

„Asi toho, že je uvnitř schovaná odmítavá odpověď, a já budu

zase na začátku. Budu muset vymyslet, jak otce přesvědčit, aby mě

nechal žít v Midwinter Mallow.“

„Proč by se někdo obtěžoval s odmítavou odpovědí?“ nakrčila

Clarissa čelo. „Kdyby vás chtěl ten zatím neznámý džentlmen

odmítnout, zcela jistě by vám neposílal dopis, Deborah. To je

hloupost.“

„Ale co když –“

„Zlatíčko, přestaňte si vymýšlet nesmysly. Jednou jste se

rozhodla podat si inzerát, tak teď tomu musíte čelit. Na vašem místě

bych to neodkládala. Čas běží a váš otec není zrovna trpělivý muž.“

„To tedy není,“ povzdychla si Deborah.

„Tak do toho.“

„Clarrie, nemohla byste si odpověď nejprve přečíst vy?“ podívala

se Deborah na Clarissu zoufalýma očima.

„Vy to zvládnete, zlatíčko. Jsem tady s vámi a budu stát při vás.“

„Děkuji, Clarrie,“ zamumlala Deborah. Pak natáhla chvějící se

ruku ke stolu, zvedla dopis a rozlomila pečeť. Než začala číst,

několikrát se zhluboka nadechla, aby zahnala mdloby, které se jí

začínaly zmocňovat, a to Deborah nepatřila k ženám, které by

omdlévaly kvůli maličkostem. Vlastně neomdlévala skoro nikdy,

tak co se to s ní děje zrovna teď? Proč tolik vyvádí kvůli hloupému

dopisu, který si tolik přála?

Měla strach.

Strach, že nedokáže vymyslet nic, co by jí zachránilo svobodu.

Clarissa měla pravdu. Čas kvapem běžel. Mnohem rychleji, než kdy

jindy. Skoro jako kdyby jí to dělal naschvál…

Deborah rozložila list a zaostřila zrak na energické písmo bez

zbytečných kudrlinek.

Vážená lady Incognito,

zcela náhodou jsem si všiml Vaší žádosti o pomoc a musím říct, že

váš strohý styl ve mně vzbudil zvědavost. Jelikož se považuji za

džentlmena, rozhodl jsem se Vám nabídnout své služby a pomoci

Vám v nesnázích. Abych tak mohl učinit, musím znát podrobnosti,

jak jistě uznáte. Zatím vás mohu ubezpečit, že svou odpověď myslím

zcela vážně a závazně. Budete-li mít zájem se se mnou setkat,

navrhněte datum a čas schůzky. Pište, prosím, na adresu Bell and

Steelyard Inn, Woodbridge.

S úctou

lord Scandal.

Deborah si přečetla dopis ještě dvakrát a pak ho podala Clarisse.

„Zajímavé,“ poznamenala Clarissa, když ho rychle přelétla

pohledem.

„Ano,“ ušklíbla se Deborah. „Především ten podpis. Nikdo se

nemůže jmenoval lord Scandal!“

„Stejně jako se nikdo nemůže jmenovat lady Incognita,“ podotkla

Clarissa.

„To je ale něco jiného!“ protestovala Deborah. „Že nechci

prozradit svou totožnost, ještě neznamená, že se chovám skandálně,

Clarrie!“

„Určitě to bude krycí jméno,“ uvažovala Clarissa nahlas. „To

znamená –“

„Pěkně divné krycí jméno,“ přerušila ji Deborah. „Lord Scandal.

Moc se mi to nelíbí. Nejspíš si ze mě někdo vystřelil.“

„To jistě možné je,“ souhlasila Clarissa po chvíli přemýšlení.

„Máte úplnou pravdu, že lord Scandal je divné krycí jméno.

Myslím, že byste si na něj měla dát dobrý pozor.“

„Naznačujete, abych svou pravou totožnost skrývala, dokud si ho

neprověřím?“

„Možná byste se s ním neměla raději vůbec kontaktovat,“

pokrčila Clarissa rameny.

„Ale to nejde!“ skoro se zhrozila Deborah. „Je jediný, kdo mi

odpověděl!“

„Odpověděl vám lord Scandal, nemám pravdu?“

„A?“

„A vy žádný skandál nechcete, má drahá. Vy si žádný skandál

nemůžete dovolit, jinak vás v Midwinter Mallow lord Walton

nenechá ani do svatby vašeho bratra.“

Clarissa měla jako obvykle pravdu. Deborah si žádný skandál

nemohla dovolit. Na druhé straně si však nemohla dovolit ani sedět

nečinně s rukama v klíně.

„Už vím, co udělám,“ rozhodla se. „Napíšu mu dopis a poprosím

ho, zda by neodkryl svou totožnost.“

„Já zase vím, co udělá on,“ opáčila Clarissa. „Odpoví vám, že tak

učiní až po vás.“

„To si ale potom budeme hrát jako kočka s myší,“ zasténala

Deborah nešťastně.

„Ne, má milá,“ zavrtěla Clarissa pomalu hlavou. „Vy už si hrajete

jako kočka s myší. Bohužel se obávám, abyste tou myší nebyla vy.“

„Nebojte se, Clarrie. Dám na sebe pozor.“

„To udělejte, Deborah. Abych byla zcela upřímná, ten váš plán se

mi přestává zamlouvat.“

„Kvůli čemu?“

„Z jednoho prostého důvodu. Vy potřebujete opravdového

džentlmena. Ne muže, který se za něj bude vydávat, aby z vás

vylákal pěkně tučnou sumičku. Na inzerát se ale může chytit

kdokoli, Deborah.

Na lorda Scandala bych si nevsadila ani zlámaný groš. Nejspíš to

bude pěkný podvodník, který by se rád přiživil na neštěstí jiného.“

„Styl jeho odpovědi ale svědčí o vzdělání a dobrém vychování,“

namítla Deborah.

„Nenechte se mýlit, zlatíčko. Uhlazený styl ještě nemusí

znamenat vůbec nic.“

Deborah si povzdychla. Proč zrovna ona musí mít takovou

smůlu? blesklo jí hlavou. Proč jí alespoň jednou v životě nemůže

potkat štěstí? Nejprve Neil Stratton a teď lord Scandal. A do toho ji

pronásleduje všudypřítomný Richard Kestrel, aby ji počastoval

některou ze svých jízlivých poznámek a samolibých úsměvů.

Při vzpomínce na Richarda Deborah ztuhla. Richard Kestrel se až

podezřele často vyskytoval v okolí Woodbridge právě tehdy, kdy

tam byla i ona. Nemohl by mít nějakou spojitost s lordem

Scandalem právě on?

Přesněji řečeno – nemohl by on být mužem, který se za lorda

Scandala vydává?

Dost inteligence by na to měl. Morbidní smysl pro humor a zálibu

v dobrodružství má také. Richard Kestrel by byl zcela určitě

schopný vymyslet postavu lorda Scandala a pak se za něj vydávat.

Na druhé straně…

Proč by to dělal?

On zcela jistě inzeráty v novinách nečte, a i kdyby je četl, nemohl

by vědět, že lady Incognita a Deborah spolu mají cokoli společného.

Jako lord Scandal by se určitě nepotloukal v okolí Woodbridge

zrovna v době, kdy si Deborah jede pro odpověď, protože by se stal

hlavním podezřelým. Richard Kestrel by na sebe

zaručeně neupozorňoval, ale všechno by pozoroval vskrytu a

zpovzdálí.

Lorda Scandala bude třeba hledat někde jinde. Jenomže… Kde?

SEDMÁ KAPITOLA

Deborah smolila odpověď na dopis lorda Scandala skoro až do

večeře. Původně plánovala, že nečekaně vyruší Olivii z její samoty a

stráví s ní příjemný večer, ale nakonec návštěvu odložila na další

den. Venku se zvedla mlha ještě před soumrakem, začalo drobně,

ale nepříjemně mrholit a nebylo vidět ani na krok, takže se jí

nechtělo od teplého krbu do sychravého vlhkého počasí.

Dopis pro lorda Scandala jí dal pořádně zabrat. Několik hustě

popsaných papírů zmačkala vztekle do kuličky, které se teď

povalovaly všude kolem ní. Teprve devátý pokus ji jakž takž

uspokojil.

Lorde Scandale,

Váš dopis mě velmi potěšil a zaujal svou nápaditostí a neotřelostí.

Právě proto jsem si z velkého množství došlých odpovědí vybrala tu

Vaši a rozhodla se, že vložím svůj osud do Vašich rukou. Než tak

učiním, ráda bych Vám položila několik otázek. Zajisté chápete, že

musím být velmi opatrná a nemohu se s Vámi setkat dřív, než mi o

sobě poskytnete několik základních informací. Žijete v Suffolku,

nebo jste zdaleka? Co Vás vedlo k tomu, že jste mi nabídl svoji

pomoc, a co od toho očekáváte? Z jakých společenských kruhů

pocházíte? Jak zní Vaše pravé jméno? Má Vaše krycí jméno něco

společného s Vaším osobním životem? Věřím, že jste skutečný

džentlmen a bezúhonný člověk, který nebude zneužívat nesnází, ve

kterých jsem se ocitla.

PS. Je mi trapné o následující záležitosti psát, avšak zmínit ji

musím. Pokud jste můj inzerát špatně pochopil a myslíte si snad, že

hledám muže na intimní chvíle, velmi se mýlíte a musím Vás

požádat, abyste mi již neodepisoval a celou věc považoval za

ukončenou.

S úctou

lady Incognita

Nejvíce času strávila Deborah vymýšlením a přepisováním

doušky. Nebyla si jistá, jestli to s upozorněním, že nehledá milence,

nepřehnala a jestli se lord Scandal neurazí, ale nemohla jinak.

Slíbila Clarisse, že si bude dávat pozor, a ani jí samotné se

nezamlouvala představa, že by si o ní onen neznámý něco takového

myslel. Nedorozuměním je třeba předcházet, rozhodla se nakonec,

rychle složila dopis, nakapala na něj roztavený pečetní vosk a

počkala, až zaschne. Zrovna v okamžiku, kdy chtěla dopis schovat

do svého malého sekretáře, přišla do knihovny Betty.

„Máte dole v hale návštěvu, madam,“ ohlásila Betty nečekaného

hosta.

Deborah se na ni udiveně podívala. Nikoho nečekala a zdálo se jí

divné, že by někdo vážil cestu v tak špatném počasí, pokud by se

nestalo něco vážného. Dobrý bože, jen aby neonemocněla Olivia.

„Kdo to je, Betty?“ vyhrkla Deborah s očima navrch hlavy.

„Někdo z Marney Hall?“

„Ne, madam. Lord Kestrel se dává poroučet a ptá se, jestli ho

přijmete.“

Deborah vytřeštila oči překvapením. Srdce se jí rozbušilo, dělaly

se jí mžitky před očima a nemohla popadnout dech. Slyšela dobře?

Richard Kestrel ji přišel navštívit? Jenom tak?

„Není vám nic, madam?“ strachovala se Betty. „Jste bledá a celá

se chvějete. Určitě jste prochladla na vyjížďce a dala se do vás

zimnice. Řeknu v kuchyni, aby vám uvařili čaj, madam.“

„N… ne, Betty,“ koktala Deborah. „T… to bude dobré. Už je mi

lépe, mnohem lépe.“

„Co mám vyřídit lordu Kestrelovi, madam?“

„Řekněte mu, ať… ať…“

Co vlastně? uvažovala Deborah v duchu. Aby šel dál? Nebo aby ji

omluvil, protože jí je špatně? Nic takového jí Richard neuvěří. Bude

si myslet, že se mu vyhýbá, a bude ji považovat za zbabělce.

„Madam?“ zeptala se znovu Betty.

„Dobře, Betty, uveď ho dál,“ rozhodla se Deborah.

„Sem do knihovny, madam?“ podívala se Betty na zmuchlané

kuličky papíru na zemi.

„Máš pravdu,“ kývla Deborah. „Tady to vypadá jako po boji.

Uveď ho do malého společenského salonku. Já tam hned přijdu.“

„Ano, madam.“

Sotva Betty vyšla z knihovny, Deborah přiskočila k velkému

zrcadlu na stěně. Cítila se příšerně. Vlasy měla svázané sametovou

stužkou a tváře jí hořely ruměncem. A šaty také zrovna nebyly

takové, v jakých by se hodilo vítat hosty. Na převlékání však neměla

čas.

No co, pohodila hlavou. Jestliže ji chtěl vidět ve slavnostní róbě,

měl se ohlásit předem. Alespoň o ní teď nemůže tvrdit, že je

konvenční.

Deborah si zastrčila za uši uvolněný pramínek vlasů, několikrát se

nadechla, aby se jí vrátil dech, a pak vyšla z knihovny a pomalu

sešla dolů do malého společenského salonku.

Richard stál zády k ní a prohlížel si obraz visící na zdi. Když

zaslechl tiché kroky, pomalu se otočil.

„Dobrý večer, lorde Richarde,“ pozdravila ho Deborah

rozechvělým hlasem.

„Paní Strattonová,“ uklonil se.

„Smím vědět, co vás ke mně přivádí? Doufám, že se nestalo

žádné neštěstí. Nejedete náhodou z Marney Hall?“ vzpomněla si

zase na Olivii. „Není moje sestra nemocná?“

„Nejsem posel špatných zpráv, Deborah,“ usmál se na ni. „Kolem

Marney Hall jsem cestu neměl, ale mluvil jsem s Rossem a vaše

drahá sestra se podle všeho těší skvělému zdraví.“

Deborah přimhouřila oči. „Jak to víte? Copak se o ní Ross

zmiňoval?“

„Ptal jsem se na ni, jak velí slušné vychování,“ odvětil prostě

Richard.

„Ale?“ popíchla ho Deborah. „Lord Richard Kestrel že by byl

konzervativní?“

Richard se pobaveně usmál. „V některých záležitostech jsem

velmi konzervativní, drahá Deborah. Pokud jde o mé přátele, pak

obzvlášť. Bylo by ode mě velice nezdvořilé, kdybych se neoptal na

zdraví své přítelkyně paní Marneyové. Můj zájem je však zcela

upřímný.“

Deborah zvážněla. Nechtěla sice s nikým probírat osobní

záležitosti odehrávající se mezi Olivií a Rossem, ale zeptat se

musela. Ross považoval Richarda za svého nejlepšího přítele, a

jestli se někomu svěřoval, pak právě jemu. „O ničem jiném Ross

nemluvil?“ špitla.

„Ale jistě. Probírali jsme obchodní záležitosti, mluvili o koňských

dostizích a –“

„Tohle nemyslím,“ přerušila ho Deborah netrpělivě. „Ptala jsem

se…“

„Jestli už Ross a Olivia vyřešili své, řekněme, osobní problémy?“

doplnil Richard.

Deborah přikývla.

„Je mi líto, ale na to vám nedokážu odpovědět.“

„Chápu. Určitě jste Rossovi slíbil –“

Tentokrát skočil do řeči on jí. „Tohle není ten důvod,“ zavrtěl

hlavou. „Ross je v poslední době hodně přešlý a hodně si nechává

pro sebe. Myslím, že o tom nechce mluvit ani se mnou.“

„Zeptal jste se ho někdy?“

„Až bude Ross chtít, nebo až začne cítit potřebu se mi svěřit,

začne sám.“

„Ano,“ zamumlala Deborah. „Asi máte pravdu. Nechrne Olivii a

Rosse v klidu spát a vraťme se k vaší návštěvě. Ještě jste mi nesdělil,

čemu vděčím za tu čest.“

Richard se nadechl.

„Ne, ne,“ pohrozila mu z legrace Deborah. „Jen mi netvrďte, že

jste jel náhodou kolem a napadlo vás se podívat, jak trávím večery.“

„Možná to tak skutečně bylo,“ nadhodil Richard.

„Tomu nevěřím.“

„Proč ne?“

„Protože můj dům je natolik stranou vašich obvyklých cest, že

jste zcela jistě nemohl jet jenom tak kolem.“

„Opravdu?“ přimhouřil Richard uhrančivé oči a bezostyšně si

Deborah prohlížel od hlavy k patě. „Co vy víte o mých obvyklých

cestách, Deborah?“

A máš to. Zase tě dostal. Co ty víš o jeho obvyklých cestách?

Vůbec nic! Docela klidně by mohl mít v Midwinter Mallow nějakou

milenku a ty by ses to nemusela dozvědět. Teď právě jede od ní, a

když míjel tvůj dům, napadlo ho, že se náhodou zastaví na krátkou

návštěvu.

„Nic,“ přiznala nahlas. „O vašich obvyklých cestách skutečně

nevím vůbec nic. Tuhle hru jste vyhrál.“

„Přesto jste se náhodou trefila,“ poznamenal Richard s mírným

důrazem na slovo náhodou. „Tentokrát jsem nejel jenom tak kolem.

Něco jsem vám přivezl.“

„Mně?“ podivila se Deborah.

Richard sáhl do jezdecké holínky a vytáhl její bičík. „Prosím,“

podal jí ho. „Myslím, že patří vám. Na rukojeti je váš monogram.“

„Ano, je můj,“ přikývla Deborah. „Kde jste ho našel? Musela

jsem být hodně roztržitá, když jsem ho cestou ztratila. Ještě nikdy se

mi to nestalo.“

„Neztratila jste ho během jízdy. Když jste tak narychlo odjela z

Woodbridge, přišel ke mně recepční hotelu, nebo kdo to vlastně byl,

a přinesl mi ho.“

Deborah zrudla až po kořínky vlasů. „J… jak věděl, že bičík…“

„Že patří vám?“ zasmál se Richard. „Zřejmě jste ho tam nechala.

Sám jsem vás viděl vycházet a ten starý mizera má určitě paměť na

tváře.“

„Ano,“ zahučela Deborah. „Přesně tím se chlubil. Prý hosté

nemají rádi, když si člověk plete jejich jména.“

„Nedivím se.“

Deborah byla v obrovských rozpacích. Potřebovala zjistit, jestli

Richard prozradil její pravé jméno, ale nepřicházelo v úvahu, aby se

ho na to zeptala přímo. Určitě by mu bylo nápadné, že tají svoji

totožnost. Člověk, který nic neskrývá, nemusí přece nic tajit.

Jakmile by zjistil, že má Deborah nějaké tajemství, udělal by

všechno pro to, aby mu přišel na kloub.

A tomu Deborah musela zabránit.

Richard věděl, co se Deborah zrovna honí hlavou, avšak nemohl

jí nijak pomoci. Rád by ji ujistil, že její jméno nejenom úspěšně

zatajil, ale navíc toho slídila mystifikoval. Kdyby o tom však začal,

prozradil by, že o jejím tajemství něco tuší. Jak by mohl vědět, že

Deborah si nechává posílat dopisy na jméno lady Incognita, pokud

by on sám nebyl lordem Scandalem?

A on ještě nemínil vyložit karty na stůl.

„Proč ale,“ začala Deborah po chvíli rozpačitého ticha, které v

malém společenském salonku zavládlo, „dal ten bičík právě vám?“

„Všiml si, že spolu venku mluvíme,“ odpověděl popravdě

Richard.

„Divím se, že se vás nezeptal na mou adresu,“ poznamenala

Deborah, jako kdyby jí na tom ani zbla nezáleželo.

„On se zeptal,“ zariskoval Richard.

„Pak nechápu, proč jste se s bičíkem obtěžoval sám. Mohl s ním

poslat sluhu.“

Richard cítil, že se pohybuje na tenkém ledu, ale pak ho napadlo,

jak Deborah uklidnit, a přitom zůstat mimo podezření.

„Popravdě řečeno, vaše jméno ani adresu jsem mu nesdělil

záměrně.“

„Kvůli čemu?“

„Vy se na mě asi budete zlobit, ale…“

Richard sklopil na zlomek vteřiny oči, aby svým slovům dodal

váhu.

„Pokračujte,“ pobídla ho rychle Deborah.

„Napadlo mě, že by ten bičík mohl být dobrou záminkou k

návštěvě vašeho domu, a tak jsem si ho vzal a řekl, že ho doručím

sám. Omlouvám se, Deborah,“ kál se naoko Richard. „Je to ode mě

velká drzost, ale snad mi odpustíte.“

Deborah spadl ze srdce obrovský kámen. Tak tentokrát se na ni

přece jenom usmálo štěstí. Vlastně měla víc štěstí než rozumu. Její

pravá totožnost zůstala utajena a Richard nic netuší. Jenom využil

bičík coby záminku, aby ji mohl přijít navštívit. Nakonec aby mu

byla vděčná. Ale…

Deborah se zarazila.

Proč ji vlastně chtěl přijít navštívit?

Má snad v úmyslu znovu se mě zeptat, jestli bych se nechtěla stát

jeho milenkou? uvažovala. To už přece mají za sebou. Řekla ne a

Richard by to měl respektovat.

„Zlobíte se, Deborah?“ zeptal se Richard, když stále nic neříkala.

„Ještě nevím.“

„Na čem to záleží?“

Deborah se rozhodla, že nebude chodit kolem horké kaše. „Proč

jste si hledal záminku k návštěvě mého domu, lorde Kestrele?“

„Jak jsem řekl, dvakrát jste odmítla můj doprovod a já jsem vám

nestihl dát dárek.“

„Dárek?“ opakovala Deborah překvapeně.

„Ano.“ Richard sáhl do záňadří a vytáhl útlou knížku. „Nedávno

jste se zmínila, že se v čtecím kroužku věnujete dílu Andrewa

Marvella. Našel jsem v knihovně velmi zajímavé vydání jeho básní

s ilustracemi a napadlo mě, že by se vám mohlo hodit. A líbit.

Podívejte se sama.“

Deborah si vzala knížku a rychle ji prolistovala.

„Je to dost vzácné vydání,“ pokračoval Richard.

„Ano,“ zamumlala. „Zdá se, že je.“

„Byl bych velmi rád, kdybyste si ji ponechala. Myslím, že

nemůže být v lepších rukou.“

„Řekl jste, že jde o vzácné vydání, lorde Richarde. Velmi si toho

vážím, ale právě proto vaši knihu nemohu přijmout. Je příliš cenná.“

„Je to jenom kniha,“ usmál se. „A ve vaší knihovně se bude lépe

vyjímat než v mojí.“

„Ne,“ trvala na svém Deborah a podala mu sbírku básní zpátky.

„Vezměte si ji zpátky.“

„Odmítáte dar?“

„Lorde –“

„Deborah, já na tom trvám. Vezměte si ji, prosím, uděláte mi

velkou radost. Dávám přednost poněkud jinému typu literatury,

takže mi nebude chybět,“ ujistil ji. „Polichotí mi, když si ji vezmete

právě vy.“

„Nejsem si jistá…“ Deborah bezradně pokrčila rameny.

Dokonalá dáma by takovýto dárek od příslušníka mužského

pokolení měla odmítnout, ale ona po té knížce v hloubi duše toužila.

Srdce jí říkalo ano a rozum na ni křičel ne. Kéž by tady byla

Clarissa, zatoužila, ta by si určitě dokázala poradit. Clarissa však

vpodvečer odešla do sousedství na návštěvu a vrátí se až po večeři.

„Nebojte se,“ usmál se na Deborah Richard. „Neprovedete

žádnou špatnost, když si ji necháte.“

„S vámi člověk nikdy neví.“

„To promluvilo vaše lepší já,“ spíš konstatoval, než se ptal

Richard.

Deborah ucítila za jeho slovy onu známou ironii a dostala vztek.

Na sebe, na Richarda, na celý svět. Tak dobře. Nechá si ji. Ale

jenom proto, aby ji zase nenařkl, že je konzervativní.

A pak také proto, že ta knížka je prostě kouzelná…

„Snad opravdu nedělám nic špatného,“ špitla. „Děkuji vám,

Richarde. Je to od vás velice laskavé.“

„Já děkuji vám,“ dvorně se uklonil. „Když dovolíte, založil jsem

vám další svou oblíbenou báseň.“

Deborah nalistovala báseň, a když si přečetla její název, krve by

se v ní nedořezal.

Mé nesmělé milence.

Tak proto! Přece jenom to byl z jeho strany podraz. Přinesl jí

knížku básní Andrewa Marvella, aby jí připomněl ten svůj

bezostyšný návrh.

Mé nesmělé milence…

Jak si něco takového může dovolit? To si říká džentlmen? Takhle

ji zesměšnit.

„Je to krásná báseň, Deborah, věřte mi. Znáte ji?“

„Neznám,“ odvětila Deborah úsečně.

„Pak byste si ji měla přečíst.“

„Nejsem si jistá, jestli o to stojím.“

„Myslel jsem, že Andrew Marvell je váš oblíbený básník,“

podotkl.

„S tím na mě nechoďte, lorde Kestrele,“ zasyčela. „Vím moc

dobře, proč jste založil právě tuto báseň.“

„Líbí se mi,“ trval na svém.

„Já vám nevěřím. Chcete mi připomenout jistou nevkusnou

nabídku.“

„Deborah –“

„Paní Strattonová,“ opravila ho vztekle.

„Je mi líto, že si mé úmysly mylně vysvětlujete, paní

Strattonová,“ pronesl Richard klidně. „Já jsem si s vámi přišel

popovídat o literatuře.“

„Kdybych nebyla dobře vychovaná, řekla bych vám, že lžete,

lorde Kestrele.“

„Paní Strattonová, možná byste si tu báseň měla nejprve přečíst,

než mě začnete soudit a obviňovat ze lži,“ navrhl jí.

„Stačí mi název,“ procedila Deborah mezi zuby.

„Ta báseň je o mladé ženě, která –“

„Dost!“ přerušila ho Deborah důrazně. „Já se s vámi nebudu bavit

ani o téhle básni, ani o žádné jiné. Urazil jste mě, lorde Kestrele.“

„Nemáte nejmenší důvod se urážet.“

„Že nemám?“ založila si Deborah ruce v bok. „Tak já vám něco

povím. Nemám ráda vás a nemám ráda ani vaši společnost. Nerada

si s vámi povídám a vaše návštěvy mě obtěžují. Co mě obtěžuje ze

všeho nejvíc, jsou vaše dárky. Mě neopijete rohlíkem, nehodlám s

vámi flirtovat, nestanu se vaší milenkou a nechci s vámi mít vůbec

nic společného. Rozuměl jste?“

Richard si ji měřil klidným pohledem. Jestli ho rozzlobila, to

Deborah netušila, protože navenek nedával najevo vztek ani se

nechoval dotčeně.

„Nechcete se mnou mít nic společného?“ zeptal se po chvíli tiše.

„Ne!“

„Proč jste mě potom tuhle líbala?“

Deborah zůstala stát jako opařená a trvalo jí hodnou chvíli, než se

zmohla na odpověď. „Já že jsem vás líbala?“ vydechla nakonec.

„Ovšem. Copak si na to nevzpomínáte?“

„Vzpomínám si, že jste začal vy!“

„To ano,“ přikývl Richard. „Také jsem neřekl, že byste udělala

první krok.“

Deborah měla co dělat, aby udržela nervy na uzdě. „Neudělala

jsem žádný krok!“

„Přesně tak,“ souhlasil horlivě Richard, čímž jí uštědřil další

porážku. „Neudělala jste žádný krok a vaše klisna také. Neuhnula

jste a z toho jsem usoudil, že se vám náš polibek líbí.“

„Jste impertinentní, lorde.“

„Pouze upřímný. Proč si nepřiznáte, že se vám ten polibek líbil,

Deborah?“

„Nelíbil se mi!“ dupla nohou.

„Nemusíte lhát. Nemyslím si, že by na tom bylo něco špatného.“

„Vás polibek mě pouze překvapil, lorde, to je všechno. Proto jsem

neuhnula. Nemohla jsem se z té nehoráznosti vzpamatovat!“

„Zajímavá interpretace,“ poznamenal.

Deborah už se skoro neovládala. Přistoupila k němu a upřela na

něj rozezlený pohled. „Jste mi z duše protivný, lorde Kestrele, a už

vás nechci nikdy vidět. Ve společnosti se setkání asi nevyhneme, ale

o samotě se s vámi bavit nebudu. Žádám vás o jedno. Až mě příště

někde potkáte, udělejte mi tu laskavost a nechte být. Nezdravte mě,

neoslovujte mě, nevšímejte si mě.“

„To byste vážně chtěla?“

„Nepřeji si nic jiného.“

„A co tohle, Deborah?“

Richard ji chytil jednou rukou kolem pasu, přitáhl ji prudce k

sobě, druhou jí vjel do vlasů a začal ji dlouze a vášnivě líbat.

Deborah se chtěla vymanit, švihnout ho bičíkem vší silou přes tu

jeho drzou tvář, vynadat mu a utéct, ale nešlo to. Nohy měla opět

jako z olova a její tělo se k němu proti její vůli vzpínalo. Nedokázala

s tím nic dělat. V jeho náručí se z ní stala loutka, která se bez pomoci

nemohla pohnout.

Richard konečně odtrhl své rty od jejích a zadíval se jí upřeně do

očí. „Ani tohle se vám nelíbilo?“ zašeptal, ale tentokrát v jeho hlase

nebyla žádná laskavost ani něha. Byl vážný a najednou velmi

odtažitý.

„Už vás nebudu zdržovat, paní Strattonová. Snad si o literatuře

popovídáme někdy jindy.“

Deborah se nezmohla na jediné slovo. Jakmile ji pustil, otočila se

k oknu, aby skryla slzy, které se jí draly do očí. Když se po několika

vteřinách ohlédla přes rameno, Richard už v salonku nebyl.

OSMÁ KAPITOLA

Na zpáteční cestě na Kestrel Court nebyl Richard zrovna v

dobrém rozpoložení. Deborah Strattonová jistě měla do určité míry

právo se zlobit, avšak opravdu jenom do určité míry. Název básně

Mé nesmělé milence ji možná popudil, avšak její obsah nebyl ani

zdaleka tak pobuřující. Právě naopak. V básni se popisoval velmi

vřelý, niterný cit muže k ženě, šlo o hluboké vyznání lásky,

vyslovení těch největších citů, odevzdával se jí srdcem i duší, vším,

čím byl, a nic za to nechtěl.

Vůbec nic.

Pouze se vyznával z citů, které už nemohl dál skrývat, protože by

se jimi zalkl.

Podobně jako Richard.

Deborah Strattonová pro něj byla mnohem víc než krásná mladá

žena, s kterou by chtěl mít nezávazný románek. Nedíval se na ni

jako na kořist, kterou musí získat, aby se ujistil, že je žádoucí a že ho

ženy milují. Nepotřeboval si nic dokazovat. Jestli chtěl někomu

něco dokázat, pak Deborah. Toužil ji přesvědčit o své náklonnosti a

o svém citu, avšak okolnosti mu zabraňovaly tak učinit.

Deborah sama mu v tom bránila. Zaškatulkovala si ho coby

nenapravitelného sukničkáře, svůdníka a lehkomyslného floutka

libujícího si ve flirtování a zábavě a Richard neměl moc možností,

jak ji přesvědčit o opaku. Deborah ho totiž nechtěla poslouchat.

Velkou vinu na tom ovšem nesl i on sám. Udělal chybu hned na

začátku, když se jí zeptal, jestli by se nechtěla stát jeho milenkou, a

teď se mu to vracelo. Ať řekl, co řekl, ať udělal, co udělal, Deborah

si to špatně vysvětlila a podle toho jednala.

Měla z něj strach.

Nebo snad… spíš měla strach sama ze sebe a ze svých vlastních

citů. Čím více o tom Richard přemýšlel, tím si byl jistější, že k němu

Deborah nějakou náklonnost také chová. Ten polibek na lesní cestě

se jí líbil, o tom nepochyboval ani v nejmenším. Cítil to. Cítil, jak

nejprve ztuhla úlekem, pak se rozechvěla a nakonec zvláčněla.

Všechno se to odehrálo v kratičkém okamžiku, protože nakonec

zvítězil nad jejími city rozum a ona se odtáhla, avšak i ta letmá

chvíle stačila Richarda utvrdit v jeho přesvědčení, že není Deborah

zcela lhostejný.

Tak si to alespoň myslel do dnešního večera, než se za ní vydal na

návštěvu a věnoval jí sbírku básní. Rozhodl se, že jí otevře své srdce

a nenápadně jí naznačí, co k ní cítí, ovšem dopadlo to jako obvykle.

Deborah ho nechtěla poslouchat.

Znechuceně ohrnul rty, když si vzpomněl, jak se rozzlobila a

vmetla mu do tváře spoustu nehezkých slov, která ho tolik ranila.

Nemám vás ráda!

Nemám ráda vaše poznámky!

Nemám ráda vaši společnost!

Nerada si s vámi povídám!

Jste mi z duše protivný!

Už vás nechci nikdy vidět!

Jistě, mluvila z ní zlost, avšak Richard nepochyboval o tom, že

svá slova v tu chvíli myslela smrtelně vážně. To nebyla hra. Byla to

skutečnost. Z očí jí sršely blesky a bujná ňadra se jí vzdouvala

rozhořčením. A pak…

Pak ji znovu políbil.

Snažil se jí dokázat, že pravdu měl on, když tvrdil, že se jí jeho

polibek líbil, ale nějak se mu to vymklo z rukou. Líbal ji a líbal a

nemohl přestat. Nakonec se od ní odtrhl jen obrovskou silou vůle.

Hned poté odešel pryč, protože jinak by ji musel začít líbat znovu a

už by nedokázal přestat.

Ani tentokrát se Deborah nebránila. Cítil, že by mu ráda utekla,

ale že se nemůže hnout. Cítil, jak se v jeho náručí chvěje, avšak

najednou si nebyl jistý, jestli za to může vášeň, nebo hrůza. Možná

měla pravdu, napadlo ho. Možná se nedokáže bránit, protože

takovou nehoráznost si k ní nikdo nikdy nedovolil.

I proto musel okamžitě odejít.

Ach bože, zasténal v duchu a prohrábl si vlasy mokré od deště.

Proč musí být všechno tak složité? Proč se neumí domluvit s jedinou

ženou na světě, s kterou by si snad i dokázal představit společnou

budoucnost? Co má teď dělat? Opravdu se jí má vyhnout, až se s ní

příště potká? Má si jí přestat všímat?

Ne, odpověděl si Richard na své otázky. To by nedokázal.

Deborah pro něj znamená příliš mnoho. Snad ji vztek přejde. Říká

se, že ráno bývá moudřejší večera…

Následující ráno se Deborah probudila s velmi špatnou náladou.

Po včerejší návštěvě Richarda Kestrela byla stále rozmrzelá a cítila

se trochu ponížená.

A také velmi zmatená.

Nevěděla, co si o tom všem má myslet, a to jí dělalo těžkou hlavu.

Na snídani bylo ještě brzy, takže seděla na posteli zachumlaná do

přikrývek a opírala se o velký nadýchaný polštář. Špatně spala,

převalovala se z boku na bok, a když už se jí podařilo usnout,

Richard Kestrel se dostal i do jejích snů. V jednom snu vystupoval

jako hrdina a její zachránce, v dalším jako největší padouch, který ji

drží a nechce pustit.

Richard coby udatný hrdina a okouzlující a šarmantní muž však

převažoval…

Tak si to srovnejme, mluvila sama na sebe v duchu. Přišel na

neohlášenou návštěvu. Přinesl jí bičík, který si zapomněla ve

Woodbridge. Přiznal se, že ho využil jako záminku. Daroval jí

sbírku básní Andrewa Marvella. Přinutil ji, aby se podívala na jeho

oblíbenou báseň Mé nesmělé milence. Přivedl ji do obrovských

rozpaků. Vyvolal v ní tak silný vztek, až ji to samotnou překvapilo.

A v okamžiku, kdy mu vpálila do očí, že ho nemá ráda a že už se s

ním nechce nikdy vidět, ji políbil.

Ovšem ne tak jako na lesní cestě.

Tohle nebyl obyčejný polibek.

Nebylo v něm vůbec nic hravého, rozpustilého, rozmarného ani

škádlivého.

Byl prudký, vášnivý, naléhavý a plný touhy a potlačované bolesti.

Byl spalující a palčivý. Byl…

Deborah zavřela oči, protože se jí tělem znovu rozlil ten zvláštní

pocit, jaký se jí zmocnil, když ji Richard sevřel v náručí a přitiskl

své rty na její.

