NlCOLA CORNICKOVÁ

KRÁSNÁ ZAJATKYNĚ

PŘEKLAD

JARMILA BRYHOVÁ

Milá čtenářko,

už mnohokrát jste se mohla v mých příbězích přesvědčit, že

lásce nezabrání žádné překážky, byť byly sebevětší a

sebeneschůdnější. Jde-li o skutečný cit, ten se dokáže prosadit

třeba i v čase občanské války, kdy on a ona stojí na opačných

stranách politické scény, jak o tom píše Nicola Cornicková v

Krásné zajatkyni, jedné z novinek pro tento měsíc. A kdo by

chtěl před skutečnou láskou utéct, ten se také mnohdy snaží

marně. O tom zase vypráví Louise Allenova, pro Vás zatím

neznámá autorka, v romanci Dokonalá nevěsta.

Na tomto místě bych Vás také upozornil na novinky, které

jsem pro Vás nachystal právě od dubna. Startuje nová edice

příběhů urozeného rodu z ostrova Niroli KRÁLOVSKÁ

DYNASTIE, vycházejí II. vydání oblíbených povídek z minulosti

v edici NÁVRATY LÁSKY a edice SLADKÝ ŽIVOT má už čtyři

tituly.

S láskou

Váš Harlequin

Nicola Cornicková

KRÁSNÁ ZAJATKYNĚ

Amsterdam • Atény • Budapešť • Hamburk

Londýn • Madrid • Milán • New York

Paříž • Stockholm • Sydney

Tokio • Toronto • Varšava

Název originálu:

Lord Greville’s Captive

První vydání:

Mills & Boon, 2006

Překlad:

Jarmila Bryhová

Odpovědný redaktor:

Růžena Skálová

© 2006 by Nicola Cornick

© For the Czech Republic edition by Arlekin – Wydawnictwo

Harlequin Enterprises Sp. z o.o., Warszawa 2008

Vydavatel: Arlekin – Wydawnictwo Harlequin

Enterprises Sp. z o.o., Warszawa

Tento titul vychází v edici Historická romance

ISSN 1730-3664.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci celého

díla nebo jeho částí v jakékoliv podobě.

Tato kniha je vydána po dohodě s Harlequin Enterprises II B. V.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv

podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými,

je zcela náhodná.

Znak firmy Harlequin i znaky všech edičních řad jsou

chráněny ochrannou známkou.

Cover: studio iks, Warszawa

Sazba: Sdružení MAC s.r.o., Praha

Tisk: LITOGRAFIA ROSÉS, S. A. Barcelona, Spain

CENA 119 Kč /145 Sk

ISBN 978-83-238-5352-7

PROLOG

Grafton, Oxfordshire, Anglie

Léto 1641

Panovalo horké léto a ve vesnici Grafton vrcholily

přípravy na oslavu zasnoubení jediné dcery hraběte z

Graftonu s nejstarším synem Fulwara Grevillea,

hraběte z Haringtonu. Tento dynastický svazek

nikoho nepřekvapil, protože hrabata byli staří přátelé,

nejprve kamarádi ve zbrani a později navzájem

kmotři svých dětí.

Rozhodně to byl den velkých očekávání a upínala

se k němu spousta nadějí.

V západním křídle starého panského sídla

pomáhaly ženy lady Anně Graftonové v její komnatě

s oblékáním na banket.

„Máš, Edwino, lorda Grevillea ráda?“ zeptala se

Annina mladá sestřenice Muna a přetáhla Anně přes

hlavu nadýchanou bílou spodničku. „Přijde mi strohý

a chladný.“

„Přesně jako jeho otec,“ opáčila Edwina, bývalá

Annina chůva, se zachvěním. „Neříkají mu Železný

hrabě pro nic za nic.“

Anna se krátce zasmála a potom zalapala po dechu,

protože Edwina jí zprudka stáhla tkanice. „Au! Dávej

pozor, Edwino, vždyť mě uškrtíš,“ postěžovala si, ale

poslušně vklouzla do červených sametových šatů,

které jí chůva podala. „Strýc Fulwar je nejlaskavějším

mužem na světě,“ zamumlala tlumeně přes bohaté

záhyby látky. „A co se týká lorda Grevillea –“

nedokončila větu. Simona Grevillea totiž moc dobře

neznala, i když jejich otcové spolu sloužili v mnoha

válkách v Evropě. Simon byl o osm let starší než ona

a

již

ostřílený

velitel

ověnčený

četnými

vyznamenáními za statečnost. Muna měla pravdu –

skutečně působil odtažitě a poněkud přísně. Jako by

mu válečné zážitky přidaly na letech.

Když přijel hrabě z Haringtonu se synem na týden

na návštěvu do Graftonu, Anna se Simonem

nestrávila ani okamžik o samotě. Něco takového se

prostě nehodilo. Přijel sice požádat o její ruku, ale

záleženo na otcově svolení, ne na jejím.

Přesto došlo k události, která Anně vyrazila dech.

Simon se jednou vracel z projížďky na koni, za

krásného pozdního večera, kdy měsíc v úplňku visel

vysoko nad vrostlým obilím na polích. Anna byla na

Simona samozřejmě zvědavá. Věděla, že je její

povinností vzít si ho za muže, ale ve skrytu duše

doufala, že se jí bude alespoň trochu líbit. Takže když

zaslechla dusot kopyt na padacím mostě, vyklonila se

dychtivě z okna vedoucího na nádvoří.

Uvědomovala si, že slušně vychovaná dáma by se

měla zase rychle stáhnout, ale cosi ji drželo na místě.

S napětím pozorovala scénu na nádvoří. Vzduch byl

stále prohřátý sluncem a provoněný zimolezem a

ticho rušilo jen třepetání křídel holubů ukládajících se

ke spánku v holubníku.

Simon Greville seskočil ze sedla a pak pohlédl

vzhůru, přímo k Anninu oknu. Instinkt jí velel, aby

rychle odskočila, ale zvědavost ji přinutila zůstat

nepohnutě stát. Simon měl pohledný, ostře řezaný,

dohněda opálený obličej. Když pozvedl klobouk s

pérem a uklonil se na pozdrav, předvedl husté tmavé

vlasy. Rošťácký úsměv, který jí věnoval, se mu

odrazil i v očích.

Anně přeběhl mráz po zádech. Všechny myšlenky

na povinnost vylétly rázem otevřeným oknem.

Simona Grevillea si vezme s velkou radostí, usoudila.

„Jenom se podívejte, jak se moje paní tváří!“

vykřikla Edwina nadšeně. „Vy ho máte už teď ráda,

že je to tak, holčičko? A plně vás chápu. Vsadím se,

že lord Greville je vášnivý muž. Užijete si s ním ještě

mnoho potěšení.“

Jedna z komorných se zachichotala.

„Edwino!“ přitiskla si Anna ruce na rozpálené

tváře.

V sedmnácti už byla natolik stará, aby chápala, že o

podobných záležitostech nemá tušení jen díky otcově

ochranné péči a pečlivosti, s jakou jí vybíral manžela.

Spousta daleko mladších dívek už měla dávno děti.

„Přestaň vykládat nesmysly,“ napomenula bývalou

chůvu ostře. „Lorda Grevillea si beru jedině proto, že

si to přeje můj otec.“

Edwina se vědoucně usmála. „To je velice

chvályhodné, zlatíčko. Opravdu jste poslušná dcera,“

zapředla a nasadila Anně stříbrnou čelenku. „Měla

jsem však na mysli svatební noc,“ upřesnila.

Anna vzhlédla. Vzpomněla si, jak ji Simon Greville

probodl tmavýma očima, a opět se zachvěla.

„Napadlo mě,“ pokračovala Edwina, „že když

nemáte matku, mohla bych převzít její roli a trochu

vás poučit,“ zamávala na Munu. „Pojď si mě také

poslechnout. Brzy se ti budou má slova určitě hodit,

protože se z tebe také stane nevěsta,“ vyzvala ji.

Anna si povzdechla.

„Musí to být, Edwino? Obávám se, že nás uvedeš

do obrovských rozpaků.“

Muna se zahihňala. „Madam Elizabeth z vesnice mi

prozradila, co dělat, aby ze mě byla dobrá manželka.

Stačí zavřít oči a nehýbat se, ať už se mnou bude

manžel provádět cokoliv.“

„Kristepane, to je vážně výborná rada,“ opáčila

Anna posměšně. „A rozhodně mi nepřijde dvakrát

povzbuzující, Muno.“

Edwina si dala ruce v bok a zatvářila se káravě.

„Na tomhle není nic k smíchu, moje drahá.

Manželovy požadavky můžou pro urozenou dámu

přijít jako pěkný šok. Můj vlastní manžel mě budil

pětkrát za noc.“

Muna si zakryla ústa dlaní. „Pětkrát!“ vykřikla.

„Každou noc?“

„Slyšela jsem, že tvůj manžel překypoval energií,“

utrousila Anna s úsměvem. „Jenom si nejsem jistá,

jestli ti to mám závidět, nebo tě litovat. Vyspala ses

vůbec někdy, Edwino?“

„Neberete tuhle věc vůbec vážně,“ zamumlala

bývalá chůva uraženě. „Nechoďte si však za mnou

stěžovat, až se při svatební noci vyděsíte k smrti!“

„Slibuju, že si nebudu stěžovat,“ opáčila Anna. „A

byla bych ráda, kdybyste mě nechaly chvíli o

samotě,“ dodala pevně. „Potřebuju si před slavností

trochu odpočinout.“

Její komorná a sestřenice neochotně uposlechly. I

přes zavřené dveře bylo slyšet, jak při odchodu

nespokojeně mumlají. Anna jim však nevěnovala

nejmenší pozornost a s úlevou dosedla na lavici u

okna. Jen málokdy se jí poštěstilo zůstat sama. Po

smrti matky na ni dolehly všechny povinnosti spojené

s vedením domácnosti. Někdo se neustále domáhal

její pozornosti, od komorných až po vesničany, kteří

dobře věděli, že si vyslechne jejich problémy a

stížnosti a přimluví se za ně u otce. Měla obyvatele

Graftonu ráda a věděla, že její náklonnost opětují.

Strávila na tomhle panství celý život. A otec ji

zasnoubil proto, aby se postaral o její budoucnost.

Uvědomoval si, že stále víc chřadne a Grafton i jeho

paní potřebují silného lorda, který by je podpořil.

Annu zapálily v hrdle slzy. Otcův zdravotní stav ji

trápil a dělala si o něj velké starosti. Odhodlaně však

polkla a přinutila se myslet na něco jiného. V

místnosti bylo horko a připadala si v ní jako ve

vězení. Najednou zatoužila po čerstvém vzduchu a

volném prostoru zahrady.

Odhodlaně se zvedla. Na zahájení oslavy může

stejně tak dobře počkat venku jako uvnitř. Proklouzla

kuchyní, kde upocený kuchař a kuchtíci připravovali

vybrané pochoutky na banket, a zamířila do zahrady.

Vesničané se už scházeli u prastaré stodoly upravené

jako taneční sál, ale přesto se jí podařilo uniknout

jejich pozornosti. Zavřela za sebou branku ve vysoké

zdi a vykročila ke slunečním hodinám uprostřed

zahrady. Stíny se už začínaly prodlužovat a ve

vzduchu se stále vznášela vůně levandule.

Anna pohladila prstem hladký ciferník slunečních

hodin. Občas jí připadalo, že se čas na Graftonu

zastavil. A v jejích vzpomínkách vždycky svítilo

slunce.

„Lady Anno.“

Anna sebou poděšeně trhla a slabounce vykřikla.

Muže stojícího ve stínu u branky si vůbec nevšimla.

Poznala ho teprve, když k ní vykročil po cestičce

vysypané štěrkem.

„Promiňte,“ omluvil se Simon Greville. „Nechtěl

jsem vás vylekat. Hledá vás ale otec. Všichni jsme už

připraveni zahájit oslavu.“

Anna přikývla. Srdce jí tlouklo jako zběsilé. Nejen

překvapením, že se Simon Greville tak nečekaně

vynořil a vytrhl ji za zamyšlení, ale i proto, že se

ocitli poprvé o samotě. Během uplynulého týdne se

byli několikrát projet na koni a párkrát si spolu

zatančili,

vždy

pod

pečlivým

dozorem

celé

domácnosti. Podařilo se jim prohodit jen pár

bezvýznamných

banalit,

což

Anně

rozhodně

nestačilo. Věděla, že si tohoto muže bere z

povinnosti, ale přesto ho toužila alespoň trochu

poznat.

„Samozřejmě,“ opáčila naoko klidně. „Promiňte,

lorde Greville, jen jsem se potřebovala nadýchat

čerstvého vzduchu a úplně jsem zapomněla, že už je

tak pozdě,“ obrátila se k odchodu.

Simon zůstal stát. Natáhl ruku a chytil ji za paži.

„Malý moment, lady Anno.“

Anna vzhlédla. Slunce jí svítilo do očí, takže

neviděla, jak se Simon tváří. S napětím čekala a cítila,

jak jí ve spáncích buší krev.

Simon jí přejel po rukávě a chytil ji za prsty. Jeho

ruka byla překvapivě teplá a Annu ten nečekaný

dotek celou rozechvěl.

„Váš otec mi dal svolení, abych si vás vzal,“ pravil.

„Ještě jste mi však neřekla, jestli také souhlasíte.“

Anna na něj ohromeně pohlédla. „Moje svolení

přece vůbec nepotřebujete.“

Simon se na ni usmál. „Ale ano, potřebuju. Nechci

manželku, která o mě nestojí. Takže mi povězte

pravdu, Anno z Graftonu, dokud nebude příliš pozdě.

Berete si mě ze svobodné vůle?“

Simon zesílil stisk a čekal s napětím na odpověď.

Anna zapátrala v jeho obličeji. Tvářil se tak vážně a

neproniknutelně, že jí projel osten strachu.

„Plním svou povinnost –“ začala.

„Nechci, abyste plnila svou povinnost,“ přerušil ji

Simon rázně a malinko rozzlobeně. „Chci, abyste si

mě vzala s radostí, stejně jako si beru já vás,“ dodal

daleko mírnějším tónem. „Líbíte se mi a toužím po

vás a měl jsem pocit – odpusťte mi moji otevřenost –

že cítíte totéž…“

Anna si vzpomněla, jak na ni poprvé pohlédl, když

ho pozorovala na nádvoří. Pak se jí vybavila

Edwinina slova o svatební noci. Proti své vůli se

usmála.

„Nejsem si jistá, jestli vám správně rozumím –“

Dál se nedostala. Simon sklonil hlavu a políbil ji,

zprudka a hladově. Anna se pokusila ohradit, ale

neměla šanci. Simon ji objal kolem pasu a přitáhl k

sobě.

Anně se podlomila kolena, a když ji Simon pustil,

musela se zachytit kamenného podstavce slunečních

hodin. Ruka jí bezděčně vylétla ke rtům rozbolavělým

dosud nepoznaným pocitem touhy.

„Takže vaše odpověď je ano?“ otázal se Simon.

Oči mu zářily naléhavostí a vášní. Anna v nich četla a

zpočátku nic nechápala. Pak ji ohromilo poznání,

jakou nad ním může mít moc… Dokázala by tohoto

muže srazit na kolena. Při té představě ji zaplavilo

sladké, omamné nadšení.

„Ještě to musím zvážit,“ vydechla. „Přiznávám, že

jste poměrně pohledný…“

Simon se posměšně ušklíbl, ale Anna vycítila, že se

jen stěží ovládá. „Děkuju,“ zavrčel. „Mám ještě

nějaké jiné kladné vlastnosti?“

„Přiznávám… že je mi… ve vaší přítomnosti

poměrně dobře…“

„A dál?“ vybídl ji Simon netrpělivě.