Byl to nádherný polibek. Kouzelný. Nikdo ji nikdy takhle nelíbal.

Ani Neil Stratton v dobách, kdy jí lhal o své lásce a pokoušel se ji

omámit sladkými polibky.

Richard Kestrel Deborah zavedl do světa, který až doposud

nepoznala. Vzal ji do království touhy a váš –

ně, opravdové vášně, kam ji ještě nikdy nikdo nevzal. Probudil v

ní něco, o čem si myslela, že je vlastní pouze mužům. Ukázal jí dno

propasti, kam se dá velmi lehce spadnout.

Stačilo velmi málo, a Deborah by do ní spadla už včera. Kdyby se

od ní Richard neodtrhl a neodešel pryč, sama by ho poslat pryč

nedokázala. Neměla na to žádnou sílu, protože veškerou sílu jí

sebral on.

Richard.

Nesmí se s ním vidět. Ne dnes. Dnes by se nedokázala podívat do

jeho uhrančivých očí.

Potíž vězela v tom, že musela nějak dopravit dopis pro lorda

Scandala do Woodbridge a hrozilo velké nebezpečí, že se Richard

zase nečekaně vynoří z lesní houštiny. Sluhu ani poslíčka s ním však

poslat nemohla.

Tak co s tím? Má jet? Nemá jet? Má dopis doručit? Nebo ho

raději spálit?

Po dlouhém přemýšlení se Deborah rozhodla, že tentokrát se

cestě do Woodbridge přece jenom vyhne. Kromě strachu ze setkání

s Richardem si neuměla představit, že by se znovu měla setkat se

slídivým starcem z Bell and Steelyard Inn, a nadto mu svěřit obálku

se jménem lord Scandal.

Naštěstí tu byla Clarissa.

Stará dobrá Clarissa, která i přes připomínky, námitky a

nesouhlas nakonec vyšla Deborah skoro

vždycky vstříc. Jestli ji Deborah pěkně poprosí a vysvětlí jí, že by

raději zůstala v anonymitě, určitě jí pomůže i tentokrát. Když si

vezme velký klobouk a maličko se namaskuje…

„Co je s vámi, drahoušku?“ zeptala se jí Clarissa u snídaně. „Jste

nějak zamlklá.“

„Však mi není vůbec do řeči,“ posteskla si Deborah a upřela na

Clarissu unavené oči, které měla kvůli probdělé noci zarudlé a

oteklé.

„Přihodilo se něco, když jsem tu včera nebyla?“ strachovala se

Clarissa.

„Vlastně ano.“

„Špatné zprávy od lorda Waltona?“ hádala Clarissa. „Musíte se

vrátit ještě před Guyovou svatbou?“

„Nestrašte mě víc, než je třeba,“ zhrozila se Deborah. „Otec se

naštěstí od svého posledního dopisu neozval. Snad jsem ho trochu

uklidnila, když jsem mu napsala, že jsem se zasnoubila.“

Clarissa zbledla. „Vy jste ho nedostala?“ zeptala se téměř

vystrašeně.

„Co jsem nedostala?“ nechápala Deborah.

„Dopis od lorda Waltona. Přišel večerní poštou těsně předtím, než

jsem odešla na návštěvu.“

„Kdy?“ zalapala Deborah po dechu.

„No přece včera večer. Byla jste v knihovně a nechtěla jste být

rušena, a tak jsem nařídila Betty, aby vám dopis od otce položila na

noční stolek. Myslela jsem si, že ho najdete, až půjdete spát.“

„Nenašla jsem ho,“ hlesla Deborah. „Takže otec mi zase píše,“

zamumlala spíš pro sebe.

„Ano.“

„To mi ještě tak scházelo. Další špatnou zprávu, myslím,

nezvládnu.“

„Nejprve si ho přečtěte, zlatíčko. Nic není tak horké, jak se zprvu

zdá.“

„Vsadím se, že tohle horké bude. Betty!“ zavolala Deborah na

služebnou. „Kam jste dala dopis od mého otce?“

„Na váš noční stolek, madam.“

„Přineste mi ho, prosím.“

„Ano, madam.“

O chvíli později držela Deborah v prstech pomačkaný papír

popsaný otcovým rozmáchlým písmem.

Nejdražší Deborah,

Tvá sestra Olivia, která je, zdá se, také Tvým strážným andělem,

mě ve svém posledním dopise požádala, zdali bych nezmírnil své

rozhodnutí ohledně Tvého pobytu v Midwinter Mallow. Ujistil jsem

ji, že svůj osud máš zcela ve svých rukou, ale že nemohu akceptovat,

abys zůstávala v tom velkém domě pouze s Clarissou a

služebnictvem. Žijeme v nebezpečné době a já nemohu dopustit, aby

se Ti něco stalo. Taktéž jsem přesvědčen, že bys měla dbát na svoji

dobrou pověst, protože mladé vdovy nemají na růžích ustláno. Ty jsi

již svou situaci vyřešila svým zasnoubením, ke kterému bych Ti chtěl

ještě jednou pogratulovat. Velmi se těším na setkání s Tebou i Tvým

snoubencem.

P.S. Zapomněla jsi OPĚT mně a matce napsat, jak se Tvůj

nastávající jmenuje, drahá Deborah. Jako Tvoji rodiče máme plné

právo vědět, kdo se stane naším zetěm, a doufáme, že to brzy

napravíš.

P.P.S. Mám ti vyřídit velmi srdečné pozdravy od Tvé matky a

bratrance Harryho.

S láskou

otec.

Deborah dočetla dopis a dlouze si povzdychla. Nějak se to

všechno začínalo zamotávat.

„Tak co?“ naléhala Clarissa. „Je to vážné? Co lord Walton píše?“

Deborah jí mlčky podala otcův dopis.

„Není to tak hrozné,“ poznamenala Clarissa, když ho dočetla.

„Bála jsem se, že mu přetekla trpělivost.“

„Troufám si tvrdit, že mu přetekla,“ ušklíbla se Deborah. „Co

slovo, to skytá výhrůžka, že jestli ho neposlechnu, nebo jestli ho,

nedej bože, vodím za nos, pěkně to od něj schytám.“

„To se mi nezdá,“ nakrčila Clarissa čelo. „Mně se tón lorda

Waltona zdá laskavý.“

„Věřte mi, Clarrie, že otec má do laskavosti daleko. Alespoň co se

týká mé osoby. Zlobí se na mě. Myslí si, že jsem se na Walton Hall

měla vrátit už dávno. Přesněji řečeno, nikdy jsem neměla utíkat z

domu, ale když už jsem to udělala a můj manžel zemřel, mou

povinností bylo sebrat se a odjet domů hned po pohřbu.“

„Jsou to už tři roky.“

„Právě proto jsem přesvědčena, že pohár jeho trpělivosti se

naplnil po okraj a zrovna přetéká. Můj otec je rozezlen na nejvyšší

míru, a dokonce ani Olivia ho nedokáže přesvědčit o opaku. Je to od

ní sice moc hezké, že mě chtěla podržet, když mu nejdřív napsala, že

tady není bezpečno, ale mně to není nic platné. Teď už ne. Podívej

se na tohle.“ Deborah ukázala na větu, kde se lord Walton zmiňoval

o jejím snoubenci.

„Má právo znát jeho jméno,“ obhajovala Clarissa lorda Waltona.

„O to nejde. Mám neodbytný pocit, že mi otec tak docela nevěří.“

„A nemá snad pravdu?“ nadhodila jemně Clarissa.

„Ano, má,“ povzdychla si Deborah. „Právě že má. Clarrie, před

chvílí jste se mě ptala, jestli se něco nestalo.“

Clarissa kývla.

„Budu vás muset o něco poprosit. Když jsem si včera jela pro

odpověď…“

Deborah se zarazila.

Původně chtěla naznačit, že by se nerada setkala s Richardem, ale

Clarissa by se vyptávala na podrobnosti, a ty Deborah své společnici

sdělit nemohla. Na to byly příliš intimní.

„Ano, drahoušku?“

„Víte, Clarrie, nerada bych se do toho hotelu znovu vrátila. Když

mi recepční předával obálku se jménem lady Incognita, zvědavě si

mě prohlížel. Určitě mu to dodneška vrtá hlavou. Včera jsem

napsala lordu Scandalovi odpověď, ale potřebovala bych…“

„Potřebovala byste zůstat inkognito, že?“ doplnila za ni pohotově

Clarissa.

„Přesně tak.“

„Nikoho ze služebnictva s dopisem poslat nemůžete, to je nad

slunce jasné.“

Deborah zavrtěla hlavou.

„Na služebnictvo se nedá spolehnout.“

Deborah znovu zavrtěla hlavou.

„Takže máme jedinou možnost.“

„Clarrie, kdybych nemusela, neposílala bych vás tam, věřte mi.“

„My ale opravdu nemáme jinou možnost,“ pousmála se Clarissa.

„Máte pravdu, podruhé byste se v hotelu ukazovat neměla, a už

vůbec ne s dopisem pro lorda Scandala.“

„Vy jste zlatá, Clarrie,“ oddychla si Deborah s úlevou. „Tohle

vám nikdy nezapomenu.“

„Pojedu hned po snídani. Nechám zapřáhnout do kočáru a

alespoň se trochu provětrám. Abych nezapomněla – myslím, že

bych se měla trochu namaskovat. Mám ve Woodbridge starou

známou a co kdyby šla zrovna na procházku kolem hotelu?“

„Také mě to napadlo,“ souhlasila Deborah. „Vezměte si velký

klobouk, Clarrie, a tmavé šaty, ve kterých nebudete nápadná.“

„Co takhle síťku přes obličej?“

„To je ono,“ zaradovala se Deborah. „Nesmí vás nikdo poznat.

Recepčnímu povězte, že si pro případnou odpověď přijdete sama.

Pak se hned vraťte domů, musíte mi poreferovat, jak to dopadlo.“

Deborah zrůžověly tváře a z nenadálého dobrodružství jí svítily

oči dychtivostí. Na chvíli zapomněla na skrytou hrozbu jejího otce a

těšila se, že bude spolu s Clarissou vybírat klobouky.

„Deborah,“ zvážněla Clarissa. „Jenom doufám, že víte, co

děláte.“

„Tím si nejsem jistá, Clarrie,“ musela přiznat Deborah. „Vím jen

to, že nechci přijít o svou svobodu.“

„Jestli se lord Walton někdy dozví, že jsem vám pomáhala,

okamžitě mě propustí a přeruší se mnou všechny styky,“ podotkla

Clarissa suše.

„On vás nemá co propouštět,“ našpulila Deborah rty. „Vy jste

moje společnice, ne jeho. A já vás nedám.“

„Děkuji, drahoušku, avšak mám obavy, že to nebude tak

jednoduché.“

„V tom případě se musíme modlit, aby se to nestalo.“

„Jen jestli nám to pomůže.“

„Clarrie, nesýčkujte. Sama jste říkala, že nic není tak horké, jak se

zdá.“

„Zapomněla jsem, že existují výjimky.“

Krátce před obědem se Clarissa vrátila zpátky do Midwinter

Mallow.

Deborah byla tak nervózní, že za celé dopoledne nic neudělala.

Chodila po domě sem a tam a přehrávala si v hlavě nejrůznější

hrůzostrašné situace, které mohly nastat. V jedné z nich se dokonce

vyskytli loupežníci, kteří Clarissu přepadli, našli v záňadří dopis pro

lorda Scandala, přečetli si ho a pod pohrůžkou smrti ji donutili říct

pravdu. Když je Clarissa přivedla za Deborah v domnění, že ji

budou vydírat, ukázalo se, že ve skutečnosti nejde o lupiče, ale o

muže najaté lordem Waltonem. Ten pojal podezření, že mu jeho

dcera lže, a rozhodl se, že si sám ověří, jak se věci mají.

Začínáš šílet, Deborah, okřikla se. Otec by určitě nic takového

neudělal. Kdyby měl podezření, přijel by sám a neposílal by na tebe

ani na Clarissu loupežníky Za to ale můžou výčitky svědomí. Sama

moc dobře víš, že svého otce taháš maličko na nos.

U horoucích pekel, zaklela Deborah, když se Clarissa pořád

nevracela. Proč jen neumí jezdit v sedle? Už by tady dávno byla.

Kdo má tohle vydržet?

Čas běžel pomalu a Deborah byla stále nervóznější. Trápila ji

totiž ještě jedna věc. Vlastně jeden člověk.

Richard Kestrel.

Když kočár s Clarissou zmizel v ohybu cesty, pocítila Deborah

zvláštní bodnutí v hrudi. Před snídaní se děsila toho, že by se s ním

dnes mohla vidět, a najednou ji skoro mrzelo, že se s Richardem

nesetká.

Jak by se asi choval? uvažovala. Co by jí řekl? Vyhnul by se jí,

jak mu doporučila, nebo by ji pozdravil a dal se s ní do řeči?

Bohužel to už dnes nezjistí.

Pokud to ještě vůbec někdy zjistí…

„Clarrie!“ vyhrkla Deborah s úlevou, sotva Clarissa vystrčila nos

z kočáru. „No konečně!“

„Vy děláte, jako kdybych byla pryč nejméně celý měsíc,“

podivila se Clarissa.

„Už jsem se vás nemohla dočkat. Říkala jsem si, jestli se vám

třeba cestou něco nepřihodilo.“

„Co by se mi mělo přihodit, zlatíčko?“ usmívala se pobaveně

Clarissa.

Deborah bylo hloupé začínat s loupežníky, a tak odpověděla:

„Mohlo vám třeba upadnout kolo.“

„Nestalo se vůbec nic. Cesta byla naopak velmi příjemná,“

ujistila ji Clarissa.

„To jsem ráda. Tak pojďte honem dovnitř a povězte mi, jako jste

dopadla.“

„Nechte mě chvíli vydechnout. Převléknu se a hned přijdu do

jídelny.“

U oběda se k povídání nedostaly, protože kolem nich pořád chodil

někdo ze služebnictva s podnosy, a osaměly až u moučníku a kávy.

„Tak povídejte,“ vyzvala Clarissu Deborah. „Jak to proběhlo?“

„Ani se vám nedivím, že se vám do Bell and Steelyard Inn

nechce,“ ušklíbla se Clarissa. „Jestli ten slídivý dědek, který si mě

pokradmu prohlížel, je samý, s kterým jste mluvila vy, naprosto vás

chápu.“

„Vyzvídal, kdo jste?“ zajímala se Deborah.

„Ovšemže. Dělal to nenápadně, ale na mě si nepřišel. Nedostal ze

mě ani slovíčko. Předala jsem dopis, stručně udělila instrukce a

rychle odešla pryč.“

„Už vás tam pošlu pouze jednou,“ ujistila ji Deborah. „Pro

poslední odpověď. Pak už se snad s lordem Scandalem sejdu

osobně.“

„Abych nezapomněla,“ nadzvedla Clarissa významně obočí. „Že

neuhodnete, koho jsem potkala cestou?“

Deborah ztuhla.

„Lorda Richarda Kestrela.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

Richard čekal odpověď od lady Incognity alias Deborah hned

druhý den poté, co se v hotelu Bell and Steelyard Inn potkali,

nejdéle pak pozítří, pokud by jí snad v psaní dopisu zabránily

důležité povinnosti. Měl neodbytný pocit, že její usilovné hledání

džentlmena, který by jí pomohl z nesnází, nesnese odkladu. Jinak by

si přece nepodávala inzerát.

Nespletl se.

Druhý den odpoledne jeho majordomus, důvěrník a oddaný přítel,

jehož rodina sloužila na Kestrel Court po několik generací, přinesl

na stříbrném tácku dopis a s vážnou tváří ho Richardovi podal.

„Pro vás, pane.“

Richard nedokázal skrýt svou nedočkavost. Rychle popadl dopis

a s dychtivým výrazem ve tváři se podíval na drobné, úhledné písmo

na obálce. Lord Scandal. Pobaveně se zasmál. Když si představil,

jak Deborah sedí u stolu a smolí dopis pro muže s takovýmto krycím

jménem, nemohl si pomoci. Celá situace mu připadala legrační,

ovšem otázkou bylo, v jakých nesnázích se to Deborah vlastně

ocitla.

„Všechno proběhlo, jak mělo, Jamesi?“ obrátil se Richard na

majordoma.

„Ano, pane.“

„Žádné komplikace?“

„Ani v nejmenším, pane. Řekl bych, že se vám podařil mistrovský

tah, pane.“

„O čem to mluvíte, Jamesi?“ nechápal Richard.

„Bylo mi sděleno, že dopis přinesla prý komorná lady

Watersové,“ odpověděl majordomus s kamenně vážnou tváří.

„Podle oblečení by to ale mohla být i společnice. Troufám si tvrdit,

že se o lady Watersové bude velmi brzy mluvit, pane.“

Richard se znovu zasmál. Se svou mystifikací a vytvořením

postavy lady Watersové byl spokojen. Snad tím Deborah alespoň

trochu pomohl. Až zjistí, kdo je oním lordem Scandalem, který jí

nabídl pomoc, bude nejspíš zuřit, ale on už ji přesvědčí o svých

dobrých úmyslech.

„Děkuji vám, Jamesi, moc si vaší pomoci cením,“ kývl Richard

na majordoma.

„Rádo se stalo, pane.“

Richard nemusel Jamesovi připomínat, že všechny informace

jsou tajné a že se o nich nesmí před nikým zmiňovat. To se

rozumělo samo sebou. James byl dokonalý majordomus a Richard si

byl jeho oddaností naprosto jistý. Neprozradil by nic, ani kdyby ho

mučili.

„Budete ještě něco potřebovat, pane?“

„Ne, Jamesi, můžete jít. Dám vám vědět, jestli bude třeba jet ještě

dnes do Woodbridge.“

„Ano, pane.“

James se uklonil a důstojně vyšel z místnosti. Když Richard

osaměl, rozlomil pečeť a pustil se do čtení. Byl zvědavý, jestli se

lady Incognita rozhodla konečně odhalit svoji totožnost.

Lorde Scandale,

Váš dopis mě velmi potěšil a zaujal svou nápaditostí a neotřelostí.

Právě proto jsem si z velkého množství došlých odpovědí vybrala tu

Vaši a rozhodla se, že vložím svůj osud do Vašich rukou…

Richard se usmál. To znělo hezky. Umanutá Deborah Strattonová

se rozhodla vložit svůj osud do jeho rukou. Kéž by doopravdy

vložila svůj osud do jeho rukou. A nejenom osud, ale celý svůj

život. Nosil by ji na rukou, kdyby o to stála. Staral by se o ni, hýčkal

by ji jako princeznu a dal by jí tolik lásky, kolik by potřebovala a

kolik žádné ženě nikdy v životě nedal.

O touze a vášni Richard věděl víc než dost a bývaly časy, kdy si

jich užíval plnými doušky, avšak o lásce, o pravé lásce, nesobecké a

naplňující, nevěděl nic. Tedy…

Skoro nic.

Deborah byla první žena, kterou miloval natolik, že by se kvůli ní

vzdal své svobody. Škoda jen, že si své city neuvědomil před tím,

než jí položil tu hloupou otázku, která všechno zkazila.

Nechtěla byste se stát mojí milenkou?

Některé chyby se napravují jenom těžko, povzdychl si Richard v

duchu. Tehdy to však za chybu nepovažoval. Deborah se mu líbila,

byl do ní zamilovaný, ale o oficiální vztah nestál. Proto jí učinil ten

návrh.

Možná by ho měl už pustit z hlavy, uvažoval. Jeho krédem přece

vždycky bylo, že člověk nemá litovat věcí, které už se staly, protože

je stejně nezmění.

Tak co píše lady Incognita dál?

Než tak učiním, ráda bych Vám položila několik otázek. Zajisté

chápete, že musím být velmi opatrná a nemohu se s Vámi setkat dřív,

než mi o sobě poskytnete několik základních informací. Žijete v

Suffolku, nebo jste zdaleka? Co Vás vedlo k tomu, že jste mi nabídl

svoji pomoc, a co od toho očekáváte? Z jakých společenských kruhů

pocházíte? Jak zní Vaše pravé jméno? Má vaše krycí jméno něco

společného s vaším osobním životem?

Poslední otázka Richarda zaujala. Jenomže jak na ni odpovědět?

Svým způsobem určitě ano. Lord Scandal má hodně společného s

jeho osobním životem, ovšem ten život už je bývalý. Je dávno pryč.

No dobře, možná ne úplně dávno, ale je pryč. Žádné velké skandály

ho ostatně nikdy nepronásledovaly. Neliboval si v hazardních hrách

ani se na veřejnosti neukazoval s ženami lehkých mravů, jak měli

někteří jeho přátelé z Londýna v oblibě. Takže bude moci s klidem

odpovědět ne a nebude si muset dělat výčitky svědomí, že Deborah

podvedl.

Věřím, že jste skutečný džentlmen a bezúhonný člověk, který

nebude zneužívat nesnází, ve kterých jsem se ocitla.

V to Richard doufal. Doufal, že je džentlmen a bezúhonný člověk.

Pokud jde o zneužívání nesnází, ve kterých se Deborah ocitla, s tím

si vůbec nemusela lámat hlavu. Nikdy by nezneužil jejích nesnází.

Nezneužil by ničích nesnází ani ničí slabosti. To patřilo k dobrému

vychování skutečného džentlmena.

Dopis pokračoval dál…

P.S. Je mi trapné o následující záležitosti psát, avšak zmínit ji

musím. Pokud jste můj inzerát špatně pochopil a myslíte si snad, že

hledám muže na intimní chvíle, velmi se mýlíte a musím Vás

požádat, abyste mi již neodepisoval a celou věc považoval za

ukončenou.

S úctou Vám oddaná a vděčná

lady Incognita

Tak tohle Richarda vůbec nenapadlo. Úctyhodná Deborah

Strattonová by si zcela jistě nehledala milence takovýmto

způsobem. Kromě toho by se Richarda velmi dotklo, kdyby se

Deborah nejprve nezeptala jeho. Vážně, cítil by se skoro ponížený.

Po včerejším polibku byl přesvědčen, že se jí líbí, a představa, že se

objímá s jiným mužem, mu způsobovala prudkou bolest v okolí

žaludku a husí kůži po celém těle.

Ze by takhle vypadala žárlivost?

Na své předchozí milenky Richard nežárlil. Jednak si ješitně

myslel, že není důvod, protože je zábavný společník a skvělý

milenec, a jednak v něm žárlivost zkrátka a dobře nevzbuzovaly.

Deborah byla jiný případ.

Tahle žena v něm vzbuzovala pocity, které až doposud nepoznal a

které mu naháněly strach.

Krásná, sladká a milá Deborah…

No, opravil se Richard v duchu, milá moc není, to by jí křivdil, ale

zcela určitě je vášnivá. Hádá se, jako by jí šlo o život, a ten včerejší

polibek v ní probudil touhu. Richard dobře cítil, jak se k němu její

tělo vzpíná. Kdyby nebyla tak konzervativní, byla by z ní báječná

milenka. Určitě nejlepší, jakou kdy měl. Netušil sice, jak velké má

zkušenosti, ale vzhledem k tomu, že byla vdaná, nějaké mít musí.

Navíc je určitě učenlivá.

Tak dost! okřikl se. Tyhle myšlenky si budeš muset odpustit.

Deborah je v nesnázích, potřebuje pomoc a ty ani nevíš, co se jí

vlastně přihodilo. Je třeba, abys to co nejrychleji zjistil. Třeba jí

hrozí nějaké velké nebezpečí. Budeš jí muset odepsat a dát jí jasně

najevo, že se tě nemusí bát, aby se tahle zvláštní situace někam

pohnula.

Ano, uvědomil si Richard, je načase přestat si s ní hrát na kočku a

na myš. Tohle není hra. Kdyby se nestalo nic vážného, Deborah by

si zcela jistě nepodávala inzerát do novin.

Richard najednou dostal strach.

Musí jí odepsat ještě dnes.

Hned teď.

Aby nebylo pozdě…

Vážená lady Incognito,

na všechny Vaše otázky odpovědět nemohu, avšak pokusím se

rozptýlit Vaši nedůvěru, kterou ke mně z pochopitelných důvodů

chováte. Předně bych Vás chtěl ujistit, že jsem džentlmen původem i

vychováním. O mě bezúhonnosti nemusíte taktéž nijak pochybovat.

Dokážu zachovat tajemství a nezneužívám slabosti druhých – ani

svých nepřátel. Ujišťuji Vás, že z mých úst se o Vašem tajemství ani

o Vašich nesnázích nedozví živá duše. Pokud jde o místo mého

pobytu, momentálně trávím všechen svůj čas v Suffolku, poblíž

Midwinter Mallow. Svoji pomoc, zdůrazňuji nezištnou pomoc, jsem

Vám nabídl z velmi prostého důvodu. Povinností džentlmena je

pomoci dámě, která se ocitla v nesnázích. Tím vlastně odpovídám i

na Vaši doušku. Vzhledem ke skutečnosti, že jste si podala inzerát do

novin, předpokládám, že jste se v nesnázích skutečně ocitla. Naopak

nepředpokládám a ani na malou chvíli jsem nepředpokládal, že

byste si tímto způsobem hledala, jak Vy říkáte, muže pro intimní

chvíle. Buďte ubezpečena, že ani já nehledám ženu pro intimní

chvíle. Pouze Vám nabízím svou pomoc, drahá lady, a je na Vás,

jestli se rozhodnete ji využít a z velkého množství odpovědí, které

jste dostala, si vyberete právě tu moji. Položila jste mi ještě jednu

otázku, a to zda mé krycí jméno souvisí s mým osobním životem.

Odpovídám že nikoli, drahá lady. Mou největší neřestí jsou nevinné

žertíky, což je i případ mého krycího jména. Berte je toliko jako

nevinnou hru lorda Scandala a lady Incognity, prosím.

P.S. Svoji totožnost Vám zatím nemohu odhalit. Mé pravé jméno

se dozvíte na schůzce, kterou Vám tímto navrhuji. Tento pátek jsem

pozván na večírek k lady Sally Saltireové a mám malé tušení, že

bych Vás na něm mohl potkat rovněž. Jestliže se nepletu, mohli

bychom se setkat právě tam. Ve společnosti se kují pikle nejlépe,

protože nebudí podezření jako tajné schůzky. Poznám Vás podle

červené růže, kterou budete před posledním tancem držet v ruce.

Jestliže máte jiný návrh, napište mi na známou adresu.

S úctou Vám oddaný

lord Scandal

Tak a je to, oddychl si Richard, když si po sobě dopis přečetl.

Snad se mu podařilo Deborah přesvědčit, že z jeho strany nehrozí

žádné nebezpečí z prozrazení a že lord Scandal jí skandály

nezpůsobí. Schůzku na večírku navrhl schválně. Dal tak Deborah

možnost stáhnout se, kdyby ji snad opustila na poslední chvíli

odvaha. Kromě toho si skutečně myslel, že ve společnosti se kují

pikle nejlépe. Pod rouškou zdvořilé konverzace se dají plánovat ty

nejintimnější schůzky, jak měl možnost zjistit. Tajná dostaveníčka

jsou oproti tomu vždycky velmi nápadná.

Samozřejmě věděl, že se Deborah na večírek lady Sally chystá.

Sama mu řekla, že bude pomáhat s organizací, takže je jenom na ní,

jak se k jeho návrhu postaví.

Richard netušil, jak ty dva dny do pátečního večera vydrží. Už

teď byl napjatý a nervózní. Možná bude nejlepší, když se zabaví v

nějaké společnosti. Ross Marney ho zval dnes na večeři na Marney

Hall. Bude to příjemná změna, a navíc si rád popovídá s Olivií.

Byl tu ještě jeden důvod.

Deborah.

Mohla by svou sestru navštívit…

Richard právě pečetil dopis pro Deborah, když se bez klepání

rozrazily dveře jeho pracovny a dovnitř vpadl sám vévoda z

Kestrelu, jeho starší bratr Justin.

„Zdravím tě, bratříčku!“ zahlaholil s širokým úsměvem a roztáhl

ruce na uvítanou.

Richard vyskočil od stolu a padl si s ním do náručí. Oba své

bratry, Justina i Lucase, měl velmi rád a chvíle, kdy se viděli,

považoval skoro za sváteční.

Bohužel byly v poslední době velmi řídké. On i oba jeho bratři

měli spousty práce, byli zasvěceni do tajných vládních úkolů a na

návštěvy nebylo kdy.

„Justine, kde se tady bereš? Čekal jsem, že přijedeš až v pátek

ráno.“

„Jisté záležitosti se mi podařilo dokončit o něco dřív, než jsem si

původně myslel, a vybylo mi trochu času navíc. Nemáš radost?“

zavtipkoval Justin.

„Samozřejmě že mám radost,“ zazubil se Richard. „Jak se můžeš

takhle ptát. Alespoň budeš mít dost času připravit se na páteční

večírek, který se koná u lady Sally.“

Přes Justinovu tvář přelétl letmý stín. „Lady Sally pořádá

večírek?“

„Ano. A dokonce na tvoji a Lucasovu počest.“

Justin se zatvářil tak překvapeně, že se Richard pobaveně

rozesmál. „Vidím, že jsem tě zaskočil, bratříčku. Nemusíš mít

strach, lady Sally tě neukousne.“

„Proč ale pořádá večírek na moji a Lucasovu počest?“ nechápal

Justin.

„Všichni tady vědí, co pro Anglii děláte a že máte po dlouhé době

na pár dní přijet,“ vysvětloval Richard. „Pokud je mi známo, velký

večírek plánuje už delší dobu a kvůli vám dvěma se rozhodla pro

tento pátek. To je všechno.“

„Aha,“ zahučel Justin. Pak přešel k oknu a zadíval se do zahrady.

Richard ho nevyrušoval. Pochopil, že Justin chce být na chvíli

sám se svými myšlenkami a pocity. Všechno, co se týkalo lady

Sally, pro něj bylo citlivé téma.

Lady Sally Saltireová znamenala pro Justina velmi mnoho. Před

nějakou dobou do ní byl bláznivě zamilovaný, ale pak se něco

pokazilo a těm dvěma to nevyšlo. Richard byl však přesvědčený, že

Justin Sally nikdy nepřestal hluboce milovat a že se velmi trápí,

kdykoli si na ni vzpomene.

Nenaplněná láska ho také vyhnala na cesty. Právě kvůli ní se

Justin vrhal skoro po hlavě do všech možných dobrodružství a nebál

se riskovat svůj život. Richard si někdy myslel, že Justin riskuje

naschvál, protože mu jeho život připadá plytký a zbytečný a protože

se mu ve chvílích nejhlubšího smutku snad ani žít nechce.

Rád by mu pomohl, ale nevěděl jak. O lady Sally spolu několikrát

mluvili, ovšem nikam to nevedlo. Justin byl přesvědčený, že někde

udělal chybu a že nikdy nedostane druhou šanci.

„Bude to hezký večírek,“ začal Richard, když Justin pořád nic

neříkal. „Uvidíš, že se budeš bavit. Přijde spousta hostů, bude se

tančit…“

Justin se otočil. Oči měl smutné a na rtech mu pohrával ironický

úsměšek.

„Já že se budu bavit?“ opáčil. „Na večírku lady Sally?“

„Jsem si tím jistý.“

„Rád bych sdílel tvé nadšení, ale je mi líto, Richarde. Kdybych

mohl, v pátek večer bych se zavřel doma pouze s lahví portského.“

„To nemůžeš,“ zavrtěl hlavou Richard. „Zachoval by ses velmi

neslušně. Nezapomínej, bratříčku, že vévoda z Kestrelu musí ctít

společenské povinnosti.“

„No právě,“ zabručel Justin. „V poslední době mi všechny

společenské povinnosti začínají pěkně lézt krkem. Bohužel jich

kvůli jistému tajnému úkolu mám víc, než považuji za únosné.“

„Tajný úkol?“ zpozorněl Richard. „Povíš mi o něm něco

bližšího?“

„Ano, ale až přijde vhodná chvíle. Zatím mám určité instrukce,

které mi v tom zabraňují.“

„Copak?“ zavtipkoval Richard. „Můj vlastní bratr mi

nedůvěřuje?“

„Jistěže ti důvěřuju,“ usmál se Justin. „Ty moc dobře víš, jak se

věci mají.“

„Prozradíš mi alespoň, jestli tenhle tajný úkol souvisí s odhalením

špiónky, které jsi mi tak laskavě dal za úkol?“ zeptal se Richard.

„Nemáš snad radost, že budeš blízko tolika ženám?“ podivil se

Justin. „Myslel jsem, že mi poděkuješ. Budeš je moci svádět a

okouzlovat bez výčitek svědomí. Nebo už nezastáváš heslo vše pro

Anglii?“

„Jak se to vezme,“ povzdychl si Richard. „Popravdě řečeno se mi

do žádného svádění nechce.“

„Nejsi nemocný?“

„Jsem úplně v pořádku, ale…“

Richardovi se nechtělo mluvit o svém citu k Deborah a především

o strachu, že je špiónkou právě ona. Její tajné styky s nepřátelskou

stranou mohly být docela klidné důvodem, proč se ocitla v

nesnázích. Žádný důkaz však v ruce neměl.

„Co je s tebou, Richarde?“ vycítil Justin jeho rozpoložení. „Stalo

se něco?“

Musel odpovědět. Justin k němu byl také upřímný. Jen nevěděl,

co bude dělat, pokud se prokáže, že špiónkou je skutečně Deborah.

On sám tomu nevěřil.

Nedovedl si představit, jak by ta umanutá osůbka předávala tajné

informace nepřátelům. Na to mu připadala příliš sladká a příliš

nevinná. Jistotu však také neměl.

„Už máš stopu?“ napadlo Justina. „Něco víš, nemám pravdu?

Odhalil jsi naši špiónku a…“ Justin vykulil oči a zbledl jako smrt.

„Je to…“ vymáčkl ze sebe po chvíli stísněným hlasem. „Je to ona?“

„Kdo?“

„Ty víš. Lady Sally Saltireová. Nechceš mi to prozradit, abys mě

neranil.“

Richard se rozesmál. „Tobě naše malá Sally pořád nedá spát, co?“

„Tak je to ona?“

„Nemám nejmenší tušení, bratříčku,“ zavrtěl hlavou Richard.

„Dosud jsem neměl čas pustit se do důkladnějšího pátrání. Osobně

si o tom troufám pochybovat, avšak zatím opravdu nic nevím.

Abych byl úplně upřímný, mám podobné starosti jako ty.“

„Nechápu.“

„Stejně jako ty se bojíš o lady Sally, tak já mám starosti o jistou

osobu,“ začal Richard tiše.

„O jistou osobu, nebo o jistou dámu?“

„Není to stejné?“ zamračil se Richard.

„Jen jsem chtěl trochu odlehčit náš rozhovor,“ omlouval se Justin.

„Začíná být nějak moc pochmurný. Ale pokračuj, nechtěl jsem tě

rušit.“

„Vzpomínáš si na Deborah Strattonovou?“

„Na tu mladou zrzavou vdovičku z Midwinter Mallow?“

ujišťoval se Justin.

„To je ona.“

„Ta, co ti před rokem popletla hlavu tak, žes o ní pořád mluvil?“

„To jsem nedělal,“ bránil se Richard rozpačitě. „Jen jsem se

zmínil, že by stála za hřích.“

„Jen ses zmínil, to je pravda,“ zazubil se Justin. „Ale asi

padesátkrát za den.“

„Přeháníš.“

„Dobře, přeháním. Ale jenom trochu. Přiznej, že se ti líbila.“

„Nic takového samozřejmě nepopírám. Deborah –“

„Deborah?“ opáčil Justin. „Vidím, že už jste se dostali daleko.“

„Nedostali jsme se nikam a nepřerušuj mě pořád,“ zavrčel

Richard. „Jinak se nic nedozvíš.“

„Tak tohle bude asi opravdu vážné,“ poznamenal Justin

překvapeně. „Ty ji ještě pořád miluješ, nemám pravdu? Jinak by ses

tolik nerozčiloval.“

„Řekněme, že mi není lhostejná,“ vykroutil se Richard z přímé

odpovědi.

„A dál?“

„Kdybys mě pořád nepřerušoval, už dávno by ses to dozvěděl,

bratříčku.“

„Tak spusť. Co je s Deborah Strattonovou?“

„Nedávno v novinách Suffolk Chronicle vyšel inzerát, že mladá

dáma v nesnázích hledá džentlmena, který by jí poskytl pomoc.“

„To zní zajímavě.“

„Ono to také je zajímavé. Tou dámou je právě paní Strattonová.“

„Jak to víš?“

„Posílala do novin krátce předtím dopis. Nevím, co v něm stálo,

ale dopis jsem viděl. Byl jsem si hned jistý, že ten inzerát je od ní, a

teď mám už i důkaz.“

„Jaký?“

„Odpověděl jsem jí.“

Justinovi zasvítily v očích zvědavé ohníčky. „Odpověděl jsi jí?“

ujišťoval se.

„Přesně tak.“

„Protože si inzerát podala Deborah Strattonová, krásná zrzka,

která tě očarovala, nebo bys odpověděl každé dámě, která se ocitla v

nesnázích?“

Richard pokrčil rameny. „Popravdě řečeno sám nevím. Vzhledem

k tomu, že jsem neměl pochyby, kdo tou dámou je, nic jsem neřešil.

S největší pravděpodobností bych si jejího inzerátu vůbec nevšiml,

kdybych neměl důvod pročítat noviny do posledního písmenka, aby

mi nic neuniklo.“

„Tím důvodem byla samozřejmě ona.“

„Samozřejmě,“ pousmál se Richard.

„Jak reagovala, když zjistila, že jí budeš pomáhat zrovna ty?“

zajímal se Justin. „Předpokládám, že na tu tvoji poněkud netradiční

nabídku nezapomněla.“

„Předpokládáš správně, ale ona neví, že jsem jí odpověděl právě

já. Vzhledem k tomu, že si nechává posílat odpovědi na jméno lady

Incognita, podepsal jsem se jako lord Scandal. Totožnost lorda

Scandala doposud nezná, ale když všechno půjde podle plánu, v

pátek na večírku lady Sally by se s ním mohla setkat.“

„Proč jsi to neřekl hned?“ rozesmál se Justin. „V tom případě na

večírek samozřejmě půjdu a velmi rád. Bude to ohromná zábava.“

Richard zvážněl.

„Tak to pozor, bratříčku, nebude to žádná zábava. Slíbil jsem, že

její tajemství budu chránit jako svůj život, a nikdo se o něm nesmí

dozvědět. To znamená, že naše schůzka proběhne nenápadně.“

„Svěřila se ti alespoň se svým tajemstvím?“ přimhouřil Justin oči.

„V tom vězí ten největší problém. Nesvěřila a dnes mě napadlo,

že by –“

„To mohlo mít spojitost s naší malou špiónkou,“ doplnil Justin.

Richarda nepřekvapilo, že ho Justin tak rychle prokoukl. Byl

inteligentní, dokázal číst mezi řádky a jen máloco mu uniklo. Právě

proto si vládní kruhy jeho služeb tak cenily. Díky svým vlastnostem

byl vždycky o několik kroků napřed před přáteli i nepřáteli.

„Ano,“ kývl Richard. „Nechce se mi tomu věřit, v hloubi duše

jsem přesvědčený, že Deborah žádnou špiónkou není, ale ta

možnost tady je a já před ní nemůžu zavřít oči. Stejně jako ty

nemůžeš zavřít oči před tím, že by špiónkou mohla být Sally.“

„Co budeš dělat, pokud se prokáže, že paní Strattonová

spolupracuje s nepřáteli?“

„Nevím,“ rozhodil Richard rukama.

„Budeš muset porušit slib, který jsi jí dal, a to že budeš chránit její

tajemství jako svůj život.“

„To mě právě děsí.“

„Budeš to muset udělat, Richarde,“ zdůraznil Justin vážným

hlasem. „Tohle není hra. Jsme ve válce a kvůli něčí zradě umírají

lidé. Možná to nebudeš chtít slyšet, ale můžu tě ujistit, že nelžu.“

„Přestaň, Justine, já tohle přece vím. Myslíš si snad, že jsem

hlupák? Vím, že budu muset porušit slib. Pokud tou špiónkou

Deborah Strattonová skutečně je, což pevně doufám není pravda.“

„Já ji znám natolik málo, že její charakterové vlastnosti nemohu

posoudit,“ pokrčil Justin rameny. „Ale věřím, že víš, co děláš.“

„To ve mně máš větší důvěru než já sám,“ zamumlal Richard pod

vousy.

„Co kdybychom si dali před večeří skleničku?“ navrhl Justin.

„Musíme probrat pár rodinných obchodních záležitostí, než zase

zmizím.“

„Málem bych zapomněl, Ross Marney mě dnes pozval na večeři

na Marney Hall. Musíš jít se mnou, Ross i Olivia tě rádi uvidí.“

„Velmi rád,“ souhlasil Justin. „Se starými přáteli se vždycky rád

setkám. Tak mě napadá,“ přeměřil si Richarda pobaveným

pohledem. „Není Olivia náhodou sestra paní Strattonové?“

DESÁTÁ KAPITOLA

„To je dost, žes k nám zase našla cestu, Deborah,“ přivítala Olivia

Marneyová svoji sestru dvěma polibky na tvář a jedním vyčítavým

pohledem.

„Já vím, já vím,“ omlouvala se Deborah. „Nezlob se, Liv, měla

jsem toho moc.“

„Moc?“ opáčila Olivia naoko sarkasticky. „Ty toho máš moc,

Deborah?“

„Ano.“

„Smím vědět čeho?“

„Liv, netrap mě,“ žadonila Deborah se smíchem.

„Tak schválně. Ráno vstaneš, nasnídáš se, přečteš si poštu,

projdeš se v parku… Mám pokračovat dál?“

Obě sestry se rozesmály.

„Mám potíže s naším otcem, jak dobře víš,“ vysvětlovala

Deborah, když popadla dech.

„Ano, to vím. Jak to pokračuje?“

„Kolik času zbývá do večeře, Liv?“

„Půl hodiny.“

„Výborně. Půjdeme do malého salonku a tam ti všechno povím.

Nesmí nás nikdo slyšet. Ross se určitě zabaví i bez nás, nemám

pravdu?“

„Ovšem,“ ušklíbla se Olivia. „Ross se určitě zabaví bez nás.“

O chvíli později si špitaly v salonku zařízeném převážně ve

vínové barvě.

„Jak pokračuje tvé hledání snoubence?“ zeptala se Olivia.

„Doufám, že jsi od toho bláznivého nápadu upustila, Deborah.“

„Vůbec ne. Jsem na nejlepší cestě ho najít a přivést domů na

Walton Hall.“

„Deborah, asi to nemusím opakovat, že se mi to dvakrát nelíbí,

viď?“

„Nemusíš, Liv, vím moc dobře, že se ti to nelíbí, ale je mi líto. Já

se nenechám přesvědčit,“ zavrtěla Deborah prudce hlavou.

„Rozhodně ne poté, co mi otec napsal další výhrůžný dopis.“

„Výhrůžný?“

„No vždyť ho znáš, sestřičko,“ povzdychla si Deborah. „Všechno

dokáže zaobalit do hezkých slov.“

„Psala jsem mu,“ poznamenala Olivia. „Nezmínil se ti o tom?“

„Ovšemže ano. Jsi moc hodná, Olivie, otec tě dokonce označil za

mého anděla strážného, ale obávám se, že tvoji snahu příliš

neocenil. Mého snoubence chce vidět tak jako tak. Dokonce mi

podruhé vyčetl, že jsem mu nenapsala jeho jméno, a vyjádřil naději,

že svůj omyl napravím.“

„Co budeš dělat?“

„Mám něco rozjednaného,“ zatvářila se Deborah tajemně. „Ale

neptej se. Všechno ti povím, až si budu jistá.“

„Hlavně buď opatrná.“

„Radši mi prozraď, co ty a Ross,“ ztišila Deborah hlas. „Změnilo

se něco?“

Oliviin výraz se jako mávnutím kouzelného proutku proměnil.

Vypadala teď posmutněle a unaveně a Deborah měla na zlomek

vteřiny dojem, že v jejích krásných očích zahlédla slzy.

„To bude dobré, Liv,“ objala ji. „Určitě se to zlepší, uvidíš.“

„Myslím že ne.“

„Nezkoušeli jste si promluvit?“

„Ne. My se teď… moc se nevídáme, protože Ross je buď pryč,

nebo je zavřený ve své pracovně.“

„Co tam dělá?“

Olivia pokrčila rezignovaně rameny. „Nechodím lam za ním a on

mě nezve.“

„Proč se ho nezeptáš?“

„Protože to není vůbec jednoduché, Deb.“

„Já vás dva opravdu nechápu,“ povzdychla si Deborah. „Udělejte

s tím už něco, Liv, než vám štěstí proklouzne mezi prsty.“

„Obávám se, Deborah, že nám dvěma už dávno štěstí mezi prsty

proklouzlo,“ zamumlala Olivia.

„Takhle smutnou jsem tě už dlouho neviděla, Liv,“ zamračila se

Deborah. „Obvykle nedáváš najevo své rity a zachováváš dekorum

za všech okolností. Často |sem si v duchu říkala, jak to dokážeš.“

„Někdy to dá pořádně zabrat.“

Deborah se své starší sestře zadívala upřeně do očí. „Myslím,

Olivie, že bys měla své city dávat najevo častěji,“ řekla vážně.

„Nedopustím, aby někdo o našich problémech věděl,“ zavrtěla

Olivia hlavou. „Tu ostudu bych jistě nepřežila, Deb, to mi věř.“

„Já nemluvím o ostatních,“ vysvětlovala Deborah. „Přede mnou

si ale nemusíš na nic hrát. A před Rossem bys také neměla. Jak má

poznat, co chceš a co cítíš, když mu to nedáš najevo, Liv?“

Olivia nestačila odpovědět, protože se domem rozezněl první

gong, který je svolával k večeři.

„Budeme muset jít,“ oznámila Olivia.

„Škoda,“ zalitovala Deborah. „K těm nejdůležitějším věcem jsme

se nedostaly.“

„Snad někdy jindy.“

„Jestli Ross opět nepřijde k večeři –“

„Ross dnes přijde, Deborah,“ skočila Olivia své sestře do řeči.

„Copak jsem ti to neřekla?“

„Cos mi měla říct?“

„Máme hosty.“

„Dnes?“ vypískla Deborah překvapeně. „Hosty? Jaké hosty?

Nejsem na společnost připravená.“

Ještě než stačila Deborah odpovědět, zmocnilo se jí zlé tušení.

Bohužel se nespletla…

„Ross pozval Richarda Kestrela a spolu s ním dorazil i jeho bratr

Justin, vévoda z Kestrelu. Přijeli jenom krátce před tebou.“

Deborah zalapala po dechu. Tohle na ni bylo trochu moc. Nejenže

nebyla připravená na společnost, ale především nebyla připravená

na společnost Richarda Kestrela. Ještě se nevzpamatovala ze

včerejšího polibku a nebude vědět, co mu říct a jak se s ním bavit.

Navíc před jeho bratrem! Jak se má chovat? Ona nedokáže skrývat

své city tak dokonale jako Olivia.

„Deb, je ti něco?“

„Mělas mi o tom povědět, hned jak jsem dorazila,“ zamračila se

Deborah.

„Asi mi to nepřipadalo důležité a zapomněla jsem,“ bránila se

Olivia. „Co bys udělala, kdybys věděla, že je tady lord Kestrel?“

„Co bych udělala?“ vyhrkla Deborah. „Sedla bych zpátky do

kočáru a odjela bych pryč.“

„Ale proč?“

„Já…“

Nevěděla, co má Olivii odpovědět. Že ji včera dlouze a vášnivě

líbal?

To nemohla.

„Ty mi něco tajíš, Deborah,“ zpřísněla Olivia. „Nepokoušel se tě

náhodou znovu políbit?“

„Prosím, na nic se mě neptej,“ zašermovala Deborah prudce

rukama. „Všechno je moc složité. Já a Richard, tedy lord Kestrel,

jsme se párkrát náhodou potkali během vyjížďky a moc jsme si

spolu nerozuměli.“

„Jak nerozuměli?“

„Zkrátka se v jeho společnosti necítím zrovna dvakrát dobře.

Jsem z něj nervózní.“

„Richard je milý, a pokud vím, pro tebe má slabost,“ přimhouřila

Olivia šibalsky oči.

„Stala se z tebe dohazovačka?“

„Nikoho ti nedohazuju, jen tvrdím, že je milý a má pro tebe

slabost. Proto nechápu, že sis s ním nerozuměla.“

„Ty si s Rossem také v poslední době moc nerozumíš a on pro

tebe má slabost,“ vrátila Deborah Olivii její poznámku. „Ostatně ty

pro něj také.“

„To je něco jiného.“

„Ano, s tím souhlasím. Je to jiné v tom, že vy dva jste manželé.

Tím spíš byste si měli rozumět.“

„Snad to nebude tak hrozné,“ usmála se Olivia povzbudivě.

„Nebudete přece u večeře sami. Bude tam Ross, Justin a také já.“

„Já vím, já vím,“ zadrmolila Deborah. „Promiň, trochu jsem to

přehnala. Nemusíš si dělat starosti, Liv, budu vzorná společnice.“

„To bych ti radila,“ zavtipkovala Olivia. „Jinak nedostaneš

moučník.“

Deborah uviděla Richarda dřív než on ji. Stál v jídelně zády k ní a

právě o něčem diskutoval s Rossem. Cítila se příšerně. Jak se má

chovat společensky, když se jí třesou ruce a selhává jí hlas? Každý

na ní pozná, že se s ní něco děje! Určitě i Justin Kestrel, a to se spolu

téměř vůbec neznají.

„Jak vypadám?“ zašeptala Deborah směrem k Olivii.

„Dokonale jako vždycky.“

Deborah ta odpověď ale neuspokojila. „Jaké mám vlasy?“

vyptávala se. „Nejsem moc rozcuchaná?“

„Nejsi vůbec rozcuchaná, Deborah, vypadáš báječně. Opravdu ti

to moc sluší.“

„Ale hoří mi tváře, cítím to.“

„Protože jsi seděla u krbu.“

„Liv –“

„Tak už dost, Deborah. Jsi krásná. Usmívej se, Ross si nás všiml.“

Skutečně. Manžel Olivie se široce usmál a vyšel své manželce a

švagrové v ústrety.

„Deborah!“ políbil ji dvorně na konečky prstů. „Vítej. Jak se má

moje drahá švagrová?“

„Dobrý večer, Rossi,“ vykouzlila Deborah ten nejhezčí úsměv,

jaký v danou chvíli svedla. „Děkuji za optání, mám se dobře.“

„Jaká byla cesta? Všiml jsem si, že před domem stojí tvůj kočár.

Kde jsi nechala koně?“

„Na noční cestování už začíná být pomalu zima,“ odvětila

Deborah. „A jezdit v sedle za mlhy a deště je i pro mě značně

nepohodlné.“

„Že bys konečně dostala rozum?“ popíchl ji Ross.

„Vždycky jsem měla rozum,“ čertila se naoko Deborah. „Zeptej

se Olivie.“

„To je pravda,“ usmála se Olivia, která v modrých brokátových

šatech s bílým límečkem vypadala velice elegantně. „Deborah

vždycky měla rozum. Jenom poněkud svérázný.“

„Slyšela jsem, že máte hosty,“ zabrousila Deborah na přece

jenom neutrálnější téma. Měla strach, aby Ross z legrace nezačal

mluvit o jejím útěku z domova. Netušila, jestli o tom Richard ví, ale

rozhodně se o své minulosti nemínila bavit před ním. Propadla by se

studem. Spoléhala sice na Rossovo dobré vychování, ale on a

Richard byli dobří přátelé a před těmi občas ujedou i důvěrné

záležitosti.

„Ano,“ kývl Ross. „Lorda Richarda a jeho bratra Justina. Myslím,

že se s oběma znáš, nemám pravdu?“

„Ovšem. Kdo by neznal –“

„Dobrý večer, paní Strattonová.“

Deborah se podlomila kolena. Měla sto chutí utéct pryč, avšak

nakonec sebrala všechny síly a klidně se na vysokého muže před

sebou podívala.

„Dobrý večer, lorde Kestrele,“ odpověděla a nabídla mu ruku k

políbení.

„Mého bratra Justina znáte?“

„Ovšem, několikrát jsme se setkali při oficiálních událostech.“

„Paní Strattonová,“ uklonil se Justin. „Jsem rád, že vás znovu

potkávám.“

„Vracíte se konečně domů,“ usmála se na něj Deborah, „nebo jste

zavítal jen na skok?“

„Domov bude muset ještě nějakou dobu počkat. Čeká mě pár

důležitých cest.“

„Opravdu?“ opáčila Deborah se zájmem. „Muži mají oproti nám

ženám tolik výhod. Mohou cestovat sami a nikdo se tomu nediví.

Prozradíte nám, kam se chystáte?“

„Do Francie,“ odvětil Justin s dokonale klidnou tváří, ovšem

nenápadně si Deborah prohlížel. Její zájem o cestování mohl

ledacos znamenat.

„Nepůjdeme jíst?“ zeptal se nečekaně rychle Richard.

„Omlouvám se, Olivie, že vám organizuji večeři, ale přepadl mě tak

velký hlad, že sotva stojím na nohou.“

„Neomlouvejte se, Richarde, to já bych se měla omluvit. Jsem

dnes špatná hostitelka. Rossi, drahý, uvedeš hosty na jejich místa?“

Večeře probíhala lépe, než Deborah očekávala. Ross měl dobrou

náladu a všechny vesele bavil, Justin se projevil jako skvělý

společník a vtipný vypravěč, Richard byl šarmantní a odpustil si své

obvyklé poznámky a popichování a Olivia byla jako vždy

okouzlující a velmi krásná.

Deborah si oproti všem připadala k uzoufání nudná, nezábavná a

suchopárná.

Do rozhovoru se moc nevměšovala, žádné vtipné poznámky ji

nenapadaly, a když už něco pronesla, musela se hodně snažit, aby jí

nezadrhával hlas. Olivia ji posadila naproti Richardovi a Deborah na

sobě po celou dobu cítila jeho nenápadný, ale zkoumavý pohled.

Pozoroval ji i Justin.

Přestože pokaždé uhnul očima dřív, než ho mohla přistihnout,

byla si tím jistá.

Jenom nechápala proč.

„Co takhle zahrát si trochu na klavír?“ navrhl po večeři Ross.

„Deborah, nechtěla bys nám zazpívat?“

„Dnes ne,“ zavrtěla Deborah hlavou, „trochu jsem prochladla na

vyjížďce a nedokázala bych ze sebe vyloudit jeden dobrý tón.

Vlastně jsem se chtěla rozloučit. Je dost pozdě a jsem unavená.“

„Opravdu se nezdržíš, zlatíčko?“ ujišťovala se Olivia.

„Nebudeme tě nutit zpívat, slibuju.“

„To je od vás sice moc laskavé, ale přesto musím odmítnout,“

trvala na svém Deborah.

„Přece nemůžete jet sama,“ nadhodil Justin. „Richarde, kam se

poděla tvoje galantnost? Neměl bys dámu doprovodit? Já ještě

musím probrat s Rossem jistou obchodní záležitost, jinak bych se s

radostí nabídl sám.“

„Zrovna jsem chtěl paní Strattonové navrhnout, že jí budu dělat

na zpáteční cestě společnost,“ odvětil Richard. „Doufám, že mi

nedáte košem, Deborah. Můj bratr má pravdu. Samotnou vás pustit

nemůžeme.“

Deborah v duchu zasténala. Kdyby jí doprovod nabídl Richard o

samotě, odmítla by ho dostatečně příkře a nekompromisně. Takhle

to nešlo. Všichni by pochopili, že se mezi ní a Richardem děje něco

hodně zvláštního. Musí tedy odmítnutí zaobalit do zdvořilých slov.

„To nemohu přijmout,“ sladce se usmála. „Byla by to pro vás

velká zajížďka, lorde Kestrele. Já jsem zvyklá jezdit sama a nebojím

se. Navíc doprovod mám – poveze mě přece kočí.“

„V žádném případě,“ trval na svém Justin a Richard mu

přizvukoval.

„V žádném případě. Dnes je obzvlášť hustá mlha a mohla byste

sjet z cesty.“

„V tom případě děkuji za nabídku,“ řekla tedy upjatě. „Budu

potěšena, když mi budete dělat společnost, lorde Richarde. Můj

kočár vám pak bude k dispozici, abyste se mohl dostat domů.“

„Jste velmi laskava, ale to nebude třeba. Nerad bych vás

obtěžoval.“

„Jak se ale…“ Deborah na zlomek vteřiny napadlo, že ho bude

muset uložit v jednom z pokojů pro hosty. To by ale nepřežila.

Nevydržela by s ním přes noc v jednom domě, v takové blízkosti…

Nezamhouřila by oka, jak by byla nervózní.

Richard ji vyvedl záhy z omylu. „Můj kůň je zvyklý běhat

přivázaný za kočárem.“

Deborah seděla v kočáře zachumlaná do pokrývky a pokoušela se

rozeznat Richardův obrys naproti sobě. Venku byla taková tma, že

nebylo vidět na krok před sebe. Mlha pohltila hvězdy, měsíc i

stromy, takže všechno splývalo do sebe a věci ztratily svůj tvar.

Neviděla ho, ale cítila ho. Voněl po portském a dýmce, kterou

spolu s Rossem a Justinem vykouřil po večeři, a také po větru,

koních a svobodě. Slyšela jeho tichý pravidelný dech. Byl tam,

seděl naproti a ona se ho toužila dotknout.

Opravdu! Přála si, aby ji vzal za ruku a aby ji…

Políbil.

Toužila po stejně vášnivém polibku, jakého se jí dostalo včera

večer, když k ní Richard přišel na nečekanou návštěvu. Toužila po

jeho objetí, silných pažích, po něm…

Trápila ji však jedna otázka. Co tím myslel, že je jeho kůň zvyklý

běhat za kočárem? Že dámy doprovází po nocích běžně? Že je také

tajně líbá, plete jim hlavu a vzbuzuje v nich touhu?

„Kam se dnes poděla vaše prostořekost?“ přerušil Richard

nakonec ticho.

„Nemyslím si, že bych byla prostořeká. A tohle nebyla moje

večeře.“

„Připadala jste mi chvílemi skoro smutná, Deborah.“

„Asi se vám něco zdálo.“

„Skutečně?“ zašeptal sotva slyšitelně. „Přísaháte, že necítíte

žádný smutek?“

„Nevím, proč bych měla přísahat. Ale smutná jsem nebyla. Snad

jen trochu…“

„Dopovězte to, Deborah.“

„Unavená. A překvapená. Nečekala jsem, že vás dnes večer

uvidím, a abych řekla pravdu, nebyla jsem na to vůbec připravená.“

„Vy se na mě zlobíte?“

„Mám k tomu důvod?“ snažila se Deborah vy– kroutit z přímé

odpovědi.

Richard se zasmál. „Nevím. Možná máte, možná ne. To musíte

vědět vy.“

Deborah se zhluboka nadechla. „Nedá se říct, že bych se na vás

zrovna zlobila, jenom… Nevím, co si o vás mám myslet, lorde

Richarde.“

„Jenom Richarde by bylo lepší. Proč nevíte, co si o mně máte

myslet?“

„Protože mě přivádíte do situací, ve kterých se cítím hloupě.

Nevím, co mám dělat, jak se mám chovat a… Zkrátka bych byla

mnohem raději, kdyby se to nestávalo.“

„Jste si jistá?“

„Naprosto jistá?“

„Nenuťte mě přísahat, prosím.“

„Nebudu vás nutit k přísaze, Deborah. Zkusím něco trochu

jiného.“

V dalším okamžiku seděl vedle ní, držel ji jednou rukou kolem

pasu, druhou jí hladil po hebké tváři a pomalu se k ní nakláněl.

„Richarde, co to děláte?“ zmohla se Deborah na pouhé

povzdychnutí, ale neuhnula. Naopak mu bezděky vyšla vstříc a

lehce pootevřela rty.

„Kéž by tahle cesta nikdy neskončila,“ zašeptal horce Richard a

pak už ji líbal a líbal, až Deborah ztratila pojem o čase.

„Jsme na místě,“ podotkl, když kočár zastavil.

„U… už?“ vyjekla Deborah překvapeně a rychle si poodsedla,

aby ji nikdo neviděl v Richardově objetí. Měla nejvyšší čas, v další

chvíli otevřel kočí dvířka.

Richard vystoupil, podal jí ruku a pomohl jí ven z kočáru.

„Doufám, že se v pátek setkáme na plese lady Sally,“ loučil se s ní.

„Možná. Děkuji za doprovod.“

Richard se usmál. „Potěšení bylo na mé straně. Přeju vám dobrou

noc a sladké sny.“

„Proč jsi řekl Deborah, že se chystáš do Francie?“ zeptal se

Richard svého staršího bratra, když se vrátil na Kestrel Court.

Justin seděl v lenošce u krbu a vychutnával si večerní portské a

dýmku. Čekal, že mu Richard tuto otázku položí. Dobře si všiml, jak

rychle Richard ukončil jejich rozhovor o cestování – dřív než vůbec

mohla začít. Zjevně nevěřil, že by ta hezká zrzka mohla být

špiónkou, a byl odhodlaný ji bránit.

„Ty víš,“ odvětil Justin.

„Ano, asi vím. Chtěls ji nachytat, nemám pravdu?“

„Tak se to nedá říct. Jen se mi zdálo, že se o mé cesty zajímá nějak

moc. Tobě ne?“

„Chtěla být zdvořilá,“ namítl Richard. „To je všechno.“

„Možná. Možná to ale všechno není a paní Strattonová se ptala ze

zcela jiných důvodů než z pouhé zdvořilosti. Dávej na ni pozor. Jak

jsem si všiml, ani ti to nebude příliš vadit, nemám pravdu?“

Richard se zazubil. „Na Deborah Strattonovou dám pozor

opravdu velmi rád.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Večírek, který zorganizovala lady Sally Saltireová, probíhal ve

velkém stylu, jak bylo ostatně jejím dobrým zvykem. Ve velkém

společenském sále se stoly prohýbaly pod podnosy s jídlem a pitím

a v plesovém sále se všechno schylovalo k prvnímu tanci.

Deborah postávala vedle Rosse a Olivie a nenápadně se

rozhlížela, zda se konečně objeví Richard Kestrel. Večírek začal už

před hodinou, avšak on se doposud neukázal. Starosti jí ale dělalo

ještě něco jiného.

Lord Scandal.

Napsal jí, že se dnes setkají na plese, pokud ona tam bude

přítomna, a navrhl, aby si před posledním tancem vzala červenou

růži, podle které jí pozná. Deborah se stále ještě nerozhodla, jestli se

mu ukáže právě dnes a mezi tolika hosty. Jeho dopis ji částečně

uklidnil, protože lord Scandal ji ujišťoval, že ani on nehledá ženu

pro intimní chvíle, ale pořád si nemohla být jistá, zda si s ní jenom

nehraje a nezesměšní ji před společností.

Pokud byl ale pozván na takovýto honosný večírek k lady Sally,

znamená to, že mluvil pravdu minimálně v jedné věci. Bude

džentlmen jak vychováním, tak také svým původem. To byla dobrá

zpráva.

Její otec by asi nebyl moc rád, kdyby si přivedla domů takového

podkoního. Obléknout ho do lepšího oblečení by samozřejmě nebyl

problém, ovšem za tak krátkou dobu by ho s největší

pravděpodobností

nestihla

naučit

etiketě

a

správnému

společenskému chování.

„Deborah,“ uslyšela vedle sebe sladký hlas lady Sally, „dovolíte,

abych vám někoho představila?“

„Ovšem,“ usmála se Deborah. „S radostí.“

„Deborah, seznamte se prosím s panem Owenem Chancem. Pane

Chanci, toto je paní Deborah Strattonová z Midwinter Mallow

House.“

Deborah se podívala na vysokého štíhlého muže se světlými vlasy

a modrýma beránčíma očima a nabídla mu ruku k políbení.

„Velmi mě těší, paní Strattonová,“ uklonil se Owen Chance.

„Smím vám dělat chvíli společnost?“

Deborah se nadechla k odpovědi, ovšem ta jí zmrzla na rtech.

Přesně v tom okamžiku do společenského sálu vešel Richard

Kestrel v celé své kráse.

A nebyl sám.

Do jeho rámě byla zavěšena lady Lily Benedictová!

Deborah zbledla jako smrt. Čekala by všechno možné, ale tohle

tedy ne. Rozhodně ne poté, co ji dvakrát za sebou Richard tak

vášnivě líbal. Jak se však zdálo, zjevně nebyla sama, koho vášnivě

líbal. Lady Benedictová se chovala jako královna a tvářila se, jako

kdyby k Richardovi patřila.

Aby ne, ušklíbla se Deborah v duchu. Richard byl skvělá partie.

Až moc skvělá pro někoho, jako je ona, Deborah. Vdova, která před

třemi lety utekla z domova s mužem, který jí zapomněl říct, že už

jednu manželku má a doma na něj čeká dítě…

„Paní Strattonová?“ oslovil ji Owen Chance po jejím boku. „Je

vám dobře?“

„A… ano, jistě,“ vykoktala Deborah. „Na co jste se mě ptal?“

„Jestli vám smím dělat chvíli společnost, paní Strattonová,“

opakoval.

„Ach… ano, ovšem,“ upřela na něj Deborah roztržitý pohled.

„Bude mi ctí, pane Chanci.“

„Jste nesmírně laskavá, madam,“ rozzářil se Owen Chance a

pustil se do povídání o počasí a podobných záležitostech, které

Deborah obvykle k smrti nudily. Tentokrát ale žádnou nudu

nepociťovala, protože ho prostě neposlouchala. Usmívala se,

pokyvovala hlavou, avšak smysl jeho slov jí unikal. Měla plnou

hlavu Richarda a lady Benedictové a nenápadně je po očku

pozorovala.

Zdálo se, že se spolu náramně baví.

Narozdíl od ní.

Richard právě cosi vykládal a lady Benedictová se smála a vrhala

na něj přes okraj vějíře koketní pohledy.

Deborah cloumal vztek. Měla sto chutí k nim jít a vylít mu na

kabátec sklenku červeného vína. Nebo by mu ji mohla rovnou

vchrstnout do obličeje.

„…a vaše?“ slyšela naléhavý hlas Owena Chance. Vší silou se

přinutila zaostřit zrak na něj a vydolovala další přátelský úsměv.

„Promiňte,“ omlouvala se už poněkolikáté, „v tom hluku vás

špatně slyším. Na co jste se mě ptal?“

„Zajímalo mě, jaké je vaše nejmilejší roční období,“ zvýšil Owen

hlas.

„Aha, období. Určitě jaro, pane Chanci, když všechno začíná

pučet a kvést. Probouzející se příroda mi dodává dobrou náladu a

chuť do života. Škoda že jsou v Anglii zimy tak dlouhé.“

„Plně s vámi souhlasím, paní Strattonová,“ přitakal Owen. „Také

mám nejraději jaro. Na konci zimy pak už vysloveně trpím.“

„Vážně?“ zeptala se Deborah s předstíraným zájmem.

„Ano. Zima je pro mě smutné období.“

Deborah samozřejmě vůbec nezajímalo, jak se Owen Chance

dívá na zimu, avšak svým způsobem byla velmi ráda, že jí dělá

společnost, přestože jí konverzace příliš nejde. Alespoň tu nestojí

sama jako kůl v plotě.

Richard se zrovna sklonil a lady Benedictové cosi pošeptal. Ta se

zaculila a zlehka ho pleskla složeným vějířem přes tvář. Skoro to

vypadalo, jako kdyby jí učinil nějaký vyzývavý návrh.

Deborah se udělalo skoro mdlo, když si představila, že lady

Benedictové položil stejnou otázku jako jí.

Nechtěla byste se stát mojí milenkou?

Ať jde ke všem čertům, zuřila. Jestli se od něj nechá ještě někdy

líbat, usekne si ruku. Anebo ji spíš usekne jemu, aby věděl, zač je

toho loket a že se tahat mladé dámy za nos nevyplácí.

Lady Benedictová patřila do čtecího kroužku lady Sally a

Deborah nikdy nevěděla, co si o ní má myslet. Byla velmi krásná, to

se nedalo popřít. Patřila k nejkrásnějším a nejelegantnějším ženám v

Suffolku a dost možná v celé Anglii. Byla vysoká, ztepilá, měla

nádhernou, dlouhou šíji, zlaté vlasy a tmavě modré oči, které byly

tak hluboké, že už se v nich musela utopit spousta mužů. Ano, byla

velmi krásná a moc dobře to o sobě věděla, což Deborah dráždilo asi

nejvíc.

Čišelo z ní sebevědomí hraničící až s povýšeností a neústupností.

Možná právě to na ní muže tolik lákalo. Její pohled sliboval mnohé.

Když jí pak její ctitelé padli k nohám a slibovali hory doly, ochladla

a šla se poohlédnout po další kořisti, kterou by mohla uchvátit do

svých nádherných dlouhých prstů.

I dnes, stejně jako jindy, byla lady Benedictová ozdobou večírku.

Ve světle zelených večerních šatech kombinovaných s bílým

hedvábím a pošitých malými kvítky vypadala jako princezna.

Strhávala na sebe pozornost a to se Richardovi muselo líbit.

Půvabnější společnici by vedle sebe mít nemohl.

Deborah si ve srovnání s rafinovanou róbou lady Benedictové

připadala ve svých růžových šatech jako zákusek. Příliš sladký,

příliš nadýchaný a příliš nevinný.

Hudba v plesovém sále začala hrát a Deborah se s bolestí v srdci

dívala, jak si Richard vede lady Benedictovou k prvnímu tanci.

„Už jste někomu slíbila první tanec, paní Strattonová?“ vyzvídal

Owen Chance.

„Ne,“ zmohla se Deborah na jediné slovo.

„Smím doufat, že mě neodmítnete?“

„Žádáte mě o tanec?“

„Bylo by mi obrovskou ctí s vámi protančit třeba celý večer.“

„Opravdu?“ podívala se na něj Deborah. „Jste tak milý, pane

Chanci. Pokud vám to udělá radost, slíbím vám klidně všechny

tance.“

Owen se zatetelil náhlým štěstím, které mu zničehonic spadlo do

klína. „To je obrovská čest,“ opakoval stále dokola. „Je mi ctí, paní

Strattonová. Jsem velmi potěšen a pokusím se být dobrým

tanečníkem. Je to obrovská –“

„Už toho nechte, Owene, a pojďte tančit,“ přerušila ho poněkud

netrpělivě. Richard jí zmizel z očí a ona potřebovala zjistit, jestli šel

opravdu tančit, nebo zda se s lady Benedictovou nevydali rovnou na

procházku.

Owen Chance byl naštěstí dobrý tanečník a choval se k Deborah

vybraně a velice laskavě, což zmírňovalo její utrpení způsobené

Richardovou zradou.

Deborah jeho chování totiž za zradu považovala. Ptal se jí, jestli

přijde na večírek, a teď si jí sotva všiml. Letmo jí pokývl na

pozdrav, ale to bylo všechno. Za víc mu nestála. Dokonce ji ani

nepřišel pozdravit. A s tímhle člověkem se líbala!

To mu nezapomene. Nikdy. Jakmile se objeví muž, který bude

ochoten na veřejnosti sehrát roli jejího snoubence, Deborah si

Richarda ani nevšimne. Udělá totéž, co dnes provedl on jí.

Prostě ho bude ignorovat.

A také –

„Dobrý večer, paní Strattonová,“ ozval se vedle ní hluboký hlas

muže, na kterého právě v duchu svolávala hromy a blesky. Před

několika okamžiky dohrála hudba a Owen Chance ji odvedl k

malému sofa ve výklenku zpola zakrytém květinami, aby si trochu

odpočinula. „Zdravím vás, Owene,“ kývl Richard na mladého

muže, „jak se máte?“

Deborah na sobě tentokrát nedala znát žádné rozčilení ani

rozechvění. Dokonale se ovládla, zvedla hlavu a sladce se na

Richarda usmála. „Lorde Kestrele,“ nabídla mu ruku k políbení.