„Také hezky líbáte, i když bohužel nemám, s kým

bych srovnávala.“

Simon k ní natáhl ruce, ale Anna se mu vysmekla a

uskočila se smíchem na cestičku. Hlava se jí točila

opojnou radostí a v žilách jí klokotala rozbouřená

krev.

„Takže se stanete mou manželkou dobrovolně?“

Anna se zarazila a pohlédla na něj. Simon ji chytil

za zápěstí a přitáhl k sobě.

„Mohla byste mi odpovědět?“ požádal naléhavě.

„Ano, vezmu si vás dobrovolně,“ vydechla Anna a

sledovala, jak k ní opět sklání ústa. „Stanu se vaší

manželkou, ze svobodné vůle a velice ráda.“

PRVNÍ KAPITOLA

Grafton, Oxfordshire, Anglie

Únor 1645

Celý den hustě sněžilo. Záclona sněhu ležela mezi

obléhaným panským sídlem Grafton a armádou, která

se kolem něj v kilometrovém okruhu rozložila, jako

neproniknutelná hráz. Nyní, když kostelní zvon

oznámil půlnoc, působila bílá temnota

jako

strašidelný příkrov tížící všechny lidské duše. Vojáky

čekala následující ráno rozhodující bitva, na noc se

však seskupili kolem ohňů ve stájích a stodolách ve

vesnici. Popíjeli poslední zbytky piva, tiše hovořili a

snažili se nemyslet na nadcházející den.

Když se ozvalo zaklepání na vrata stodoly, měl

Simon Greville nejprve pocit, že se mu to jen zdálo.

Už se sešel se svými kapitány, probrali společně

strategii na ráno a pak se rozloučili, aby se před

svítáním ještě trochu vyspali. Simon vydal výslovný

rozkaz, že si nepřeje být rušen. Přesto opět někdo

zaklepal. Simona posedla zvědavost. Byl zvyklý, že

ho každý na slovo poslouchá a nedokázal si

představit, kdo by se odvážil jednat proti jeho

rozkazu.

Přešel přes místnost a rozrazil vrata. S takovou

prudkostí, až zaskřípala v pantech a do stodoly

pronikl ledový poryv větru a zvířené sněhové vločky.

Svíčka na stole se zatřepotala a ve stodole zavoněl lůj.

„Co se děje?“ zavrčel podrážděně. Dokonce i on,

známý svými pevnými nervy, byl v předvečer bitvy

napjatý a podrážděný.

Na prahu stál nejmladší z jeho kapitánů, téměř ještě

chlapec jménem Guy Standish. Tvářil se vyplašeně.

„Promiňte, pane,“ pustil se do překotného

omlouvání. „Vím, že vás nemáme rušit, ale právě

dorazil posel z panství Grafton.“

Simon se odvrátil. Samozřejmě. Na něco

podobného celé odpoledně čekal. Tušil, že roajalisté v

domě se pokusí o poslední zoufalý tah, aby odvrátili

krveprolití. Žebrat o život bylo pro zbabělého

královského generála Gerarda Malvoisiera naprosto

typické.

Malvoisier zabil před dvěma týdny Simonova

mladšího bratra, který přišel do domu s vlajkou

vyjednavače. Poslal ho zpátky rozsekaného na kusy,

nyní však očividně čekal, že mu Simon odpustí a

slituje se nad ním.

Simona opět zachvátil vztek, úplně stejný, jaký

pocítil, když se dozvěděl o bratrově smrti. Čtrnáct dní

byla příliš krátká doba, aby dokázala zahojit smutek a

rány.

Fulwar

Greville,

hrabě

z

Haringtonu,

podporoval krále, zatímco jeho synové bojovali na

straně parlamentu. A Simon musel nyní otci napsat,

že jeden z nich položil život v boji za věc, kterou on

považoval za zradu.

Simon věděl, že jejich rozhodnutí přidat se k

parlamentu zlomilo otci srdce. Stále si otce nesmírně

vážil, i navzdory rozdílným politickým názorům, a

cítil obrovskou vinu, že dovolil, aby Henry zemřel.

Mohl udělat jen jediné. Obrátit svůj hněv proti

Gerardu Malvoisierovi usazenému na Graftonu.

Nemilosrdně se mu pomstí a vyhladí jeho armádu.

Včetně jeho milenky, která byla kdysi přislíbena

jemu. Ale to již dávno neplatilo – občanská válka

podobné svazky nenávratně rozbila.

Standish stále čekal.

„Nechci toho posla vidět,“ rozhodl Simon.

„Nemám, co bych mu sdělil. Doba vyjednávání dávno

minula. Zítra na úsvitu zaútočíme a nic nám v tom

nezabrání.“

V hlase mu zazníval stejný chlad, jaký panoval za

přivřenými vraty stodoly. Standish však pořád váhal,

obličej stažený napětím.

„Pane…“

„Co je?“ obořil se na něj Simon hněvivě.

„Přišla za vámi lady Anna Graftonová,“ vykoktal

chlapec. „Mysleli jsme si… že byste ji třeba přijal…“

Simon procítěně zaklel. Poslat lady Annu byl od

Malvoisiera mazaný tah. Dobře věděl, že právě ji jen

stěží odmítne. Podporovali sice opačné strany, ale

zdvořilost mu velela, aby se k dámě zachoval slušně.

Kromě toho se měla stát před čtyřmi lety jeho

manželkou,

v

mírumilovných

dobách

před

vypuknutím krvavé občanské války. Stále ho k ní

vázaly vzpomínky a nezapomněl na sliby, které kdysi

učinil. Jak by ji mohl odehnat od svých dveří?

Žili ale ve válce a na kavalírské chování nezbýval

čas. A to, co provedl Malvoisier jeho bratrovi, ho

ještě víc zatvrdilo. S nikým, kdo přichází z toho

prokletého panství, se bavit nebude.

„Nechci se s ní setkat,“ oznámil. „Pošlete ji pryč.“

Standish se zatvářil utrápeně a navzdory vánici mu

na čele vyrazil pot. „Ale pane –“

„Řekl jsem, abyste ji poslali pryč.“

V tu chvíli zařinčely na ulici zbraně a pak se ozvaly

vzrušené hlasy a spěšné kroky tlumené sněhem.

„Madam!“ vykřikl utrápeně jeden ze strážných.

„Tam nemůžete!“

Jeho varování však přišlo příliš pozdě. Vrata

stodoly se opět rozletěla a kolem Guye Standishe se

protáhla lady Anna Graftonová. Za ní se dovnitř

vehnaly sněhové vločky a se zasyčením se rozpustily

v ohni.

Lady Anna si sundala kapuci pláště a bojovně se

před Simona postavila. Pod pláštěm lemovaným

kožešinou měla tmavomodré šaty a stále vypadala

jako urozená dáma. Bledý obličej jí rámovaly

uhločerné vlasy dopadající na ramena. Působila jako

pohádková bytost zrozená z mrazu a ohně.

Simonovi poskočilo srdce a zastavil se mu dech.

Neviděl Annu Graftonovou celé čtyři roky, protože

jejich zasnoubení bylo zrušeno téměř okamžitě, co ho

uzavřeli. Slyšel, jak i Standish zalapal po dechu.

Všichni muži obléhající Grafton si vyprávěli o

nebývalé kráse lady z panského domu, ale vidět ji na

vlastní oči předčilo veškerá očekávání.

Anna Graftonová nepatřila k běžným kráskám.

Byla malá a štíhlá, ale vyzařovala z ní aristokratická

autorita rozené velitelky. Měla srdcovitý obličej s

vysokými lícními kostmi a klenutá tmavá obočí. V

očích jen o malinko světlejších než ebenové vlasy se

jí zračila překvapivá tvrdost a blýskalo v nich světlo

divoké kočky. Rozhodně nepřišla s rozevřenou

náručí, aby Simona zahřála uprostřed mrazivé noci.

Na začátku obléhání se k němu několikrát doneslo,

jak jeho muži žertují o zkrocení krásné paní z

Graftonu. Povídali si o tom ale jen potají, protože

věděli, že Simon s ní byl kdysi zasnoubený a

podobným neurvalým nezdvořilým řečem by učinil

rázně přítrž. A stejní muži nyní rozpačitě přešlapovali

na místě, ohromeni Anniným zjevem i její očividnou

hrdostí. Žádný ze strážných se ji nepokusil zarazit a

Standish vypadal, že by se raději nechal sám zastřelit,

než aby proti ní zasáhl. Simon se málem rozesmál.

Anna Graftonová, kterou znával, byla sedmnáctiletá

neohrabaná dívka. Stala se z ní však dospělá žena

budící úctu a vyvolávající strach. Celým svým

držením těla dávala najevo, že s ní není radno

žertovat.

Pak si však všiml, jak Anna svírá ruce v rukavicích.

S úžasem si uvědomil, že se jí třesou, nikoliv však

chladem, nýbrž nervozitou. Ta známka slabosti ho

obměkčila. Chystal se ji poslat beze slova zpátky

domů, ale zaváhal a nyní toho již nebyl schopen.

„Madam,“ vysekl zdvořilou poklonu. „Mrzí mě, že

vás stráže nechaly projít. Zjevit se tady takhle

uprostřed noci rozhodně nepovažuji za dobrý nápad.“

Anna na něj pohlédla. Tak pronikavě, že si Simon

najednou připadal nahý. Takový pohled mu ještě

žádná žena nevěnovala. Spousta z nich se na něj

dívala roztouženě, úpěnlivě nebo vypočítavě, ale ještě

žádná si ho nezměřila tak chladnokrevně – jako voják

vojáka. Zcela nepokrytě ho odhadovala. Simon se

vypjal v ramenou a zadíval se jí do očí.

Ta čtyři léta ji změnila k nepoznání. Změnila

všechno, co je kdy pojilo. Občanská válka zničila

všechno krásné, sladké a nové, co se mezi nimi začalo

odvíjet, společně s životy a nadějemi tisíců dalších

lidí. Když přijel před čtyřmi roky na Grafton, udělal

to na naléhání otce, aby uzavřel výhodný dynastický

svazek. Nečekal, že se mu jeho budoucí manželka

zalíbí. V pětadvaceti se považoval za zkušeného

zralého muže a ohromilo ho, jak se přepočítal. Anna

Graftonová mu učarovala na první pohled. Toužil po

ní a byl na nejlepší cestě vášnivě se do ní zamilovat.

A pak se rozpoutala válka. Přidal se na stranu

parlamentu

a

král

okamžitě

prohlásil

jejich

zasnoubení za zrušené. A vzápětí přislíbil Annu

Gerardu Malvoisierovi.

Došlo k tomu již dávno, ale Simonovi připadalo, že

to bylo před měsíci, ne před lety. Tak živě si na ony

události pamatoval. A nyní stála Anna Graftonová

opět před ním a jemu se v žilách rozhořel oheň, který

v něm rozdmýchala, když ji tenkrát políbil. Natolik

prudký, že by ho dokázal sežehnout na popel. Ta

reakce ho ohromila, ale pak si uvědomil, že občanská

válka se podepsala na každém muži, ženě i dítěti v

království. Nikomu se nepodařilo uchovat si

bezstarostnou nevinnost a všichni se zmítali ve smršti

rozporuplných citů, od zatrpklosti až po nenávist. A

všichni museli bojovat, aby přežili.

Anna k němu přistoupila a pozvedla bradu. Sahala

mu sotva k ramenům. Simon byl přes sto osmdesát

pět čísel vysoký. Přesto však neměl pocit

nadřazenosti. Anna s ním jednala jako rovná s

rovným.

„Dobrý večer, lorde Greville,“ pravila. „Přišla jsem

si s vámi promluvit.“

Měla hebký hlas, ale zazníval v něm ocelový

podtón. Neprosila ani neškemrala o jeho pozornost.

Jen pevně oznámila, co má v úmyslu. Když se však

na ni Simon zblízka podíval, všiml si, že se jí v

obličeji zračí únava a napětí. Přivedlo ji zoufalství, ne

vzdor nebo hněv. Ocitla se na samém pokraji

zhroucení.

Simon se zatvrdil proti soucitu, který se mu zachvěl

v srdci. Vůbec s ní nechtěl mluvit. Přál si, aby se

bývali nikdy nesetkali a myšlenky mu nekalily

vzpomínku na dívku, kterou kdysi znával – a kterou

už nikdy nepotká. Bylo příliš pozdě, na soucit i na

výčitky svědomí. Nyní podporovali opačné strany.

Věděl, že Anna se přišla přimluvit za životy

nevinných obyvatel panství Grafton, a podobné nářky

si nemohl dovolit poslouchat. Každá bitva přináší

bezmocné oběti, trpí služebnictvo i všichni ostatní,

kteří se do ní jen proti své vůli připletli. Je to kruté,

ale válka má svá pravidla. Těšil se pověsti čestného

spravedlivého

muže,

ale

také

nemilosrdného

vojevůdce. A nehodlal se zprotivit svým zásadám a

právě nyní se o tuhle pověst připravit.

Přejel si rukou po čele. Pohlédl na oba strážné

postávající u dveří. Očividně tonuli v rozpacích,

vyděšení, že by měli zasáhnou proti dámě. Váhavě

šoupali nohama a vyčkávali rozkazů. Guy Standish se

krčil v pozadí, úplně stejně neklidný a nejistý.

„Nebudu se s vámi bavit,“ prohlásil Simon. Odtrhl

pohled od Anny a obrátil se ke strážím. „Laytone,

Cartere, vyprovoďte lady Annu z tábora.“

Nikdo se nepohnul. Vojáci se tvářili utrápeně a

podupávali botama po dlážděné podlaze. Anna

Graftonová se pousmála.

„Vaši muži vědí, že by se mě zbavili jedině tak, že

by mě popadli a vyhodili ven,“ poznamenala. „A

připadá mi, že do toho se jim moc nechce.“

„Já naštěstí podobnými zábranami netrpím,“

zavrčel

Simon.

„Pokud,

madam,

neodejdete

dobrovolně, vyhodím vás vlastníma rukama.“

Anně se zablesklo v očích, ale nasadila sladký

úsměv. „Taková nezdvořilost,“ zapředla posměšně.

„Jste už příliš dlouho vojákem, lorde Greville.

Zapomněl jste slušné vychování.“

Simon kývl ironicky hlavou. „Tohle je válka,

madam, a vy jste nepřítel, s nímž nehodlám jednat.

Odejděte, než poruším pravidla příměří, stejně jako je

porušil generál Malvoisier.“

Udělal krok dopředu a stál nyní tak blízko, že viděl,

jak Anně pulzuje pod bledou pokožkou ozářenou

ohněm drobná žilka v prohlubni hrdla, prozrazující

nervozitu. Vlasy jí voněly po studeném sněhu a

lehkém jasmínovém parfému. Doširoka rozevřené

tmavé oči mu upírala do obličeje. Simon natáhl ruku a

vzal ji za paži, aby ji mohl vyvést ze dveří. A potom

strnul.

Udělal obrovskou chybu. Neměl se k ní přiblížit, a

už vůbec ne se jí dotknout. Najednou si ji

uvědomoval

každičkým

kouskem

svého

těla.

Vzpomněl si, jak ji před dlouhými lety držel v náručí,

a pocítil obrovskou touhu přitáhnout si ji k sobě a

zapomenout zabořený do její hebké pokožky na

vyčerpání a útrapy války. Potřeboval je vytěsnit ze

své mysli. Vrátit se do starých bezstarostných časů a

opět se ucházet o tuhle nádhernou ženu.