„Velmi ráda vás vidím.“

„Bavíte se dobře, paní Strattonová?“

„Velmi dobře, děkuji za optání. Je to krásný večírek, že? Lady

Sally má skvělý vkus. Její večírky jsou jedním slovem dokonalé.“

„Ano, lady Sally je skvělá hostitelka,“ přitakal Richard s lehkým

úsměvem na tváři.

Hlavně nesmíš být afektovaná, nabádala se Deborah v duchu.

Jinak tě prokoukne a dojde mu, že svou spokojenost pouze

předstíráš.

Hudba začala znovu hrát a Richard se maličko uklonil.

„Smím vás požádat o tanec, paní Strattonová?“

„Je mi líto, ale můj taneční pořádek pro dnešek obsadil pan

Chance,“ odvětila Deborah. „Slíbila jsem mu úplně všechny tance.“

Richard se obrátil na Owena. „Dovolíte, Owene?“ zeptal se ho

zdvořile. „Jen jeden tanec a zase vám paní Strattonovou vrátím.“

„Ovšemže.“

Deborah se usmála na Owena a pak přijala Richardovo rámě a

nechala se odvést doprostřed tanečního parketu.

Richard byl také skvělý tanečník, jak jinak. Nic jiného by od

muže jeho pověsti ani neočekávala. Nenapravitelný floutek musí

ovládat všechny taneční figury, aby mohl oslňovat dámy, které mu

padnou do oka.

„Sluší vám to, Deborah,“ zašeptal jí do ucha během jedné otočky.

Deborah vyšlehly z očí blesky, avšak nepřestávala se sladce

usmívat. Ten licoměrník, pomyslela si v duchu. Ten mizera!

Obyčejný floutek bez výčitek svědomí! Celý večer se točí kolem

jiné ženy, a najednou jí bude skládat poklony a mazat med kolem

pusy?

„V té růžové vypadáte sladce,“ lichotil jí dál Richard. „Skoro jako

–“

„Nemusíte se namáhat, lorde Kestrele,“ našpulila Deborah

svůdně rty. „Šetřete si lichotky pro lady Lily Benedictovou, ta je na

rozdíl ode mě určitě ocení.“

Přes tvář mu přelétl úsměv.

„Proč myslíte, že bych si měl šetřit lichotky pro lady Lily?“

„Copak jste s ní nepřišel na večírek?“

„To ano.“

„Pak byste neměl jiné ženě šeptat do ucha, že jí to sluší,“ zasyčela

Deborah.

„Proč ne, když jí to sluší.“

„Protože se to nehodí.“

„Myslíte?“

Zdálo se, že se Richard dobře baví, a to Deborah popudilo ještě

víc. „Ano, myslím. Lady Lily by se určitě velice zlobila, kdyby vás

teď slyšela. Navíc mě vaše chování uráží.“

„Ale?“ nadzvedl Richard obočí. „Smím vědět, proč vás uráží

komplimenty?“

„Vy to skutečně nechápete?“ zatvářila se nevěřícně.

„Čekám, že mi to vysvětlíte.“

Hudba dohrála a bylo po rozhovoru. „Je mi líto, lorde, ale tanec

skončil.“

„Doufám, že mi věnujete ještě jeden.“

„Slíbila jsem –“

„Ano, já vím,“ skočil jí do řeči Richard. „Slíbila jste všechny

tance Owenovi.“

„Přesně tak.“

„On vám ještě jeden povolí.“

„Já s vámi už nechci tančit,“ namítala Deborah.

„Dlužíte mi vysvětlení.“

„Tak to se velmi mýlíte, lorde Kestrele. Nedlužím vám vůbec

nic.“

„Dobře, zkusím to jinak. Odpovíte mi, když vás hezky

poprosím?“

Deborah pokrčila rameny.

„No tak, Deborah. Proč vás urážejí komplimenty?“

„Protože jste přišel s jinou ženou! Celý večer si s ní špitáte do

ouška a pak si dovolujete přijít za mnou a bezostyšně mi říct, že mi

to sluší? Co vy jste za člověka? Nenapadlo vás, že by vaše chování

mohlo lady Lily ublížit? Ne, ne, mlčte,“ zarazila ho dřív, než stačil

odpovědět. „Já vím, co mi řeknete. Co uši neslyší, srdce nebolí.

Přesně to si muži myslí.“

„Nikomu jsem neublížil, Deborah. Věřte si tomu, nebo ne, ale

pravda je taková, že –“

„Já se s vámi nebudu hádat,“ mávla rukou Deborah. Začínala se

dostávat na tenký led. Chtěla před ním své city zatajit, ale nějak se jí

to nedařilo. Kdyby k němu měla být úplně upřímná, musela by mu

říct, že ublížil jí. Možná ne lady Lily Benedictové, avšak jí ano.

Ublížil jí.

A velmi.

Richard provedl další elegantní otočku a pátravě se na Deborah

zadíval. Stále se naoko usmívala, aby si ostatní hosté náhodou

nevšimli, že se s Richardem hádá, ale v očích se jí zračila zlost. Co jí

vlastně vadí? blesklo mu hlavou. Copak jí slíbil, že ji na večírek

doprovodí a bude jí dělat společnost? Jen se jí zeptal, jestli půjde, a

pak dodal, že se tam také chystá. Kromě toho to byla ona, kdo řekl,

že je na celý večer zadaná. Jediný důvod, který Deborah ke svému

vzteku může mít, je tedy…

Žárlivost!

„Vy žárlíte, Deborah,“ spíš konstatoval, než se ptal, a nepřestával

si ji prohlížet.

„Prosím?“ opáčila dotčeně.

„Žárlíte na lady Lily. Proto se chováte tak rozzlobeně. Už jsem

pochopil, co mi vyčítáte.“

„To není pravda.“

„Ovšemže je. Za normálních okolností by vám komplimenty

nevadily, ale nemůžete mi odpustit, že jsem přišel s lady Lily.“

„To není pravda,“ opakovala Deborah důrazně. „Jste ješitný a

neomalený, lorde Kestrele. Já na vás nežárlím, rozumíte? Je mi

jedno, s kým se bavíte, hlavně když to není se mnou. A pokud jde o

vaše komplimenty, ty by mě nezajímaly ani za jiných okolností.“

„Pořád žárlíte,“ podotkl suše. „A teď se ještě navíc zlobíte, že

jsem k vám upřímný.“

„Vy jste hrozný člověk.“

„A vy jste rozkošná.“

„To byste měl říkat spíš lady Benedictové, ne?“ procedila

Deborah mezi zuby. „Po takové ženě přece touží všichni muži.“

„Myslíte?“

„Jsem o tom přesvědčena.“

„V mém případě se pletete.“

„Chcete mi namlouvat, že se vám lady Benedictová nelíbí?“

zeptala se Deborah nedůvěřivě.

„Chci říct, že po ní netoužím, a to je velký rozdíl,“ upřesnil

Richard.

„Obávám se, že vám nerozumím. Když se vám nějaká žena líbí,

pak…“ Deborah se zarazila. V milostných záležitostech neměla

moc velkou školu a skoro

vůbec se v nich nevyznala. Jak má hodnotit někoho jiného, když

nerozumí ani svým vlastním pocitům?

„Pak po ní ještě nemusím toužit,“ doplnil Richard. „Jestliže si

ovšem slovo touha vykládáme stejně.“

Deborah zčervenala. „Jste impertinentní, lorde Kestrele,“

pronesla upjatě.

„A já jsem se vás právě chystal pochválit, že nejste tak

konzervativní, jak jsem si myslel. Alespoň občas. Kromě toho jste s

tím začala vy.“

„Já? Snažíte se mě zahnat do kouta?“

„Ach Deborah,“ usmál se na ni něžně, „přestaňte se už konečně

zlobit. Nikam vás zahnat nechci. Líbí se mi, když na mě žárlíte, ale

opravdu nemáte důvod.“

„Já na vás nežárlím,“ trvala Deborah umanutě na svém. „Ale i

kdybych žárlila,“ pokračovala po chvíli přemýšlení, „nic by to

neměnilo na skutečnosti, že vaše chování je nevhodné. Především k

lady Lily, protože s tou jste na večírek přišel.“

Sama cítila, jak chabý argument to je. Neměla nic, čím by se

mohla úspěšně bránit. Pravda byla totiž taková, že na Richarda

skutečně žárlila. Mohla stokrát opakovat, že jde o princip a že muž,

který přijde na večírek s jednou ženou, by neměl skládat lichotky

druhé, ale nebylo jí to nic platné. Sama sebe oklamat nemohla.

Žárlila na Richarda tak silně, až ji to fyzicky bolelo.

„Jestli vás to uklidní, Deborah, měl jsem dobrý důvod s lady Lily

přijít,“ zvážněl Richard. „Bohužel vám ho nemohu sdělit, protože

jde o velmi… řekněme o velmi důvěrnou záležitost.“

„Jistě,“ ušklíbla se Deborah. „Nebudu na vás naléhat, když jde o

tak důvěrnou záležitost. Jen mimochodem – byl by z vás opravdu

moc krásný pár, to se musí nechat. Lady Benedictová nemá v celém

Suffolku konkurenci.“

„Všiml jsem si, že vy zase hodláte utvořit pár s Owenem

Chancem.“

„Prosím?“

„Copak jste mu neslíbila všechny tance?“

„Owen je skvělý tanečník. V celém sále nemá konkurenci, lorde

Kestrele.“

„To rád slyším. Určitě jste strávila příjemný večer. Víte vlastně o

tom, že Owen je jízdním důstojníkem?“

„Naznačujete, že nemá šlechtický titul?“

„Jen tvrdím –“

Hudba dohrála.

„Zatančíte si se mnou ještě jeden tanec, nebo se vrátíte ke svému

důstojníkovi?“

To tedy ne. Třetí tanec už s Richardem Deborah nemínila

absolvovat. Urazil ji, vysmál se jí a poměrně neomaleně jí řekl, že

na něj žárlí. Jen ať se jde věnovat zase lady Benedictové, když k

tomu má dobrý důvod, pomyslela si v duchu uštěpačně.

„Jste snob, lorde Kestrele. Děkuji za tanec, ale raději se vrátím ke

svému důstojníkovi. Owen Chance možná nemá šlechtický titul, ale

zato se dokáže chovat k dámě slušně a pozorně.“

„Jak myslíte, Deborah. Nutit vás nemůžu. Možná si ještě dnes

popovídáme.“

„O tom velmi pochybuju.“

Deborah se nechala odvést k Owenovi, nepatrně na Richarda

kývla hlavou a pak se otočila k tanečnímu sálu zády, aby se

nemusela dívat, jak tančí s lady Benedictovou. Když si představila,

že ji také doprovází domů a pod rouškou tmy ji vášnivě líbá, chtělo

se jí plakat.

Tu radost mu ale neudělá. Nebude tu stát a smutnit. Bude se bavit.

„Pojďte, Owene,“ usmála se na svého společníka. „Protančíme

celou noc…“

„Zlatíčko, neměla bys to dávat tak najevo,“ přitočila se k Deborah

na konci plesu Olivia.

„Co máš na mysli?“ nechápala Deborah.

„Mě neoklameš, sestřičko, na to tě znám až příliš dobře. Vadí ti,

že lord Richard přišel s lady Lily, nemám pravdu? Celou dobu po

nich pokukuješ.“

Deborah se zhrozila. „Dobrý bože, to je to tolik vidět? To mi ještě

scházelo. Udělala jsem ze sebe blázna, Olivie! Všichni se mi budou

smát.“

„Neblázni. Nikdo si toho nevšiml, Deb. Jenom jsem tě chtěla

trošku popíchnout.“

„Ale tvrdilas –“

„Nezapomeň, že tě znám,“ usmála se Olivia. „Vím, co ti Richard

navrhl, a také že tě políbil. Nikoho z hostů by ani nenapadlo, že vy

dva byste mohli mít něco společného.“

„Myslíš?“

„Jsem si tím jistá.“

„Příště mě tak neděs. Nerada bych byla terčem posměchu kvůli

tomu, že jsem se do Richarda zamilovala a on dal přednost krásné

lady Lily.“

Olivia přimhouřila oči. „A zamilovala?“

„Ovšemže ne!“ skoro vykřikla Deborah.

„Tak proč se tolik rozčiluješ?“

Deborah nestihla odpovědět. Lady Sally zacinkala lžičkou, a když

v sále nastalo ticho, oznámila, že přišel čas na poslední tanec.

Deborah byla z Richarda tak vyvedená z míry, že

úplně zapomněla na lorda Scandala. Až teď si uvědomila, že

nemá rudou růži a nebude se s ním moci dnes večer setkat.

Možná bude lepší, když mu napíšu a určím si schůzku sama,

rozhodla se nakonec. Byla unavená a chtělo se jí domů. A Richard

se pořád vesele bavil s lady Lily…

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Od plesu lady Sally Saltireové uplynul už týden. Deborah jej

skoro celý strávila zavřená ve svém domě, pouze s Clarissou a

služebnictvem. Zúčastnila se sice schůzky čtecího kroužku, ale to

bylo všechno. Pozvánky na večeře a čaje odmítala a nejela navštívit

dokonce ani Olivii.

Nechtělo se jí.

Potřebovala být co nejvíce sama se svými myšlenkami, aby si je

uspořádala v hlavě.

Lord Richard Kestrel v ní způsobil pořádný zmatek a ona

nevěděla, co s ním má dělat.

Chovat se, jako že jí na něm nezáleží? To ale přece není pravda.

Vyhýbat se mu? To se jí podaří jen velmi těžko a pak…

Ona se mu vyhýbat nechtěla. Chyběl jí, a dokonce se jí po něm

začalo trochu stýskat. Po něm, po jeho úsměvu, uhrančivých očích,

po jeho poznámkách a lichotkách a také po jeho horkých dlaních a

palčivých polibcích.

Od večírku chodila jako tělo bez duše a všimla si toho nejenom

Clarissa, ale také dámy ve čtecím kroužku lady Sally.

„Nejste nemocná, Deborah?“ strachovala se lady Sally, když si

všimla, že je Deborah bledá a roztržitá.

„Ne, ne,“ odpověděla rychle. „Jen mě trochu bolí hlava, to je

všechno.“

„Ale opravdu nevypadáte dobře,“ přidala se k Sally lady

Benedictová. „Neprochladla jste na večírku? Všimla jsem si, že

máte jen tenký šál.“

Zvláštní, blesklo Deborah hlavou.

Zrovna lady Benedictová jí připomíná večírek a zrovna ona si

všimla jejího oblečení. A to byla Deborah přesvědčená, že má oči

pouze pro svého společníka.

„Opravdu mi nic není,“ ujišťovala dámy Deborah. „Tohle

podzimní počasí mi způsobuje migrény.“

Helena Langová se hned přidala. „Vím, o čem mluvíte, drahá

Deborah. Také špatně snáším zimu a sychravé počasí. Všechno je

vlhké a člověku se ani nechce z postele.“

Olivia se na svou sestru, která seděla u kulatého stolu naproti ní,

starostlivě podívala, ale nic neřekla. Vycítila, že Deborah by

nejraději změnila téma a že jí není zájem přítomných dam příjemný.

„Pijte hodně čaje, zlatíčko,“ doporučila Mary Mallonová, asi

třicetiletá dáma s ebenově černými vlasy a zelenýma, kočičíma

očima. „Čaj vám zlepší náladu, uvidíte. A budete mít hezčí pleť.“

Deborah si bezděky sáhla na tváře. Copak je to na mně opravdu

tak vidět? zasténala.

„Děkuju za radu, Mary,“ řekla nahlas. „Slibuju, že se jí budu řídit.

Co kdybychom pokročili zase o kousek dál v předčítání?“

„Souhlasím,“ kývla lady Sally. „Navrhuji poému Henryho

Vaughana.“

„Já bych se ještě věnovala Andrewovi Marvellovi,“ navrhla lady

Newlynová.

„Avšak Henry Vaughan…“

Deborah tentokrát diskuze o tom, jakého básníka budou číst,

nezajímala, a tak se do ní ani nevměšovala. Měla plnou hlavu úplně

jiného muže.

Richarda Kestrela.

„Nechceš jet se mnou na čaj?“ nevrhla jí Olivia, když schůzka

čtecího kroužku skončila. „Nebo bych mohla doprovodit já tebe.“

„Děkuju, Liv, ale mám ještě něco na práci,“ vymluvila se

Deborah.

„Ještě jsme ani neprobraly ples,“ poznamenala Olivia. „Myslela

jsem, že se zastavíš hned druhý den jako obvykle. Opravdu nejsi

nemocná?“

„Přijdu brzy, slibuju, a o všem si popovídáme, ano?“ pokusila se

Deborah o veselý úsměv. „Možná jsem maličko nastydlá a dnes si

raději lehnu do postele.“

„To udělej,“ kývla Olivia. „Kdybys něco potřebovala, pošli mi

hned vzkaz.“

„Jsi moc hodná.“

„Budu tě čekat pozítří odpoledne,“ loučila se Olivia s Deborah.

„Ráda bych věděla, jak pokračuje ta záležitost s falešným

snoubencem.“

„Tak to jsme dvě.“

Teď seděla Deborah v knihovně ve svém domě a smolila další

dopis pro lorda Scandala.

Drahý lorde,

je mi líto, ze jsem nemohla vyhovět Vaší žádosti a sejít se s Vámi

na večírku lady Sally Saltireové. Asi Vás zajímá, zdali jsem na

večírek byla pozvána a zdali

jsem se ho vůbec účastnila. Protože jste ke mně byl ve svém

posledním dopise otevřený, odpovídám ano. Okolnosti mě však

přinutily zůstat i nadále lady Incognitou. Čas ale kvapí, a to mě nutí

navrhnout Vám další schůzku a doufat, že jste doposud nezměnil

názor na svoji pomoc, přijdete na ni a vyslechnete mě. Navrhuji,

abychom se setkali pozítří v zájezdním hostinci Čtyři lišky na

odpolední čaj. Poznám vás podle čajové červené růže, kterou budete

mít v klopě. Snad pro Vás nebude problém čajovou růži sehnat. V

mé zahradě ještě kvetou.

PS. Žádám Vás, abyste tuto informaci uchoval v tajnosti a sám mě

nevyhledával. Vyhledám Vás sama, a pokud tak neučiním, odejděte,

prosím.

S úctou

lady Incognita

Deborah zapečetila dopis a předala ho Clarisse, která už byla

oblečená a čekala v kočáře.

„Snad je to naposledy, Clarrie,“ usmála se Deborah na svou

společnici. „Navrhla jsem lordu Scandalovi pozítří schůzku, na

které se mu se vším svěřím.“

„Stále ještě nevíte, kdo jím je.“

„To je pravda. Pojedu dnes odpoledne k Olivii a poprosím Rosse,

jestli by mě na schůzku nedoprovodil. Když bude lord Scandal

vypadat jako bezúhonný člověk, odhalím mu svoji totožnost, a když

ne, vrátím se domů.“

„Jen aby to neplatilo doslova,“ utrousila Clarissa.

„To zas ne,“ zavrtěla Deborah prudce hlavou. „Na Walton Hall se

nevrátím.“

„Je lord Marney doma?“ zeptala se Olivia svého majordoma

Forda, když po odpoledni stráveném probíráním starých památek v

malém salonku sešla do haly, aby přivítala Deborah, která přišla na

čaj. Tentokrát dokonce dodržela domluvenou dobu.

„Ano, madam,“ odpověděl Ford. „Lord Marney a lord Kestrel

přijeli před půlhodinou a odebrali se do pracovny.“ Ford zaváhal a

pak dodal: „Mám lordu Marneymu oznámit, že se podává čaj,

madam?“

„Prosím,“ přikývla Olivia. „Buďte tak laskav, Forde. Svačinu

připravte do malého salonku, je tam útulněji.“

„Ano, madam.“

Když Ford odešel, Deborah se vyčítavě podívala na Olivii.

„Ty mi to snad děláš naschvál, Liv.“

„Nechápu, o čem to mluvíš.“

„Ale chápeš a moc dobře. Mluvím o lordu Kestrelovi. Zase jsi mi

neřekla, žes ho pozvala na čaj. Snažíš se nás dát dohromady?“

„Ale já jsem ho nepozvala,“ bránila se Olivia. „Neměla jsem

tušení, že s Rossem přijde i on, věř mi.“

„Co se dá dělat…“ povzdychla si Deborah pateticky. „Budu

muset jeho společnost vydržet.“

„Deborah,“ namířila Olivia na svou mladší sestru ukazovák. „Ty

mi opravdu něco tajíš.“

„Vůbec nic netajím,“ bránila se Deborah.

„Co se mezi tebou a Richardem děje?“

„Co by se dělo? Od večírku jsem ho neviděla, a jak sis sama

všimla, přišel s lady Benedictovou.“

„Ano, toho jsem si všimla, ale všimla jsem si také tvých

rozzlobených pohledů, o kterých jsme se na konci plesu bavily.

Nežárlíš náhodou?“

Deborah zalapala po dechu.

Takhle otevřenou otázku by od své sestry tedy nečekala.

A vůbec – co mají všichni s tou žárlivostí?

„Nemusíš odpovídat,“ políbila Olivia Deborah něžně na tvář.

„Ale nezapomeň, že já nestojím proti tobě, Deb.“

„Já vím,“ hlesla Deborah. „A moc si toho vážím. Sama však

nevím, co se se mnou vlastně děje, Liv. V poslední době mám pocit,

že je všechno špatně, jestli mi rozumíš. Zuby nehty se snažím

přesvědčit otce, abych se nemusela vrátit domů, a když se na svůj

život pak podívám zpovzdálí, zdá se mi, že vůbec nemá smysl.“

„To bude dobré, Deb,“ ujistila ji Olivia. „Jenom si musíš ujasnit,

co vlastně cítíš.“

„Kéž by to bylo tak lehké.“

„Pojď, ať na nás Ross s Richardem nečekají. Víš, co ti radila

Mary Mallonová. Máš pít hodně čaje, abys měla dobrou náladu a

hezčí pleť.“

Obě ženy se pobaveně rozesmály.

„Tak mě napadá,“ zašeptala Olivia Deborah do ucha, než

vstoupily do malého salonku. „Víš, že by byl z tebe a Richarda

docela hezký pár? Už jsem to říkala jednou, ale ta myšlenka se mi

líbí čím dál víc.“

„Děláš si ze mě legraci?“ vykulila Deborah oči.

„Myslím to smrtelně vážně. Když jste spolu tančili, moc vám to

slušelo. A hodíte se k sobě i povahově.“

„Já a Richard Kestrel? Nikdy! Jen přes mou mrtvolu! Ať si ho

vezme lady Benedictová, ta se k němu hodí mnohem lépe než já.“

„Lady Lily je na Richarda příliš strojená,“ poznamenala Olivia.

„Já s ním ale nechci mít nic společného,“ zamumlala Deborah.

„Ani s ním, ani s žádným jiným mužem. Podruhé mě nikdo pod

čepec nedostane.“

Ross Marney a Richard Kestrel už byli v malém salonku. Když

Deborah s Olivií vešly dovnitř, galantně vstali a podrželi jim křesla.

„Dlouho jsem vás neviděl, Deborah,“ podotkl Richard s

přátelským úsměvem na tváři.

„Asi nenastala vhodná příležitost,“ pokrčila Deborah rameny.

„Už nejezdíte na vyjížďky?“

„Tento týden mě pobolívala hlava, a tak jsem je raději

vynechala.“

„Těšil jsem se, že vás potkám,“ řekl Richard, jako kdyby na tom

nebylo vůbec nic špatného.

Deborah vrhla rychlý pohled na Olivii a Rosse, ale ti se netvářili

nijak překvapeně. Zřejmě oběma připadalo zcela normální, že se

Deborah na vyjížďkách běžně potkává s Richardem Kestrelem,

který bydlí několik mil od ní.

Jí to však tak docela normální nepřipadalo. Dokonce občas

uvažovala o tom, jestli se potkávají opravdu pouze náhodou. Sama

si nedokázala odpovědět na otázku, proč pokaždé vede koně právě

směrem, kterým leží Kestrel Court.

Nahlas to však říct nemohla.

„Já zase dávám na vyjížďkách přednost samotě,“ odvětila tedy.

Nebyla to lež, Deborah na vyjížďkách skutečně dávala přednost

samotě.

Dokud nezačala potkávat Richarda…

„Jak si vede váš dámský čtecí kroužek?“ pokračoval Richard v

nezávazné konverzaci.

„Vcelku dobře, nemám pravdu, Olivie?“ přehrála Deborah

odpověď na svou starší sestru.

„Ano, jen se občas nemůžeme shodnout, jakého básníka budeme

číst,“ usmála se Deborah. „Minule jsme se dohadovaly asi půl

hodiny.“

„Kdo vyhrál?“

„Nikdo. Chvíli jsme četli Andrewa Marvella a chvíli Henryho

Vaughana.“

„Někdy je lepší dělat kompromisy,“ poznamenal Richard tichým

hlasem.

Deborah nevěděla, co přesně svými slovy myslí, ale nechtěla se

ptát. Ptát se Richarda na cokoli se jí zdálo trochu nebezpečné. Nikdy

totiž nedokázala odhadnout jeho reakce a často ji přivedl do

rozpaků.

Po čaji se Deborah s díky zvedla s tím, že se ještě necítí úplně

dobře a pojede domů, aby se nerozstonala. Když se loučila, Olivia

ukázala na krbovou římsu.

„Nezapomeň si tady svoji knihu, Deb,“ upozornila ji. „Je to

vzácný exemplář.“

„Ano,“ lehce se zarděla Deborah. „To opravdu je.“

„Slyšela jsem, Richarde, že ji má Deborah od vás,“ poznamenala

Olivia s nevinným úsměvem.

„Našel jsem ji v knihovně a usoudil, že v rukou paní Strattonové

se bude mít lépe,“ vysvětloval Richard svým obvyklým klidným

tónem. „Přiznávám, že na čtení poezie nemám tolik času, kolik bych

potřeboval, a vaše sestra se jednou zmínila, že Andrew Marvell patří

k jejím nejoblíbenějším básníkům. To já říct nemohu, i když několik

jeho básní mě oslovilo.“

Copak ho nikdy nic nerozhází? blesklo Deborah hlavou, když se

dívala, jak se tváří. Nic ho nikdy nevyvede z rovnováhy? Nebo se

prostě umí dokonale ovládat i ve chvílích, kdy se v něm všechno

bouří?

Na tuhle otázku Deborah nedokázala odpovědět.

„Možná byste někdy mohl poctít náš kroužek svou přítomností,“

navrhla mu Olivia. „Jsem si jistá, že by pro nás vaše názory byly

přínosem.“

„Je to dámský čtecí kroužek,“ upozornila Deborah s důrazem na

slovo dámský.

„Nemyslím si, že by v tom byla překážka, Deb,“ otočila se Olivia

na svou sestru.

„Děkuji za pozvání,“ pokývl Richard hlavou. „Určitě ho někdy

využij u.“

Deborah si chtěla vzít z krbové římsy svou knihu, avšak Richard

ji předešel. Než ji Deborah podal, otevřel ji, aby ukázal Olivii jednu

zajímavou ilustraci, a v tom okamžiku ze starobylé sbírky básní

vypadl jakýsi podivný papír. Snesl se pomalu k zemi a zůstal ležet

na podlaze.

Richard se sehnul a s hrozným tušením papír zvedl. Byl hustě

popsaný jakýmisi symboly a čísly, kterým nerozuměl, avšak moc

dobře věděl, co znamenají.

Byla to šifra.

Tajný dopis určený nepříteli.

„Něco jste ztratila,“ řekl Richard ledovým hlasem a podal

Deborah list, aby se podívala.

„Co to je?“ nechápala.

„Obávám se, že to mi budete muset vysvětlit vy, paní

Strattonová.“

Deborah si prolistovala knihu, kterou dostala od Richarda, a

všimla si natržené poslední stránky. Její kniha ale žádnou natrženou

stránku neměla. V tu chvíli si vzpomněla, že lady Sally Saltireová

má úplně stejné vydání. Na jedné ze schůzek si ho ještě porovnávaly

a shodly se na tom, že je to zajímavá náhoda.

„Povíte mi, co je to za dopis?“ zeptal se Richard přísně. Po jeho

laskavosti jako by se slehla zem.

„Nevím,“ pokrčila Deborah rameny.

Z očí mu vyšlehly blesky. „Vy nevíte, co si dáváte do své knihy?“

„Ale tohle není moje kniha.“

„Deborah, nesnažte se ze mě udělat blázna, prosím. Sám jsem

vám ji věnoval, pokud si dobře vzpomínám.“

„Věnoval jste mi stejné vydání, ale ne tuhle knihu,“ trvala na

svém Deborah.

„Nerozumím.“

„Lady Sally Saltireová má úplně stejné vydání jako já. Musela

jsem si ji splést, když jsem odcházela, a sáhla jsem omylem po její

knize.“

Richard se posměšně usmál. „Zajímavá historka.“

„To není žádná historka,“ zamračila se Deborah. Cítila se dotčená

a zmatená. Netušila, proč kvůli hloupé knize Richard tak vyvádí a

co má znamenat jeho tón. „Tahle kniha zkrátka a dobře není moje.“

„Ano, slyšel jsem.“

„Nic to pro vás neznamená?“

„Myslíte si, že věřím všemu, co mi lidé řeknou?“ přeměřil si ji

pátravým pohledem.

Deborah ztuhla. „Urážíte mě, lorde,“ pronesla stroze. „Nemám

důvod lhát.“

„Obávám se, že důvod máte, milá paní Strattonová,“ řekl Richard

ostře. „Nepředstírejte naivitu, na to vám opravdu neskočím.“

Deborah se zmateně podívala na Rosse a Olivii. Hledala podporu,

protože skutečně nechápala, o co Richardovi jde. O ten cár papíru?

Vždyť ona vůbec netuší, co ta čísla znamenají.

„Richarde,“ začal Ross, „myslím, že bys měl Deborah vysvětlit, o

co tady jde. Neřekl bych, že svou naivitu předstírá. Jestli říká, že ta

kniha není její, pak je to pravda. Já jí věřím.“

„Můžu potvrdit, že lady Sally vlastní stejné vydání,“ přidala se

Olivia. „Viděla jsem ho na vlastní oči. Nemáte žádný důvod mé

sestře nevěřit.“

„Je to pravda?“ ujišťoval se Richard.

Olivia pokývala hlavou. „Ano, je.“

Richard se podíval na Deborah o poznání přátelštějším pohledem.

„Omlouvám se, že jsem byl tak strohý, ale až vám vysvětlím, o co

jde, určitě mě pochopíte, Deborah. Tenhle dopis je šifra. Je určený

nepřátelům. V okolí Midwinter Mallow se pohybuje špión, který

předává informace nepřátelské straně. Můj bratr Justin je

přesvědčený, že se jedná o ženu, a jak se zdá, mohlo by jít o někoho

z dámského čtecího kroužku.“

Deborah se sevřelo hrdlo úzkostí a měla co dělat, aby jí nevyhrkly

z očí slzy. Nejen že jí Richard nevěřil, ale ještě si o ní myslel, že je

špiónka! To už na ni bylo trochu moc. Ona a špiónka!

„Dobrý bože,“ hlesla. „Vy jste si o mně myslel, že předávám

informace nepřátelské straně?“

„Nezlobte se, Deborah, ale ve válce člověk nemůže věřit

nikomu.“

„Ale… to není možné. Já prostě nevěřím tomu, že by ta vaše

špiónka byla některá z dam ze čtecího kroužku. Tato kniha sice patří

lady Sally, ale lady Sally určitě s nepřáteli nespolupracuje.“

„To si teprve budeme muset ověřit. Všechny vás žádám, abyste se

nikomu ani slovem nezmínili, co se tu dnes odpoledne stalo a co

jsem vám řekl. Jde o tajný úkol, který mi uložil Justin, a dokud

dotyčnou osobu nevypátrám, nesmí se o něm mluvit. Jakmile by

zjistila, že ji podezíráme, stáhla by se do ústraní a neodhalili

bychom ji. Deborah a Olivie, vás dvě poprosím o seznam všech

členek dámského čtecího kroužku. A tebe, Rossi, o pomoc.“

„Samozřejmě, kamaráde.“

„Ale… co mám s tou knihou teď dělat?“ zeptala se Deborah

vyděšeně. „Když ji vrátím lady Sally bez té šifry, pochopí, že něco

vím, pokud je ona tou osobou.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Richard. „Knihu jí v žádném případě

nevracejte osobně. Nenápadně ji vyměňte zpátky, ale jinak se

chovejte, jako by se nic nestalo. Nesmíte na sobě dát nic znát,

Deborah, rozumíte?“

„A ta šifra?“

„Tu si nechám. Snad si naše malá špiónka bude myslet, že ji

ztratila.“

„Je nebezpečná?“ hlesla Deborah.

Richard si dlouze povzdychl. „Ano, je. Je velmi nebezpečná.

Kvůli jejímu vynášení tajných informací zemřelo už mnoho lidí.“

„Ale to je hrozné.“

„Právě proto ji musíme zastavit.“

„A ty jí věříš?“ zeptal se Justin Richarda podezíravým tónem,

když se Richard vrátil na Kestrel Court a ukázal Justinovi

zašifrovaný dopis.

„Ano, věřím,“ odvětil Richard bez okolků. „Kdybys ji viděl a

slyšel, věřil bys jí také.“

Byla to pravda. Cestou domů si Richard přehrával znovu a znovu

celou situaci a nabyl přesvědčení, že údiv Deborah byl nefalšovaný.

Nedokázala by tak chladnokrevně lhát. Na to ji znal až příliš dobře.

„Copak nevíš, jaké ženy dovedou být, bratříčku? Může si z tebe

dělat blázny.“

„To může. Jsem si ale jistý, že si je nedělá.“

„Omotala si tě kolem prstu, nemám pravdu?“ zamračil se Justin.

„Výjimečně nemáš,“ protestoval Richard. „Mám Deborah

Strattonovou rád. Dokonce by se dalo říct, že ji chovám ve velké

oblibě a nijak nepopírám, že se mi líbí. Kolem prstu si mě ale

neomotala, Justine. Nejsem zaslepený blázen s hlavou v oblacích.

Nikdy jsem takový nebyl. Deborah je průzračná a čistá jako voda v

potoce.“

„Zajímavé přirovnání.“

„Věř tomu. Ona nemůže být špiónkou, kterou hledáme. Na to je

příliš…“ Richard hledal to správné slovo. „Příliš naivní,“ dodal pak.

„Tak naivní.“

„Ano. Nemyslím tím, že by byla hloupá, jen je… nezkažená.

Nedokázala by podvádět.“

„A co ty její nesnáze?“ připomněl Justin Richardovi, že Deborah

hledá džentlmena, který by jí pomohl. „Nezdá se ti, že je těch náhod

trochu moc? Inzerát, potíže, tajná šifra…“

„Jsem přesvědčený, že se její nesnáze uspokojivě vysvětlí. Na

plese lady Sally nám schůzka nevyšla, ale neboj se. Zdá se, že se

sejdeme už brzy. James mi před chvílí předal dopis, ve kterém mě

lady Incognita žádá o schůzku.“

„Mně se to nezdá, Richarde. Když dovolíš, posvítím si na

Deborah Strattonovou sám. Nejsem do ní zamilovaný a nemůže mě

opít sklenicí mléka.“

„Justine, ještě jsem ti neřekl všechno. Bude to pro tebe těžké, ale

vědět to musíš.“

„O co jde?“

„Kniha, ze které zašifrovaný dopis vypadl, nepatří Deborah

Strattonové. Omylem si vzala knihu jiné dámy, která shodou

okolností vlastní stejné vydání. Olivia Marneyová to potvrdila.“

„Komu tedy ta kniha patří?“ zeptal se netrpělivě Justin.

„Lady Sally Saltireové.“

Justin zbledl. „Sally?“ opakoval nevěřícně. „To není možné,

Richarde.“

„Je mi líto, ale je to tak.“

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Olivia otevřela dveře Rossovy provizorní ložnice právě ve chvíli,

kdy se svlékal. Stál uprostřed místnosti bez košile a překvapeně se

na ni díval. Už dlouho se nestalo, že by přišla právě do této

místnosti, kterou využíval, když se vracel pozdě domů, když

ponocoval a nechtěl svou ženu budit, nebo když se s Olivií

nepohodli, což se v poslední době stávalo velmi často.

„Ach… pardon,“ vykoktala ze sebe Olivia. „Nechtěla jsem tě

rušit. Zaslechla jsem nějaké zvuky, když jsem šla kolem, a myslela

jsem, že je to služka. Nevěděla jsem, že ses už vrátil z Kestrel

Court…“

„Jak vidíš, vrátil.“

„Ano, vidím. Spletla jsem se,“ zamumlala Olivia s planoucím

obličejem a pohledem sklopeným k zemi, protože ji pohled na

Rossovu nahou hruď uváděl do rozpaků.

„Nemusíš se omlouvat, Olivie,“ poznamenal Ross. „Jsme přece

manželé.“

„Já vím, jistěže jsme… manželé, ale… je to hloupá situace, že?“

koktala.

„Nic se přece nestalo.“

„Vypadá to, jako kdybych tě kontrolovala. Opravdu jsem si

myslela, že je tu Ellen, a chtěla jsem ji poprosit o další nahřívací

láhev. Je mi trochu zima. No… už půjdu. Jsem unavená.“

Otočila se ke dveřím a vykročila ven z místnosti, avšak Ross k ní

rychle přistoupil, vzal ji ruce a zadíval se jí upřeně do očí. „Sluší ti

to, když se červenáš,“ řekl tiše a jemně jí stiskl ruku.

„Rossi –“

„Nechtěla bys tady zůstat? Jestli je ti zima, mohl bych tě zahřát.“

„Rossi, já myslím, že… to není…“

„Nic neříkej, Liv,“ zašeptal Ross, vzal ji do náručí a odnesl na

postel. Tam ji začal pomalu svlékat. Líbal ji na rty, na tváře a na šíji

a pokoušel se v ní vzbudit alespoň nějakou odezvu.

Olivia zčervenala ještě víc. Cítila se nesvá a byla v obrovských

rozpacích. Skoro vždycky bývala v takovýchto chvílích v rozpacích.

Nerozuměla mužským potřebám. Naháněly jí strach. Nevěděla, co

má dělat, když ji Ross začal svlékat, a tak nedělala nic. Ležela

prkenně a nehybně na zádech, potlačovala vzdechy a čekala, až to

bude mít za sebou.

Ani tentokrát to nebylo jiné.

„Nazí muži jsou tak směšní,“ vybavila se jí slova její matky těsně

před svatbou s Rossem. „O takových věcech se těžko mluví,

dceruško, ale brzy z tebe bude vdaná žena a musíš být na ně

připravená. Až se vdáš, manžel po tobě bude chtít jisté… záležitosti,

které se odehrávají v ložnici v manželské posteli. Musím tě varovat,

Olivie, ty záležitosti nejsou pro ženu zrovna příjemné. Ať jsou však

nepříjemné, jak chtějí, nebraň se jim. Je tvoje manželská povinnost

potěšit manžela i v této oblasti, Olivie, a určitě budeš chtít děti. Až k

těm záležitostem dojde, mlč, lež na zádech, mysli na něco hezkého a

počkej, až bude po všem. Žádosti vlastního těla se braň, protože je to

hřích. Muži jsou v tomhle jiní. Myslí jenom sami na sebe.“

O žádostech těla Olivia nikdy s nikým jiným nemluvila, a tak

během milování čekala, jak jí poradila matka. Sama se bála cokoli

udělat, přestože jí kdysi Ross žádostivě šeptal, aby se uvolnila a

vyšla mu vstříc. Pro Olivii však bylo jejich milování utrpením právě

z toho důvodu, že mu vyjít vstříc nedokázala.

„Na co myslíš, Liv?“ zeptal se jí teď Ross během pohybů, které

její matka označila za směšné stejně jako mužskou nahotu.

„Já… jenom tak…“

„Co je to jenom tak?“

Olivia pokrčila rameny a upřela nepřítomný pohled na strop nad

sebou.

„Nemohla by ses dívat alespoň na mě?“

„Rossi, prosím…“

Nemohla se na něj dívat a nemohla o tom s ním ani mluvit. Nešlo

to. Možná už bylo příliš pozdě. Jejich láska se kamsi vytratila a

Olivia nevěděla, kde by ji měla hledat. Čím více mezi nimi narůstaly

problémy, tím horší pocity během milování zakoušela. Trapné

rozpaky střídalo zoufalství, a dokonce panika.

Konečně bylo po všem.

Ross její netečnost nevydržel, odtáhl se na stranu a zadíval se na

její tvář, která byla stažená do takřka bolestné grimasy.

Olivia se beze slova posadila a na spodničku a živůtek si oblékla

šaty. Nikdy se před ním nesvlékala úplně. Před tím ji matka také

varovala. Tvrdila, že nahota by ji deklasovala a ponížila. Když byla

se svou garderobou hotová, vstala a stále mlčky zamířila ke dveřím.

„Neboj se, Olivie,“ zarazil ji Rossův hlas.

Zůstala stát s rukou na klice a pomalu se k němu otočila.

„Čeho se nemám bát?“

„Tohle bylo naposledy,“ řekl studeně. „Slibuju ti, že už to nikdy

neudělám. Jestli ti působím taková tělesná i duševní muka, je mou

povinností se intimních rozkoší vzdát.“

Olivia neodpověděla. Zvedla hlavu, aby nedala najevo své

ponížení, vyšla z místnosti a zamířila k sobě do budoáru. Teprve

když byla sama, dala průchod svým citům. Lehla si do postele,

zabalila se do pokrývek a propukla v zoufalý pláč.

Už nemohla. Bylo jí z toho na nic. Měla pocit, že jí praskne srdce

bolestí, jestli se brzy něco nezmění. Její manželství bylo v troskách

a ona nevěděla, jak ho zachránit. Nemohla ho zachránit a nemohla

ani uniknout.

Nejhorší na celé věci byla skutečnost, že svého manžela stále

milovala.

Bohužel mu to neuměla dokázat.

Druhý den ráno se Olivia hned po snídani rozjela za Deborah.

Potřebovala trochu utěšit a popovídat si a její sestra byla jediná, s

kým se o svém manželství mohla bavit. Intimní záležitosti spolu

doposud neprobíraly, ale Olivia cítila, že s nimi musí začít. Musí se

zeptat Deborah, co si o milování myslí. Její mladší sestra byla

vdaná, a přestože se Neil ukázal jako ubožák, nějaké zkušenosti s

ním určitě měla. Kromě toho – vzhledem k tomu, že utekla z

domova a vdávala se tajně, ji matka určitě nezásobovala svými

dobrými radami ohledně milování s mužem.

„Olivie!“ přivítala Deborah svou sestru s radostným úsměvem.

„Jak se máš?“

„Říkala jsem si, že jsme ještě pořád neprobraly ten večírek u lady

Sally,“ zamumlala Olivia, když se usadily v knihovně před krbem.

„Včera jsi odjela hned po čaji.“

„Potřebovala jsem být sama. Když mě lord Kestrel nespravedlivě

obvinil ze spolupráce s nepřáteli, nemohla jsem se z toho

vzpamatovat.“

„Omluvil se ti.“

„Já vím, ale chtěla jsem si všechno srovnat v hlavě. Dotklo se mě

to.“

„Jak se ti vlastně večírek u lady Sally líbil?“ začala Olivia

rozpačitě, ale bylo na ní znát, že je myšlenkami úplně někde jinde.

„Tos přijela jenom kvůli tomu?“ zatvářila se Deborah

pochybovačně.

„Poslední pátek v říjnu pořádá svůj každoroční večírek lady

Benedictová, jak dobře víš, a já bych potřebovala poradit, které

šaty…“

Olivia se už nedokázala dál ovládat. Roztřásla se jí brada a

usedavě se rozplakala.

„Liv!“ zvolala Deborah vyděšeně. „Co je s tebou? Zlatíčko, co se

ti stalo?“

„J… je po všem, Deb,“ vzlykala Olivia.

„Mluvíš o sobě a o Rossovi?“

„Ano.“

„Co se stalo?“

„Je po všem,“ opakovala Olivia.

„Už jste spolu mluvili?“

Olivia zavrtěla hlavou.

„Pak není nic ztracené,“ pokoušela se ji uklidnit Deborah. „Až si

popovídáte –“

Olivia se na Deborah podívala uslzenýma očima plnýma

beznaděje a smutku. „Tentokrát to vím jistě. Žádný rozhovor nic

nespraví. My jsme s Rossem skončili, Deb. On mě… už mě…

nechce.“

Olivia si přikryla obličej rukama a znovu se usedavě rozplakala.

Deborah nevěděla, jak by měla svou sestru potěšit. Ona sama si s

Neilem užila také dost bolesti, ale tohle bylo jiné. Neil se zachoval

jako mizera, ovšem Ross byl skvělý muž. O to víc se musela Olivia

trápit. Kdyby ji bil, nadával, ponižoval, nestál by ani za jedinou

slzu. Ross však stál za mnohem víc.

„Liv, netrap se,“ zašeptala Deborah. „Trhá mi to srdce na kusy,

když tě takhle vidím.“

„Co budu dělat?“ otřásala se Olivia v záchvatech pláče. „Co teď

budu dělat?“

„Nechtěla bys mi nejprve povědět, co přesně se stalo?“ navrhla

Deborah.

„O tom se… nedá mluvit,“ zavrtěla Olivia hlavou. „Je to tak

hloupé.“

„Musíš mi to povědět. Jinak ti nemůžu pomoct. Co jste si

udělali?“

„Deb, tohle je příliš… intimní.“

„Jak intimní?“

„Úplně intimní,“ ztišila Olivia hlas nakřáplý od pláče. „Týká se to

manželských povinností.“

„Myslíš manželské povinnosti, které se odehrávají v ložnici za

zavřenými dveřmi?“ šla Deborah rovnou k věci.

Olivia kývla.

„V posteli?“

„Hmm…“

Deborah vykulila oči.

„Dobrý bože,“ vydechla nevěřícně. „Snad mi nechceš naznačit,

že má Ross… že si našel… Je to pravda, Olivie?“

„O čem to mluvíš?“ nechápala Olivia.

„Ross si našel milenku?“

„Ach ne,“ rozvzlykala se Olivia. „Alespoň o tom nevím. Ale

nejspíš…“

„Co nejspíš?“

„Nejspíš si ji brzy najde. A já se mu nebudu moct divit. Všechno

jsem pokazila, Deb.“

„Liv, já ti nerozumím. Musíš mluvit otevřeně.“

„To nejde.“

„Jde to, Olivie, jenom se musíš snažit,“ přesvědčovala ji Deborah.

„Jsme sestry a já jsem také měla manžela, jestli si nevzpomínáš.“

„A… ano, jistě.“

„Tak vidíš. Se mnou můžeš mluvit o všem.“

„Tobě by to nevadilo, Deborah?“

„Ovšemže ne. Proč by mělo?“

„Nehodí se to. O těchhle věcech se mezi slušnými lidmi

nemluví.“

„To ti řekl kdo?“ pousmála se Deborah, která začínala tušit,

odkud vítr fouká. Tohle byla oblíbená věta jejich matky lady

Waltonové.

O těchhle věcech se mezi slušnými lidmi nemluví.

Používala ji každou chvíli. Mezi slušnými lidmi se podle ní

nemluvilo skoro o ničem. Pouze o počasí, o zahradě, o koňských

dostizích, o honech a máslových sušenkách. Rozhodně ne o

intimních záležitostech a už vůbec ne o manželských povinnostech.

O těch se mohlo mluvit pouze tehdy, když matka připravovala svou

dceru před svatbou na to, co za hrůzu ji v manželství čeká.

„Matka,“ potvrdila Olivia její podezření.

„No ovšem, kdo také jiný. Naše máti je sice báječná, ale všechny

její rady nemůžeš brát vážně. Alespoň teď bys měla udělat

výjimku.“

Olivia se zhluboka nadechla, ale nedokázala začít. Slova jí vázla v

krku.

„Máte… máte s Rossem problémy v ložnici?“ zeptala se tedy

Deborah opatrně. I pro ni to bylo samozřejmě citlivé téma, avšak

Olivia potřebovala pomoc.

Olivia se místo odpovědi rozplakala ještě víc. „Promiň, Deb,“

štkala, „nemůžu si pomoct. Nejde to zastavit. Takhle hrozně mi…

ještě… nebylo.“

„Času máme spoustu,“ pohladila Deborah Olivii po tváři.

„Začneme, až se vypláčeš. Jednou ti slzy dojdou, uvidíš,“ pokusila

se trochu zlehčit její smutek.

Po chvíli se Deborah skutečně jakž takž uklidnila. Osušila si

napuchlé oči a nešťastně se na Deborah zadívala. „Včera v noci se

stalo něco…“

„Milovali jste se?“

„Ano,“ hlesla Olivia. „Ale nedopadlo to dobře. A když jsem

chtěla odejít, Ross řekl něco hrozného.“

„Co?“

„Řekl, že mě už nechce.“

Deborah zavrtěla nevěřícně hlavou. „To by Ross určitě neudělal.

On tě miluje, tím jsem si jistá.“

„Řekl, že to bylo naposledy,“ zašeptala Olivia, která se topila v

rozpacích. „Že mě nebude trápit, když mi působí takové tělesné a

duševní utrpení.“

Deborah přimhouřila oči. „Myslel to vážné. Liv?“ zeptala se

zamyšleně.

„Zřejmě ano.“

„Takže měl pravdu? Skutečně ti působí tělesné a duševní

utrpení?“

„Ano. Vlastně… ne docela, i když… spíš asi ano. Já nevím, Deb.“

„Ty nevíš, co cítíš?“

„Přesně tak,“ souhlasila Olivia. „Nevím, co cítím, nevím, co bych

měla cítit, nevím, co chci cítit, a už vůbec nevím, co cítí on.“

„Co vášeň?“

Olivia pokrčila rameny.

„Nikdy jsi necítila vášeň?“ opakovala Deborah.

Její sestra byla sice pověstná dokonalým ovládáním, ale Deborah

si vždycky myslela, že se pod maskou skvělé hostitelky ve

skutečnosti skrývá žena, která si také někdy dokáže užívat plnými

doušky. Že by se mýlila?

„Nevím,“ pokrčila Olivia znovu rameny. „Miluju Rosse, a když

jsme se poznali, při každé jeho návštěvě se mi klepala kolena, ale

nejsem si jistá, jestli tohle je vášeň, na kterou se ptáš.“

„Kdybys ji cítila, Liv, věděla bys to,“ poznamenala Deborah tiše.

„Jak to víš?“

„Takové věci prostě žena pozná.“

„Takže ty jsi někdy vášeň cítila?“ začínala se pomalu uvolňovat

Olivia.

Deborah se v duchu musela pousmát. Někdy? Mnohokrát! Kdysi

byla vášnivě zamilovaná do Neila. Její láska sice záhy vyprchala,

ale nic to neměnilo na tom, že v kvůli němu na počátku jejich

známosti ztrácela hlavu. Kdyby tomu tak nebylo, nikdy by s ním

neutekla. V poslední době se jí vášeň zmocnila zase.

Tentokrát za ni mohl Richard.

Když ji držel v náručí a líbal, chvěla se jako list ve větru a tělem

se jí rozlévaly palčivé pocity. Ani Neil Stratton, první a dosud

jediný muž, s kterým se milovala, v ní tak silnou vášeň nedokázal

vyvolat. V Richardově náručí měla Deborah pokaždé pocit, že

omdlí.

Její matka by ale řekla, že o takových věcech se mezi slušnými

lidmi nejen nemluví, ale že slušné ženy žádný palčivý tlak v

podbřišku nepociťují.

„Deb,“ pobídla ji Olivia. „Neodpovědělas mi. Ty jsi někdy vášeň

cítila?“

„Ano.“

„Jaké to je?“

„Je to… nádherné,“ vydechla Deborah. „Je to překrásné, spalující

a naplňující.“

Olivia se zatvářila nedůvěřivě.

„Opravdu, Liv,“ ujišťovala svou starší sestru Deborah. „Nemusíš

se bát.“

„Tobě se to řekne,“ povzdychla si Olivia. „Tys utekla a matka tě

nestačila zásobovat svými radami.“

Deborah se rozesmála. „Co všechno ti k manželským

povinnostem řekla?“

„Že mám ležet na zádech, nehýbat se, myslet na něco příjemného

a čekat, až bude po všem,“ začala vypočítávat Olivia.

„Zajímavé,“ mlaskla Deborah jazykem.

„Nazí muži jsou prý směšní a jejich pohyby při plnění

manželských povinností také. Tvrdila, že žena by se nikdy neměla

před manželem ukázat úplně nahá, protože se tím deklasuje a

ponižuje. Ale dodávala, že se manželským povinnostem nevyhnu a

že nemám odporovat. Muži prý jsou v tomhle jiní než ženy.“

„A jak to tedy máte s Rossem?“ nadzvedla Deborah tázavě obočí.

„Řídíš se dobrými radami, které ti udělila matka, Olivie?“

„Ano. Dá se říct že ano. Neodporuju mu, protože jsem povinna

plnit manželské povinnosti, ale nemohu říct, že by mi to dělalo

nějaké potěšení.“

„Takže ležíš na zádech a čekáš, až to skončí?“ parodovala

Deborah tón lady Waltonové.

„Ano,“ špitla Olivia.

„V tom případě už chápu, proč má Ross pocit, že ti působí tělesné

a duševní utrpení, a proč ti slíbil, že už to nikdy neudělá,“

poznamenala Deborah.

„Ale já jsem mu nikdy neřekla, aby přestal,“ zoufala si Olivia.

Nemá důvod –“

„Drahá sestřičko, možná bys udělala mnohem lépe, kdybys mu

řekla, aby přestal,“ nadhodila Deborah tiše. „Dala bys tak najevo

alespoň něco, rozumíš mi?“

„Nejsem si jistá.“

„Jestli vaše, jak ty říkáš manželské povinnosti, probíhají

způsobem, který jsi popsala, pak se nedivím, že z toho nemá moc

velkou radost. Copak v tobě nikdy nevyvolal žádnou odezvu?“

„Pokud ano,“ zapátrala Olivia v paměti, „pak jsem ji dávno

potlačila, Deb. Já vážně nevím, co mám cítit. Bojím se svého

vlastního těla.“

„To přece nemusíš, Olivie. Jste s Rossem manželé a neděláte nic

špatného.“

„Já vím, ale už to prostě nedokážu změnit. Jakmile se mě Ross

dotkne, ztuhnu. Od té doby, co máme problémy, je to ještě mnohem

horší.“

„Možná máte problémy právě proto.“

„Už se v tom přestávám orientovat,“ posteskla si Olivia.

„Nevyznám se už vůbec v ničem.“

„Můžu se tě na něco zeptat?“ podívala se Deborah Olivii upřeně

do očí.

„Ovšem.“

„Když ležíš na zádech a čekáš, až to skončí, chci říct, až skončí

milování, na co vlastně myslíš? Tvrdilas, že ti to matka radila, ať

myslíš na něco příjemného, ne? Tak co to je?“

„To je různé, Deb. Třeba jak vymalovat, nebo jaký nábytek

koupit. Dneska se mi vybavila matčina slova. Skoro jako kdyby

doopravdy stála vedle postele a dívala se, jestli jsem si její rady

vzala k srdci.“

Deborah se otřásla. „To musí být opravdu hrozné, Olivie.

Představa, že matka stojí u mé postele, mi nahání noční můru.“

„Můžu se teď zase zeptat na něco já tebe?“ zašeptala Olivia

stísněně.

„Jistěže.“

„Když jsi byla provdaná za Neila, bylo… měli jste spolu… došlo

mezi vámi k něčemu?“

„Ano,“ hlesla Deborah.

„Deb, já vím, kolik trápení sis s ním užila, takže jestli o něm

nechceš mluvit, nemusíš. Omlouvám se, neměla jsem ti Neila vůbec

připomínat.“

„To je dobré. Je to už dávno a já nemůžu před minulostí pořád

utíkat. Víš, než jsem zjistila, co je Neil za člověka, bylo mi s ním

opravdu hezky. Milovala jsem ho, jinak bych s ním neutekla, a tyhle

zážitky ve mně zůstanou. Ale abych odpověděla na tvoji otázku.

Ano,“ pousmála se. „K něčemu mezi námi došlo. Dokonce ještě

před svatbou.“

Olivia vykulila své velké oči. „Ty a Neil jste spolu plnili

manželské povinnosti už před svatbou?“ opakovala nevěřícně.

Deborah se rozesmála. „Přestaň už s těmi manželskými

povinnostmi, Olivie. Já jsem Neila milovala. Netrvalo to bohužel

sice moc dlouho, ale milovala jsem ho. Pro mě to nebyly žádné

povinnosti, ale radost, chápeš? Kromě toho,“ zablýsklo se jí

šibalsky v očích, „tyhle věci můžeš dělat i před manželstvím, Liv.“

„Deborah, ty mě šokuješ.“

„Ty šokuješ mě, zlato. Netušila jsem, že váš manželský život je v

tak velké krizi. Teprve teď mi to začíná dávat trochu smysl.“

„Kéž bych byla jako ty,“ zatoužila Olivia. „Pořád mi všichni

opakovali, že jako starší musím být zodpovědná, říkali, jak se mám

chovat, jak se nemám chovat, co pravá dáma dělá, co nedělá, až

jsem ztratila poslední zbytky ztřeštěnosti. Když o tom ale tak

přemýšlím, možná jsem nikdy ztřeštěná nebyla. Vždycky jsem se

chovala vzorně a podle pravidel, jaká mi vštípili. Nikdy by mě

například nenapadlo utéct z domu. A nikdy by mě nenapadlo najít si

snoubence naoko, abych se nemusela vrátit na Walton Hall.“

„Buď ráda,“ ušklíbla se Deborah. „Podívej se na mě, jak jsem

dopadla. Manžela nemám, otec mě chce mít pod kontrolou a ještě

mě obvinili z předávání tajných informací.“

„Nepřeháněj.“

„Nic takového nedělám. Napadají mě sice bláznivé nápady, ale

také za ně musím pykat.“ Olivia smutně potřásla hlavou. „Říkej si,

co chceš, ale já bych chtěla být někdy stejně spontánní jako ty,

Deborah. Když jsi mi popisovala, jak vypadá skutečná vášeň, skoro

jsem ji cítila. Bohužel jenom skoro.“

„Až zapomeneš na rady naší máti, ucítíš ji,“ objala Deborah

Olivii.

„Myslíš?“ zapochybovala Olivia.

„Určitě. Také ti dám jednu radu, jestli dovolíš.“

„Samozřejmě.“

„Zapomeň na ně co nejdřív, Olivie,“ řekla Deborah vážným,

naléhavým hlasem. „Když se dva lidé milují, opravdu milují, měli

by si to umět dát najevo. Ukaž Rossovi, že nejsi jenom dokonalá

manželka, která nikdy nezvýší hlas. V posteli se ovládat nemusíš.

Tam jste jenom vy dva. Jestli se naše drahá máti celý život k otci

chová tak, jak popisuješ, pak si asi také vášně moc neužil,“ dodala

Deborah se smíchem. „Možná proto mě tak peskuje. Co říkáš, Liv,

neměla bych mu také poradit?“

„Zkus to. Pochybuju ale, že tě potom nechá bez dohledu. Už

nikdy se z Walton Hall nedostaneš.“

„V tom případě se bude muset obejít bez mé pomoci.“

„Kdes vlastně vzala tolik zkušeností,“ uvědomila si Olivia, že její

mladší sestřička toho o lásce ví nějak moc. „Mělas ještě jiného muže

než Neila?“

„Ptáš se, jestli jsem měla někdy milence?“ nebrala si Deborah

servítky.

„Ano,“ přiznala Olivia.

Deborah si vedle své sestry připadala jako rebel, a to o ní Richard

Kestrel říká, že je konzervativní! Takový rebel, aby si našla

milence, ale nebyla. Nikdy ji nenapadlo, že by něco takového mohla

udělat.

Až teď.

„Ne, Liv,“ zavrtěla pomalu hlavou. „Jiného milence než Neila

jsem nikdy neměla, ale… Víš, že to není zas až tak špatný nápad?“

„Proboha, jak to myslíš?“

„Když jsme se bavily o vášni, cítila jsem, jak mi chybí milující

náruč.“

„Změnila jsi názor a znova se provdáš?“

„Ano, dá se říct, že jsem změnila názor. Ale ne na manželství,

Liv.“

V tom okamžiku si tím byla Deborah jistá. Nechtěla dopadnout

jako její sestra, která neví, jak vypadá pravá vášeň. Deborah vášeň k

životu potřebovala. A milenec opravdu nebyl špatný nápad…

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Schůzka s lordem Scandalem byla naplánovaná na pátou hodinu

odpoledne, avšak Deborah se na ni chystala už od rána. V poledne

se u ní měl zastavit Ross, kterému poslala lístek s naléhavým

vzkazem, že by od něj dnes odpoledne něco velmi nutně

potřebovala, ale víc že mu prozradí, až přijde. Spoléhala se na jeho

ochotu a na dobré vztahy, které oni dva spolu vždycky měli.

Oba byli svéhlaví, temperamentní, ve velmi vypjatých chvílích se

jim tu a tam nedařilo udržet hněv na uzdě, a podle toho, co se

Deborah dozvěděla od Olivie, nechyběla Rossovi vášeň stejně jako

Deborah.

Deborah po přiznání své sestry, že neví, co má cítit, a že se bojí

chovat se i v intimních chvílích jinak, než jak jí matka vštěpovala do

hlavy, Rosse svým způsobem chápala. Muselo to pro něj být velmi

těžké a nejspíš nabyl dojmu, že ho Olivia nemiluje. Olivia se

nacházela ve stejně složité situaci a ani jeden z nich zjevně netušil,

jak by se dala řešit.

Deborah napadlo, že by si měla promluvit i s Rossem. Podle

všeho vůbec netuší, jaké rady lady Waltonové své dceři před

stavební nocí dala, a kvůli tomu vzniklo mezi ním a Olivií mnoho

nedorozumění.

Zbytečných nedorozumění.

Deborah cítila smutek, když viděla, jak se ti dva trápí. Když se

ona ocitla v problémech se svým prvním manželem, Ross i Olivia

stáli při ní. Pomohli jí v nejtěžších chvílích a přesvědčili otce, aby

nad ní nelámal hůl, ale dal jí šanci. Ona jim teď jejich pomoc dluží.

Musí něco udělat. Jakmile vyřeší svůj problém s neexistujícím

snoubencem, začne přemýšlet, co s nimi.

Když bude mít štěstí, mohl by se její problém vyřešit už dnes.

Byla tak zvědavá na lorda Scandala, že nedokázala k snídani pozřít

ani kousek topinky s máslem, a dokonce se polila čajem.

V jednu chvíli ji dokonce napadlo, jestli lordem Scandalem

náhodou není Ross a jestli už si nezačal hledat milenku, jak Olivia

prorokovala. Vzápětí svou bláznivou myšlenku zavrhla. Lord

Scandal jí přece napsal, že ženu pro intimní chvíle nehledá a že má

ty nejlepší úmysly jí pomoci.

Ross byl přesný jako hodinky. S úderem poledne ho Betty uvedla

do haly.

„Jak se má moje krásná švagrová?“ přivítal ji s vřelým úsměvem.

„To je báječné, žes přišel,“ políbila se s ním Deborah na tvář.

„Děkuju ti, Rossi, vytrhl jsi mi trn z paty.“

„Přece bych tě nenechal v úzkých,“ zavrtěl hlavou Ross. „Tvůj

vzkaz zněl dost naléhavě.“

„Však celá ta záležitost také naléhavá je,“ pokývala Deborah

hlavou.

„Co se stalo? Objevila jsi snad v dámském čtecím kroužku další

zašifrovaný dopis?“

„V tomto směru jsem bohužel nijak nepokročila,“ zavrtěla

Deborah hlavou. „Náš čtecí kroužek se od té doby nesešel, takže

jsem si ani nemohla vyměnit s lady Sally zpátky sbírku básní.“

„Deborah, jen jsem žertoval,“ řekl Ross vážně. „Ne aby ses

pustila do pátrání na vlastní pěst, rozumíš? Tohle opravdu není hra.

Mohlo by ti jít o život.“

„Rossi, mně se jenom těžko věří tomu, že by některá ze zdejších

dam vynášela tajné informace, ale budiž,“ poznamenala Deborah.

„V žádném případě mě nepřesvědčíš, že by mi mohla třeba taková

lady Sally ublížit. Nebo Helena Langová! To je směšné!“

„To není směšné,“ zdůraznil Ross. „To je válka, Deborah.

Richard má pravdu. Nemůžeš věřit nikomu, rozumíš? Vůbec

nikomu.“

„Ani své vlastní ženě?“ opáčila Deborah a významně se na svého

švagra zadívala. „Ty snad pochybuješ o upřímnosti Olivie?“

Přes Rossovu tvář přelétl stín.

„Pochybuješ o ní?“ naléhala Deborah. „Myslíš si třeba, že ona by

mohla být tou špiónkou?“

„Ne,“ odvětil tiše. „Olivia zcela určitě není špiónkou, kterou

hledáme, ale nezapomeň, že ji znám mnohem lépe, než ty znáš

členky dámského čtecího kroužku. Jsme šest let manželé.“

„A jsi si jistý?“

„Jistý čím?“

„Že ji tak dobře znáš.“

„Jsem si jistý, že –“

„Neboj se,“ skočila mu Deborah do řeči. „Olivia určitě žádné

informace nevynáší. Já jsem…“ Krátce se odmlčela. „Myslela jsem

to jinak. Ty a Olivia –“

Tentokrát přerušil Ross ji. „Deb, já jsem nepřijel kvůli své ženě.

Něco jsi ode mě potřebovala. Nebo tohle je ten důvod, proč jsi mi

poslala vzkaz?“

„Není,“ zamumlala Deborah. „Jen bych vám chtěla nějak

pomoct.“

„Za to jsem ti vděčný, ale nejsem si jistý, jestli je v tvých silách

nám pomoci,“ povzdychl si Ross. „Možná to není v ničích silách.“

„To není pravda!“ skoro vykřikla Deborah. „Jen kdybyste nebyli

oba tak zabednění a naučili se spolu mluvit. Víš, v čem je váš

problém, Rossi?“

„Rád si to poslechnu, drahá švagrová,“ založil si Ross ruce na

prsou.

„Ani jeden se nedokáže vcítit do kůže toho druhého, abys věděl.“

„Vážně?“

„Chtěla jsem ti to říct už dávno, jenomže pokud jde o tebe a

Olivii, neposloucháš mě pořádně. A to je váš další problém.

Nenasloucháte si.“

„Díky za rozbor,“ pousmál se Ross nad její zapáleností, s jakou

mu četla levity.

„Nemáš zač,“ ušklíbla se Deborah.

„Teď se zeptám na něco já tebe.“

„Prosím.“

„Jaký je tvůj problém, Deborah?“

„Můj problém?“ opakovala zachmuřeně.

Nevěděla, co na Rossovu otázku přesně odpovědět. Jaký je

vlastní její problém?

Deborah měla pocit, že problémů se na její hlavu sesypalo hned

několik, a netušila, jak se ze všech dostat ven.

„Dobře, zeptám se jinak. Proč jsi mi poslala vzkaz, abych za

tebou přijel? Už jsem tady nejméně půl hodiny a stále ještě jsem se

to od tebe nedozvěděl.“

„Rossi,“ začala Deborah rozpačitě. „Něco bych od tebe

potřebovala.“

„Pro tebe všechno, má nejmilejší švagrová a přítelkyně,“ políbil

Ross Deborah na tvář.

„Předně jsem tě chtěla poprosit, jestli bys mě nedoprovodil do

zájezdního hostince Čtyři lišky.“

„Kdy?“

„Dnes odpoledne,“ odpověděla Deborah. „Přesněji řečeno hned

teď. V pět hodin tam musím být.“

„Počkej,“ zadíval se na ni Ross pátravým pohledem. „Ty musíš

být dnes odpoledne v zájezdním hostinci Čtyři lišky?“

„Ano.“

„Kvůli čemu?“

„To ti povím v kočáře, Rossi. Nesmíme ztrácet čas.“

„Nechystáš se mi svěřit s tím, že tou špiónkou jsi přece jenom ty,

že ne?“

Deborah se zasmála. „Ovšemže ne,“ ujistila ho. „S touhle

záležitostí skutečně nemám vůbec nic společného, když vynechám

to nedorozumění s knihou.“

„No alespoň něco. Nejsem si jistý, jestli bych tě z takového

problému dokázal vytáhnout.“

O chvíli později seděli naproti sobě v kočáře a mířili k

zájezdnímu hostinci Čtyři lišky. Deborah na sobě měla svou nejlepší

pelerínu a ruce si hřála v rukávníku. Vypadala cudně a nevinně, což

byl její cíl, když si vybírala vhodné oblečení. Chtěla se lordu

Scandalovi předvést v tom nejlepším světle, aby si ji přece jenom

nespletl s nudící se paničkou, která hledá povyražení.

„Proč tedy jedeme ke Čtyřem liškám, pokud se nemáme setkat s

nepřáteli?“ zavtipkoval maličko Ross, aby ji konečně rozmluvil.

„Protože se tam mám setkat s někým jiným.“

„S kým?“

„S jistým… džentlmenem.“

„Ty máš schůzku s mužem?“

„Ano.“

„Tajnou schůzku?“

„Svým způsobem ano.“

„Proč k ní ale potřebuješ mě?“ nechápal Ross. „Jde o obchodní

záležitost? Už to mám! Spojil se s tebou právník, který zjistil něco o

tvém Neilu Strattonovi. Tos měla říct hned.“

„Žádný právník se se mnou nespojil,“ zavrtěla Deborah hlavou.

„Tohle se týká úplně něčeho jiného.“

„Deborah, ty mě napínáš,“ nakrčil Ross nespokojeně čelo. „Do

čeho ses to zase pustila? Jestli je to další bláznivé dobrodružství,

jakým byl útěk z domova, nečekej, že tě budu podporovat.“

„Nehodlám odnikud utíkat,“ bránila se Deborah. „Právě naopak.

Ráda bych zůstala tam, kde jsem, a právě proto jsem si domluvila

schůzku s tím džentlmenem. Tedy… alespoň doufám, že ten muž je

džentlmen.“

„Deborah, já ti vůbec nerozumím. Nemohla bys mluvit jasněji?“

„Nemůžu ti povědět všechno,“ povzdychla si Deborah. „Velmi

ráda bych, věř mi, ale zatím musím být opatrná. Jakmile se ujistím,

že jsem neudělala chybu, všechno se dozvíš, slibuju.“

„Tohle se mi přestává líbit. Co je to za muže, s kterým se máš

setkat?“

„To je právě to, co nevím.“

„Ty máš schůzku s cizím chlápkem a nevíš, kdo to je?“ ujišťoval

se Ross, který byl z jejích slov zmatený na nejvyšší míru.

„Dalo by se to tak říct.“

„Žertuješ, Deborah?“

„Rossi, netrap mě,“ zasténala Deborah. „Věř mi, že vím, co

dělám.“

„Tak tohle ti nevěřím ani trochu. Jaká je moje úloha v téhle

prapodivné šarádě?“

„Ty zjistíš, jestli ten muž, s kterým se mám setkat, je opravdu

džentlmen,“ vysvětlovala Deborah.

„Aha…“

„Nebude to těžké.“

„Jak to poznám?“

„Budeš to muset odhadnout.“

„A jak poznám jeho?“

„Měl by mít v klopě červenou čajovou růži.“

„Deborah, ty ses zbláznila,“ zavrtěl Ross nevěřícně hlavou.