To poznání mu vyrazilo dech. Zůstal nehybně stát a

šokovaně zpracovával své pocity. Anna se nepatrně

zamračila, zapátrala v jeho obličeji a pochopila, co se

v něm odehrává. Bledou pokožku jí zbarvil lehký

ruměnec.

Simon věděl, že se na ni dívá očima vojáka, s

hladem muže, který je už příliš dlouho na válečném

tažení. Ženu naposledy objímal před dlouhými měsíci

a celý se chvěl touhou. Anna v něm však

nevzbuzovala pouhý chtíč. Nejvíc ho ohromilo, že

jediný dotek v něm dokázal vyvolat pravou bouři

pocitů a živých vzpomínek. Málem zapomněl, kdo

před ním stojí. Anna je roajalistka. Jeho nepřítel.

Rychle ji pustil, rozhněvaný na sebe i na ni.

„Běžte. Okamžitě,“ nařídil nesmlouvavě. „Kapitán

Standish vás doprovodí zpátky na Grafton.“

Guy Standish se zatvářil vyděšeně, ale neodvážil se

nic proti přidělenému úkolu namítnout. Váhavě udělal

krok dopředu, aby dal najevo dobrou vůli

uposlechnout rozkazu.

Anna však zavrtěla hlavou. Ustoupila kousek

dozadu a Simon pochopil, že by nejraději okamžitě

odešla a na místě ji drží jen pevné odhodlání. Stále se

na ni zlobil, ale také začínal propadat zoufalství.

Tohle je naprosté šílenství. Cožpak je Anna

Graftonová tak hloupá, že nechápe, jaké riziko

podstupuje? Sama v nepřátelském táboře. Jeho vojáci

sice nebyli tak drsní jako spousta ostatních –

poslouchali ho na slovo a měli velice dobrou

disciplinu – ale stále si koledovala o obrovský malér.

Nemohl jí zaručit bezpečnost. Zatraceně. Musí ji

chránit nejen před svými muži, ale i sám před sebou.

Vykročil k ní, pevně odhodlaný vyhodit ji

nemilosrdně do sněhu a okamžitě s celou záležitostí

skoncovat, ale Anna ho zarazila.

„Ničemu nerozumíte,“ pravila spěšně. „Mám

naléhavé novinky, vážený lorde. Musím si s vámi

promluvit –“

Simonovi došla trpělivost. „Žádné novinky

nemohou být tak naléhavé, abych si je přál slyšet,“

vyštěkl. „Vím, že jste jen přišla prosit o milost pro

Grafton, a tyhle nářky mě vůbec nezajímají,“ přejel

po ní pohledem. „Vyřiďte to Gerardu Malvoisierovi.

Povězte mu, že jeho problémy jsou mi zcela ukradené

a nehodlám s ním vyjednávat, i kdyby poslal

sebesvůdnějšího posla. Možná doufal, že na mě

zapůsobíte, ale hluboce se zmýlil. Jen vás vystavil

zbytečnému nebezpečí a já vám nemohu slíbit, že

nepřijdete při téhle výpravě o život, o cti ani

nemluvě.“

Anna zúžila oči, pobouřena jeho urážkou. Pak

vystrčila bojovně bradu.

„Nejsem zvyklá, aby se se mnou mluvilo jako s

markytánkou, která pronásleduje vojáky,“ opáčila

chladně. „A neposlal mě generál Malvoisier. Chtěla

bych si s vámi promluvit o osobní záležitosti,“ střelila

významně pohledem po Guyi Standishovi a

strážných. „O samotě, kdybyste laskavě dovolil, lorde

Greville.“

Simon přepochodoval ke stolu a nalil si sklenici

vína. Chvěl se vztekem i pocitem marnosti. Když

promluvil, zůstal otočený zády.

„Přišla jste tedy škemrat o vlastní život, ne o život

svého snoubence a obyvatel Graftonu, lady Anno?“

otázal se. „Jsou vám ostatní naprosto lhostejní a jde

vám jen o vaše vlastní blaho?“

„Vůbec jsem nepřišla škemrat,“ opáčila Anna se

zahořklou nechutí v hlase. Pak se zhluboka nadechla.

„Přišla jsem s vámi uzavřít dohodu. Týká se vašeho

milovaného bratra, můj lorde.“

Simon zaslechl, jak Guy Standish zalapal po dechu.

Strážní přešlápli z nohy na nohu, pohlédli na Simona

a rychle zase uhnuli očima, když si všimli, jak

zkameněl. Jeho muži byli u toho, když mu Henryho

tělo poslali. Zkrvavené a zohavené do nepoznání,

naprostý výsměch všem pravidlům o vyjednávání a

příměří. Zažili jeho nezvladatelný hněv a žal a bylo

jim naprosto jasné, jak bude reagovat, když se někdo

odváží o tomto tématu zmínit.

„Můj bratr je mrtvý,“ prohlásil Simon, aniž by hnul

brvou, i když obrazy Henryho ho stále pronásledovaly

i ve snu. „Předpokládám, že o tom musíte vědět,

mylady. Právě generál Malvoisier mi ho poslal

rozsekaného na kusy, i když Henry za ním přišel s

vlajkou vyjednavače.“

Anna mu pohlédla neohroženě do očí. „To je

pravda, mylorde. Poslal vám tělo, ale nejednalo se o

vašeho bratra.“

V místnosti se rozhostilo hluboké ticho. Simonovi

připadalo, že trvá snad celou hodinu. Jako by nikdo

nedokázal uvěřit tomu, co právě slyšel, a veškeré dění

ustrnulo v čase. Vnímal drobné detaily: praskání

polen, sníh rozpouštějící se na plášti lady Anny a

malá louže, která se jí tvořila pod nohama. Rozhlédl

se kolem sebe. V malé stodole panoval nepořádek.

Navzdory všem jeho pokusům vtisknout jí trochu

útulnosti stále vypadala na to, čím byla – jen trochu

upraveným chlévem. Na dřevěném stole se válely

mapy a náčrtky, nad nimiž ještě před chvílí probírali s

kapitány strategii na následující den. Vedle nich stála

karafa s červeným vínem – nedobrým vínem

chutnajícím po octu. Jeho polní lůžko zůstalo

rozestlané a pomačkané, jakoby na důkaz toho, že

nedokázal pořádně spát. Rozhodně žádné prostředí

pro dámu. Tahle dáma se však vnutila do jeho

společnosti a odvážila se zmínit o bolestivém tématu,

které v něm stále vyvolávalo slepý hněv.

„Co jste to řekla?“ otázal se a odkašlal si.

Nepoznával svůj hlas. „Můj bratr žije? Je mi

nesmírné líto, mylady, ale nevěřím vám ani slovo.“

Lady Anna k němu přistoupila. Položila mu ruku

na paži. Simona napadlo, jestli dokáže číst v jeho

obličeji. Jestli v něm vidí zoufalý strach a jiskřičku

naděje, kterou v něm zažehla. Když promluvila,

překvapila ho něha v jejím tichém hlase.

„Věřte mi, můj pane. Přísahám, že se vás skutečně

nesnažím obelhat.“

Simon na ni pohlédl. V ruce držela zlatý prsten s

vyrytým erbem jeho rodiny. Pravda, když Henryho

přinesli, neměl pečetní prsten na ruce, ale Simon

usoudil, že Malvoisier připojil ke svým hříchům i

okrádání mrtvých. Nyní si nebyl tak jistý. Svářela se

v

něm

naděje

s

hrůzou.

Zjistil,

že

se

nekontrolovatelně chvěje. Prsten mu vypadl z ruky a s

cinknutím se roztočil po stole. Oslnivě se zableskl v

odrazu plamenů z krbu. Stráže se rozpačitě zavrtěly a

uhnuly pohledem. Standishovi se zračil v obličeji

úžas a pochybnosti.

„Promiňte, mylady, ale vzít prsten mrtvému muži

není nic těžkého,“ prohlásil Simon ochraptěle. „Prsten

nic nedokazuje.“

Napětí v místnosti se ještě zvýšilo.

„Vy mi nevěříte,“ prohlásila Anna bez obalu.

Jejich pohledy se střetly. „Nevěřím,“ přiznal

Simon. „Nejen vám. Nevěřím vůbec nikomu.“ Uvnitř

soptil hněvem. Chtěl jí věřit. Toužil po tom celým

svým srdcem, ale zmítalo jím podezření, že nepřátelé

se snaží využít jeho největší slabiny. Najednou se

přestal ovládat a vybuchl. Jediným prudkým

pohybem smetl mapy ze stolu a bojovně se před ni

rozkročil.

„Opravdu je Malvoisier tak naivní, že vás ke mně

posílá škemrat v předvečer bitvy, o níž dobře ví, že ji

nemá šanci vyhrát? Pod trapnou záminkou, že můj

bratr žije? To si opravdu myslí, že se zbaběle stáhnu a

útok odvolám? Nejenže mi zabil bratra, ale šlape teď

ještě po jeho památce!“

„Generál Malvoisier o ničem neví,“ opáčila Anna.

Mluvila klidně, ale zbělela jako křída. „Do plánu je

zasvěcen jen váš bratr a nejvěrnější služebnictvo.

Přišla jsem vás požádat, abyste na Grafton neútočil.

Váš bratr skutečně žije. Když na panství zaútočíte,

určitě ho při tom zabijete.“

Simon si ji upřímně prohlížel. Doufal, že v jejím

obličeji pozná, jestli mu říká pravdu, nebo lže. Anna

se tvářila stejně upřímně a bezelstně, jako když ono

horké odpoledne přijala v zahradě na Graftonu jeho

nabídku k sňatku. To už bylo ale strašlivě dávno a

mohla se od té doby naučit přetvařovat.

Přezíravě mávl rukou a ušklíbl se. „Proč přicházíte

až teď? Mého bratra zabili před dvěma dny. Proč

byste tak dlouho čekala?“

„Dřív nebylo možné proniknout nepozorovaně z

Graftonu,“ vysvětlila Anna. „Generál Malvoisier –“

odmlčela se a opatrně dodala: „Nechává panství

pečlivě střežit.“

Simon věděl, že tohle souhlasí. Během celého

obléhání pečlivě studoval obranu Graftonu a zjistil, že

má jen velice málo slabých míst. Panství bylo malé,

ale opevněné jako hrad a po celém obvodu ho chránil

vodní příkop. Na hradbách stáli ostřelovači a v domě

se rozložil celý regiment pěšáků. A i když se

Malvoisier těšil pověsti opilce, jeho muži byli dobře

vycvičení a báli se ho tak, že ho poslouchali na slovo.

Ne, uniknout z Graftonu se skutečně rovnalo téměř

zázraku.

„Sir Henry tvrdil, že mi nebudete věřit, mylorde,“

pokračovala Anna. „Doslova řekl: Povězte mému

tvrdohlavému bratrovi, že vás musí poslechnout,

Anno. Jeho zbytečná umíněnost by mohla stát spoustu

životů.“

Jeden ze strážných se uchechtl, ale rychle zase

zmlkl, když ho Simon zpražil pohledem. Tahle

poznámka se ale Henrymu skutečně podobala.

Dokonce i tváří v tvář nebezpečí zůstával veselý a

prostořeký, ale za jeho zdánlivou bezstarostností se

skrývala bystrá mysl a schopnost zdravého úsudku.

Na druhou stranu, Anna znala Henryho z dětství.

Takže si možná jen pamatuje pár jeho rčení a vydává

je teď za nedávné citáty.

„Jestli vás Henry skutečně poslal, vsadím se, že

vám poskytl ještě další důkaz, který by mě uspokojil,“

pravil.

Anny se jeho pochybovačnost dotkla. „Pokud jste

se rozhodl, že mi nebudete věřit, mylorde,

nepřesvědčil by vás žádný jiný důkaz než osobní

setkání s bratrem,“ prohlásila odměřeně. „To však

nemohu zařídit,“ dodala a zarazila se. „Zmínil se však

o jedné příhodě. Nikdy předtím jsem o ní neslyšela, i

když jsme si jako děti dříve společně hodně hrávaly,“

povzdechla si, jako by ji vzpomínka na minulost,

která se už nikdy nevrátí, nesmírně bolela. Pak si

odkašlala a pokračovala dál.

„Když bylo Henrymu osm let, údajně jste ho

jednou ztratil v lese. Prý vás tenkrát víc zajímala

půvabná dojička krav než hlídání mladšího bratra…“

Simon strnul. Ta příhoda souhlasila, ale dávno na

ni zapomněl. Ta povolná dojička mu onoho letního

odpoledne skutečně učarovala. Nechal si hrát

Henryho chvíli o samotě na pasece, a když se vrátil, s

hrůzou zjistil, že bratr zmizel. Když mu to teď Anna

připomněla, vybavil se mu strach, s jakým ho hledal,

a úleva, když ho objevil vysoko na stromě na posedu

hajného. Ten strach byl slabou ozvěnou děsu, který

pocítil, když se dozvěděl o Henryho smrti. Měl svého

mladšího bratra nesmírně rád a vždycky se na něj

snažil dávat pozor.

Zahlédl, jak se Guy Standish poťouchle rozzářil,

ale pak zase rychle zvážněl, když zjistil, že se na něj

jeho velitel dívá. Simon nepochyboval, že do hodiny

si bude o téhle příhodě povídat celý tábor, ale nemohl

proti tomu nic udělat. Proti své vůli se rozesmál a

napětí v místnosti opadlo jako mávnutím kouzelného

proutku.

„Zrádce zatracený,“ ulevil si Simon. „Svatosvaté

slíbil, že o téhle příhodě nikomu nepoví.“

„Sir Henry přísahá, že až do téhle chvíle se o ní ani

slovem nezmínil,“ sdělila Anna. „Zoufalé okolnosti

však vyžadují zoufalé činy.“

„To máte pravdu,“ pohlédl na ni Simon. „Proto jste

také dneska přišla. Chcete vyměnit bezpečí Graftonu

za bratrův život.“

Anna rozhodila rukama. „Pro záchranu svých lidí

bych udělala cokoliv, lorde Greville.“

Simon přikývl, ale s odpovědí si dal načas. Na

vlastní oči viděl, jak mají obyvatelé Graftonu svou

paní rádi – a jak miluje ona je.

Obrátil se ke svým mužům. „Laytone, Cartere,

vraťte se na svá stanoviště. Guyi –“ Standish se

poklonil, na rtech stále široký úsměv. „Buďte tak –

hodný a přineste nám láhev vína. Tahle břečka…“

ukázal na karafu na stole, „… se nedá pít.“

S tím se otočil k Anně. „Dáte si se mnou, madam,

sklenici vína?“

Anna zavrtěla hlavou. „Nemám čas, mylorde.

Přišla jsem vám jen oznámit, že sir Henry žije a získat

od vás slib, že odvoláte plánovaný útok na panství.“

Simon jí zastoupil cestu ke dveřím. Jeho muži

zmizeli ve vánici a nechali je o samotě jen v matném

světle plamenů v krbu.

„Nemůžete teď odejít,“ namítl jemně a pohledem

se jí vpíjel do obličeje. „Pověděla jste mi zatím jen

čtvrtinu celého příběhu.“

Zavřel dveře za Standishem a přisunul Anně židli.

Tvrdou, dřevěnou, bez polstrování. Prosté stodoly a

chlévy ve vesnici Grafton skýtaly jen střechu nad

hlavou, žádné pohodlí.