„Nemůžu pochopit, co to má znamenat.“

„Je docela dobře možné, že se s ním budeš znát,“ nenechala se

Deborah vyvést z rovnováhy. „Podle toho, co psal, se zúčastnil

večírku u lady Sally.“

Rossovi poklesla čelist. „Ty si s ním dopisuješ?“

„Ano.“

„S neznámým floutkem, o kterém nic nevíš?“

„To není tak jednoduché, Rossi,“ pokoušela se vysvětlit Deborah.

„Píšeš si s ním, nebo ne?“

„Ano, ale –“

„Deborah, co se děje? Proč to děláš?“

„Už jsem ti řekla, že jakmile o něm budu vědět víc, všechno ti

povím. Zatím ti prozradím pouze to, že tak trochu o obchodní

záležitosti jde.“

„Jak jsi k němu přišla?“

„Podala jsem si inzerát, ale na víc se opravdu neptej, prosím.“

„Dobře, Deb,“ vzdal se nakonec Ross. „Jestli se mi ale ten člověk

nebude líbit, nedopustím, aby ses s ním sešla, rozumíš?“

„Jsi zlatíčko,“ usmála se Deborah na svého švagra. „Právě proto

si tě beru s sebou.“

Ross zanechal Deborah v kočáru a sám se vydal do hostince Čtyři

lišky, aby si obhlédl onoho záhadného džentlmena. Deborah byla

ráda, že mu neprozradila, jak se jí džentlmen, s nímž si dopisuje,

představil. Kdyby Ross slyšel krycí jméno lord Scandal, nikam by ji

nepustil.

Deborah hořela netrpělivostí a zvědavostí.

U horoucích pekel, zaklela v duchu po nekonečně dlouhé době.

Kde ten Ross vězí? Měl se na něj jenom podívat, lehce ho oťuknout,

zjistit, jestli to není nějaký mizera, a on si tam s ním snad povídá!

Konečně se Ross vrátil.

„Tak co?“ vyhrkla Deborah netrpělivě.

Ross jenom nadzvedl významně obočí.

„Teď napínáš ty mě. Je tam?“

„Muž s červenou čajovou růží v klopě?“ protahoval rozhovor

Ross.

„Kdo jiný. No tak, Rossi…“

„Ano,“ řekl naschvál strojeně vážným hlasem. „Muž s červenou

čajovou růží tam je.“

„No a kdo je to?“ začala ze sebe chrlit Deborah. „Znáš ho? Znám

ho já? Jak vypadá? Je to opravdu džentlmen, jak tvrdil?“

Ross pousmál.

„Já ho shodou okolností znám, Deb. A myslím, že ty ho znáš

také.“

„Kdo je to?“ opakovala Deborah.

„Až vejdeš dovnitř, určitě ho poznáš. Nechápu sice,

jak jste se dali dohromady, protože on mi toho moc neprozradil,

ale pevně věřím, že ať už po něm budeš chtít cokoli, tvoji důvěru

nezklame.“

„Rossi,“ žadonila Deborah. „Nebuď tak tajemný. Nechci vypadat

jako hlupák, až vstoupím dovnitř. Co když ho nepoznám?“

„Jednak má tu růži,“ připomněl jí Ross, „a jednak se nemůžeš

splést. Jakmile ho uvidíš, nebudeš mít žádné pochyby. Měla bys jít,

čeká na tebe.“

„Tak dobře,“ kývla Deborah odhodlaně. „Ať to mám za sebou.

Tobě věřím, Rossi, takže se hned cítím o něco jistější. Počkáš tady

na mě?“

„S dovolením si vezmu tvůj kočár, drahá švagrová, odvezu ti ho

do Midwinter Mallow a pak budu pokračovat koňmo po svých.“

„Jak se ale dostanu zpátky já?“ vyděsila se Deborah.

Rossovi zablýsklo v očích. „Ten džentlmen, s kterým sis dala

tajnou schůzku, se o tebe postará.“

„Co když ne?“

„Neboj se, všechno je domluvené. Sám s tou nabídkou přišel a já

jsem souhlasil. Mělas víc štěstí než rozumu, Deborah. Mohla jsi

padnout na mizeru, ale ty jsi, jak se zdá, nepoučitelná. Po všech

svých zkušenostech s Neilem Strattonem se vrhneš po hlavě do

dalšího bláznivého dobrodružství. Jak jsem řekl. Víc štěstí než

rozumu. Zítra tě čekám na Marney Hall. Dlužíš mi vysvětlení.“

Deborah se před dveřmi zájezdního hostince na chvíli zastavila.

Potřebovala uklidnit bušící srdce a zkrotit přerývaný dech. Také si

chtěla připravit první větu. Co mu má říct? Jsem lady Incognita a

hledám dočasného snoubence, který by se mnou jel na svatbu mého

bratra? Nebo na to má jít oklikou, aby ho nevyděsila?.

Nemohla se rozhodnout. Ať tak nebo tak, nějak si s tím rozhodně

bude muset poradit.

Do toho, Deborah, povzbuzovala se. Ross říkal, že ho okamžitě

poznáš. Prý se ho nemusíš bát. Mluvil s ním, takže…

V tom okamžiku jí padl zrak na vysokého, svalnatého, bujného

hnědáka, který byl přivázaný u dřevěného sloupku před hostincem.

Dobrý bože!

Proboha, jak mohla být tak hloupá? Jak je možné, že jí to nedošlo

dřív? Měla to poznat podle stylu, jakým jí psal dopisy, a především

podle jeho jména.

Lord Scandal.

Floutek a nenapravitelný svůdník.

Deborah znovu začalo bušit srdce a dýchalo se jí tak těžce, že

skoro omdlela. Musí to být on. Jeho koně poznala okamžitě a byla

by opravdu zvláštní náhoda, kdyby se tu objevil zrovna dnes.

Mělo jí to dojít, opakovala si znovu v duchu zoufale. Když ho

potkala v hotelu ve Woodbridge, měla si dát všechno dohromady.

To on tam přivezl dopis pro ni. Dopis od lorda Scandala pro lady

Incognitu. Její obavy se nakonec přece jenom potvrdily. Hrál si s ní

jako kočka s myší. Deborah si totiž byla jistá, že on po celou dobu

věděl, kdo lady Incognita je.

Náhoda?

Ani jedno jejich setkání nebylo náhodné!

Všechno měl dobře naplánované. Proto jí navrhl schůzku na

večírku u lady Sally Saltireové. Věděl moc dobře, že tam přijde,

protože mu to sama řekla. Tahal ji za nos a napínal její nervy k

prasknutí.

Lord Scandal alias lord Richard Kestrel!

A ona uvažovala, že se by se mohla stát jeho milenkou…

Dveře hostince se nečekaně otevřely a v nich se objevila

Richardova vysoká urostlá postava. Díval se na ni a k jejímu

velkému překvapení měl v očích laskavý výraz. Nevypadal

ironicky, netvářil se povýšeně, dokonce se jí ani nevysmíval.

Deborah se nezmohla na slovo. Zírala na něj a v očích ji štípaly

slzy.

„Nestůjte tady tak, Deborah. Je zima, prochladnete. Pojďte dál.“

Nabídl jí rámě a dovedl ji k rohovému stolku stranou, kde měli

dostatek soukromí.

Deborah pořád mlčela.

„Asi bych se měl představit,“ poznamenal Richard. „Jsem lord

Scandal a mám tady schůzku s lady Incognitou.“

„Nechte toho, lorde Kestrele,“ zavrčela Deborah. „Těch šprýmů

už bylo dost, nemyslíte? Udělal jste si ze mě legraci, pohrál jste si se

mnou, tak mějte alespoň tolik důstojnosti a přestaňte mě

popichovat. Tahle situace pro mě není zrovna dvakrát příjemná,

pokud vás to zajímá.“

„Samozřejmě že mě to zajímá, Deborah. Zajímá mě mnohem víc.

Dostala jste se do nesnází a já bych vám rád pomohl.“

„Proč bych vám měla věřit?“

„Protože mluvím pravdu.“

„Kdybyste mluvil pravdu, nepsal byste mi dopisy coby lord

Scandal,“ zasyčela Deborah zlostně.

„Neměl jsem jinou možnost.“

„Já vám nevěřím. Vždycky je jiná možnost. Dovedete si vůbec

představit, jak mi teď je?“

„Deborah –“

„Mlčte! Vy jste to věděl od samého začátku, nemám pravdu?

Věděl jste, že ten inzerát jsem si podala já. Proto jste na něj

odpověděl.“

„Deborah, zkuste pochopit –“

„Odpovězte mi. Věděl jste to, nebo ne?“

„Ano.“

„No ovšem. Jak jsem mohla být tak hloupá. Musel jste se

královsky bavit, že jsem vaši hru neprohlédla. Určitě jste se smál, až

jste se za břicho popadal, kdykoli jsme se jakoby náhodou potkali.“

„To není pravda,“ bránil se Richard. „Nikdy jsem se vám nesmál.

Přiznávám, že jsem na inzerát odpověděl jenom kvůli vám, ale

nikdy jsem se vám nesmál. Vedla mě dobrá vůle vám pomoct.“

„Ne,“ zavrtěla Deborah hlavou. „Já vám nevěřím. Když jste

zjistil, že lady Incognita jsem já, měl jste mi to povědět. Vážila bych

si vás, kdybyste to udělal.“

„Pochopte, že jsem vám nemohl říct vůbec nic,“ protestoval

Richard. „Křičela byste na mě stejně jako teď a nedalo by se s vámi

mluvit.“

„Vy se divíte?“

„Vzhledem k tomu, že vám chci skutečně pomoct, se trochu

divím.“

„To je nehoráznost. Už vám někdo řekl, že jste drzý člověk?“

obořila se na něj Deborah.

„Doufal jsem, že budete ráda, že se na vás nenalepil žádný

mizera, který by vaši situaci zneužil,“ poznamenal Richard klidně.

„Asi jsem se spletl.“

„Jak mám vědět, že ji nezneužijete vy?“

„Zkuste přemýšlet.“

Tato poznámka popudila Deborah ještě víc. „Vy nejste jenom

drzý, ale také arogantní a ješitný. Jestli si myslíte, že mě dostanete

do postele –“

„Ne!“ přerušil ji ostře Richard. „Věřte si, čemu chcete, ale kvůli

tomu jsem vám pomoc nenabídl. Ani jednou mě nenapadlo, že bych

vašich nesnází zneužil tímto způsobem, Deborah. V těchto věcech

jsem upřímný a přímý, ostatně to vy sama velmi dobře víte.

Kdybych chtěl, abyste se stala mojí milenkou, zeptal bych se vás.“

Deborah zčervenala.

„Kromě toho jste mi jasně napsala, že nehledáte muže pro intimní

chvíle, a já jsem vám odepsal, že ani já nehledám nikoho pro intimní

chvíle.“

„Mohl jste si to vymyslet, protože jinak bych s vámi přerušila

veškeré styky.“

„Vy o mně vážně nemáte moc dobré mínění,“ podotkl suše

Richard.

Deborah se cítila hloupě. Připadala si trochu podvedená, ale na

druhé straně mohla být skutečně ráda, že se z lorda Scandala

nevyloupí opravdový mizera, jak sám před chvílí podotkl. Co má ale

teď dělat? Má se svěřit se svými potížemi právě jemu?

Jsi v pasti, Deborah, povzdychla si v duchu. Musíš se mu svěřit.

Nikdo jiný ti neodpověděl, takže nemáš jinou možnost.

Kromě jedné.

Vrátit se na Walton Hall.

„Deborah,“ předešel ji Richard. „Co kdybychom uzavřeli příměří

a přestali se hádat? Přísahám, že jsem vám nechtěl ublížit.“

Deborah si dlouze povzdychla. „Asi máte pravdu,“ zamumlala.

„Hádky nikam nevedou.“

„Tak je to lepší. Napijte se horkého vína a povězte mi, do jakých

nesnází jste se to dostala. Třeba vám budu nakonec užitečný.“

PATNÁCTÁ KAPITOLA

„Můj otec po mně chce, abych se vrátila domů,“ začala Deborah

přímo.

„Myslíte na Walton Hall?“

„Přesně tak.“

„Dělá si o vás starosti a myslí si, že by vás měl mít pod

kontrolou?“ pousmál se Richard.

„Ano,“ ušklíbla se Deborah. „Můj otec je přesvědčený, že se

nehodí, abych žila sama pouze se svou společnicí a služebnictvem.

Zřejmě má obavy, že coby vdova bych tímto stylem života

nemusela ulovit žádného ženicha a že zůstanu na ocet.“

„Zřejmě by vás rád viděl šťastnou a spokojenou, obklopenou

milujícím manželem a spoustou dětí. Nesmíte se mu divit,

Deborah.“

„Já ale jsem šťastná a spokojená.“

„Opravdu?“ přimhouřil oči.

„Rozhodně jsem šťastnější a spokojenější, než bych byla na

Walton Hall. Tam bych se udusila a unudila k smrti. Když si

představím všechny ty matčiny dýchánky a útrpné pohledy

sousedek, které mě litují, mám husí kůži po celém těle a mrazení v

žaludku.“

„Tady přece také chodíte na dýchánky,“ namítl Richard. „Copak

to není stejné?“

„Mluvíte přesně jako moje společnice Clarissa,“ potřásla

Deborah hlavou. „Když mi otec poslal poslední dopis, ve kterém mě

žádal, abych se vrátila domů, položila mi stejnou otázku.“

„Co jste jí odpověděla?“

„Že to není stejné,“ zdůraznila Deborah. „Tam bych byla pod

neustálou kontrolou svých rodičů, rozumíte? Matka by mě pořád

peskovala, nabádala by mě, jak se mám chovat a jak se nemám

chovat, a z toho už jsem dávno vyrostla. Nesnesla bych to.“

„S tím nemohu než souhlasit.“

„Alespoň někdo mě chápe,“ zazubila se Deborah. „Nejsem malé

dítě, což si moji rodiče ještě nezačali uvědomovat. Představte si, že

mi dokonce nutí jako ženicha bratrance Harryho a vůbec se

nezajímají o můj názor. Především otec je v tomhle

nekompromisní.“

„Co je na bratranci Harrym špatného?“

„Špatné je to, že mě nutí do svatby s někým, koho si vzít nechci,“

odpověděla Deborah diplomaticky.

„A koho si vzít chcete?“ překvapil ji Richard další šťouravou

otázkou.

„Jak to myslíte?“

„Nemáte žádného tajného milence, kterého byste musela před

rodiči skrývat?“ zavtipkoval Richard.

Deborah však v otázkách ženichů a svateb nežertovala. Jednou se

krutě spálila, a to jí stačilo. „Ne,“ odvětila příkře. „Nemám žádného

tajného milence, kterého bych si chtěla vzít proti vůli rodičů.“

„Nechtěl jsem se vás dotknout.“

„Dotknul jste se.“

„V tom případě se omlouvám.“

Deborah chvíli mlčela a pohrávala si s pohárkem vína a pak se na

Richarda podívala. „To já se omlouvám. Zbytečně jsem na vás

vyjela a vy přitom za nic nemůžete. Na otázky týkající se manželství

jsem prošlé… Řekněme hodně citlivá.“

Richard zvážněl.

„Špatné zkušenosti?“ zeptal se opatrně, aby Deborah zase

nepřivedl do rozpaků. Ross se kdysi mezi řečí zmínil v tom smyslu,

že manželství jeho švagrové Deborah trvalo velmi krátce a nepatřilo

k těm nejšťastnějším, avšak víc o něm Richard nevěděl. Tehdy

Deborah sotva znal, drby ho nezajímaly a Ross by mu stejně nejspíš

žádné podrobnosti neprozradil. Na to I >y 1 příliš čestný, a s

Deborah ho navíc pojilo přátelství, které bylo určitě založené na

důvěře. Dnes však byla jiná situace. Jestli měl Deborah pochopit a

pomoct jí, musela mu povědět, co ji trápí, a především s čím jí má

pomoct.

„O tom bych nerada mluvila,“ odvětila Deborah po krátkém

zaváhání. „Je to pryč a já si nechci připomínat minulost. Než se ale

podruhé vdám, dobře si to rozmyslím. Takže se spíš nevdám,“

dodala potichu.

„Nemůžou vás nutit, když nechcete.“

„Mají prostředky, jak to udělat,“ povzdychla si Deborah. „Můj…

manžel mi skoro nic nezanechal a otec mi může vypovědět rentu,

když ho neposlechnu. Pak se budu muset vrátit na Walton Hall tak

jako tak, protože mi nezbudou prostředky na velký dům v

Midwinter Mallow. Vlastně na žádný dům,“ opravila se.

„Troufám si tvrdit, že by vás lord Walton nenechal jít žebrotou.“

„Ovšemže ne,“ souhlasila Deborah. „Donutil by mě, abych se

vrátila domů a vedla spořádaný život mladé nešťastné vdovy, která

čeká na své štěstí.“

„Co kdybyste neposlechla?“

Deborah se hořce zasmála. „Jsem žena, lorde Richarde. Nemám

ani zdaleka takové možnosti jako vy. Nemůžu neposlechnout, když

mi dá nůž na krk. Mohla bych se začít živit třeba jako guvernantka,

ale to by ve svém postavení nepřežil. Dcera lorda Waltona a

obyčejná vychovatelka dětí jeho přátel se šlechtickým titulem. Byl

by to pro něj obrovský skandál, a to bych mu nemohla udělat. Už tak

jsem mu způsobila dost starostí.“

„Jste plná tajemství,“ pousmál se Richard. „Prozraďte mi nějaké.“

Tajemství…

Její tajemství byla také její noční můrou. Především jedno, o

kterém věděli pouze tři lidé.

Ona.

Olivia.

A Ross.

„Není o co stát,“ zamumlala Deborah. „Moje tajemství nejsou

moc pěkná.“

„Mohl bych vám pomoci.“

„Právě proto jste tady, ne?“ přeměřila si ho Deborah zkoumavým

pohledem.

„Ještě pořád jste mi nesdělila, co ode mě vlastně očekáváte.“

„Buďte trpělivý. Pomalu se k tomu dostávám. Kde jsme to

skončili?“

„Že by váš otec nepřežil, kdybyste se živila jako guvernantka.“

„Ne,“ zavrtěla Deborah hlavou. „To by opravdu nepřežil. Z toho

vyplývá, že nemám moc možností, jak se v téhle situaci zachovat.“

„Můžeme si je zkusit vyjmenovat,“ navrhl Richard.

hledá se snoubenec

„Jsem pro.“

„Tak tedy… Buď se musíte vrátit na Walton Hall, nebo si vzít

bratrance Harryho, jinak vám vypoví rentu. Pokud byste se rozhodla

neposlechnout a žít si po svém, nedostanete od něj nic.“

Deborah kývla.

„Řekl vám to výslovně?“

„Výslovně mi nic neřekl, ale já znám svého otce velmi dobře a

umím číst mezi řádky. Věřte mi, kdyby situace nebyla vážná,

neseděla bych teď tady.“

„Předpokládám, že jste vymyslela nějaký plán, díky kterému na

vás přestane naléhat,“ pokračoval Richard.

„Jste inteligentní, lorde Kestrele.“

„A právě s tím plánem by měl dámě v nesnázích pomoci

bezúhonný džentlmen původem i vychováním. Cituji z vašeho

inzerátu správně?“

„Naprosto.“

„Teď už jen přijít na to, co přesně vlastně chcete udělat…“

„Jsem přesvědčena, že dříve či později byste na to přišel, ale

nebudu naši schůzku protahovat a okrádat vás o čas. Otec mě zahnal

do úzkých a mě napadla pouze jediná věc.“

Deborah se významně odmlčela.

Richarda se začínalo zmocňovat tušení, že po něm Deborah bude

chtít něco hrozného. Něco, co možná nebude moci splnit. „Začínám

se bát.“

„Není to tak hrozné,“ zamumlala. „Jen to hrozně vypadá. Napsala

jsem mu, že jsem zasnoubená.“

„A… aha,“ zmohl se Richard na pouhé konstatování. „S kým jste

zasnoubená?“

„To je právě to. S nikým.“

„Troufám si tvrdit, že vašemu otci to nestačí, nemám pravdu?“

„Máte,“ zaradovala se Deborah, že je Richard tak vnímavý. „Otec

mi v dopise k zásnubám pogratuloval a pozval mě i mého snoubence

na svatbu mého bratra Guye na Walton Halí. Tohle pozvání je ve

skutečnosti příkaz, takže ho nemohu odmítnout.“

„Ale zároveň se nemůžete ukázat bez snoubence.“

Deborah zavrtěla hlavou. „Dokonce mi vyčetl, že jsem mu ještě

nenapsala jméno muže, s kterým hodlám strávit zbytek života. Mám

obavy, že mi tak docela nevěří.“

„Oprávněně,“ podotkl suše Richard.

„Bohužel ano. Oprávněně. Já ho teď musím přesvědčit o opaku,

jinak mi přistřihne křidýlka, a bude i po té trošce svobody, kterou

tady mám.“

„Tedy…?“

„Vy nevíte?“ podívala se na něj Deborah s napjatým očekáváním.

„Tuším, ale rád bych to slyšel od vás.“

„Potřebuju snoubence,“ hlesla.

„Takže to je ten problém,“ zamumlal Richard spíš pro sebe.

„Dáma v nesnázích potřebuje snoubence, a proto si podala inzerát

do novin.“

„Neměla jsem jinou možnost,“ vysvětlovala Deborah. „Moc času

mi nezbývá.“

„Kolik?“

„Necelý měsíc.“

Přes Richardovu tvář přelétl pobavený úsměv. „Na hledání

snoubence to opravdu není mnoho.“

„Jsem ráda, že to uznáváte.“

„Ale proč zrovna tahle forma?“

„Nerozumím.“

„Jak vás napadlo podat si inzerát?“

„Náhodou. Otevřela jsem Suffolk Chronicle a vzpomněla si, že si

někdy s Clarissou předčítáme, co všechno lidé kupují a prodávají.

Pak už to šlo samo. Napsala jsem dopis, poslala ho do novin a

čekala, až se někdo ozve.“

„Kolik jste dostala odpovědí?“ zajímal se Richard. „Mám dojem,

že v jednom z dopisů lordu Scandalovi jste se zmínila –“

„Lhala jsem,“ přerušila ho Deborah. „Nechtěla jsem, abyste si

myslel… tedy aby si lord Scandal myslel, že… že jsem úplný

zoufalec, který přijme pomoc od kohokoli, jenom když ji bude mít.

Rozumíte? Ve skutečnosti mi přišla pouze jedna odpověď, a to od

vás. Džentlmeni ochotní pomoci dámě v nesnázích buď vymřeli,

nebo ty noviny nikdo nečte,“ dodala Deborah se sarkastickým

úšklebkem.

„Myslel jsem si to,“ nedokázal zakrýt Richard své pobavení.

„Osobně bych spíš řekl, že pánové inzeráty o sazeničkách a

rebarborových koláčích nečtou.“

„V ničem jiném jsem vám ale nelhala,“ ujišťovala ho Deborah.

„Opravdu ne.“

„Já vám přece věřím. A chápu vás.“

„Děkuji.“

Richard chvíli přemýšlel a pak řekl: „Ano.“

„C… co ano?“ vykoktala Deborah.

„Souhlasím.“

„Vždyť ještě nevíte s čím.“

„To už není tak těžké uhodnout, má milá,“ pokrčil Richard

rameny. „Řekla jste, že potřebujete snoubence, nemám pravdu?“

Deborah kývla.

„Troufám si tvrdit, že vašemu otci to nestačí, nemám pravdu?“

„Máte,“ zaradovala se Deborah, že je Richard tak vnímavý. „Otec

mi v dopise k zásnubám pogratuloval a pozval mě i mého snoubence

na svatbu mého bratra Guye na Walton Hall. Tohle pozvání je ve

skutečnosti příkaz, takže ho nemohu odmítnout.“

„Ale zároveň se nemůžete ukázat bez snoubence.“

Deborah zavrtěla hlavou. „Dokonce mi vyčetl, že jsem mu ještě

nenapsala jméno muže, s kterým hodlám strávit zbytek života. Mám

obavy, že mi tak docela nevěří.“

„Oprávněně,“ podotkl suše Richard.

„Bohužel ano. Oprávněně. Já ho teď musím přesvědčit o opaku,

jinak mi přistřihne křidýlka, a bude i po té trošce svobody, kterou

tady mám.“

„Tedy…?“

„Vy nevíte?“ podívala se na něj Deborah s napjatým očekáváním.

„Tuším, ale rád bych to slyšel od vás.“

„Potřebuju snoubence,“ hlesla.

„Takže to je ten problém,“ zamumlal Richard spíš pro sebe.

„Dáma v nesnázích potřebuje snoubence, a proto si podala inzerát

do novin.“

„Neměla jsem jinou možnost,“ vysvětlovala Deborah. „Moc času

mi nezbývá.“

„Kolik?“

„Necelý měsíc.“

Přes Richardovu tvář přelétl pobavený úsměv. „Na hledání

snoubence to opravdu není mnoho.“

„Jsem ráda, že to uznáváte.“

„Ale proč zrovna tahle forma?“

„Nerozumím.“

„Jak vás napadlo podat si inzerát?“

„Náhodou. Otevřela jsem Suffolk Chronicle a vzpomněla si, že si

někdy s Clarissou předčítáme, co všechno lidé kupují a prodávají.

Pak už to šlo samo. Napsala jsem dopis, poslala ho do novin a

čekala, až se někdo ozve.“

„Kolik jste dostala odpovědí?“ zajímal se Richard. „Mám dojem,

že v jednom z dopisů lordu Scandalovi jste se zmínila –“

„Lhala jsem,“ přerušila ho Deborah. „Nechtěla jsem, abyste si

myslel… tedy aby si lord Scandal myslel, že… že jsem úplný

zoufalec, který přijme pomoc od kohokoli, jenom když ji bude mít.

Rozumíte? Ve skutečnosti mi přišla pouze jedna odpověď, a to od

vás. Džentlmeni ochotní pomoci dámě v nesnázích buď vymřeli,

nebo ty noviny nikdo nečte,“ dodala Deborah se sarkastickým

úšklebkem.

„Myslel jsem si to,“ nedokázal zakrýt Richard své pobavení.

„Osobně bych spíš řekl, že pánové inzeráty o sazeničkách a

rebarborových koláčích nečtou.“

„V ničem jiném jsem vám ale nelhala,“ ujišťovala ho Deborah.

„Opravdu ne.“

„Já vám přece věřím. A chápu vás.“

„Děkuji.“

Richard chvíli přemýšlel a pak řekl: „Ano.“

„C… co ano?“ vykoktala Deborah.

„Souhlasím.“

„Vždyť ještě nevíte s čím.“

„To už není tak těžké uhodnout, má milá,“ pokrčil Richard

rameny. „Řekla jste, že potřebujete snoubence, nemám pravdu?“

Deborah kývla.

„Nezbývá vám čas hledat si nějakého opravdového, kterého byste

mohla milovat.“

„Ne.“

„Nejspíš ho ani hledat nechcete, když uvážím, co všechno jste mi

teď prozradila.“

„Trefil jste to přesně.“

„A vdávat se už vůbec nechcete.“

Deborah zavrtěla hlavou.

„V tom případě je to nad slunce jasné. Hledáte muže, který by byl

ochotný po nějakou dobu předstírat, že vaším snoubencem skutečně

je.“

„Jste velmi chytrý muž, lorde Richarde. Lépe bych to neshrnula.

Potřebuji někoho, kdo bude tak laskavý a zahraje před otcem malé

divadélko.“

„Jak jsem řekl,“ zazubil se. „Souhlasím. Už nemusíte hledat,

Deborah. Snoubenec sedí přímo před vámi.“

„Pouze… dočasný snoubenec,“ zdůraznila Deborah stísněným

hlasem.

„Samozřejmě. Ani já se do ženění nijak zvlášť nehrnu. Budu

vaším snoubencem pouze po dobu, po kterou mě budete

potřebovat.“

„To je od vás velmi milé, lorde –“

„Richarde,“ přerušil ji. „Jsme snoubenci, nezapomínejte,

Deborah.“

„Proč to vlastně děláte, Richarde?“ zeptala se ho.

„Protože jste mě požádala o pomoc.“

„Vám se to nezdá divné? Myslím to, že hledám dočasného

snoubence?“

„Troufám si tvrdit, že vám rozumím, Deborah,“ odvětil. „Člověk,

který se už jednou osamostatnil a žije tak dlouho sám, se těžko vrací

někam, kde je pořád malým dítětem a kde ho nutí poslouchat.“

„Jste hodný, Richarde,“ špitla Deborah dojatě. „A právě proto vás

musím upozornit na něco, co jste si možná neuvědomil.“

„Že bych se konečně dozvěděl nějaké vaše tajemství?“ zasvítily

mu oči.

„Uvědomujete si, že je jenom otázkou času, kdy se o našem

zasnoubení dozví celé okolí? Ráda bych, kdyby zůstalo pouze v

rodině, avšak na svatbu se sjede spousta hostů, před kterými to

nebudeme moci utajit.“

Richard ji vzal za ruku a políbil ji na konečky prstů. „A

uvědomujete si vy, že asi nebude stačit představit mě vašemu otci?“

„Jak to myslíte?“

„Jestli má tenhle plán vyjít, nesmí mít žádnou chybičku, Deborah.

Vy potřebujete lorda Waltona přesvědčit, a ne v něm vzbudit ještě

větší podezření. Zamilované ženy obvykle své snoubence netají,

pokud k tomu nemají pádný důvod, rozumíte?“

Deborah poklesla čelist. „Vy chcete…“

„Myslím, že to bude nutné,“ přikývl Richard. „Oznámíme naše

falešné zasnoubení oficiálně, a tím nejen přesvědčíme lorda

Waltona, ale zabráníme řečem, které by kolem nás mohly

vzniknout.“

„To byste pro mě udělal?“ upřela na něj Deborah nevěřícný

pohled.

„Copak jsem vám nenapsal, že vám pomůžu?“

„Ale tohle je pro vás příliš náročné, Richarde. Tohle jsem

neplánovala. Nemůžu po vás chtít, abyste to udělal.“

„Sám jsem s tím přišel.“

„Zavíráte si vrátka před ostatními ženami,“ varovala ho Deborah.

„Vzhledem k tomu, že se v mé blízkosti momentálně nenachází

žádná, o kterou bych stál, nijak zvlášť mi to nevadí. Kromě toho –

dost možná mi to dodá na atraktivnosti, až zasnoubení zrušíme.“

„Já bych řekla, že vám to pověst spíš pokazí,“ zabručela Deborah.

„S tím už si nějak poradím, nebojte se.“

„Já nevím,“ zavrtěla Deborah hlavou. „Najednou mi to celé

připadá jako pěkná hloupost. Možná bych měla otci povědět pravdu

a tenhle šílený plán zrušit, dokud je čas. Nějak mi to přerůstá přes

hlavu.“

Richard pokrčil rameny. „Já vás nutit nemůžu, Deborah. Je to váš

život a váš plán. Svoji pomoc jsem vám nabídl a vy se rozhodněte,

jak s tím naložíte.“

Deborah byla zoufalá. Takovou dobu sháněla bezúhonného

džentlmena, který by byl ochoten zahrát jejího snoubence, a když ho

konečně našla, trápí ji pocit viny. Kromě toho si vůbec nedokázala

představit, že oznámí oficiální zasnoubení právě s Richardem

Kestrelem. Dámy v celé Anglii by byly šťastné, kdyby je o ruku

požádal lord a bratr vévody k tomu, a Deborah se bála rozruchu,

který kolem nich vznikne. S někým méně významným, méně

známým a méně oblíbeným by ji čekalo také méně problémů, až

bude zasnoubení zase rušit. S Richardem vypukne skutečný

skandál, bude se o nich mluvit, psát a ona se nakonec dostane zase

tam, kde je teď. Bude bez snoubence a bez manžela.

Nad otcem stejně nevyhraje.

Na druhé straně by si mohla svobodu prodloužit alespoň o pár

měsíců. A to by za to možná stálo.

Takže co uděláš? ptala se sama sebe v duchu zoufale. Musíš se

nějak rozhodnout.

„Já na vás nenaléhám, Deborah,“ poznamenal Richard laskavě.

„Nemusím znát odpověď hned. Pokud jde o mě, je mi jedno, jestli se

s vámi naoko zasnoubím zítra, nebo těsně před svatbou vašeho

bratra.“

Deborah si vzpomněla, jak jí Richard vmetl do tváře, že je

konzervativní, a to ji přesvědčilo, aby dotáhla svůj plán do konce.

Když už se jednou dala do boje, bude také bojovat. Její svoboda za

to stojí.

„Tak dobře,“ pronesla pevným hlasem. „Uděláme to. Budeme

předstírat, že jsme snoubenci.“

„Kdy s tím začneme?“

„Nejlépe hned. Alespoň budu moct otci ještě dnes večer napsat,

jak se můj snoubenec jmenuje.“

„Takže zbývá vybrat vhodný okamžik, kdy zasnoubení

oznámíme oficiálně.“

„Máte nějaký návrh?“

„Ano,“ zamyslel se Richard. „Jeden bych měl. Lady Benedictová

pořádá jako každoročně poslední pátek v říjnu velký ples.“

„Chcete to oznámit na plese lady Benedictové?“ vydechla

Deborah.

„Proč ne?“

„Bude tam spousta hostů.“

„Tím lépe. Beztak se o našem zasnoubení všichni dozvědí a bude

lepší, když nedáme prostor žádným spekulacím. Jestliže máme

působit věrohodně, musíme to udělat. Bude se od nás totiž čekat, že

to uděláme.“

„Asi máte pravdu,“ hlesla Deborah. „Večírek lady Benedictové

bude… báječnou příležitostí.“

„Nebojte se, Deborah,“ usmál se na ni něžně. „Všechno dobře

dopadne.“

„Kéž bych mohla mít vaši jistotu…“

Cestou zpátky do Midwinter Mallow Deborah a Richard

dolaďovali poslední detaily. Deborah mu vyprávěla o Walton Hall a

on ji zase připravoval na setkání s jeho rodiči, kteří budou chtít

snoubenku svého syna určitě poznat. Deborah si uvědomila, že ji ta

hra začíná svým způsobem docela bavit. Najednou měla pocit, že už

celé

měsíce

žije

nudným

životem.

Tohle

zavánělo

dobrodružstvím…

„Smím svoji snoubenku políbit?“ zeptal se Richard na

rozloučenou, když kočár zastavil na štěrkové cestě před jejím

domem.

„Já nejsem skutečná snoubenka,“ zdůraznila Deborah jemně.

„Takže žádné líbání.“

„Nemluvil jsem o líbání, ale o polibku,“ zašeptal jí Richard do

ucha.

„Vy jste vážně hrozný, lorde,“ zlobila se naoko Deborah.

„Všechno překroutíte!“

„Měla byste se naučit oslovovat mě Richarde, když jsme ti

snoubenci,“ připomněl jí.

„Jak chcete. Jste hrozný, Richarde. Nedá se s vámi vážně mluvit.“

Richard si namotal na prst pramínek jejích vlasů a pomalu si ji

přitáhl k sobě. „Nemusíme mluvit, Deborah,“ usmál se na ni.

„Co… co ale budeme dělat? Mlčet?“

„Něco mnohem lepšího.“

Deborah věděla, co přijde, avšak nedokázala se přinutit vystoupit

z kočáru. Vůle jí ochabla a ona si znovu připadala jako loutka, která

dělá, co Richard chce.

Problém byl ve skutečnosti, že se jí to líbilo.

Líbali se a líbali a Deborah stejně jako pokaždé, když ji Richard

držel v náručí, zapomněla na celý svět.

Nechtěla, aby přestal, ale věděla, že se bude muset odtáhnout

dřív, než ji jeho rty zcela pohltí.

„Richarde,“ zamumlala a podívala se po něm omámenýma očima.

„Budu už muset jít. Clarissa určitě stojí u okna a přemýšlí, co tady

děláme.“

„Povídáme si,“ pokrčil Richard bezstarostně rameny. „Musíme

probrat spoustu záležitostí, když jsme teď ti snoubenci. A také už se

nemusíme ohlížet na mínění ostatních, což je velká výhoda.“

„Jak to myslíte?“

„Můžeme sedět v kočáru, jak dlouho se nám zlíbí,“ zazubil se

Richard.

„To si nemyslím,“ namítla Deborah. „Nezapomínejte, že jsem

vdova a že musím dbát na svou pověst. Clarissa navíc ví, že hledám

snoubence jenom naoko. Zatím netuší, že se jím stanete právě vy,

ale mé plány zná od samého začátku. Musela jsem ji do nich

zasvětit, protože se jí týkají.“

„Ještě někdo o nich ví?“

„Olivia.“

„A zítra se o nich dozví rovněž Ross,“ dodal Richard.

„Ano.“

„Jiného důvěrníka už, doufám, nemáte,“ poznamenal Ross

starostlivě.

„Jenom vás.“

„Čtyři jsou víc než dost, Deborah. Dejte si pozor, komu co říkáte,

a než si začnete s Olivií špitat tajnosti, raději se několikrát ohlédněte

a ujistěte se, že vás nikdo neposlouchá.“

„Nebojte se,“ ujistila ho. „Dám si dobrý pozor. Už ale opravdu

musím jít.“

Richard se naposledy sklonil a políbil ji na rty.

„Dobrou noc, má sladká vílo. Ať se vám něco hezkého zdá. Zítra

se uvidíme na Marney Hall při odpoledním čaji.“

„Dobrou noc, Richarde,“ rozloučila se Deborah. „A děkuji vám

za všechno, co pro mě děláte.“

„Všechno bych pro vás dělal skutečně rád…“

Deborah netušila, jestli má Richard schopnosti při– volávat sny

jiným lidem, ale něco hezkého se jí v noci opravdu zdálo.

O něm.

O Richardovi.

Nevzpomínala si na všechny sny, avšak ten poslední, který se jí

zdál k ránu, ji pronásledoval po celý další den.

Byl horký letní den, ona a Richard spolu seděli u rybníčku na

piknikové dece a bylo jim spolu moc hezky. Povídali si, drželi se za

ruce a líbali se. Tentokrát se ale ani jeden z nich neodtáhl.

Richard jí ve snu začal rozvazovat tkanice na živůtku a jednou

rukou jí zajel pod sukně. Nejprve ji laskal na kotníku, pak na lýtku,

pod kolenem a pořád výš a výš, až se dostal do jejích

nejintimnějších oblastí…

Nakonec Deborah probudily palčivé pocity v podbřišku, které se

objevovaly pokaždé, když ji objal. Věděla, co to znamená. Toužila

po něm. Toužila po něm každičkou částí svého těla a tak silně, že už

nemohla odolávat a se svou vášní bojovat. Když ji včera večer

dovezl domů a tam ji zanechal, jako kdyby si s sebou odvezl kus

jejího srdce.

Udělá to, rozhodla se. Už se nebude bránit a nebude čekat, až

jestli se jí zeptá on.

Ostatně – teď je na řadě ona. Zeptá se ho, jestli by se nechtěl stát

jejím milencem.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

Příležitost otevřít své srdce a položit Richardu Kestrelovi otázku,

kterou slušné ženy nepokládají, se Deborah naskytla hned další den

poté, co se spolu v zájezdním hostinci Čtyři lišky domluvili na

falešném zasnoubení. Odpoledne oba strávili na Marney Hall u

Olivie a Rosse, kde se dostali pod palbu zvědavých otázek, co

budou dělat, až všechno praskne, a pak se Richard zcela přirozeně

sebral a jako správný snoubenec Deborah doprovodil domů.

„Doufám, že víš, co děláš,“ pošeptala Olivia své sestře do ucha,

když se spolu loučily.

„Kéž by,“ zamumlala Deborah. „Snoubence mám, ale následky si

raději nepředstavuju. I kdyby nám na to všichni skočili, jednoho dne

se budeme muset rozejít, a to teprve bude skandál.“

„Deborah, jsi si opravdu jistá, že k Richardovi necítíš hlubší

náklonnost?“

„Já si nejsem jistá vůbec ničím, Olivie,“ vykroutila se Deborah z

přímé odpovědi.

Nebyla to tak docela pravda. Dvěma věcmi si jistá byla. Nechtěla

se vrátit na Walton Hall a chtěla se stát Richardovou milenkou. To

druhé však takhle naplno Olivii povědět nemohla. Nedávno se před

ní sice zmínila, že mít milence vlastně není špatný nápad, avšak to

mluvila spíše v žertu než vážně. Olivia by asi byla v šoku, kdyby

tušila, k čemu se Deborah dnes večer

chystá.

„V tom případě musíš být opatrná, Deb,“ radila Olivia. „Richard

má kouzlo, kterému málokterá žena odolá, pokud on se rozhodne ji

získat, to si pamatuj. Ne aby ses od něj zase nechala líbat.“

Deborah neodpověděla. Nic takového totiž své sestře slíbit

nemohla.

„Deb?“ nakrčila Olivia starostlivě čelo. „Je něco, co bych měla

vědět?“

„Liv, prosím, teď ne,“ zavrtěla Deborah hlavou. „Nemuč mě. Já si

musím všechno srovnat v hlavě.“

„Jenom aby nebylo zase pozdě.“

„Neboj se. S Neilem jsem se poučila až až. Nebudu provádět

žádné hlouposti.“

Na druhém konci chodby vedl podobný rozhovor Richard s

Rossem.

„Nutno říct, že vy dva jste mě pořádně překvapili,“ podotkl Ross.

Richard se pousmál.

„Já jsem překvapil především sám sebe, ale ničeho nelituj u.

Představa malého dobrodružství se mi docela zamlouvá.“

„Takhle to bereš, Richarde?“ zamračil se Ross. „Jako

dobrodružství?“

„Co by to bylo jiného? Právě hodlám mystifikovat celou

společnost, že se budu ženit. Není to zábavné?“

„Zábavné by to bylo, kdyby nešlo o Deborah. Jednou jsem se

zmínil, že si s prvním manželem užila nějaké trápení, pamatuješ?“

Richard přikývl.

„Bylo to mnohem horší než nějaké trápení, drahý příteli. Ten

muž byl mizera, jakému není rovno.“

„Co jí provedl?“

„O všem s tebou nemohu mluvit, protože jsem Deborah slíbil, že

její tajemství nikomu neprozradím. Vím o něm jenom já a Olivia.

Jedno ale říct můžu. Ublížil jí, zneužil její laskavosti a důvěry a lhal

jí o své lásce k ní, o svém životě, lhal jí úplně ve všem. Dej si dobrý

pozor, co Deborah říkáš a co jí slibuješ. Byl bych velmi nerad,

kdyby se znovu trápila, rozumíš?“

„Mám s Deborah ty nejčistší úmysly,“ dušoval se Richard. „Jen

se jí snažím pomoci.“

„No právě. Doufám, že jí tenhle podvod skutečně pomůže, ale

abych byl upřímný, jistý si tím nejsem. Moje drahá švagrová má

bohužel tvrdou hlavu a k veškerým námitkám je hluchá, takže mi

nezbývá, než se s jejími plány smířit.“

„Nejsi moc rád, že jsme se naoko zasnoubili, co?“ nadzvedl

Richard obočí.

Ross se zazubil. „Jak se to vezme. Když už se Deborah rozhodla

takhle riskovat, jsem moc rád, že jí pomáháš právě ty. My dva jsme

přátelé a já vím, že je na tebe spolehnutí a že bys jí úmyslně

neublížil. Můžeš jí však ublížit neúmyslně, Richarde, a na to si dej

pozor. Obávám se, že ve skutečnosti není tak silná, jak vypadá.

Zlomené srdce může hodně bolet.“

„Naznačuješ, že by se do mě mohla Deborah zamilovat?“ ztišil

Richard hlas.

Přes Rossovu tvář přelétl napůl pobavený a napůl starostlivý

výraz. „A ono se to ještě nestalo?“

O něco později spolu Deborah a Richard seděli v jejím domě v

malém společenském salonku u krbu, usrkávali portské na zahřátí a

pozorovali plameny. Chvílemi mlčeli a chvílemi si povídali.

Richarda v myšlenkách stále pronásledoval rozhovor s Rossem.

Především jeho poslední otázka mu strašila v hlavě.

Jak to myslel? uvažoval Richard v duchu, zatímco pokradmo

pozoroval z profilu Deborah. Všiml si Ross na své krásné švagrové

něčeho, co Richardovi uniklo, nebo co možná ani vidět nechtěl?

Byla to jenom nadsázka, nebo se do něj Deborah opravdu

zamilovala?

Když ji líbal, cítil, že po něm touží, ovšem z vlastní zkušenosti

moc dobře věděl, že vášeň a láska jsou dvě rozdílné věci. Může k

němu sice cítit vášeň, ale ještě ho nemusí milovat.

Jenomže…

Co když ho miluje?

Richard si snad poprvé za celý dospělý život, po který flirtoval a

miloval se s ženami, připadal jako nezkušený mladíček. Ženy, k

nimž necítil lásku, pro něj byly mnohem čitelnější. Vždycky si

myslel, že rozumí jejich potřebám i jejich citům, a vždycky s nimi

mluvil na rovinu. Nesliboval jim manželství ani lásku, pokud jim

ani jedno nechtěl dát. S Deborah to bylo jiné.

Čím víc ji miloval, tím zmatenější pocity se ho zmocňovaly. Na

Rossovu otázku nedokázal odpovědět. Možná také proto, že se na ni

odpovědět bál.

Co když ho nemiluje…?

Deborah se cítila v Richardově přítomnosti zvláštně. Neobvykle.

Zvykla si na jeho poznámky, zvídavé a zkoumavé pohledy, na jeho

ironické úsměšky a nejapné žertíky určené její osobě a jakž takž si s

tím vším dokázala poradit. Naučila se nebrat je vážně a neurážet se,

protože pochopila, že Richard ji urážet nechce. Z jeho strany to byla

jen taková nevinná hra. Flirtoval s ní, a když k sobě měla být

upřímná, jí se to líbilo.

Dnes večer se v něm však nevyznala. Už v kočáře cestou do jejího

domu byl nezvykle vážný a od té doby se nic nezměnilo.

Nevtipkoval a nedíval se na ni pohledem, jako kdyby ji chtěl

svléknout. Pozoroval ji zamyšleně, jako kdyby ho něco trápilo.

Nevzal ji za ruku, nepopichoval ji, nelaškoval s ní ani se ji

nepokoušel políbit. Možná čeká, až se budou loučit, ale možná…

Možná lituje svého rozhodnutí, že bude několik následujících

týdnů či měsíců předstírat jejího snoubence, napadlo Deborah.

Třeba mu došlo, co všechno to obnáší a co může ztratit, a nejraději

by se z toho vy– kroutil. Protože je však džentlmen a dal jí své

slovo, nic takového samozřejmě neudělá.

Deborah netušila, jakým směrem se Richardovy myšlenky

ubírají, ale jedním si byla jistá. Jeho vážná tvář v ní vzbuzovala

obrovskou něhu a vřelou náklonnost. Měla sto chutí ho obejmout,

sednout si mu na klín, pohladit ho nebo říct něco veselého, co by mu

na tváři vykouzlilo jeho obvyklý úsměv. Toužila se s ním líbat a

toužila ho potěšit tak, jak žena může potěšit muže.

Chtěla se s ním milovat.

Stát se jeho milenkou.

Alespoň na nějaký čas…

Jenomže jak se ho má zeptat? Stejným způsobem, jakým se on

zeptal jí?

Tak mě napadlo, jestli byste se nechtěl stát mým milencem, lorde

Kestrele.

Deborah po něm sama toužila, ale zároveň měla lak trochu pocit,

že mu to dluží. On se rozhodl jí pomoci a zavřít si vrátka před všemi

ostatními ženami. Když budou ve společnosti vystupovat jako

snoubenci, nemůže Richard flirtovat s jinými, protože pak by se

Deborah řečem zlých jazyků stejně nevyhnula. Rozhodl se, že se

kvůli její svobodě vzdá částečně a na určitý čas svobody svojí, a

Deborah si přála mu to nějak vynahradit.

Kromě toho ho potřebovala.

Jako muže.

Ale jak se ho zeptat, znovu jí blesklo hlavou. Nemůže se na něj

jenom tak obrátit a položit mu důvěrnou otázku. Tím by ho

zaskočila. Chtělo by to intimnější situaci. Kdyby ji třeba vzal za

ruku, přitáhl si ji

k sobě…

Nakonec se Deborah rozhodla pro malou lest, která by jí mohla

dodat odvahy. Vstala a zamířila ke krbu, jako kdyby si chtěla ohřát

ruce. Když procházela okolo Richarda, naschvál klopýtla a dala mu

lak příležitost, aby se jí dotkl. Tak trochu doufala, že jí využije.

Nespletla se.

Richard vyskočil a chytil ji za ruku, aby nespadla na zem.

Bohužel to také bylo všechno. Galantně ji dovedl zpátky k jejímu

křeslu a tam ji usadil. „Dávejte pozor, kam šlapete,“ usmál se na ni

něžně.

Nedá se nic dělat, povzdychla si Deborah v duchu. Bude se ho

muset zeptat přímo.

„Richarde?“ podívala se na něj zpoza sklopených víček.

„Ano, má drahá?“

„Mohla bych se vás…“ Nedokázala pokračovat dál.

„Na něco zeptat?“ doplnil za ni Richard.

Deborah kývla.

„Ovšem. Ptejte se, na co chcete.“

„Nechtěl byste se… Víte, napadlo mě, jestli byste se nechtěl…

stát… Jestli byste se nechtěl stát mým milencem.“

Tak. A bylo to venku. Otázka padla a Deborah ji nemohla vzít

zpět. Teď záleží už jenom na Richardovi, jak si s tím poradí.

Richard zvedl hlavu a nevěřícně se na ni zadíval. Jen málokdy

dával najevo své rozpoložení a bylo velmi těžké se ho dotknout

nebo se mu dostat na kobylku, avšak tentokrát ho skutečně

zaskočila. To bylo snad poprvé, co nedokázal pohotově odpovědět.

„Ne…“ hlesl teprve po několika dlouhých okamžicích

prodchnutých tichem.

Deborah zrudla. „Myslíte ne, jako že byste nechtěl?“ zašeptala.

„Myslím ne, jako že tomu nemůžu uvěřit,“ odpověděl.

„Čemu? Že jsem vám tu otázku položila, nebo že bych byla

ochotná stát se vaší milenkou.“

„Ani jednomu. Žertujete, nemám pravdu?“

Deborah zavrtěla hlavou.

„Ne, Richarde. Nežertuji. Nechtěl byste se stát mým milencem?“

Podruhé to bylo o něco jednodušší a ona mu chtěla dokázat, že

svá slova myslí vážně.

„Zdá se, že jste vypila moc portského, Deborah. Zítra svých slov

budete litovat. Navrhuji, abychom se teď rozloučili a zapomněli, co

se stalo.“

V tu chvíli už se Deborah nedokázala zastavit. Skutečná dáma by

se možná zvedla a s hrdě vztyčenou hlavou by odešla, avšak ona se

nehodlala vzdát. Chtěla ho a byla přesvědčená, že on chce ji.

„Nevypila jsem moc portského,“ bránila se. „Vím, co dělám, a

vím, co říkám. Litovat svých slov také nebudu. Budu litovat pouze

toho, když mě odmítnete.“

Richard si ji dlouhou dobu prohlížel a pak potřásl hlavou.

„Takže vy jste ochotná stát se mojí milenkou.“

„Ano.“

„Co přesně to znamená?“

„Vy víte, co slovo milenka znamená.“

„Tak jsem to nemyslel. Zajímá mě, jestli jste ochotná kvůli tomu,

co pro vás dělám, nebo jestli se mou milenkou stát skutečně chcete.“

„No… já…“ Deborah rozpačitě pokrčila rameny.

„Odpovězte, Deb.“

„Copak je to tolik důležité?“

„Ano, je. Víc, než si myslíte. Být ochotná a chtít jsou dvě

naprosto rozdílné věci.“

„Nestačí, že jsem se zeptala?“

Richard se hořce pousmál. „Promiňte mi má slova, Deborah, ale

vy jste jako dítě. Nevyznáte se sama v sobě a já bych byl velký

darebák, kdybych toho využil.“

„Ale…“ koktala Deborah, „já jsem myslela, že se vám líbím.“

„To nepopírám. Jste velmi krásná žena.“

„Myslela jsem, že mě jako milenku chcete,“ pokračovala

stísněným hlasem.

„Deb –“

„Před rokem jste se mě přece zeptal na totéž.“

„Ano, to ano, ovšem já jsem věděl, proč se vás. ptám. Náš vztah

byl tehdy poněkud jiný. Neznal jsem vás tak dobře a především

jsme se nechystali předstírat snoubence.“

„V tom není rozdíl.“

„Bohužel se velmi pletete, má nejdražší. V tom je právě obrovský

rozdíl. Vy nepotřebujete milence. Potřebujete snoubence.“

„Možná potřebuju obojí,“ špitla Deborah.

„Ne. Myslím, že ne.“

„Proč jste mi tedy před rokem položil stejnou otázku?“ zamračila

se.

„Protože jste krásná, toužil jsem po vás a chtěl jsem, abyste se

stala mojí milenkou.“

„A teď?“

„Na co se ptáte?“

„Už po mně netoužíte? Myslela jsem si, že když… když mě

líbáte…“

Richard si krátce povzdychl. „Deborah –“

„Teď odpovězte zase vy mně,“ skočila mu do řeči. „Už po mně

netoužíte?“

„Toužím,“ zadíval se jí upřeně do očí. „Velmi po vás toužím.“

„Jako po ženě?“

„Ano.“

„Chtěl byste, abych se stala vaší milenkou?“

„Deborah, vy mě přivádíte do zvláštní situace,“ zasténal Richard.

„Opravdu bychom na to nemohli zapomenout a bavit se o něčem

jiném?“

„Mě jenom zajímá, jaký je v tom rozdíl, když vy se ptáte mě a já

se ptám vás.“

„Právě v tom,“ zdůraznil. „Vy jste mě odmítla a teď, po roce, se

mě najednou zeptáte na totéž.“

„Aha!“ vykřikla Deborah. „Takže o to tady jde! Vás se dotklo, že

jsem vás odmítla!“

„Tak bych to neřekl,“ protestoval Richard. „Necítil jsem se

dotčený, ale pochopte, Deborah, přece jenom je rozdíl, když se ptá

muž ženy a žena muže.“

Deborah si ho přeměřila sžíravým pohledem. „A pak kdo z nás

dvou je konzervativní.“

„Vy slyšíte pouze to, co slyšet chcete,“ zamračil se Richard.

„Tohle není jediný důvod a dost možná není ani nejdůležitější.“

„Pak tomu nerozumím. Líbím se vám, toužíte po mně jako po

ženě, ale odmítáte.“

„Protože se nevyznáte ve svých citech,“ pokoušel se jí Richard

vysvětlit. „Vždyť jste mi vůbec nebyla schopná odpovědět, jestli mě

chcete, nebo jestli jste ochotná mi udělat laskavost.“

„O tom se těžko mluví,“ pípla Deborah.

Richard se ušklíbl. „Takže jsem se nespletl. Laskavost za

laskavost, že?“

„Richarde –“

„To je v pořádku, Deb. Já se necítím dotčený. Ba co víc, velmi si

vážím toho, co jste pro mě ochotná udělat. Ale do dopisu jsem vám

napsal, že lord Scandal je džentlmen, a to platí. Občas se skutečně

chovám jako džentlmen a situace, ve které jste se ocitla, nebudu

využívat. Děkuji vám, Deborah, ale takový mizera nejsem.“

„Nikdy mě nenapadlo, že jste mizera.“

„Napadlo by vás to, kdybych kývl. Možná ne hned, ale nakonec

byste své nabídky litovala a dost možná mě začala nenávidět.“

„To není pravda.“

„A co až tahle hra skončí?“ zadíval se na ni pátravým pohledem.

„Jak si to představujete dál?“

„To nevím.“

„Tak vidíte. Držte se toho, kvůli čemu jste za mnou přišla. Vy

opravdu nepotřebujete milence. Budu vaším snoubencem, jak

dlouho budete potřebovat, ale nemusíte ke mně cítit žádnou

vděčnost. Dělám to rád.“

Deborah našpulila rty a Richard pocítil okamžitou touhu. Ve

skutečnosti mu její nabídka vyrazila dech a nepřál si nic jiného než

ji popadnout do náruče a odnést do ložnice, kde by se s ní dlouho a

něžně miloval. Zároveň ale cítil, že by se zachoval jako lump, pokud

by takhle využil jejích nesnází. Něco jiného bylo ji líbat, než se

naoko zasnoubili, a něco jiného bylo učinit z ní svoji milenku,

protože je mu vděčná.

On nestál o laskavost.

Chtěl, aby ho Deborah milovala.

„Vy také slyšíte jenom to, co chcete slyšet,“ nevzdávala se

Deborah.

„To si o mně myslíte?“

„Ano, myslím.“

Teď už nemohla přestat. Richard ji špatně chápal a ona ho musela

přesvědčit, že laskavost není ten správný důvod. Jistěže k němu

cítila vděk, ale jenom z vděčnosti by mu do postele nevlezla.

„Co podle vás chci slyšet?“

„Nejde o to, co slyšet chcete, ale co slyšet nechcete,“ zamotávala

se do svého vysvětlení. „Rozumíte, Richarde? Copak já jsem

mluvila o laskavosti?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Richard, „ale řekla jste, že jste ochotná se

mou milenkou stát.“

„To není totéž.“

„Pro mě ano.“

„Pak jsem se špatně vyjádřila.“

Richard přešel k jejímu křeslu, sedl si před ni, vzal

|i za ruce a zadíval se jí do očí. „Zkuste se tedy vyjádřit lépe,“

zašeptal.

Deborah polkla.

„Já jsem… chtěla jsem říct, že… bych se vaší milenkou stala…“

„Pokračujte.“

„Že bych se jí stala ráda,“ hlesla Deborah a sklopila rozpačitě oči.

„Myslíte to vážně?“

„Naprosto.“

„Jste si jistá, že z vás nemluví portské?“

„Ano, jsem. A opravdu si myslím, že potřebuju milence stejně tak

jako snoubence.“

„Na milenci přece nezávisí vaše svoboda,“ zablýsklo se mu v

očích.

„Právě že záleží,“ zamumlala Deborah. Jeho blízkost ji

vzrušovala a ona zatoužila vjet mu rukou do hustých tmavých vlasů

a přitisknout své rty na jeho. Kdoví, jestli by jí polibek opětoval.

„Jak?“

„Vy mě trápíte, Richarde. Skutečně vám nestačí, co jsem vám už

řekla?“

„Chci si být také jistý,“ řekl vážně. „Jistý vámi. Jak na milenci

závisí vaše svoboda?“

„Většinu svého života, až na pár výjimek, dělám věci, které po

mně ostatní chtějí. Neptají se mě, jestli se mi líbí, a nevysvětlují,

proč by tak měly být, ale jen nařizují. Tohle musíš, tohle nesmíš,

tohle se patří a tohle se nepatří. Už mě bolí hlava z toho, co všechno

se patří a nepatří, aby si o mně náhodou moji sousedé nepomysleli

nic špatného.“

„Vám nezáleží na mínění ostatních?“

„Ale ano,“ povzdychla si Deborah. „Záleží. Ale ne

za každou cenu. Jsem přesvědčená, že jsou věci, které… které

stojí za jisté úsilí.“

„Mluvíte o lásce?“

„Nejen o lásce,“ pronesla Deborah naléhavým hlasem. „Mluvím

o vášni a o touze. Jenom proto, že o některých věcech se nemluví a

slušné ženy by nic takového jako vášeň neměly cítit, ji nemám

zažít?“

Richardovi se na zlomek vteřiny objevil v očích obdivný pohled.

Takhle Deborah neznal. Tímhle způsobem mluvila vůbec poprvé.

Cítil z ní, že je temperamentní, má horkou hlavu a pro ostré slovo

nejde daleko, ale nikdy by do ní neřekl, že dokáže takhle otevřeně

mluvit.

Překvapila ho.

A tím víc vzrostla jeho láska.

„Chcete zažít vášeň i za cenu pomluv?“

„Za jakoukoli cenu.“

„V tom případě smekám klobouk před vaší odvážností,“

poznamenal Richard uznale.

Deborah se na něj dlouho dívala a uvažovala, jestli ten zvláštní

tón v jeho hlase byla ironie. Pak se smutně usmála. „Myslela jsem,

že vy mi budete rozumět,“ posteskla si. „Trochu jsem doufala,

že…“

„V co jste doufala?“ stiskl jí ruce.

„Že o mě pořád ještě stojíte. Vy se bojíte, že po vás budu chtít víc,

nemám pravdu? Že mi přestane stačit milenecký vztah.“

Ach bože! zasténal Richard v duchu. Kdyby tak věděla, že on sám

by dal všechno za to, kdyby se chtěla stát jeho manželkou!

Ne, Richard se nebál Deborah.

Bál se sebe.

Sebe a svých citů.

Věděl, že jakmile ucítí její nahé tělo na svém, bude navždy

ztracený. Ne ona, ale on od ní nedokáže oddělit. Až ho přestane

potřebovat jako snoubence a pustí ho k vodě i jako milence, utrápí

se.

„Bojíte se?“ chtěla znát Deborah odpověď. „Myslíte si o mně, že

jsem taková?“

„Deb –“

„A kdybych vám dala své slovo, že po vás nebudu nikdy nic chtít,

uvěříte mi?“

„Jistěže vám uvěřím.“

„Pak není důvod, abychom se nestali milenci. Vy toužíte po mně

a já toužím po vás. Nechci skončit jako…“

Deborah se zarazila. Chtěla říct jako Olivia, ale včas si

uvědomila, že o intimních záležitostech své sestry by neměla mluvit

s nikým dalším, pokud jí to Olivia výslovně nedovolí.

„Jako kdo?“

„Jako ženy, které si myslí, že milování je hřích, protože je to

naučily jejich matky. Jako ženy, které jsou přesvědčené, že vášeň

mohou cítit jenom muži. Já ale…“ Deborah znovu sklopila oči.

Odvaha ji pomalu opouštěla a ona tonula v obrovských rozpacích.

Richard ji něžně pohladil po tváři. „Vy jste báječná žena,

Deborah,“ zašeptal. „Opravdu jsem někdy řekl, že jste

konzervativní?“

„Ano,“ pousmála se.

„Vůbec nechápu, kam jsem dal oči.“

„Omlouvám se, že jsem to na vás tak vychrlila. Nebylo to ode mě

hezké, ale já jsem nemohla čekat. Pochopím, když budete chtít

odejít, a také pochopím, když mi řeknete, že za těchto okolností

nemůžete mého snoubence hrát.“

„Dal jsem vám své slovo a to také dodržím.“

„Nemusíte mi dělat laskavost, protože mě litujete.“

„Já vás nelituji, Deborah. Já vás obdivuji. Byl bych blázen,

kdybych vám po všem, co jste mi svěřila, řekl ne.“

„Znamená to…“

„Dobrý bože, ano,“ pokýval hlavou. „Ano, Deborah, chtěl bych

se stát vaším milencem. Vždyť vy sama dobře víte, jak dlouho po

vás toužím.“

V očích se jí zaleskly slzy. „Tak na co čekáte?“

„Myslím, že bychom si měli dát ještě jeden den. Přesněji řečeno,

vy byste měla mít ještě jeden den.“

„Na co?“

„Na rozmyšlenou.“

„Já jsem si už všechno dobře rozmyslela,“ ujišťovala ho Deborah.

„Nemám o čem víc přemýšlet.“

„Co takhle o všech následcích?“

„Strávila jsem dost času úvahami, co náš milenecký vztah může

nám oběma přinést.“

„Na co jste přišla?“

„Vidíte sám,“ vjela mu konečně rukama do vlasů. „Že je nejvyšší

čas zapomenout na konvence a zjistit, jestli nás naše smysly

neklamou.“

„Ale co vaše společnice?“

„Clarissa? Ta tady dnes není. Jela na návštěvu asi dvacet mil

odtud a zůstane tam několik dní.“

Deborah nedodala, že Clarissu na návštěvu sama poslala ve

chvíli, kdy se rozhodla, že se stane Richardovou milenkou. V tuto

chvíli to nebylo podstatné.

„A služebnictvo?“

„To spí ve druhém křídle, což je odtud docela daleko,“ odvětila

Deborah tiše.

Richard vstal, popadl ji do náruče a přitiskl ji k sobě. „Kde máte

ložnici?“

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

Noc strávená v Richardově náručí a milováním s Richardem

předčila mnohonásobně všechny představy a minulé zkušenosti,

jaké Deborah měla. Čekala hodně, protože už jejich vášnivé polibky

naznačovaly, že by spolu mohli zažít něco opravdu nádherného, ale

že to bude takové, o tom se jí nezdálo ani v jejích tajných snech.

Richard byl báječný milenec.

Pozorný, něžný, sladký, divoký a plný vášně, kterou jí dával

pocítit takovým způsobem, že několikrát skoro ztratila vědomí.

Alespoň se jí zdálo, že ho ztratí.

Milovali se několikrát a pokaždé to bylo ještě o kousek lepší.

Poznávali navzájem svá těla a jeden druhého se nemohli nabažit.

Když už se nemohli vyčerpáním skoro pohnout, leželi v pevném

objetí, hladili se po nahých zádech, aby nepřišli ani o jeden kratičký

okamžik, kdy mohou být spolu.

Z postele je dostalo teprve svítání.

„Co řekne tvoje služebná, až mě uvidí v tvé posteli, miláčku?“

zeptal se Richard Deborah, když do pokoje nakoukly první sluneční

paprsky.

„Nesmí tě vidět,“ našpulila Deborah rty k polibku.

„Ale?“ pousmál se něžně Richard. „Kam se poděla tvoje

odvaha?“

„Odvahy mám dost, ale copak bych mohla to ubohé dítě vystavit

takovému šoku? Jednak určitě neviděla nahé mužské tělo a jednak

na takovou situaci zkrátka a dobře není připravená.“

„Co budeme dělat? Mám se obléknout a jako zloděj se vyplížit

ven?“

Deborah nakrčila zamyšleně čelo. Po chvíli se jí na tváři objevil

kouzelný úsměv. „Mám nápad!“ vyhrkla a radostně se k Richardovi

přivinula.

„Děsíš mě,“ zazubil se.

„Už odjel Justin do Francie?“ vyzvídala.

„Ano, právě včera.“

„A tvůj druhý bratr Lucas je také pryč?“

Richard kývl.

„Takže jsi doma sám.“

„Pokud nepočítám Jamese a služebnictvo, pak ano. Jsem doma

sám.“

„Kdo je James?“

„Můj majordomus a důvěrník.“

„Dá se na něj spolehnout?“

„Naprosto,“ ujistil ji Richard. „James je nejlepší důvěrník, jaký se

narodil.“

„Je tak spolehlivý, že dokáže zařídit, aby tě nikdo nerušil?“

„Ovšemže. Kam směřuješ?“

„Pojedeme na Kestrel Court.“

Richard otevřel ústa překvapením. „Můžeš mi to zopakovat,

drahá?“

„Pojedeme na Kestrel Court.“

„Ty chceš jet se mnou?“

„Kdyby to šlo a nehrozilo nebezpečí, že sem vtrhne Betty, pak

bych nejraději zůstala tady. Samozřejmě s tebou. Takhle to bude

lepší.“

Richard políbil Deborah na ztuhlou bradavku.

„A co tam budeme dělat?“

„Copak já jsem ti to ještě neřekla?“ zatvářila se Deborah nevinně.

„Ne, miláčku.“

„Napadlo mě, že když je venku taková zima, mohli bychom zůstat

celý den v posteli.“

„Jak se chceš dostat z domu, aby nás nikdo neviděl?“ nechápal

Richard.

„Je ještě brzy,“ pokrčila Deborah bezstarostně rameny. „Všichni

budou spát a tvůj kočár stojí před hlavním vchodem. Nenápadně do

něj skočím a skrčím se. Když ho někdo uvidí odjíždět, bude si

myslet, že jsme si dlouho povídali a ty se vracíš domů.“

„Hodně dlouho jsme si povídali,“ podotkl Richard s šibalským

zablýsknutím v očích.

„Copak tobě se to nelíbilo?“

„Naopak, miláčku. Takhle bych si s tebou povídal až do nejdelší

smrti.“

Když Oliviina služebná Jenny uvedla do haly na Marney Hall

vyděšenou a udýchanou Betty, pocítila Olivia okamžitě až bolestivé

mrazení okolo žaludku. Něco se muselo stát s Deborah! Proč by

jinak Betty chodila na Marney Hall a vypadala jako chodící

mrtvola? Celá se třásla a tváře měla zmáčené slzami.

„Betty!“ zvolala Olivia. „Co se stalo?“

„Ach… madam…“

Betty ze sebe nedokázala vypravit ani slovo. Stála uprostřed haly

jako hromádka neštěstí a otřásala se pláčem.

Olivia však byla žena činu a nestála s rukama v bok. „Jenny,“

obrátila se rázně na svou služebnou. „Uved Betty do knihovny, tam

je teplo. Přines nějaké deky a ať nám uvaří čaj.“

„Ano, madam.“

„Pospěš si.“

„Ano, madam.“

„Olivie, co se tady děje?“ zeptal se Ross, který právě scházel ze

schodů.

„Myslím, že se něco přihodilo Deborah.“

O chvíli později seděli Olivia i Ross v knihovně a snažili se z

Betty dostat kloudné slovo.

„Tak mluv, ale rychle. Deborah je nemocná?“

„J… já nevím, madam,“ špitla Betty.

„Jak nevíš?“ vyhrkla Olivia. „Co s ní je? Proč jsi tady? Je…

Dobrý bože, snad ji nepřepadli! Snad není…“ S hrůzou v očích se

podívala na svého manžela.

Jestliže Olivia, za všech okolností se ovládající dokonalá dáma

někdy potřebovala podporu svého manžela, pak právě v tuto chvíli.

A jestliže Ross někdy vůbec dokázal odhadnout její potřeby a city,

bylo to zrovna teď.

Nehleděl na přítomnost Betty, přešel ke své manželce a něžně ji

objal.

„Rossi,“ zašeptala Olivia nešťastně. „Co budeme dělat?“

„Neboj se, miláčku. Ještě nevíme, co se stalo. Zkus se uklidnit,

ano?“

Olivia mlčky kývla.

„Betty,“ obrátil se Ross na plačící dívku. „Vidíte, jak je lady

Marneyová vystrašená. Neplačte, prosím, a povězte nám, co se

stalo.“

„Já nevím, kde moje paní je,“ špitla Betty. „Paní

Strattonová vůbec… ona vůbec… ona není doma, pane Marney.“

„Co znamená, že není doma?“

„Včera večer se vrátila s lordem Kestrelem, ale ten odjel a paní

Strattonová někam zmizela.“

„Zmizela?“ opakoval Ross překvapeně. „Jak to myslíš, že

zmizela?“

„Když jsem přišla ráno k ní do pokoje, nebyla tam. Okno v ložnici

ale bylo otevřené a já se bojím, že ji…“ Znovu se rozvzlykala.

„Čeho se bojíš, Betty?“

„Že ji někdo unesl. Asi se šla projít před spaním do zahrady, což

často dělává, a něco se jí stalo. Je pryč, pane.“

„Prohledali jste zahradu?“

„Ano, pane.“

„Nenašli jste žádnou stopu?“

„Ne, pane.“

„To je divné… Takže ty říkáš, že měla návštěvu, ta pak odjela a

Deborah někam přes noc zmizela.“

„Ano, pane.“

Ross se podíval na svou ženu.

„Nevíš, jestli Deborah nemohla jet třeba k některé své

přítelkyni?“

Olivia zavrtěla hlavou. „Určitě ne. Proč by to uprostřed noci

dělala? Jestli se šla projít do zahrady, mám strach, že ji skutečně

někdo unesl.“

„Ale kdo by ji mohl unést?“ nakrčil Ross čelo.

„Víš přece, že to tady není v posledních měsících bezpečné. A

jestli se v okolí pohybuje opravdu ta špiónka,“ ztišila Olivia hlas,

aby poslední slovo Betty neslyšela, „musí někomu informace

donášet. V Suffolku se pohybují nepřátelé, jak víš.“

Ross zbledl.