Pro Simona byl šok, když před zahájením obléhání

panství našel vesnici v troskách. Brzy zjistil, že ji

mají na svědomí jednotky Gerarda Malvoisiera.

Nejprve ji nemilosrdně vyrabovaly, vzaly si, co se jim

hodilo, a pak ji jen tak pro zábavu srovnaly se zemí a

vypálily. Malvoisierovo chování bylo o to víc

neomluvitelné, že Grafton stál vždy na straně krále.

Vesničané teď žili roztroušení po okolí, zatrpklí a

zklamaní, protože stále podporovali politické názory

starého hraběte.

Simonovy jednotky panství před třemi měsíci

obklíčily a udržovaly se zbývajícími vesničany

křehké příměří. Získaly si je snahou, s jakou jim

pomáhaly opravovat obydlí, potravinami, o které se

ochotně dělily, a vlídným zacházením. Simonovi

vojáci se mohli volně pohybovat po okolí, ale Simon

si uvědomoval, že panující klid je jen zdánlivý a stačil

by sebemenší incident, a příměří by se změnilo v

krvavé půtky.

Obléhání

patřilo

podle

jeho

názoru

k

nejúnavnějšímu

a

nejnebezpečnějšímu

způsobu

vedení boje. Posádku v panství mohli přemoci jen

hladem a posléze nemilosrdným útokem. Týdny

předcházející útoku se však vlekly s ubíjející

pomalostí. Muži propadali nudě, zapomínali na

opatrnost a Simon jich za uplynulé tři měsíce už

dvanáct ztratil. V temných vesnických uličkách je

dopadli a ubodali zvědi roajalistů. Všichni měli nervy

napjaté k prasknutí a už se nemohli dočkat, až druhý

den ráno vyrazí. A teď takováhle zpráva…

Simon pozoroval, jak Anna váhavě přistupuje k

ohni a přitahuje si k sobě vlhký plášť, jako by se proti

němu chtěla zaštítit. V očích se jí zračil utrápený

výraz. Očividně měla pocit, že se už zdržela příliš

dlouho, a nemohla se dočkat, až se vrátí domů.

Simonovi se vybavilo, s jakou rozhodností se prodrala

kolem jeho mužů a vynutila si k němu přístup. V

duchu obdivoval její statečnost. Byla ještě velice

mladá, jednadvacetiletá, a ocitla se v nelehké situaci.

Její otec ležel na smrtelné posteli, v domě řádili

roajalisté a ona se musela starat o své lidi – s

vědomím, že obléhání nemůže skončit jinak než

krvavou katastrofou.

Opět se v něm zvedla zrádná vlna soucitu a jen –

vypětím vůle ji potlačil. Měl před sebou úkol, který

musel splnit, a Anně Graftonové již nevěřil. Nemohl

si to dovolit.

Přistoupil ke stolu a zapálil další svíčku, aniž by

spustil oči z jejího obličeje. Vypadala tak zranitělně a

zároveň

odhodlaně.

Nad

límcem

modrých

sametových šatů se jí rýsovala jemná bílá křivka hrdla

a látka šatů ji obepínala s elegantní svůdností, která v

něm vyvolávala tak divoké představy, že myslel na

všechno jiné než na válku. Pak však zajela rukou do

kapsy a Simon rázem zpozorněl. Zapomněl na touhu

a na mysli mu vytanula vlastní bezpečnost.

„Nemáte

u

sebe

náhodou

dýku?“

vypálil

rozhořčeně. „Pokud ano, tak mi ji okamžitě

odevzdejte.“

Anna pohodila hlavou a skousla si ret. Ruku

nechala zastrčenou v kapse a napřímila se v ramenou.

„Budu si připadat jistěji, když si ji nechám,“ odmítla

uposlechnout.

„O tom nepochybuju,“ opáčil Simon posměšně.

„Ale vyjednávači přicházejí neozbrojení. Tak zní

zákony války. Řídím se jimi i já,“ ukázal na meč,

který visel v pochvě na opěradle jedné ze židlí.

„Nežádám po vás nic, k čemu bych nebyl sám

ochotný,“ upozornil.

Anna však nechala ruku v kapse a Simon věděl, že

spíš bojuje s vlastní hrdostí než se strachem o život.

Pak si povzdechla a položila dýku neochotně mezi ně

na stůl.

„Děkuju,“ pravil Simon. „Ujišťuju vás, že vám nic

nehrozí,“ pousmál se. „Povězte mi však jednu věc,“

dodal nezávazně a vzpomněl si, jak vpochodovala do

stodoly. „Bojí se vás všichni muži?“

Anna na něj pohlédla. Oči měla tak tmavé a obličej

zastíněný, že se nedalo poznat, co se jí honí hlavou.

„Ne,“ odpověděla. „Pár se jich mě nebojí.“

Simon se zasmál. „Mohla byste je jmenovat?“

„Například můj otec,“ zvážněla, jako by ji jen

pouhá zmínka o churavějícím otci rvala srdce. „A váš

mladší bratr Henry se ke mně chová, jako bych byla

jeho starší sestra,“ pohlédla mu zpříma do obličeje.

„A potom vy, mylorde. O vás jsem slyšela, že se

nebojíte vůbec ničeho.“

„To je jen povídačka na povzbuzení morálky mých

mužů,“ opáčil Simon stručně. Překvapilo ho, jak ho

její slova vyvedla z rovnováhy. „Jenom naprostý

hlupák necítí v předvečer bitvy strach.“

Anna pomalu přikývla. „A vy žádný hlupák nejste.

Naopak, mluví se o vás jako o jednom z nejmladších

plukovníků armády parlamentu, chladnokrevném

stratégovi a statečném vojákovi, jehož se královi muži

bojí víc než kohokoliv jiného…“

Na dlouhou chvíli se na sebe zahleděli a pak Simon

ustoupil a zatlačil nohou polena hlouběji do krbu.

Vyvalily se z nich plameny a v místnosti zavonělo

jabloňové dřevo. Vznikla klamná atmosféra útulnosti,

malá teplá oáza uprostřed vánice a mužů čekajících

na rozhodující bitvu.

„Moc mě mrzí, že je váš otec nemocný,“ vyslovil

soustrast Simon. „Hrabě z Graftonu je skvělý muž.

Sice stojíme na opačných politických stranách, ale

přesto ho neustále obdivuju.“

„Děkuju,“ odhrnula si Anna tmavé vlasy z čela.

Pomalu jí usychaly, slepené do drobných půvabných

pramínků. Vypadala bledá a unavená.

„Zotaví se?“

Anna zavrtěla hlavou. „Stále ještě žije, mylorde, ale

na samém prahu smrti. Nehýbe se a nemluví a téměř

nic nepozře. Nepoznává nikoho z nás. Jedná se jen o

otázku času.“ Simon přikývl.

Přesně to samé se vyprávělo ve vesnici. Hrabě z

Graftonu již léta churavěl a nebylo divu, že král

poslal na Grafton posilu z Oxfordu, pod velením

generála Gerarda Malvoisiera. Grafton měl ideální

strategickou polohu, na hlavní stezce vedoucí z

jihozápadní Anglie do Oxfordu, a střežila ho spousta

dobře ozbrojených mužů. Generálové bojující za

parlament se také domnívali, že se tam skrývají

poklady, které roajalisté z jihozápadní Anglie poslali

králi jako finanční podporu. Proto generál Fairfax

Simona pověřil, aby se Graftonu zmocnil, s pomocí

celého batalionu pěšáků a jízdní divize.

A byl to osobně král Karel, kdo krátce po

vypuknutí války v roce 1642 nařídil, aby se Gerard

Malvoisier a Anna zasnoubili. Simon měl proto

všechny

důvody,

aby

tohoto

roajalistického

vojevůdce nenáviděl. Grafton kdysi přislíbili jemu –

stejně jako jeho dědičku, ještě před královým

zásahem. Simon Gerardem Malvoisierem odjakživa

pohrdal. Považoval ho za brutálního lumpa, který jen

zneužívá válečné situace, aby ukojil své nízké pudy.

Když se domníval, že nechal zavraždit Henryho,

začal ho nenávidět s novou silou. A skutečnost, že je s

ním Anna zasnoubená, mu připadala odporná. Z

představy, jak si Malvoisier bere její štíhlé tělo a nutí

ji se svou vyhlášenou krutostí k poslušnosti, se mu

dělalo fyzicky špatně.

Anna stála v teple u krbu a po ušlechtilých rysech

tváře jí tančily stíny vrhané plamenem svíčky. Simon

pocítil, jak se v něm cosi zachvělo. Malvoisier ji

nikdy nezíská. Pokud ovšem… zarazil se Simon v

duchu. Možná už je příliš pozdě. Pověsti tvrdily, že

Malvoisier si Annu hned po zasnoubení pojistil tím,

že ji vzal k sobě do postele. Se vší pravděpodobností

už byla dávno jeho milenkou.

Ozvalo se zaklepání na dveře a do místnosti

nakoukl Standish.

„Víno, pane,“ oznámil, postavil láhev na stůl a zase

hned tiše zmizel.

Simon jim oběma nalil a podal sklenici Anně.

Jejich ruce se na okamžik dotkly. Anna měla ledové

prsty. Simon se probral z podivného transu, do něhož

upadl po zprávě o bratrově smrti. Projel jím zvláštní

pocit, napůl hněv a napůl ochranitelský instinkt.

„Posaďte se blíž k ohni,“ nakázal rázně. „Jste

studená jako kus ledu. Tahle noc opravdu není

stvořená na procházky.“

Anna po něm střelila pohledem, ale nic neřekla a

přisedla si poslušně k polenům plápolajícím v krbu.

Když nyní osaměli, ponořila se do vlastních

myšlenek. Vyprchala z ní původní bojová jiskra a

zůstala po ní jen ničím nerušená, klidná krása. Simon

si sedl na židli naproti ní a chvíli si ji prohlížel, dokud

nezvedla oči.

„Na co si můžeme připít, když podporujeme

opačné strany?“ otázal se.

„Tenhle

konflikt

zpřetrhal

spoustu

pout,“

postěžovala si Anne. „Lidé jsou zmatení a váhají,

komu věřit. Kdo ví, jak tohle všechno skončí. Situace

se nám vymkla z rukou,“ dodala a zaváhála. „Slyšela

jsem, že vy jste se kvůli politice rozešel se svým

otcem –“

„Slyšela jste správně,“ odsekl Simon zostra.

Anna uhnula pohledem. „To je mi moc líto,“ špitla.

Simonovi se sevřelo srdce. To, jak se s otcem

odcizili, ho nesmírně trápilo. Ještě před necelými pěti

lety sedával vedle Fulwara Grevillea v parlamentu.

Při zpětném pohledu mu připadalo, že země zabředla

do občanské války téměř zbytečně. Fulwarovi se

nelíbilo, jak arogantně se král chová ke svým

poddaným, ale sloužil Koruně přes čtyřicet let, jídával

se svým panovníkem u jednoho stolu a nedokázal mu

vypovědět poslušnost. Simon na druhé straně viděl

jen monarchu, který postavil proti svým lidem

armádu a jehož moc bylo třeba zlomit. Když podepsal

vojenskou přísahu na ochranu parlamentu, otec mu

zestárl před očima. Oba věděli, co to znamená. Váží

si svého otce, či vlasti? Jeho loajalita byla navždy

rozervána ve dví.

„Patrně bychom si mohli připít na věrnost,“ navrhl

Simon. „I když pro každého znamená něco jiného,“

dotkl se sklenicí Anniny. Anna se usmála a upila

vína.

„Na věrnost,“ prohlásila. „Na něco takového

připíjím velice ráda.“

Tváře jí zrůžověly teplem a vínem. Najednou

vypadala velice mladě.

Simon se opřel o opěradlo. Ticho rušilo jen šustění

sněhu na střeše a praskání polen. Na okamžik zavládl

nádherný mír.

Pak Anna prolomila mlčení. „Tak co, lorde

Greville?“ prohlásila. „Domluvili jsme se? Slibujete,

že zítra nezaútočíte?“

„Neslibuju,“ opáčil Simon. „Alespoň zatím.“

Anna se zprudka postavila. Natáhla se po dýce na

stole, ale Simon byl rychlejší. S neúprosnou silou jí

sevřel zápěstí.

„Chováte se unáhleně,“ napomenul ji mírně,

sevření však neuvolnil. „Než se dohodneme, chtěl

bych, abyste mi zodpověděla pár otázek. Sedněte si

ještě, prosím.“

Pustil ji a Anna se posadila a promnula si zápěstí.

Simon popadl dýku a otočil ji v ruce. Ve světle z ohně

se zablýskly diamanty na jílci.

„Hezká práce,“ pochválil dýku.

„Dárek od otce,“ vysvětlila Anna.

„A bezpochyby vás také naučil, jak ji používat,“

zastrčil si Simon dýku do kapsy. „Doufám, že mi

prominete, když si ji teď nechám. Byl bych nerad,

kdyby mi skončila zabodnutá v zádech.“

Anna pokrčila rameny. Oči jí plály hněvem. Simon

věděl, že soptí, protože odmítl přistoupit na podmínky

dohody, ale nechce to dát na sobě znát.

„Nemám moc na vybranou,“ poznamenala a

pohlédla na něj. „Říkal jste, že se mě chcete na něco

zeptat. Tak do toho, mylorde. Vyslovte své otázky.“

Simon pomalu přikývl. „Dobře,“ souhlasil. „Je

pravda, že generál Malvoisier neví, že jste tady u mě

a nemá nic společného s vaším rozhodnutím povědět

mi o Henrym a pokusit se vyjednávat o bezpečí

panství?“

Simon si všiml, že Anna sebou při vyslovení

Malvoisierova jména trhla, ale víc z jejího výrazu

nepoznal.

„To

je

svatá

pravda,“

potvrdila.

„Malvoisierovi je blaho lidí na Graftonu naprosto

lhostejné. Rozhodně by mi nikdy nedovolil, abych za

ně u vás prosila.“

„Takže jste zradila svého spojence?“

Anna ho počastovala vražedným pohledem. „Jsem

spojenkyní krále!“ vykřikla. „Svoji věc jsem ani v

nejmenším nezradila a nikdy nezradím!“

Simon naklonil hlavu. V tomhle jí naprosto věřil.

Anna by svou věc nikdy nezradila. Cítil, jak se v ní

svářejí zájmy. Nejraději by ho poslala k čertu, ale

uvědomovala si, kolik je v sázce. A také vnímal její

zoufalství. Bojovala o osud obyvatel Graftonu, na

kterých jí nesmírně záleželo. Což znamenalo, že mu o

Henrym říká pravdu. Nebo je zatraceně dobrá

herečka.

„Takže trváte na tom, že Henry je naživu a zdravý

a Malvoisier mě s jeho smrtí obelhal,“ přitlačil na ni.

Anně se opět zablesklo v očích. „Přesně tak,“

potvrdila a sklopila pohled. „Sir Henry je naživu, ale

utrpěl jistá zranění.“

Simon vzplál hněvem a nenávistí.

„On mu Malvoisier ublížil?“ zahřímal a udeřil pěstí

do stolu. „To jsem si mohl myslet. Bude trpce

litovat!“

„Sir Henry se zotaví,“ ujistila ho Anne. Simon měl

dokonce pocit, jako by ho chtěla pohladit, ale na

poslední chvíli stáhla ruku. „Váš bratr je mladý a

silný a potřebuje jen trochu času…“ zarazila se a v

místnosti zavládlo hluboké ticho. Simon věděl, co

znamená. Henry se zotaví, pokud přežije zítřejší útok

na panství. Zotaví se, pokud ho Malvoisier nepoužije

jako rukojmí, nebo ho nenechá exemplárně pověsit na

hradbách.