„Betty, můžeš nám k tomu ještě něco říct, abychom měli nějakou

stopu?“

Služebná zavrtěla hlavou. „Nic víc nevím, pane. Jen že paní

Strattonová přijela s lordem Kestrelem a ráno jsem ji nikde

nenašla.“

„Dobře, děkuju ti. Běž do kuchyně, ať ti dají něco k jídlu. Já se

pak za tebou ještě zastavím.“

„Ano, pane.“

„Proč jsi ji poslal pryč?“ nechápala Olivia.

„Protože následující rozhovor nesmí nikdo slyšet,“ vysvětloval

Ross. „Copak tebe nic nenapadlo?“

„Nevím, o čem mluvíš.“

„Když jsi zmínila, že se tady pohybuje špiónka, a když uvážíme,

že Deborah se v noci prochází po zahradě a dnes ráno neležela ve

své posteli –“

„Dobrý bože, ty myslíš…“ Olivia vytřeštila oči. „Ty myslíš, že by

to mohla být ona?“

„Jsem si skoro jistý, že Deborah by nic takového neudělala, ale

vzpomeň si, co říkal Richard. Jsme ve válce a není radno věřit ani

svému nejlepšímu příteli.“

„To ne,“ zavrtěla Olivia prudce hlavou. „To určitě ne, Rossi.“

„Liv, já se jen snažím uvažovat reálně.“

„Kdybys uvažoval reálně, nikdy by tě nic takového nenapadlo.“

„Já přece netvrdím, že Deborah je tou špiónkou, jenom je to celé

poněkud zvláštní. Proč by se v noci procházela po zahradě?“

„Co já vím? Asi nemůže spát. Nebo jí noční procházka prostě

dělá dobře.“

„Ale proč se potom nevrátila do své postele?“

Olivia si přikryla obličej rukama.

„To bych také ráda věděla, Rossi. Něco se jí muselo stát.“

„Nebo se jenom nestihla vrátit domů.“

„Vrátit domů ze špionážní akce?“

Ross jenom pokrčil rameny.

„Dobře, Rossi, dejme tomu, že s tím Deborah má něco

společného. Ne,“ opravila se Olivia, „že existuje minimální

možnost, že by mohla být zapletená do něčeho, o čem nám neřekla.

Víš, jak je zbrklá. Občas se mi zdá, že rychleji jedná, než myslí.

Vědomě by ale určitě –“

„Drahá,“ přerušil Ross svoji ženu. „Teď není čas na obhajobu, tu

si nech až na jindy. Co jsi chtěla říct předtím?“

„Ze i kdyby s tím měla něco společného, neznamená to, že je v

bezpečí.“

„To neznamená,“ souhlasil Ross.

„Co ale budeme dělat?“

„Máme jedinou možnost, jak se dozvědět víc.“

Olivia nadzvedla tázavě obočí.

„Poslední člověk, který ji viděl živou a zdravou, byl podle všeho

Richard.“

„A?“

„Pojedu hned za ním. Richard by mohl mít od svého bratra i

nějaké informace ohledně té špiónky. V tuhle chvíli je to asi jediný

člověk, který nám může pomoct.“

„Co když nám nepomůže?“

„To budeme řešit, až si s ním promluvím. Jdu vydat rozkaz, aby

mi osedlali koně.“

„Pojedu s tebou, Rossi.“

„Olivie, jsi rozrušená. Měla bys –“

„Ne,“ skočila mu příkře do řeči. „Pojedu s tebou. Jestli bych něco

měla, pak být své sestře nablízku.“

„Tak dobře,“ vzdal se Ross. „Ale aspoň se pořádně oblékni, ať

nenastydneš.“

„Za pár okamžiků budu hotová.“

Olivia se rozběhla ke dveřím, ale na prahu se ještě otočila a

zadívala se na svého manžela. „Rossi?“ zeptala se roztřeseným

hlasem.

„Ano, drahá?“

„Děkuju ti.“

„Za co?“

„Za podporu. To gesto bylo… bylo to od tebe moc hezké, i když

to teď mezi námi není moc dobré.“

„To nebylo gesto, Olivie,“ řekl tiše Ross. „A teď už běž, ať

nepromeškáme ani okamžik.“

Když Olivia běžela do své šatny, blesklo jí hlavou, že ona a Ross

promeškali okamžiků mnoho.

Až příliš mnoho.

A že jestli po něčem opravdu touží, pak vrátit čas a zachránit

jejich manželství.

Ještě po jedné věci toužila. Od chvíle, kdy se bavila s Deborah o

intimních záležitostech, přála být si stejně spontánní a poznat

stejnou vášeň…

James sice byl báječný a odpovědný majordomus, ale tváří v tvář

Rossovi a vyděšené Olivii nedokázal předstírat, že jeho pán se domů

nevrátil a že neví, kde se nachází.

„Lord Kestrel spí, pane,“ odvětil na Rossův dotaz.

„Vzbuďte ho, Jamesi.“

„Nechce být nikým rušen.“

„Vyřiďte mu, že je to naléhavé.“

„Pane –“

„Jamesi, může jít o život,“ řekl Ross ostře. „Běžte za lordem

Kestrelem a vyřiďte mu, že ho prosím, aby okamžitě sešel dolů.“

„Ano, pane. Ale, pane –“

„Běžte!“

James vyšel nahoru po schodech a s kamennou tváří zamířil

dlouhou chodbou do západního křídla, kde měl Richard své pokoje.

Před jeho ložnicí se zastavil, narovnal se v zádech a hlasitě

zaklepal.

„Lorde Kestrele, je tady lord Marney a prosí vás, abyste okamžitě

sešel dolů.“

„Jamesi, říkal jsem, že nechci být rušen,“ ozvalo se mu v

odpověď.

„Pan Marney vzkazuje, že jde o velmi naléhavou záležitost,

pane.“

„Vyřiď mu, ať mi napíše lístek,“ nařídil Richard. „Zastavím se za

ním zítra.“

„Pan Marney tvrdí, že by mohlo jít o život, pane. Přijela s ním i

lady Marneyová.“

„Olivia Marneyová je tady?“ podivil se Richard skrz zavřené

dveře.

„Ano, pane.“

„Uveďte je do knihovny, Jamesi. Hned za nimi přijdu.“

„Ano, pane.“

Když Jamesovy kroky utichly na chodbě, Deborah s Richardem

se na sebe udiveně podívali.

„Co to mělo znamenat?“ vydechla Deborah.

Richard vstal a začal se oblékat. „Vím o tom tolik co ty, miláčku.“

„Komu jde o život?“ nechápala Deborah. „Myslíš, že se něco

mohlo stát Olivii?“

„Myslím, že kdyby se něco stalo Olivii, tak by tady nebyla,

Deborah.“

„Tak proč jsou tady?“

„Jdu to zjistit,“ políbil ji na nahé rameno. „Ty tady zůstaň a tiše

lež.“

„Co když někde leží nějaký kousek z mého šatstva,“ vzpomněla si

Deborah, jak ji Richard cestou do ložnice svlékal.

„Vzal jsem úplně všechno, co spadlo na zem,“ ujistil ji s

úsměvem.

„Jak si můžeš být jistý? Já si nevzpomínám vůbec na nic. Jenom

jak jsi mě líbal…“

„Nechtěl jsem zanechat žádnou stopu. Doba strávená ve válce mě

naučila obezřetnosti.“

„Nevěděla jsem, žes byl ve válce,“ podivila se Deborah.

„Ty o mně ještě nevíš spoustu věcí,“ zablýsklo se mu šibalsky v

očích.

„Snad mi raději ani nic neříkej. Nevím, jestli bych chtěla poznat

lorda Scandala v plné parádě.“

„Lord Scandal není zas tak hrozný, jak si myslíš. Vlastně je to

docela hodný, neškodný chlapík.“

„A také pyšný,“ zahrozila na něj Deborah prstem. „Víš, co se říká,

miláčku?“

„Netuším.“

„Pýcha předchází pád.“

Když Richard vešel do knihovny, Olivia s Rossem stáli blízko

sebe a zrovna si něco špitali. Kdyby oba neměli ve tváři tak ustaraný

výraz, vypadali by skoro šťastně. Richard si vůbec nevzpomínal,

kdy je takhle spolu viděl.

„Dobré dopoledne, Olivie,“ políbil ruku Rossově manželce.

„Vítej, Rossi. Co vás sem přivádí? James říkal, že se stalo něco

hrozného.“

„Ano,“ vyhrkla Olivia. „Richarde, ztratila se Deborah. Betty ji

ráno nenašla v posteli a nikdo neví, kde je.“

Richard ztuhl. Tohle tedy opravdu nečekal. Ross s Olivií hledají

Deborah, a ta právě leží ve stejném domě v Richardově ložnici a

nemá na sobě ani kousek oblečení.

„Betty, to je její služebná, nám prozradila, žes ji včera doprovodil

domů a nějakou dobu ses zdržel,“ pokračoval Ross. „Je to tak?“

„Ano, to je. Je to tak. Když jsme přijeli do Midwinter Mallow,

Deborah mě pozvala na skleničku portského a já jsem pozvání

přijal.“

„Jsi jediný, kdo nám může pomoci, Richarde,“ řekl vážně Ross.

„Podle všeho jsi viděl naposledy, když nepočítám ty, kteří ji mohli

unést.“

Dobrý bože, blesklo Richardovi hlavou. Co teď? Co má dělat?

Když je uklidní a poví jim, že Deborah je v jeho domě, dojde jim, k

čemu mezi nimi došlo. Když jim nic neřekne, budou o ni mít

obrovský strach.

O něj nešlo. Jemu nezáleželo na tom, jestli Ross s Olivií budou

vědět, že Richard a Deborah jsou milenci. Šlo o Deborah.

On nemůže zklamat její důvěru.

To nejde.

To by mu nikdy neodpustila.

Možná kdyby je poslal domů a Deborah by se na Marney Hall

zastavila na návštěvu, všechno by se v klidu vyřešilo, uvažoval.

„Richarde,“ vzala ho za ruku Olivia. „Vzpomeňte si, jestli vám na

Deborah nepřipadalo něco divného.“

„Divného?“ opáčil. „Jak to myslíte?“

„Jestli třeba nebyla nervózní.“

„Nevšiml jsem si.“

„Nedívala se na hodiny? Nezdálo se vám, že je nesvá? Někam v

noci musela odejít, rozumíte?“

„Olivie, já vás chápu, ale nedělejte si o svou sestru starosti. Jsem

si jistý, že se všechno vysvětlí. Určitě je v pořádku.“

Olivia, která do té doby na veřejnosti neuronila ani slzičku a

nikdy nedala najevo, že by měla z něčeho strach nebo že by snad

nemusela být šťastná, se zhroutila na židli a usedavě se rozplakala.

„Je to moje vina,“ vzlykala. „Neměla jsem ji krýt, když si

vymyslela to s tím zasnoubením. Věděla jsem, že pro samotnou

ženu to není v Suffolku bezpečné. Měla se vrátit na Walton Hall…“

„Olivie, drahoušku, neplač,“ pohladil svou ženu něžně Ross po

tváři. „Deborah se najde, uvidíš. Už jednou takhle zmizela a ukázalo

se, že je všechno v pořádku.“

„Už jednou zmizela?“ zeptal se Richard.

„To je stará a dlouhá historie, příteli,“ odpověděl Ross. „Necháme

si ji na jindy. Teď budeme muset najít Deborah. Kdoví, kde může

být.“

„Ale co když ji nenajdeme?“ vzlykala Olivia. „Nikdy si to

neodpustím.“

Deborah stála v chodbě za dveřmi, které nechal Richard otevřené,

a poslouchala. Jamesova slova, že jde někomu o život, ji vyděsila, a

rozhodla se, že nebude čekat, až se Richard vrátí zpátky, a půjde

zjistit, co se stalo. Bála se o Olivii.

Teď ale nevěděla, co má dělat. Jít dál a přiznat se, že s Richardem

strávila noc? Povědět jim, že už nejsou pouze falešní snoubenci, ale

také nefalešní milenci? Co si o ní budou myslet?

A co si budou myslet o Richardovi? Určitě budou přesvědčeni, že

ji zneužil, a Ross ho možná kvůli tomu bude chtít vyzvat na souboj.

Temperamentní je na to dost, i když je Richard jeho nejlepší přítel.

Už už se chystala vrátit zpátky a vymyslet, jak by se co nejrychleji

ukázala na Marney Hall, když uslyšela, jak Olivia pláče. Ona sama

ji už plakat viděla, ale aby její sestra dala průchod takovýmto citům

ve společnosti, to bylo nemyslitelné.

Musí mít opravdu obrovský strach, pomyslela si Deborah. V tom

ji přece nemůžu nechat. Co na tom, že bude o mně a o Richardovi

vědět? Hlavně že se uklidní.

Na nic dalšího nečekala.

Zhluboka se nadechla a vešla do knihovny.

„Tady jsem.“

Všichni tři na ni zírali s otevřenou pusou. Deborah se samozřejmě

oblékla, ale jelikož chvátala, tak docela se jí to nepovedlo. Pod

sukní jí vykukoval lem spodničky a rozpuštěné vlasy jí volně

splývaly okolo ramen.

„Deborah,“ vytřeštila Olivia oči. „C… co tady děláš? A takhle?“

„Já jsem…“ Deborah se podívala na Richarda, jako kdyby u něj

hledala zastání.

Ten beze slova přešel k ní a vzal ji za ruku.

„Já jsem tady… My jsme… Já a Richard jsme…“

Zatraceně! zaklela v duchu. Tak už to pověz! Stejně je to všem

jasné.

„Já a Richard jsme milenci.“

Olivia na ně jen zírala, ale Ross přistoupil k Richardovi a zle se na

něj podíval. „Já jsem tě varoval, kamaráde,“ zavrčel. „Říkal jsem, že

jestli Deborah ublížíš, se zlou se potážeš. Zneužil jsi –“

„Ničeho nezneužil!“ přerušila ho Deborah ostře. „Já sama jsem se

Richarda zeptala, jestli by nechtěl být mým milencem!“

„Proboha, Deborah!“ vypískla Olivia. „To žes opravdu udělala?“

„Ano,“ pohodila hlavou Deborah. „Udělala jsem to a nestydím se

za to. Myslete si o mně, co chcete, ale já… Já jsem to prostě musela

udělat, rozumíte? Potřebovala jsem… Ale co, to je jedno, co jsem

potřebovala, prostě jsem se tak rozhodla.“

„To ale nic nemění na tom, že tě Richard zneužil,“ trval na svém

rozezleně Ross. „Jsi zmatená, nevěděla jsi, co děláš, a on tě měl

chránit. Měl ti pomoct, a ne tě dostat do ještě větších potíží.“

„Richard mě také chránil,“ zaleskly se Deborah v očích slzy

dojetí, když si vzpomněla, jak na ni byl hodný a laskavý a jak se

snažil zjistit její skutečné pohnutky, než se s ní začal milovat.

„Opravdu?“ opáčil Ross. „Nezdá se mi.“

Deborah bylo trapné mluvit o podrobnostech, ale nic jiného jí

nezbývalo. Richard si to zasloužil. „On…“ zajíkla se, „on mě

nechtěl. Nejdřív mě odmítl, ale já jsem se nevzdávala. Přesvědčila

jsem ho.“

„Neměl se nechat přesvědčit.“

„Rossi,“ vložil se mezi Rosse a Deborah Richard. „Já jsem

Deborah nezneužil. Věř mi, že tohle bylo těžké rozhodnutí, ale

nelituji ho. Neudělám nic, co by Deborah ublížilo.“

„Už se stalo.“

„Ne, Rossi,“ zašeptala Deborah. „Já jsem právě zažila

nejkrásnější chvíle v životě, a ať se mezi námi v budoucnu stane

cokoli, vždycky za ně budu Richardovi vděčná. Nikdo mi nic

hezčího nedal.“

Richard vzal před nevěřícnýma očima Olivie a Rosse svou

falešnou snoubenku do náruče a políbil ji na rty. Pak dojatě zašeptal:

„Už jsem ti řekl, že tě miluju?“

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

Večírky, které pořádala lady Lily Benedictová, bývaly ještě

okázalejší a honosnější než plesy u Sally Saltireové.

Lily Benedictová musela být vždycky ve všem první, a když se

Sally ples povedl, postarala se o to, aby se jí povedl dvojnásobně.

Stoly ve společenském sále byly plné jídla a pití, všude svítily

svícny a stolovalo se na tom nejdražším nádobí, jaké se dalo sehnat.

Deborah si však ples příliš neužívala.

Byla nervózní od chvíle, kdy se s Richardem domluvili, že své

údajné zasnoubení oficiálně oznámí právě na plese lady

Benedictové. Netušila, jakou odezvu to ve společnosti vzbudí a

jakých se dočká reakcí, avšak byla si jistá, že Richardovy ctitelky a

obdivovatelky si na ní smlsnou.

To se také potvrdilo.

„Ach drahoušku,“ pronesla lady Lily Benedictová afektovaně,

když šla Deborah po oficiálním oznámení zasnoubení pogratulovat.

„Tolik vám to přeju.“

„Skutečně?“ usmála se na ni Deborah. „Děkuji, to je od vás

laskavé.“

„Víte,“ pokračovala lady Benedictová, „jsem ráda, že se lord

Richard zasnoubil právě s vámi. To je doslova báječná novina. Díky

vám se nedostane na scestí.“

„Jak to myslíte?“ upřela Deborah na lady Benedictovou udivený

pohled.

„Ta lady Watersová má prý nějakou podivnou minulost,“

zašeptala hostitelka poté, co se nejdřív okázale rozhlédla kolem

sebe, aby dala najevo, že právě teď Deborah sdělí skutečně

důvěrnou informaci.

„Lady Watersová?“

„Ano, zlatíčko. Asi proto ji nechal a vybral si takové sladké

stvoření, jako jste vy.“

Deborah zavrtěla hlavou. „Lady Watersová?“ opakovala

nevěřícně.

„Ano, tak se, myslím, ta dáma jmenuje.“

„Já vůbec nevím, o čem to mluvíte, lady Benedictová. Žádnou

lady Watersovou neznám.“

„Přistěhovala se prý do Suffolku teprve nedávno a své místo

bydliště úzkostlivě tají. Lord Richard je jeden z mála, kteří jej znají.

Aby také ne, když… Ale to vám nemohu říct. Právě jste oznámili

své zasnoubení. Určitě nemáte důvod se trápit.“

„Ocenila bych, kdybyste ke mně nemluvila jako k malému dítěti,

ale byla upřímná,“ vyzvala Deborah lady Benedictovou stroze.

„Prosím, ale já jsem vás varovala.“

„Kdo je lady Watersová?“

„Vy jste o ní opravdu nic neslyšela…?“

„Ani jediné slovo.“

„Vy chudinko. Richard to před vámi zřejmě tají. Tedy…

promiňte, tajil,“ opravila se afektovaným tónem. „Teď je šťastný s

vámi.“

„Tak povíte mi konečně, kdo je ta dáma?“

„Celý Suffolk ví, že lady Watersová a lord Richard jsou… tedy

byli milenci.“

Deborah měla co dělat, aby na lady Benedictovou nezůstala zírat

s otevřenou pusou.

„Drahoušku, moc mě to mrzí. Já jsem vás skutečně nechtěla

zaskočit.“

Deborah se přes mdloby, které se o ní pokoušely, přinutila ke

klidu. Hlavně si musíš zachovat chladnou hlavu a důstojnost,

nabádala se. Určitě se všechno vysvětlí. Není přece možné, aby…

„Jste bledá, drahoušku. Nechcete, abych vám přinesla sklenici

vody? Nebo snad trochu brandy? Pojďte, odvedu vás k sofa.

Opravdu mě to moc mrzí, drahoušku. Jste tak mlaďounká.“

„Myslím,

drahoušku,“

parodovala

Deborah

tón

lady

Benediktové, „že vás to nemrzí ani trochu.“

„Ale –“

„Přestaňte. Čekala jste přesně na tuhle chvíli, abyste mi mohla

způsobit bolest.“

„No dovolte, co si to dovolujete?“

„Jste rozzlobená, protože se Richard nezasnoubil s vámi, ale se

mnou. Klidně si pomlouvejte, ale já si zkazit náladu nenechám. Já

svému snoubenci věřím. Vy se mu se svou falešnou povahou

nemůžete rovnat,“ dodala Deborah opovržlivě. „Vy mu nesaháte ani

po kotníky.“

S těmi slovy se otočila a s hrdě vztyčenou hlavou zamířila pryč.

Potřebovala být chvíli sama, a tak vyšla ze sálu, přehodila si přes

ramena pelerínu a vyšla na zahradu do noci zalité měsíčním

světlem.

Bylo jí smutno.

Cítila se ponížená.

Ovšemže, do Richardova osobního života jí nic nebylo a do

minulosti už vůbec ne, přesto se ze slov té afektované mrchy

nemohla vzpamatovat. Richard měl a možná ještě má milenku a nic

jí o tom neřekl.

Do očí jí vhrkly slzy. Oni dva byli sice zasnoubení jenom naoko,

avšak milenci byli skuteční. Kromě toho Deborah Richarda

milovala.

Když ji po jejich první společné noci vzal před Olivií a Rossem

do náruče, políbil ji a řekl jí, že ji miluje, pochopila, jak vypadá

štěstí.

Opravdové štěstí.

V ten okamžik byla ochotná pro něj udělat všechno, o co by ji

požádal. A nejen ochotná, udělala by to s největší radostí. Dala by

mu k nohám svou lásku, sebe, úplně všechno.

A teď je konec.

„Miláčku?“ vyrušil ji z chmurných myšlenek Richardův

starostlivý hlas.

Deborah si rychle setřela slzu z tváře a pomalu se k němu otočila.

„Viděl jsem, že jdeš ven. Stalo se něco? Vypadala jsi

posmutněle.“

Deborah zavrtěla hlavou.

„Nelži, moc dobře poznám, když ti není do řeči. Ještě před chvílí

ses usmívala, a když se s tebou dala do řeči ta čarodějnice…“

Deborah znovu vytryskly z očí slzy.

Richard ji objal a přitiskl k sobě. „Co je, miláčku? Co se děje?“

„Proč jsi mi o ní neřekl?“

„O kom?“ nechápal.

„O té… ženě.“

„Deborah, já ti vůbec nerozumím. O jaké ženě jsem ti měl

povědět?“

„O své milence.“

„Proč bych ti o ní říkal?“ zašeptal. „Vždyť ji znáš. Ty jsi moje

milenka.“

„To není pravda.“

„Tak to asi posledních několik dní s ním.“

„Máš ještě další. Lady Benedictová o ní ví a prý o ní ví i celý

Suffolk.“

„Pak má lady Benedictová zřejmě lepší informace o mém životě,

než mám já sám.“

„Richarde, prosím tě, alespoň nelži. Slíbila jsem, že po tobě

nebudu nic chtít, ale nesmíš mi lhát. To bych nesnesla.“

„Já nelžu.“

„Proč by mi lhala ona?“

„Protože je to závistivá čarodějnice, která nemůže překousnout,

že dostala košem ode mě i od mého bratra Justina.“

„Já jsem jí ale nikdy nic neudělala,“ poznamenala Deborah

plačtivě.

„Má drahá, asi ses setkala poprvé s ženskou žárlivostí,“ ušklíbl se

Richard. „Moc mě mrzí, že se to stalo právě takhle. Věř mi, Deb,

žádná milenka není. Pouze a jedině ty, má drahá.“

„Prý se jmenuje lady Watersová.“

„Vždyť já nikoho takového ani neznám!“ trval na svém Richard.

„Možná o ní jenom nechceš mluvit. Lady Watersová má nějakou

tajemnou minulost a nikdo neví, kde bydlí. Kromě tebe,“ zamumlala

Deborah.

V tom okamžiku si Richard vzpomněl, že lady Watersová je jeho

vlastní výtvor, a hlasitě se rozesmál. „Tak ona ví o lady

Watersové…“

„Takže ji přece jenom znáš?“

„Ano, musím přiznat, že ji znám. Když jsi zmínila její tajemnou

minulost, vzpomněl jsem si na ni.“

„Takže lady Benedictová nelhala,“ hlesla Deborah. „Všechno je

pravda.“

„Lady Benedictová nejen nelhala, ale opravdu se skoro ve všem

trefila. Dokonce i s tou tajemnou minulostí. Co já o tobě vlastně

vím?“

Deborah měla plnou hlavu Richardovy zrady a jeho poslední větu

vůbec neslyšela. Slyšela pouze to, co chtěla slyšet. Lady Watersová

existuje a je Richardovou milenkou!

„Richarde,“ vydobyla ze sebe zbytky hrdosti, „zasnoubení teď

zrušit nemůžeme, protože by vypukl skandál, ale jistě pochopíš, že s

tebou už nemůžu déle…“

„Co, Deborah?“ zadíval se na ni uhrančivýma očima. „Co

nemůžeš?“

„Nemůžu se s tebou déle scházet,“ vymáčkla ze sebe. „To prostě

nejde. Ale chci, abys věděl, že se na tebe nezlobím. Je mi to líto,

ale… chvil, které jsem s tebou prožila, nebudu nikdy litovat.“

Richard se rozesmál, popadl Deborah do náruče a prudce ji k sobě

přitiskl. „Ty můj blázínku,“ šeptal horečně. „Ty sis opravdu

myslela, že bych mohl mít kromě tebe ještě jinou milenku?“

„Copak ses k ní právě nepřiznal?“

„Ano, ale –“

„Tak vidíš. Pusť mně, Richarde, tohle se mi vůbec nelíbí, slyšíš?“

„Lady Watersová jsi ty!“

Deborah na něj zůstala zírat s otevřenou pusou. „P… prosím?“

vykoktala ze sebe.

„Lady Watersová jsi ty,“ opakoval.

„Co je tohle za hru?“

„Vzpomínáš, jak jsme se potkali v hotelu ve Woodbridge, když

sis šla pro dopis od lorda Scandala?“

Deborah kývla.

„A jak jsem ti přijel vrátit bičík?“

„Ano.“

„Ten starý mizera ze mě lákal tvé jméno a místo bydliště a mě

přitom napadla taková malá lest.“

„Nechápu.“

„Abych odvedl pozornost od tebe a on nezjistil, kdo je lady

Incognita, vypustil jsem do světa fámu o lady Watersové s tajemnou

minulostí, která se skrývá, a proto tají své jméno.“

„Tos udělal?“ vydechla Deborah ohromeně.

„Ano. Jsem si jistý, že by tě vyslídil a pak by se tvé nesnáze ještě

víc znásobily. Takhle jsem ho svedl ze správné stopy, a jak se

ukázalo, nemýlil jsem se v něm. Do celého světa vytroubil novinku

o lady Watersové. Vzhledem k tomu, že jsem mu ji prozradil právě

já, udělal z nás milence. Chudák netušil, že se jimi opravdu

staneme.“

„Richarde,“ zamumlala Deborah. „Mám ti věřit?“

„Samozřejmě, miláčku. Copak jsi ještě nepoznala, co k tobě

cítím? Miluj u tě už přes rok a na všechny ženy jsem dávno

zapomněl. Pro mě existuješ jenom ty.“

„Jsem hloupá,“ zavrtěla Deborah hlavou. „Promiň mi to. Ale ona

mluvila tak sebejistě, jako kdyby se s lady Watersovou snad sama

setkala.“

„Je mi jedno, co o nás říkají ostatní,“ pronesl Richard vážně.

„Důležité je pouze to, co je mezi námi. Miluju tě, Deborah.“

„Já tebe také, lásko.“

„Tohle jsem vždycky toužil slyšet. Nemohla bys to říct ještě

jednou?“

„Miluju tě, Richarde, celým svým srdcem a celou svou duší.

Miluju tě…“

Richard chtěl Deborah políbit, když si všiml, že z domu vyšla

ženská postava, obezřetně se rozhlédla kolem sebe a pak rychle

vykročila kamsi do tmy.

Nebyl to nikdo jiný než lady Benedictová.

Naštěstí je nespatřila, protože Richard a Deborah stáli za keřem

ve tmě.

„Jestli mě omluvíš, něco si vyřídím.“

„Ty chceš jít za ní?“

„Ano, chci,“ pronesl Richard temně. „Dluží mi velké vysvětlení.“

„Richarde, nemohl bys to nechat být?“ zaprosila Deborah. „Před

chvílí jsi říkal, že záleží jenom na tom, co je mezi námi.“

„Já vím, ale lady Benedictová mi leží v žaludku už hodně dlouhou

dobu. Mám takové nejasné tušení, že si nevyšla jenom tak. Když si

pospíším, možná ji chytím přímo při činu. Ty běž dovnitř.“

„Ale –“

„Deb, tohle je důležité. Vyřiď Justinovi, že spadla klec. On už

bude vědět. Abych nezapomněl, vezmeš si mě?“

„Prosím?“

„Vezmeš si mě, miláčku?“

„A… ano,“ odpověděla se slzami v očích. „Vezmu.“

„Tenhle den budu muset zapsat do rodinné kroniky,“ zazubil se

Richard, naposledy ji políbil a vykročil směrem, kterým odešla lady

Benedictová.

Deborah se dívala, jak Richard mizí mezi vysokými keři, a pak se

pomalu vrátila zpátky do sálu.

„Musím s tebou mluvit,“ řekla Olivia Deborah. „Co se děje?“

nechápala Deborah. „Tohle je důležité, Deb.“

„Musím nejprve něco vyřídit Justinu Kestrelovi a hned se

vrátím.“

O chvíli později stála Deborah vedle své sestry a zvědavě se

dívala do jejího rozzářeného obličeje. „Možná není konec,“

zašeptala Olivia. „Liv, prosím, buď konkrétní. Na mě je toho dneska

nějak moc. Mám pocit, že se celý svět zbláznil.“

„Možná není konec,“ opakovala Deborah dychtivě. „Jaký konec?

S čím?“

„Mezi mnou a Rossem.“

„Opravdu?“ zaradovala se Deborah. „Takže jste našli společnou

řeč?“

„Myslím, že jsme na dobré cestě. Včera večer ke mně přišel do

ložnice a povídal si se mnou.“

„Liv, to je báječné.“

„To ještě není všechno,“ ztišila Olivia hlas.

„Pokračuj.“

„Byl na mě moc hodný a něžný a pak…“

„Pak co? Ty se červenáš!“

„Pak jsme se…“

„Milovali jste se?“

„Ne tak nahlas!“ okřikla Olivia svoji sestru.

„Tak milovali, nebo ne?“

„Ano.“

„No a? Zase jsi myslela na tapety?“

„Právě že vůbec ne! Myslela jsem na něj! Deborah, já jsem se mu

dokonce dívala do očí!“

„A co vášeň?“ přimhouřila Deborah šibalsky oči. „Myslím, že

bychom to mohli dokázat,“ špitla Olivia rozpačitě. „Teď už tomu

začínám věřit.“

„To je báječná zpráva,“ objala Deborah pevně Olivii. „Jsem

šťastná za tebe, sestřičko. Také pro tebe mám jednu novinu.“

„Hořím zvědavostí.“

„Budu se vdávat.“

EPILOG

Justin Kestrel, vévoda z Kestrelu, seděl spolu s lady Sally

Saltireovou v jejím dámském salonku a probíral divoké události,

které se během několika dní seběhly.

„Jsem ráda, že se Richard dal dohromady právě s Deborah,“

usmívala se lady Sally. „Abych nezapomněla, vyhrála jsem sázku.

Deborah se mi dnes svěřila, že svatba se bude konat už v prosinci.“

„Máte bystrý úsudek, Sally. Asi znáte mého bratra lépe než já,“

zazubil se Justin.

„A jak dobře znám vás?“ upřela na něj Sally své velké něžné oči.

Justin pokrčil rameny. „To nemohu vědět. Jedno vím ale jistě.“

„A to?“

„Myslím, že je načase, abychom se my dva poznali mnohem lépe.

Když jsem byl na cestách, stýskalo se mi po vás. Dokonce tolik, že

jsem se rozhodl zůstat na nějaký čas tady. Ukázalo se totiž, že lady

Benedictová je nejspíš do té špionáže zapletena, takže musíme

pátrat dál. Zůstávám tedy.“

„Prozatím?“

„Možná navždy, má drahá.“

„Na čem to záleží, Justine?“

„Jenom na vás.“

Ukázka z poslední části trilogie Nicoly Cornickové, která pod

názvem ZÁHADA RYTECKÉ DÍLNY vyjde příští měsíc:

Mladý muž, který se onoho večera vyhoupl do kočáru slečny

Rebeky Raleighové, vypadal, jako by utíkal z vykřičeného domu.

Rebeka s takovým zádrhelem nepočítala, ale musela si přiznat,

že něco podobného ji nemělo překvapit. Kočár totiž téměř zastavil,

když se vyhýbal dvěma opilcům, kteří v drobném podzimním dešti

šněrovali Bond Street. S povzdechem trhla záclonou a žehrala na

osud, který ji donutil opustit Archangel Club právě v tuto hodinu.

Touto dobou totiž byly ulice plné mladých floutků, kteří pokojným

občanům s oblibou provádějí nezbedné kousky, a nepřehlédnutelný

znak Archangel Clubu na dveřích kočáru sice mohl před některými

šprýmaři chránit, ale jiné naopak provokovat, neboť se jednalo o

jeden z nejvyhlášenějších klubů Londýna.

Kočár už opět nabíral rychlost, když se bez varování otevřela

dvířka a dovnitř vpadla zamotaná změť končetin. Při podrobnějším

prozkoumání – a Rebeka byla zvyklá činit podrobná zkoumání lidí

velmi rychle – rozpoznala asi devatenáctiletého muže. Patřil k

onomu druhu mladíků, nad jejichž chlapeckou roztomilostí roztaje

srdce i nejupjatější matróně: tmavé vlasy, oříškové oči a sladký

výraz působily téměř neodolatelně. Kromě toho mu chyběly

podstatné části oděvu, vanul z něj odér laciného vína, pronikavého

parfému a silného tabáku a tvář měl posetu množstvím karmínových

stop po příliš žhavých polibcích. Rebeka se musela hodně přemáhat,

aby se nerozesmála.

Jakmile mladík zjistil, že se v kočáře nachází dáma, vydal ze

sebe zvuk připomínající pištění škrcené kočky a zoufale trhnul

rukama v marné snaze zakrýt onu část svého těla, která byla zřejmě

příčinou situace, v níž se ocitl. Košile, kterou měl na sobě, se totiž

rychlým pohybem vyhrnula a mladý muž tak poskytl Rebece jasný

pohled právě na místa, která měla zůstat skryta.

Rebeka měla při své práci, když už ne v soukromém životě,

mnohou příležitost spatřit polonahé mladíky, proto, když se chlapec

zhroutil na sedadlo s rukama v klíně, s ledovým klidem sňala plášť a

s milým úsměvem mu ho podala.

„Vezměte si ho,“ pravila mateřským tónem, „ochrání vaši

cudnost a zahřeje vás. Mám dojem, že musíte být zmrzlý na kost.

Dnešní noc je na procházky bez oděvu dost studená.“

Mladý muž plášť vděčně přijal, i když v jeho pohledu zůstávala

ostražitost, jako by čekal, že Rebeka každým okamžikem omdlí –

nebo zavolá konstábla.

Rebeka posunula horkou cihlu blíž k jeho bosým nohám a

povzbudivě na něj kývla. Po chvíli váhání se mladík pevně zabalil do

pláště a s úlevným povzdechem položil nohy na cihlu.

„Díky, madam,“ vypravil ze sebe konečně. „Rád bych se vám

omluvil za tento nepřístojný útok. Jistě vám mé chování připadá

poněkud neobvyklé.“ Z jeho řeči neomylně vyzařoval šarm a

sebevědomí dobře vychovaného aristokrata. Rebeka ho s jistotou

zařadila mezi typického příslušníka zlaté mládeže, nyní přistiženého

při nezvedeném kousku.

„Řekla bych, že opravdu velmi neobvyklé,“ souhlasila, „jsem si

ovšem jista, že mi poskytnete dokonale smysluplné vysvětlení.“