Simonem zmítaly protichůdné pocity. Když se

domníval, že Henry je mrtvý, neměl o správnosti

útoku na Grafton nejmenší pochybnosti. Nyní by však

zaútočil s vědomím, že tam drží jeho bratra jako

vězně… Bylo by to nebezpečné – možná dokonce

lehkovážné – ale nenechá se vydírat, zejména ne

mužem jako Malvoisier.

Začal rozčileně přecházet po místnosti. Soptil

hněvem tak, že nedokázal zůstat v klidu. „Poslal mi

tělo,“ procedil přes zaťaté zuby. „Jak je to možné,

jestli je Henry naživu? Kde ho sebral?“

Anna vedle něj působila jako socha vytesaná z

kamene. Když promluvila, neotočila k němu ani

hlavu, ale Simon si všiml, jak sevřela ruce v klíně.

Uvědomil si, že není tak klidná, jak předstírá.

„Ten mrtvý muž byl jedním z Malvoisierových

vlastních vojáků,“ sdělila. „Zemřel na horečku.“

Simonovi se zatočila hlava odporem. Otočil se na

patě a vytřeštil na ni oči. „Cože?“ zahřímal.

„Malvoisier odepřel jednomu z vlastních mužů řádný

pohřeb? Nechal ho rozsekat na kusy jen proto, abych

si myslel, že se jedná o Henryho? To si říká křesťan?“

Anna se tvářila zachmuřeně. „Byli stejně vysocí a

stavění, mylorde. Malvoisierovi jen stačilo vyměnit

jim oblečení.“

Simon sevřel sklenici. Tak pevně, že ji málem

rozdrtil v dlani. Vůbec ho nenapadlo pochybovat, že

mrtvý muž je skutečně Henry. Tělo bylo zohavené k

nepoznání a mozek mu zatemnil hluboký žal.

Nepřišlo mu na mysl, že by s ním mohl Malvoisier

hrát nekalou hru. Se všemi poctami bratra pohřbil,

napsal o jeho smrti otci a začal spřádat plány, jak

Henryho krutě pomstít. Sice si uvědomoval, že je to

riskantní podnik, ale bylo mu to srdečně jedno. Chtěl

jen očistit rodinnou čest a zašlapat mrzkého Gerarda

Malvoisiera do země.

„Proč to udělal?“ zeptal se tiše. „Proč chtěl, abych

si myslel, že je bratr mrtvý?“

„Vy jste stratég, mylorde,“ upozornila ho Anna.

„Proč si myslíte, že to udělal?“

Simon se na okamžik zamyslel. „Aby mě

vyprovokoval,“ pravil pomalu. „Chtěl skoncovat s

obléháním a vylákat mě do volného prostoru, aby mě

měl lepší šanci porazit.“

„Přesně tak.“

„Takže nyní získal dvě výhody,“ uvažoval Simon

nahlas. „Přinutil mě do neuvážené akce a stále drží

mého bratra,“ pokýval hlavou. „Velice rafinované.

Téměř musím obdivovat jeho taktiku,“ přistoupil k

Anně a opřel se o židli. Stál tak blízko, že jí ve

vlasech šimral jeho dech. „Ovšem – pokud je to

pravda, lady Anno. Téměř vám věřím.“

Věděl, že věřit jí je šílenství. Stále mu mohla lhát,

aby ho přinutila stáhnout vojsko a zapříčinila jeho

porážku. Instinkt mu napovídal, že na něj nic nehraje,

ale nemohl si dovolit sebemenší slabost, natož aby s

ní soucítil. Byl unavený. Hlavu mu kalilo vyčerpání a

představa

nadcházejícího

vražedného

boje.

V

takovém stavu by se mohl dopustit osudové chyby.

Anna otočila zprudka hlavu. Probodla ho tmavýma

očima jako dýkou. Pokusila se vstát, ale Simon ji

chytil za paži a vtlačil zpátky na židli. Dělilo je jen

pár milimetrů.

„Nelžu,“ prohlásila Anna opovržlivě. „Kdybych

byla mužem, ošklivě byste si tuhle urážku odskákal.“

Simon ji jediným škubnutím vytáhl na nohy, tak

prudce, že málem převrhl židli. Anna se rozechvěla

zlostí, jen kousek od jeho těla.

„Krásná slova, milá dámo,“ vyštěkl Simon.

„Jednomu z nás však musíte lhát. Buď Malvoisierovi,

nebo mně. A on je teď váš spojenec.“

Anna se mu vytrhla, bez sebe vzteky. „Neodvažujte

se mě obviňovat, že nejsem věrná své věci,“ vyštěkla.

Hlas se jí třásl rozčilením. „Sloužím králi a zůstanu

mu věrná, dokud mě této povinnosti nezprostí.

Malvoisier –“ zarazila se a v místnosti se rozhostilo

napjaté ticho.

„Ano?“ vyzval ji Simon zostra. „Co je s ním?“

Anna se odmlčela. „Podporujeme s Malvoisierem

stejnou stranu, ale naše zájmy leží jinde,“ pravila

pomalu. „Já mám v první řadě závazky vůči králi, ale

hned na druhém místě vůči svým lidem. Musím

chránit Grafton. Takže…“ rozhodila rukama. „Přišla

jsem dnes za vámi ze své svobodné vůle, abych

vyjednala příměří, mylorde. Jestli zaútočíte, téměř

jistě zabijete svého bratra a polovinu obyvatel

panství. Máte děla – jak bychom mohli taková jatka

přežít! Odvolejte útok a zachraňte život sira Henryho

a mých lidí!“

Opět se rozhostilo ticho. Vzduch jiskřil napětím.

Simon věděl, že víc by se Anna před ním nikdy

neponížila. Víc prosit nedokázala. Přemohla svou

hrdost, přišla za ním požádat o milost pro své

poddané a on ji bude muset odmítnout. Pomalu

zavrtěl hlavou.

„Ne,“ pravil. „Plánovaný útok neodvolám.“

Anně se mihla v obličeji hrůza a šok a Simon

poznal, že nepochybovala o tom, že jí vyhoví.

Vypjala se v ramenou a zavrtala se do něj pohledem.

„Copak vy to nechápete?“ vykřikla hněvivě. „Sir

Henry je příliš slabý – nemůže se hýbat, natož

bojovat! Když zaútočíte, zahyne v bitvě, nebo ho

Malvoisier nechá pověsit. Je jeho rukojmí a

Malvoisier ho využije, aby si za něj koupil svobodu –

nebo se vám pomstil. Ať už se na to díváte z

jakékoliv strany, váš bratr je mrtvý muž!“

„To vám na něm tolik záleží?“ otázal se Simon

rozohněné.

„Samozřejmě, že mi na něm záleží,“ odsekla Anna.

„Váš otec je mým kmotrem, lorde Greville. Henry je

mi drahý stejně jako –“ zarazila se a tiše dořekla:

„Stejně jako kdyby byl můj bratr.“

„A přesto jste ho chtěla vyměnit za bezpečí

Graftonu,“ upozornil Simon zatrpkle. „Na takové

vydírání nemohu přistoupit.“

Anna na něj upírala oči plné nevíry a zoufalství.

„Takže vy mu nepomůžete?“ hlesla. „Musel jste

zešílet. Obětujete vlastního bratra!“ vykřikla hněvivě.

„Proč mi nepřiznáte pravdu, drahý pane? Nestáhnete

vojska a neodvoláte útok, abyste nevypadal jako

slaboch. Henry pro vás nic neznamená! Jde vám jen o

to, abyste nepoklesl v očích svých mužů! Záleží vám

jen na vlastní pověsti! Na ničem jiném!“

Dlouhou chvíli se jen mlčky měřili pohledem,

tmavé oči upřené do tmavých.

„I

kdybych

útok

odvolal,

Henryho

tím

neosvobodím,“ pokusil se Simon ovládnout vztek,

který jím cloumal. „Máte pravdu – Malvoisier ho drží

jako rukojmího. Můžu ho zachránit jedině tak, že se

zmocním panství.“

Anna popadla plášť. „V tom případě tady mrhám

časem,“ prohlásila. „Henry tvrdil, že si dáte říct.

Očividně má přehnané představy o vašem zdravém

rozumu.“

Simon přiskočil dvěma kroky ke dveřím a zastoupil

jí cestu. Opřel se zády o dřevěná prkna a zkřížil paže.

Anna se zastavila a netrpělivě čekala, až ji pustí ven.

Simon se však ani nepohnul.

„Poskytla jste mi krásný způsob, jak zhatit

Malvoisierův plán,“ oznámil tiše.

Anna k němu nechápavě vzhlédla.

„Jak to myslíte?“ zeptala se překvapeně.

Simon ukázal rozmáchlým gestem po místnosti.

„Malvoisier sice drží Henryho, ale já vás mám tady,

ve své moci. Rukojmí za rukojmího, život za život,“

pohlédl jí do očí. „Použiju vás na osvobození

Henryho, lady Anno. Jste teď mým vězněm.“

DRUHÁ KAPITOLA

Nevíra a zklamání zasáhly Annu jako rána do

žaludku. Chvíli dokázala myslet jen na slova Henryho

Grevillea:

Můj bratr je čestný muž. Nic vám nehrozí. Jen

poděkuje za zprávy, které přinášíte. Bude se k vám

chovat s veškerou úctou…

A ona mu věřila. Pamatovala si Simona Grevillea

takového, jakého ho poznala před dlouhými čtyřmi

lety, a měla vůči němu naprostou důvěru. Jak jen

mohla být tak hloupá! Chtěla se zachovat správně,

povědět Simonovi pravdu, zachránit Henryho i vlastní

lidi – a vydala se napospas muži nejméně stejně

nebezpečnému a nemilosrdnému jako samotný

Gerard Malvoisier. Jednala v zájmu spravedlnosti,

podstoupila obrovské riziko a Simon Greville, její

bývalý snoubenec, se jí za to takhle odvděčil.

Otočila se tak rychle, že sklenice na stole se

rozkývala a málem spadla na zem.

„To nemůžete udělat!“ vykřikla rozhořčeně.

„Důvěřovala jsem vám. Přišla jsem za vámi v dobré

víře, že se nám podaří vyjednat příměří.“

Simon nasadil neústupný výraz. „Varoval jsem vás,

že je nejlepší nikomu nevěřit.“

Na vteřinu se rozhostilo ticho. Anna na něj

pohlédla. Očividně ve svém srdci hýčkala naprosto

klamné vzpomínky. Stále si dobře pamatovala horké

odpoledne v zahradě na Graftonu, kdy se jí Simon

Greville dvořil – a políbil ji s takovou vášní a něhou,

že se do něj okamžitě zamilovala. Od té doby

nepotkala muže, který by se onomu obrazu podobal.

Chtě nechtě podle něj porovnávala všechny své

nápadníky – a ani jeden neprošel. Nyní však s hrůzou

zjistila, že se v něm celou dobu mýlila. Simon byl

úplně jiný. Proradný, lstivý a pevně odhodlaný použít

ji pro dosažení svých cílů, kovaný válečník bez

kousku soucitu v těle.

Fyzicky se nezměnil. Jen zesílil v ramenou, takže

postavou připomínal antického boha. Měl tmavé

vlasy, pronikavé černé oči a ostře řezané rysy. Na

rozdíl od bratra se téměř nesmál. Ale Henry Greville

byl stále rozpustilý okouzlující kluk. Ze Simona

vyrostl dospělý impozantní muž. Mocný, chladný,

vypočítavý – a nemilosrdný. A přesně podle toho také

jednal.

Měla utéct, když to ještě šlo. Místo toho se však

nechala

ukolébat

falešným

pocitem

pohody,

ujišťováním Henryho a zrádnými vzpomínkami. A

teď vězí v pasti, zrazená, rozhořčená a znechucená

sama sebou i mužem, do něhož vkládala tolik nadějí.

„Považovala jsem vás za čestného člověka,“

prohlásila. „Očividně jsem se mýlila.“

Simon se opíral o vrata, paže zkřížené na hrudi,

urážlivě lhostejný a uvolněný. Naprosto spokojený. V

obličeji se mu nemihl jediný náznak toho, že by se ho

její vyčítavá slova dotkla.

„Ve válce není pro čestnost místa,“ poznamenal.

„Tím, že jste přišla, jste mi krásně nahrála na ruku,

madam. Byl bych hlupák, kdybych té výhody

nevyužil.“

Anna si opovržlivě odfrkla. „Myslela jsem si, že

jste jiný,“ prohlásila a zaťala spuštěné ruce v pěst.

„Sir Henry na to alespoň přísahal. Jak ale vidím,

dopustila jsem se chyby, že jsem mu věřila.“

Simon se narovnal a pohlédl přes místnost. Působil

děsivě, ale Anna byla odhodlaná nenechat se zastrašit.

„Myslela jste si, že jsem jiný než kdo?“ otázal se

Simon tiše. „Než Malvoisier?“

„Například. Jiný než většina mužů –“ ujelo Anně

zrádné přiznání. Rychle si skousla ret. Nehodlala

prozradit, že Malvoisiera nenávidí a považuje ho za

svého úhlavního nepřítele. Nechuť k němu pojala od

prvního okamžiku, kdy se zjevil na Graftonu. Byl

nabubřelý, nelítostný a za svými cíli šel přes mrtvoly,

dokonce i vlastních lidí. Jejich spojenectví viselo jen

na tenkém vlásku. Odmítla jeho nabídku k sňatku a

Malvoisier se jí pomstil tím, že začal šířit pověsti o

jejich zasnoubení. Rozhodně se však nezakládaly na

pravdě.

Anna se podívala na Simona, který ji sledoval

upřeným, neproniknutelným pohledem. Nepodobal se

Malvoisierovi – nekřičel, neřádil ani nevyhrazoval –

ale byl dvakrát tak nebezpečný.

„Zmýlila jsem se ve vás,“ dokončila stroze. „Jste

úplně stejný jako ostatní.“

Zahlédla, jak se Simonovi zablýsklo v očích

hněvem, ale když promluvil, jeho tón zůstal klidný.

„Nemohu si dovolit nechat proklouznout takovou

nádhernou příležitost mezi prsty,“ opáčil nevzrušeně.

„To zajisté chápete. Takhle vás budu moct vyměnit za

Henryho a nikomu se nic nestane.“

V Anně se probudila nová naděje. „Chcete tím říct,

že jakmile dojde k výměně rukojmích, odvoláte útok

na naše panství?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Simon. „Vyměním vaši

svobodu za svobodu svého bratra, ale Grafton musí

bezpodmínečně připadnout parlamentu.“

Anně pokleslo srdce.

„Takže se jen chystáte vykoupit mým životem

bratrův a pak stejně zaútočíte na můj domov a na mé

lidi!“ přitiskla v náhlém výbuchu zoufalství dlaně na

tváře. „Vaše otrlost je, lorde Greville, nechutná!

Kdysi jste mému otci slíbil, že budete naše panství

ochraňovat!“

Tentokrát se v Simonově hlase ozval hněv. „Je mi

líto, madam, že se na to díváte tímhle způsobem,“

prohlásil. „Ocitli jsme se ve válce –“

Anna se roztřásla vzteky.

„Tuhle frázi používáte pokaždé, když chcete

ospravedlnit své činy!“ zapřela se rukama o opěradlo

židle u stolu. Stále na něm visel Simonův meč. Anna

cítila, jak ji pod prsty zastudila kůže pochvy.

„Doufejme, že Malvoisier bude považovat chystaný

obchod také za výhodný a přistoupí na něj,“ podotkla.

„Nejsem si tím totiž vůbec jistá.“

„Samozřejmě, že na něj přistoupí,“ ujistil ji Simon.

„Jste králova kmotřenka.“

„Ano, to je pravda,“ připustila Anna s trpkostí.

„Když ne z jiného důvodu, kvůli tomuhle mě

zachrání.“

Rozhostilo se ticho. V krbu praskala polena. V

místnosti se udělalo horko a vzduch ztěžkl napětím,

které se mezi nimi rozhořelo. Anna najednou divoce

rozhodila rukama. Zmítal jí hněv a beznaděj. Vší

silou vůle se snažila ovládnout, ale nebylo to snadné.

Nejradši by se na Simona hlasitě rozkřičela.

„Tak pro něj pošlete!“ vyzvala ho. „Na co čekáte?

Povězte Malvoisierovi, že mě držíte jako rukojmí.

Můj otec umírá a daleko raději bych byla u jeho

postele než v pasti tady u vás.“

Simon dopil druhou sklenici vína a odložil ji

opatrně na stůl. Jeho pomalá pečlivost doháněla Annu

k šílenství.

„S Malvoisierem teď jednat nebudu,“ odmítl.

„Počkám do rána, až vyvleče na hradby pro výstrahu

Henryho. Pak vás přivedu a domluvím se s ním.“

Anna zbělela jako stěna. „Zatraceně!“ ulevila si.

„Tou dobou už může být můj otec mrtvý a vy mě

připravujete o možnost, abych se s ním rozloučila,“

vykročila opět odhodlaně ke dveřím. „Dobře, když si

přejete, abych tady zůstala, budete mě k tomu muset

přinutit násilím. Bez boje se vašim plánům

nepodřídím!“

Simon se před ni postavil. „Nebraňte se, lady

Anno,“ požádal tiše. „Jestli předvedete před mými

muži scénu, špatně dopadnete. Dovnitř vás sice

pustili, ale odejít vám bez mých výslovných rozkazů

nedovolí.“

Anna se na něj vzdorovitě podívala. „Pokuste na

mě vztáhnout ruku, lorde Greville, a prokousnu vám

ji na kost.“

„To by byla obrovská chyba.“

Než stačila Anna opovědět, udělal krok dopředu,

popadl ji za rameno, přitáhl k sobě a objal volnou

rukou kolem pasu. Anna se mu pokusila vykroutit, ale

Simon ji svíral s odhodlanou silou.

„Rozječte se na mě,“ pošeptal jí do ucha.

„Nikdy!“ odmítla Anna a pokusila se ho

nakopnout. „Běžte k čertu!“

Simon se rozesmál. „Bezpochyby u něj jednou

skončím, ale teprve až se sám rozhodnu. Teď na mě

ječte.“

Anna místo odpovědi jen otočila hlavu a zakousla

se do ruky, kterou ji držel za rameno. Věděla, že ho to

zabolelo, a pocítila hluboké uspokojení. Simon tiše

zaklel, navinul si na prsty pramen jejích černých

hedvábných vlasů a odtáhl jí hlavu. Poměrně jemně,

ale znemožnil jí tím další boj.

„Jako divoká kočka!“ poznamenal. „Vzdejte se.“

Anna zaváhala. Uvědomovala si, že nemůže nic

podniknout. Bude muset ustoupit, i když se jí to

vůbec nelíbilo.

Trochu se uvolnila a Simon jí přestal táhnout za

vlasy. Horečně uvažovala. Nepodřídí se mu. Zásadně

se nevzdává. Musí existovat nějaký jiný způsob…

„Slibuju, že neuteču,“ pravila. „Pusťte mě,

abychom si mohli popovídat.“

Simon uposlechl, ale ještě než ji pustil, zabořil jí

znovu prsty do vlasů. Jemně, zlehka, téměř laškovně.

Annu to zvláštně potěšilo. Zjistila, že by se k němu

mnohem raději přitiskla, než se od něj odtáhla. Na

uchu ji stále hřálo teplo jeho dechu a na pokožce cítila

pevnost jeho mužného těla.

Simon jí přejel rukama po bocích a zadíval se jí do

očí.

„Dobře,“ podvolil se. „Slibte mi ale, že se skutečně

nepokusíte utéct.“

Anna

zaváhala.

Jeho

upřený

pohled

ji

znervózňoval. Vzpomněla si na krátký záblesk touhy,

který v jeho očích zahlédla na začátku večera. A na

reakci, jakou v ní ten objev vyvolal. Zakázanou,

nechtěnou, a přesto překvapivě silnou. Připomněla jí

první záchvěvy lásky, když jí bylo sedmnáct let.

Věděla však, že jejich vztah nemá žádnou

budoucnost. To, co k Simonovi cítila, byl jen dětský

sen, nenaplnitelná pohádka mládí.

„Tak co?“ vyzval ji Simon.

Anna naklonila hlavu a pokusila se vrátit zpátky do

přítomnosti.

„Dobře,“ řekla. „Slibuju, že neuteču.“

Očekávala, že ji Simon okamžitě pustí, ale ten si

dával na čas. Stále ji k sobě tiskl, i když už mnohem

mírněji. Anna vnímala teplo a sílu vycházející z jeho

rukou a vnitřní hlas jí našeptávala, aby se stulila do

bezpečného přístavu jeho náručí a zapomněl alespoň

na chvíli na válečné starosti a utrpení. Pak se však

ozval druhý vnitřní hlas, přísný a pronikavý. Tohle je

Simon Greville, napomenul ji rázně. Tvůj nepřítel,

který tě drží jako rukojmí. Nesmíš mu ukázat žádnou

slabost.

Varoval ji však příliš pozdě. Simonovi potemněly

oči. S mučivou pomalostí ji k sobě přivinul a sklonil

hlavu, těsně k jejím ústům. Anna zahlédla strniště

rašící na jeho bradě a temné stíny, které mu na tváře

vrhaly husté štětečky řas.

Vyschlo jí v krku. „Pusťte mě,“ zašeptala.

„Nevěřím vám.“

„Já vím,“ pousmál se Simon neradostně. „Děláte

dobře, že mi nevěříte.“

Pomalu ji pustil a Anna udělala krok dozadu. Srdce

jí divoce bušilo a podlamovala se jí kolena. Zachytila

se opěradla křesla a modlila se, aby Simon její

chvilkovou malátnost považoval za známku strachu a

nepoznal, že na ni takhle zapůsobily jeho doteky.

„O čem byste si chtěla popovídat?“ zeptal se jí

Simon posměšně. „Dobře víte, že nemáte nic, co

byste mi mohla nabídnout. Pokud ovšem –“ zarazil se

a probodl ji pohledem. „Pokud byste se mě ovšem

nechtěla pokusit uplatit svým tělem…“

Anna se na něj zamračila. Prsty sevřela opěradlo

židle. Stále přes něj visel Simonův meč. V hlavě se jí

začal rodit plán. Doufala, že se jí ho podaří

uskutečnit. Stačí, když bude pokračovat v rozhovoru

a odvede jeho pozornost…

„Jste odporný,“ vypálila.

„A vy jste zase bezmocná,“ ušklíbl se Simon

pobaveně.

Anna ho probodávala pohledem. „To, samozřejmě,

není pravda,“ opáčila nevzrušeně. „Mám oproti vám

spoustu výhod. Znám přesné rozložení Graftonu, jeho

zranitelná místa a Malvoisierovy plány. Kdyby se mi

zachtělo, klidně bych vás mohla provést bezpečně

dovnitř.“

Simon zúžil oči. „To ale neuděláte,“ upozornil.

„Nikdy byste nezradila svou věc.“

„Máte pravdu,“ potvrdila Anna zatrpkle. „Všechno,

co jsem dneska večer podnikla, bylo na záchranu

Graftonu. Neprodávám svou čest lacino.“

Simon se ironicky pousmál. „Tuše, má dámo,“

naznačil rukou zásah kordem. „Jelikož však nejste

ochotná prodat ani své zásady, ani sebe, neexistuje

nic, o čem bychom spolu mohli jednat.“

„Nechci s vámi jednat,“ opáčila Anna. „Chci vás

přinutit, abyste mě nechal jít.“

Simon si překřížil paže na hrudi. S širokým

úsměvem na rtech. Což byl přesně poslední impuls,

který Anna potřebovala. Však mu ještě ukáže.

Simona smích velmi brzy přejde.

„Jak toho chcete dosáhnout?“ otázal se Simon

pohrdlivě.

Anna sevřela jílec meče. Vytáhla ho z pochvy s

nádherně uspokojivým zasyčením kovu o kůži a

otočila se. Simon už byl na cestě k ní, ale příliš pozdě.

Než stačil udělat poslední krok, Anna mu přitiskla

špičku meče na hrdlo. Simon zůstal stát jako zasažený

bleskem.

„Přesně takhle,“ sdělila mu Anna.

Úsměv v Simonových očích se prohloubil do

čehosi velice blízkého obdivu.

„Nedokážu uvěřit, že jsem byl tak neopatrný,“

přiznal.

„Tak vidíte,“ utrousila Anna. „I zkušený bojovník

se někdy může dopustit osudové chyby.“

„Buďte, prosím, opatrná,“ požádal Simon. „Sám

jsem ten meč brousil. Je velice nebezpečný.“

„Výborně, to mě těší,“ zaradovala se Anna. Věděla,

že Simon na ni teď používá její vlastní taktiku. Snaží

se ji přimět k rozhovoru, aby odvedl její pozornost.

Mířit mečem na vojáka vycvičeného jako Simon

Greville byla hra s ohněm. Jediná chvilka

nepozornosti, a okamžitě by ji odzbrojil. Rychle a

nemilosrdně. Proto upírala pohled na špičku meče a

odmítala se mu podívat do očí.

„Teď mám něco, co můžu nabídnout, lorde

Greville,“ oznámila. „Váš život za svůj. Což je

myslím dobrá nabídka. Ustupte od dveří. Hezky

pomalu.“

Simon uposlechl. Anna se začala otáčet ke dveřím,

špičku vražedné zbraně stále namířenou na jeho

hrdlo. Nechtěla ho zabít, ale dokázala by to udělat.

Hrabě z Graftonu nikdy neměl syna, ale svou dceru

naučil, jak se bránit. Uměla to lépe než spousta jiných

mužů.

„Odložte ten meč,“ požádal Simon a rukama

naznačil, že se vzdává. „Nechám vás jít.“

Anna se zasmála. „Vy mě necháte jít? To si

myslíte, že vám uvěřím, po všem, co jste mi udělal?

A rozhodně nepotřebuju vaše svolení. Meč nedržíte

vy, ale já.“

Simon přikývl. „To uznávám. Ale nedostala byste

se ani pět metrů odtud, a moji muži by vás zase zajali.

Pojďme se dohodnout. Odložte zbraň a uzavřeme

příměří.“

Anna mu krátce pohlédla do očí. To byla chyba.

Zračilo se v nich takové nelítostné odhodlání, že

téměř ucouvla. Spěšně se zase zadívala na špičku

meče.

„Malvoisier

pravidla

příměří

nerespektoval,“

namítla. „Proč byste je měl respektovat vy – nebo

já?“

Simon se ani nepohnul. „Ani vy ani já nejsme

Malvoisier, lady Anno. Tak odložte zbraň a pojďme

si promluvit.“

Ve válce platila přísná pravidla. Simon o tom

věděl. A Anna taky. Skutečnost, že Malvoisier neměl

dost cti, aby se jimi řídil, ještě neznamenala, že i ona

klesne na jeho úroveň. Nechtělo se jí zůstat ani o

minutu déle a povídat si se Simonem Grevillem.

Nedůvěřovala mu. Zastávala však kód cti a Simon na

něj apeloval.

„Pokud se domluvíme na příměří a vy ho porušíte,

přísahám, že vás zabiju,“ prohlásila.

Simon přikývl. Už se neusmíval, ale v očích se mu

stále zračil obdiv.

„To je mi jasné,“ opáčil.

Anna ustoupila pozadu až ke dveřím a potom

sklonila špičku meče a opřela ho o podlahu.

Zamyšleně jím otočila v ruce a vyzkoušela, jak je

vyvážený. Měl dlouhou čepel a nádherně tvarovaný

jílec.

„Krásná zbraň,“ poznamenala. „Meč kavaleristy.“

„Patříval mému otci,“ vysvětlil Simon a promnul si

čelo. „Věnoval mi ho a já ho teď používám k boji na

straně jeho nepřátel.“

Annu ohromila bolest v jeho hlase. Obvinit Simona

Grevillea z toho, že není loajální a zpronevěřil se

přesvědčení svého otce, by bylo velice snadné, ale

znala mnoho mužů, kteří dali přednost vlastnímu

přesvědčení a morálním zásadám před hlasem rodiny.

Bojovali za to, co považovali za správné. Král Karel

povolal armádu proti vlastnímu parlamentu, a

dokonce i ona, přesvědčená roajalistka, chápala, že

existují lidé, kteří tento králův krok považují za zradu.

„To je mi líto,“ pronesla tiše.

Simon přenesl váhu z nohy na nohu. „Možná je to

ode mě sentimentální, ale byl bych rád, kdybyste mi

ten meč vrátila, lady Anno.“

Anna přikývla.

„To si dokážu představit.“

Simon zajel rukou ke kapse kabátu a Anna si

najednou uvědomila, že tam má stále její nůž.

Pozvedla špičku meče k jeho hrudi a Simon se

zarazil.

„Ne tak rychle, lorde Greville.“

„Promiňte,“ omluvil se Simon. „Jenom jsem vám

chtěl vrátit nůž. Předpokládám, že má pro vás

obdobnou hodnotu jako otcův meč pro mě.“

Annu zapálily v očích zrádné slzy. Nesmírně si

vážila všeho, co jí kdy otec dal, ať už se jednalo o

materiální či duševní statky, a čím víc slábl, tím víc ji

trápilo vědomí, že ho brzy navždy ztratí. Otec se

pohyboval na prahu smrti a nebude trvat dlouho a

zbyde jí po něm jen příklad oddanosti králi a loajality

vůči lidem na panství Grafton. Přišla ten večer do

Simonova tábora proto, že věděla, že otec by se

zachoval stejně. Dal by přednost blahu svých lidí před

hrdostí a klidně by kvůli němu riskoval i vojenskou

porážku.

Rychle zamrkala, aby ji slzy úplně neoslepily.

„Položte ten nůž na stůl,“ požádala zastřeným hlasem.

„Pomalu. A nepřibližujte se ke mně.“

„Té chyby se nedopustím,“ souhlasil Simon.

Anna sledovala, jak sahá rukou do kapsy, vytahuje

dýku a pokládá ji opatrně na stůl mezi dvě prázdné

sklenice od vína. Pak spustil paže a ustoupil. Anna

zhluboka vydechla úlevou.

„Výborně. Takže…“ přizpůsobila se Simonovu

nevzrušenému tónu. „Žádal jste o příměří. Na čem

byste se chtěl dohodnout?“

Simon si přejel dlaní po čele. „Moc toho není,“

přiznal. „Slibuju, že se budu chovat čestně. Můžete

jít.“

Anna se opět rozbušilo srdce nadějí, ale tentokrát s

pocitem, že možná doufá marně.

„Co jste to řekl?“ zašeptala.

Simon ukázal ke dveřím. „Řekl jsem, že můžete jít.

Vraťte se na Grafton. Přišla jste vyjednávat a já jsem

nepřistoupil na vaše podmínky. Rozmyslel jsem si ale

rozhodnutí vyměnit vás za Henryho. Bylo unáhlené a

nesprávné. Víc vám toho nemám co sdělit.“

Anna zůstala stát. Simonova náhlá změna názoru jí

vyrazila dech. Když ji teď nechá jít, co se stane s

Henrym? Malvoisier ho bude dál držet jako

rukojmího a Simon nebude mít nikoho, koho by za

něj nabídl.

„Co ale váš bratr?“ zeptala se.

Simon se zasmál, s trpkým podtónem v hlase.

„Hraju hazardní hru, lady Anno. Riskuju bratrův

život, abych se zmocnil Graftonu. Dům musí

připadnout parlamentu. Vyjednávání o rukojmích by

jen oddálilo rozhodující bitvu.“

Anna potřásla ohromeně hlavou. „Ale Malvoisier

může Henryho zabít…“

Simon si povzdechl. „Malvoisier si určitě dobře

uvědomuje, že živý rukojmí mu přinese víc užitku

než mrtvý,“ sdělil. „Bude potřebovat Henryho

zdravého pro případ, že by si později potřeboval

zachránit svůj mizerný krk,“ dodal a odvrátil se, ale

Anna si přesto stačila všimnout bolesti, jež se mu

zračila v očích. Simon se bál o bratra daleko víc, než

byl ochoten přiznat. Tím, co vyprávěl Anně, se snažil

přesvědčit i sám sebe.

„Vůbec to není tak snadné, jak tvrdíte,“ obvinila ho

rozhořčeně. „Dobře víte, že podstupujete obrovské

riziko!“

Simon se k ní opět otočil, ústa stažená bolestí.

„Ano, vím o tom,“ připustil. „A jestli kvůli mně

Henry zemře, budu si své rozhodnutí rok vyčítat.“

Anna se na něj pevně zadívala. Vycítila, že se

úmyslně tváří drsně, aby si ji udržel od těla. Nechtěl

její soucit – ani její díky. Nepřál si nic, co by je

mohlo sblížit, nic, co by prozradilo, co ve skutečnosti

cítí.

„Na bratrovi vám nesmírně záleží,“ pravila jemně.

„A záleží vám i na vašem otci. Necháváte mě teď jít,

aby můj otec nezemřel sám a nešťastný. Vážíte si ho.

Dobře totiž víte, jaké to je, když se vám vlastní rodina

odcizí a zpřetrháte s ní pouta.“

Simon se zatvářil jako bouřkový mrak. Vyzařovala

z něj taková síla a zloba, že se Anna zachvěla.

„Stačí!“ okřikl ji, ale hned se zase uklidnil. „Už jste

řekla víc než dost, madam. Možná si myslíte, že mě

znáte, ale to není pravda. Vůbec nic o mně nevíte,“

napřímil se v ramenou. „Patrně si namlouváte, že vás

pouštím z kavalírství, lítosti, velkomyslnosti nebo

jiného ušlechtilého citu,“ dodal posměšně. „Pokud

jsem však podobné ctnosti někdy vyznával, dávno

jsem na ně zapomněl. Žádného rukojmího prostě

nepotřebuju. Graftonu se zmocním i bez něj.“

Annu krutost skrývající se v jeho slovech upřímně

šokovala. „Mluvíte o zničení mého domu, jako by to

byla nejprostší věc na světě,“ zašeptala otřeseně.

„Chystáte se vyvraždit mé lidi a já vám v tom

nemohu zabránit.“

Na okamžik měla pocit, že se za kamennou maskou

na Simonově obličeji mihlo cosi podobného výčitkám

či lítosti, pak se však opět zatvrdil. Když promluvil,

zněl mu v hlase mrazivý chlad. „Ne, nemůžete mi v

tom zabránit,“ potvrdil. „Obdivuji však, že jste se o to

pokusila. Teď běžte.“

Anna položila meč na stůl a začala si oblékat plášť.

Hrdlo měla stažené bolestí. Stále nedokázala uvěřit,

že je tak krutý, ale věděla, že ho nepřinutí přiznat

pravdu. Svého bratra hluboce miloval, poznala to na

něm, když mu poprvé sdělila, že žije, ale ve hře bylo

příliš mnoho, než aby to připustil. Ve válce, kde jeden

z nich podporoval krále a druhý lid, by bylo příliš

nebezpečné dát najevo jakékoliv city.

A přesto cítila, jak ji Simon propaluje svýma

černýma očima. Jako by mezi nimi všechno

nevyhaslo, stále je k sobě poutala přitažlivost, jíž se

bojí poddat, protože bojují na opačných stranách.

Anna si uhladila plášť na ramenou. Simon stál u

dveří a ona kolem něj bude muset projít. Už se

nemohla dočkat, až bude zase doma, když ho však

míjela, cosi ji přinutilo, aby mu pohlédla do obličeje.

Najednou nevěděla, co by mu měla na rozloučenou

říct.

Simon ji vzal nečekaně za ruce. Díval se na ni tak

pronikavě, až jí pohledem spaloval vnitřnosti. „Jste

zasnoubená s mým úhlavním nepřítelem,“ pravil tiše.

„Chystám se přinést zkázu na váš dům i lidi. Když

řeknu, že je mi to líto, budete mě považovat za lháře,

ale věřte mi, že se pokusím, aby rána, která dopadne

na Grafton, byla co nejmírnější.“

Anna se zachvěla. Bezděčně se pohnula a Simon

zesílil stisk.

„Chápu,“ opáčila a na rtech se jí objevil slabý,

smutný úsměv. „Jak jste sám řekl, ocitli jsme se ve

válce. Ve válce umírá spousta lidí.“

„Dávejte na sebe zítra pozor,“ poradil Simon,

pohlédl krátce na ruce, za které ji držel, a pak zpátky

do jejího obličeje. „I když mi nevěříte, uposlechněte

mé rady. Až útok začne, seberte jen pár svých

nejbližších a zamkněte se v nejbezpečnějším místě v

domě. Dám vám vědět, jakmile bude po všem.“

Anna mu věnovala vážný pohled. „Vy opravdu

věříte, že vyhrajete?“ zašeptala.

„Ano.“

Anna si skousla ret.

„Mám o vás strach,“ přiznala.

Ta slova jí vyklouzla dřív, než je stačila pořádně

zvážit. Slyšela, jak se Simon zprudka nadechl. Stáli u

sebe tak blízko, že jí nemohlo nic ujít. Simonovy oči

nyní zářily touhou a Anna věděla, že ji chce

přitáhnout k sobě a zulíbat do sladkého bezvědomí.

Ona si přála úplně to samé. Celé tělo ji bolelo touhou

spojit jeho vášeň s vlastní, zažehnout oheň o oheň.

Nechápala, jak k tomu mohlo dojít. Vždyť ho

nenáviděla, protože se chystal zničit její domov, ale

přesto mu nedokázala odolat.

Simon se znovu nadechl. „Jestli najdu zítra Gerarda

Malvoisiera dřív, než najde on mě, přejete si, abych

ho kvůli vám nechal naživu?“ otázal se zastřeně.

Rozhostilo se ticho jiskřící emocemi a pak se v

Anně vzedmula prudká vlna nenávisti. Celý večer se

jí dařilo tvářit statečně a neprozradit, co si o Gerardu

Malvoisierovi skutečně myslí. Mlčela v zájmu

loajality vůči králi, která je oba pojila. V tomto

ohledu byl Malvoisier jejím spojencem, ale už

nedokázala nic předstírat. Nechtěla Simona dál

klamat.

„Ne,“ pravila hlasem roztřeseným záští. „Nechci,

abyste ho kvůli mně ušetřil, lorde Greville. Vzal mi

všechno, co mi bylo drahé, a nenávratně to pošlapal a

zničil. Otcův život, můj domov, věrnost mých lidí…“

zaklonila hlavu a setkala se se Simonovým upřeným

pohledem. „Jestli mi, lorde Greville, chcete prokázat

laskavost, zabijte toho netvora. Zabijte ho kvůli mně.“

Simon se jí vpil na okamžik do očí a pak ji jediným

rázným pohybem přitáhl k sobě. Rukou jí zajel do

vlasů, zmocnil se jejích rtů a Anna jen tiše vykřikla,

přivinula se k němu a rozevřela rty. Žár jeho vášně ji

probudil k životu. Hlava se jí zatočila přílivem touhy

– a náhlým poznáním. Vrátila se zpátky do minulosti,

opět jí bylo sedmnáct a stála ve sluncem prozářené

zahradě na Graftonu.

V tomhle polibku však nebyla ani stopa po

mladické nevinnosti. Simon do něj vložil veškerou

sílu muže toužícího po dospělé ženě a Anna mu

instinktivně odpovídala. Prahla po chuti jeho jazyka a

dotecích jeho rukou na svém těla. Zapotácela se,

Simon ji objal rukou kolem pasu a dvěma

odhodlanými kroky ji odnesl k rozestlanému polnímu

lůžku.

Položil ji na tvrdou pryčnu, přilehl k ní a opět se

zmocnil jejích úst, hladově a náruživě. Anna se

nebránila. Všechen strach a zoufalství, s jakým za

ním onen večer přišla, se přetavily v omračující

výbuch vášně. Věděla, že by ho měla nenávidět, ale

nebyla toho schopna. Toužila jen po bezpečí a

naplnění slibů z minulosti. To, co k němu cítila, se

velice nebezpečně podobalo lásce.

Simon jí roztřesenými prsty rozepnul háčky a

rozvázal stužky na šněrovačce. Pak sklonil hlavu,

políbil ji na krk a zajel jí rukou pod spodní košili. Na

tváři ji pohladily jeho tmavé vlasy a Anna se zachvěla

touhou. V sporém světle z ohně v krbu a svíčky

vypadal jeho obličej soustředěně, neoblomně a

podivně vážně.

Odhrnul jí spodní košili, nabral do dlaně její ňadro

a stiskl zlehka zuby růžovou bradavku. Anna

zasténala, vypjala se k němu, zabořila mu prsty do

vlasů a přitáhla si ho k sobě na rozpálenou pokožku

prsou. Ležela nyní nahá do půl pasu, s rozepnutou

šněrovačkou a vlasy rozhozenými po polním lůžku.

Cítila, jak jí Simon vykasal těžkou sukni šatů a

pohladil ji po stehně. Pak ji na obnažené pokožce

zamrazila ledová prázdnota. Propadla strachu, zoufale

se po Simonovi natáhla, hlavu stále zamženou touhou

a ohromením. Nahmatala však; jen prázdnotu. Simon

zmizel. Do Anny se dala zima a zachvátil ji pocit

samoty.

Otevřela poděšeně oči. Simon seděl na okraji lůžka,

ruce pevně sevřené za zády, jako by bojoval sám se

sebou, aby ji zase neobjal. A i když měl odvrácený

obličej, Anna v něm zahlédla stejný šok, jaký

prožívala i ona.

Poznání pravdy ji udeřilo jako závan ledového

vzduchu. Simon Greville si ji málem vzal, přímo u

sebe v táboře na polním lůžku, jako voják lacinou

holku v příkopu. A ona se mu nebránila. Simonu

Grevilleovi, svému zapřísáhlému nepříteli. Panebože,

čeho se to jen dopustila?

S poděšeným výkřikem vyskočila na nohy, v

obličeji rudá jako pivoňka, a začala si překotně

zapínat šněrovačku. Když byla hotová, popadla plášť

s kožešinou a navlékla se do něj jako do brnění.

Musíš okamžitě pryč, rychle, rychle, hnalo se jí

hlavou.

Simon se také postavil.

„Anno,“ oslovil ji poprvé za ten večer pouhým

jménem. Hlas měl ochraptělý touhou a Anna se při

jeho zvuku zachvěla. Simon vypadal omámeně a

zmateně, patrně úplně stejně zmateně, jako si

připadala ona sama. A jestli si nepospíší, popadne ji

opět do náruče a odnese zpátky na lůžko. Protože i on

se nechal oklamat duchy minulosti a uvěřil, že by se

mohli vrátit do prosluněné zahrady na Graftonu.

Zprudka zavrtěla hlavou. „Ne. Nic neříkejte.“

požádala a zabořila se do pláště. Byla jí hrozná zima a

cítila se sama, jako ještě nikdy v životě.

„Udělala jsem chybu,“ vykoktala. „Na okamžik

jsem si myslela, že by se nám mohlo podařit začít

ještě jednou od začátku, ale to samozřejmě není

možné. Není možné vrátit čas.“

Dívali se jeden na druhého a Anna v Simonových

očích četla to samé, co zmítalo i jí. Hlubokou lítost

nad tím, že už se takhle nikdy nepotkají. Třeba se už

vůbec nikdy nepotkají, pokud Gerard Malvoisier zítra

vyhraje. Simon může zahynout uprostřed krvavé,

kruté bitvy. A Anna i její lidé při útoku na panství.

Tahle sladké chvíle, radost z opětovného setkání, je

možná poslední, co spolu zažili.

Ne, napomenula se Anna přísně. Nechala ses jen

zviklat vzpomínkami na minulost. Život pokračuje

dál a ty mu musíš čelit.

„Dobrou noc,“ rozloučila se spěšně. „Dávejte na

sebe zítra pozor.“

S tím otevřela dveře a vyrazila ven do vánice.

Zakousl se do ní takový mráz, že by se nejraději hned

zase otočila a vrátila se do bezpečí a tepla Simonovy

náruče. Věděla však, že až se příště zase potkají –

pokud se potkají – bude ona Anna z Graftonu, a

Simon Greville vítězem, který se zmocnil jejího

milovaného rodinného sídla. Bude mezi nimi panovat

zatrpklé přátelství. Opět proti sobě budou stát jako

zarytí nepřátelé.

TŘETÍ KAPITOLA

„Madam!“ vrhla se k Anně Edwina, jakmile se její

paní objevila na vrcholku schodiště a položila ruku na

kliku dveří od své komnaty. Její obličej byl ve světle

pochodně napjatý a bledý. „Je tady generál

Malvoisier,“ upozornila významně. „Ptal se po vás.“

Anna se na okamžik zastavila. Projel jí známý

osten odporu. To bylo naprosto typické. Malvoisier si

vybral ke kontrole přesně dobu, kdy se jí podařilo

vyklouznout z domu. Napadlo ho, že se vytratila

proto, aby navštívila nepřátelský tábor? Anna se při té

představě zachvěla a zavřela oči. Pak odhodlaně

otevřela dveře.

„Děkuju, Edwino.“

Na duševní přípravu měla jen několik vteřin.

Gerard Malvoisier stál velitelsky rozkročený u krbu, s

rukama propletenýma za zády a obličejem ke dveřím.

Obrovský, masitý a namyšlený, jako by Annina

komnata patřila pouze jemu. V odulém obličeji mu

potměšile zářila zarudlá očka. Roky blahobytného

života mu zničily zdraví a přidaly mu na věku. Anna

přes celou místnost cítila, jak z něj i nyní táhne

alkohol.

Malvoisier ji probodával zkoumavým pohledem.

Anna si rychle přitáhla plášť. Na rtech stále cítila

Simonovy polibky a pokožku měla rozpálenou jeho

doteky. Pozná Malvoisier, co prováděla? Dokáže číst

v jejím obličeji? Zaplaťpánbůh, že si před vstupem do

věže ještě upravila vlasy a uhladila šaty. Na okamžik

si dovolila vzpomínku na Simona, ale rychle ji zase

odehnala. Tímhle zážitkem se bude zabývat, až

pomine současné nebezpečí. Vypjala se v ramenou,

vyklouzla z pláště a přistoupila k Malvoisierovi s

veškerou nenuceností, jíž byla schopna.

„Dobrý večer, pane,“ pozdravila upjatě. „Co pro

vás mohu udělat?“

Anna se k siru Gerardu Malvoisierovi chovala

vždycky velice formálně. Byla to jediná možnost, jak

si ho udržet od těla a odolat jeho neustálému nátlaku.

Malvoisiera tón jejího hlasu vůbec nepotěšil.

Nesouhlasně se zamračil.

„Pro začátek byste mi, madam, mohla vysvětlit,

kde jste byla,“ požádal rázně. „Vaše komorná mi

nedokázala vysvětlit, kam jste zmizela.“

Anna přes jeho rameno zahlédla, jak Edwina

omluvně rozhodila rukama. Další lidé v místnosti.

Annina sestřenice Muna, štíhlá osmnáctiletá dívka, a

oddaný sluha John Causton stáli zcela nepohnutě.

Muna měla skloněnou hlavu a upírala pohled do

podlahy. Anna věděla, že Malvoisiera nenávidí stejně

jako ona, ale má dost rozumu, aby to maskovala

přihlouplou podřízeností. A co se Johna týkalo,

všechny svaly v těle měl napjaté odporem. Malvoisier

ho každý den peskoval a komandoval tak, že Anna

nechápala, jak to ten chudák mohl vydržet. Když byl

však Malvoisier nablízku, hráli všichni své role.

„Byla jsem v kostele,“ zalhala chladnokrevně.

„Modlila jsem se za výsledek zítřejší bitvy.“

Nevěděla však, jestli jí Malvoisier uvěřil. Na plášti

jí utkvělo daleko víc sněhu, než kolik by se na něm

stačilo usadit během krátké cesty přes nádvoří do

kostela. Malvoisier k ní přistoupil. Bylo jasné, že je

opilý a útočně naladěný, nedočkavý nadcházejícího

boje.

„A jak to zítra, lady Anno, dopadne?“ Anna

rozevřela nevinně oči. „To je v rukou božích, pane.

Musíme mu důvěřovat.“

Malvoisier znechuceně zabručel. Na takovéhle

náboženské řeči mu nezbýval čas. „Zítra slavně

zvítězíme,“ oznámil nabubřele. „Zmocnili jsme se

ostatně Henryho Grevillea a ještě tomu jeho na—

foukanému bratrovi ukážeme, co musí udělat, aby

získal své maso a krev zpátky.“

Anna zahlédla, jak Muna otevřela ústa, aby něco

namítla, ale vzápětí se zase vzpamatovala a nic

neřekla. Celou dobu se o Henryho Grevillea obětavě

starala a propadla jeho chlapeckému šarmu. Anně

přišlo zábavné sledovat, jak Muna rychle mění

názory. Jednu chvíli mluvila o Henrym jako o

otravném klukovi, který ji v dětství tahal za culíky, a

vzápětí se v jejích očích objevil zasněný výraz a

začala chodit po panství tanečním krokem. Anna jí

její první lásku upřímně přála, ale problém spočíval v

tom, že Henry stejně jako jeho starší bratr bojoval na

straně parlamentu.

Ale i ona měla pro Henryho slabost. Ze zraněných

mužů vyzařovalo zvláštní kouzlo, které dávalo

snadno zapomenout na skutečnost, že se jedná o

nepřátelské vojáky. Těžko mohla Muně něco vyčítat.

Moc dobře věděla, co právě prožívá. Vždyť se sama

kdysi zamilovala do Henryho staršího bratra.

Anna vrhla po Muně pohledem. Edwina k ní

přistoupila a postavila se k jejímu boku, aby ji trochu

podpořila. Muna se tvářila sklíčeně. Uvědomovala si,

že následující ráno vyvedou Henryho na hradby a

buď bude během několika minut volný, nebo mrtvý.

Každopádně ho už nikdy neuvidí.

„Sir Henry je příliš nemocný, než aby byl schopen

přesunu,“ namítla Anna rázně a odložila plášť na

komodu. „Naléhavě vás prosím, abyste ho nechal na

pokoji.“

Malvoisier opovržlivě zavrčel: „Nechal na pokoji!

Nebojte, krásně si zítra odpočine. Poslouží nám jako

štít proti nepříteli, i kdybych ho měl odtáhnout v

bezvědomí na střechu. Šetřete si svůj soucit pro otce,

děvče. Jak se staříkovi ostatně daří?“

Anně z neuctivosti v jeho hlase naskočila husí

kůže, ale odpověděla se vzornou zdvořilostí.

„Děkuji za optání, pane. Zdravotní stav lorda

Graftona zůstává nezměněný. Každou hodinu se

úpěnlivě modlím, aby se zotavil.“

S vítězoslavným uspokojením zahlédla, jak se

Malvoisierovi mihl v očích strach. Věděla, že v něm

stále doutná téměř nábožná hrůza, že by se hrabě z

Graftonu mohl zase uzdravit a potrestat ho za

všechno, co během svého prozatímního správcovství

na panství prováděl. Anna mu nikdy neprozradila, že

k ničemu takovému nedojde. Její otec umíral a

nemohly ho zachránit ani sebeupřímněji míněné

modlitby. Ale využívala Malvoisierových obav a

nezapomněla se při každé vhodné příležitosti o otci

zmínit. Jednou musela dokonce použít jméno krále

Karla. Opilý Malvoisier si vynutil přístup do její

komnaty, pokusil se ji znásilnit a odradila ho až

výhrůžka, že si postěžuje u vznešeného kmotra. To

Malvoisiera vyděsilo a už si na ni nikdy nic

podobného nedovolil. Ale myšlenky, že by ji mohl

získat, se nevzdal. Neustále na ni dorážel a doufal, že

zlomí její vůli. Dnes v noci se mu to rozhodně

nepodaří, napadlo Annu škodolibě. Ani kdykoliv

jindy.

„Za pánovo zotavení se modlíme úplně všichni,“

ozval se věrný John. Malvoisier ho počastoval

vražedným pohledem a pak se otočil na patě a zamířil

ke dveřím.

„Mějte Grevillea za pár hodin připraveného, abych

ho mohl použít jako páku k vyjednávání,“ křikl ještě

přes rameno. „A co se týká vás ostatních, jste mi

srdečně ukradení. Klidně se můžete upéct v pekle.“

Dveře se za ním s bouchnutím zavřely a na

schodech z věže zaduněly jeho hněvivé kroky. V

komnatě se rozhostilo na několik vteřin ticho a pak

Edwina přistoupila po špičkách ke dveřím a nepatrně

je pootevřela. Světlo z lucerny ozářilo prázdné

schodiště. „Johne, přineste, prosím, z kuchyně horké

mléko pro lady,“ požádala. Pak přistoupila k Anně a

vzala ji za ruce. „Jste, holčičko, promrzlá až na kost a

hrozně bledá. Pojďte blíž k ohni.“

Anna se nechala odvést ke krbu. Přesně to jí

nedávno poradil Simon Greville, projela jí živá

vzpomínka. Od okamžiku, kdy vstoupila k sobě do

komnaty, si připadala rozpálená, zmrzlá a rozechvělá,

jako by měla zimnici. A také ji trápily výčitky

svědomí: jako by se tím, že se Simonem jednala o

Graftonu, dopustila obrovské zrady. Byla to však

jediná věc, kterou mohla pro záchranu svých lidí

udělat. A nyní jim bude muset přiznat, že neuspěla.

Anna se objala pažemi. Před očima jí pluly obrazy,

jak by mohla zítřejší bitva dopadnout.

Simon Greville… Čekala, že bude při setkáním s

ním nervózní. Těšil se pověsti chladného, vysoce

inteligentního stratéga, před nímž se klepaly strachem

i zkušení vojáci, natož ženy. Přesto však počítala s

tím, že se s ním dohodne lépe než s věčně opilým

Malvoisierem – jak se ukázalo, zcela marně.

Zaskočilo ji však i něco jiného. Nečekala, že ji

bude i po čtyřech letech stále přitahovat, dokonce s

ještě větší silou, přestože je její nepřítel…

Muna ji zatahal za rukáv. „Setkala ses s lordem

Grevillem?“ zeptala se šeptem. Drobný štíhlá Muna s

obrovskýma tmavýma očima vyvolávala dojem, že ji

zlomí první závan trochu ostřejšího větru, byla však

mnohem silnější, než ve skutečnosti vypadala.

Narodila se jako nemanželská dcera mladšího bratra

hraběte a po otcově smrti ji přivezli na Grafton, aby

vyrůstala společně s Annou. Anna si ji okamžitě

zamilovala. Neměla žádné vlastní sourozence a

přijala Munu za sestru. Velice si vážila její

společnosti i přátelství.

Teď se na ni smutně pousmála. „Opravdu jsem se s

ním setkala. Pověděla jsem mu, že jeho bratr je

naživu,“ řekla a zaváhala. „Měl z té zprávy obrovskou

radost a nesmírně se mu ulevilo.“

Muna si nepatrně povzdechla. „A jaký je lord

Greville nyní, Anno? Podobný jako bratr Henry?“

zapýřila se při vyslovení milovaného jména.

Edwina zachytila Annin pohled a protočila oči.

Sladké, nevinné namlouvání mezi Munou a Henrym

Grevillem spočívalo jen v milostné poezii a držení se

za ruce, což Anně připadalo naprosto správné.

Edwina však byla mnohem přízemnější a špatné

Henryho básničky a sonety jí připadaly k smíchu.

Anna si ale moc dobře pamatovala, jaký dokáže být

jeho bratr, a byla nesmírně ráda, že Henry je zraněný

a leží upoutaný na lůžku. Kdyby se dvořil se stejnou

přímostí jako Simon, musela by se bát o Muninu čest.

Muna i Edwina ji pozorovaly se zvědavostí v očích.

Anna usedla s procítěným povzdechem na dřevěnou

stoličku u krbu.

„Lord Greville je Henrymu velice podobný, jen je

mnohem –“ zarazila se, když zaznamenala nepokrytý

zájem svého publika. „Mnohem příkřejší,“ dokončila

opatrně, aby neprozradila, co se v ní odehrává.

„Smilování boží!“ vykřikla Edwina uštěpačně.

„Jako sir Henry, jen příkřejší!“ probodla svou

bývalou svěřenkyni pohledem. „Pěkně jste zrůžově-

la, mylady. Mám pocit, že se mi vybavuje, jak jste se

o lorda Grevillea zajímala, když přišel na Grafton

požádat o vaši ruku.“

Ozvalo se zaškrábání dřeva o kámen, dveře se

otevřely a do komnaty vstoupil John. Anna si od něj

vděčně vzala šálek s horkým mlékem, přitiskla si ho

na tvář a objala ho prsty. John ji zachránil na poslední

chvíli. Kdyby nepřišel, Edwina by se určitě pustila do

obsáhlého vyptávání.

„To už je, Edwino, hrozně dávno, před více než

čtyřmi lety,“ upozornila. „Zapomněla jsi, že teď

Simon Greville a já stojíme na opačných stranách?“

Edwina jen cosi zabručela. Annini nejbližší

služebníci k ní byli naprosto loajální, ale co se týkalo

věrnosti králi či parlamentu, měli na tento problém

daleko prostší názor. Podle nich znamenala každá

občanská válka jen zbytečné utrpení, rvala chudým

lidem jídlo od úst, rozeštvávala bratry a připravovala

matky o syny. Královu věc podporovali zejména

proto, že hrabě byl králův muž a jeho politické

přesvědčení sdílela i jeho dcera.

A Anna jim teď musí říct, že neuspěla, že přináší

špatné zprávy.

„Lord Greville útok na Grafton neodvolá,“

prohlásila bez vytáček. „Požádala jsem ho a on

odmítl.“

Pohlédla na ně přes okraj šálku. V místnosti se

rozhostilo ticho a v očích i tvářích jejích služebníků

se zračila hrůza. Doufali, že je zachrání, a propadli

teď stejnému zoufalství, jaké pociťovala i ona.

Pak si John odkašlal.

„Udělala jste, co bylo ve vašich silách, mylady,“

pronesl ochraptěle. „Daleko víc, než co by pro nás

kdy udělal ten zbabělec Malvoisier. Tak se kvůli

tomu netrapte.“

Muna ji popadla za ruku. „On odmítl odvolat útok,

i když by tím mohl zachránit Henryho? Ach Anno…“

Anna potřásla unaveně hlavou. „Je mi líto, Muno.

Opravdu jsem se snažila. Přísahám. Lord Greville

však tvrdí, že útok na panství je nejlepší způsob, jak

sira Henryho zachránit. Takže…“ nechala větu

nedokončenou.

„Král,“ prohlásil John a oči se mu rozsvítily nadějí.

„Král určitě přispěchá na pomoc, aby zachránil svůj

poklad. Nemyslíte, madam?“

Anna zavrtěla hlavou. „To nemůže. Bylo by to pro

něj příliš nebezpečné. Kdyby zaútočil a neuspěl,

mohla by vyjít najevo pravda o jeho tajemství.

Nezbývá nám nic jiného než mlčet a čekat.“

„Dobře, tak budeme čekat,“ prohlásila Edwina

rázně, i když byla celá pobledlá. „Jak to, madam,

dopadne? Myslíte, že lord Greville vyhraje?“

„To je docela dobře možné,“ připustila Anna, příliš

unavená a otřesená, než aby dokázala lhát. „Má děla a

Grafton nemá šanci dělostřelecký útok přestát. Na to

není naše opevnění stavěné.“

Stiskla Muně ruku a postavila se na nohy. „Johne,

Edwino, běžte prosím do kuchyně a připravte nějaké

zásoby. Nejlépe chleba, sýr a pivo. Pak sem přiveďte

ostatní služebnictvo. Také budeme potřebovat dřevo

na podpal a vodu. Pokusíme se přestát útok tady ve

věži. Muno, dojdi za sirem Henrym. Pokud spí, ne

abys ho probudila. Jen nerada bych ho musela vydat

generálu Malvoisierovi.“

Muna se trochu rozzářila a vyrazila ochotně ke

dveřím.

„Bůh jí žehnej,“ zadívala se za ní Edwina. „Je ještě

skoro dítě a prožívá krásu první lásky. Ať už se dnes

v noci stane cokoliv, nečeká ji nic dobrého.“

„To nečeká nikoho z nás,“ upozornila Anna

otevřeně. Věděla, o čem mluví. Pokud Malvoisier

zvítězí, ukončí sice obléhání, ale začne zase řádit ve

vesnici a v širokém okolí. Pokud zvítězí Greville a

zmocní se Graftonu… Anna se při té představě

zachvěla.

Pokud

Grafton

padne

do

rukou

parlamentářů, bude stát jako jediná mezi Simonem a

královým pokladem.

„Musím se jít podívat, jak se daří otci,“ oznámila.

Vyšla z komnaty, minula schody vedoucí na malou

observatoř a došla chodbou až k ložnici hraběte. Když

otec onemocněl, odstěhovala se ze svých vlastních

prostor v hlavní části domu a zařídila si pár místností

vedle otcových, aby se o něj mohla lépe starat. Vzala

s sebou i své služebnictvo. Tempest Tower byla

nejstarší částí budovy a poskytovala dost prostoru,

aby se tam všichni vešli. A tohle uspořádání se

ukázalo velice výhodným, když na panství vtrhl

roztahovačný Malvoisier a začal se tam chovat jako

doma. Ze začátku se mu pranic nelíbilo, že Anna

bydlí úplně odděleně, ale ta si trvala na svém. Za

žádnou cenu se nehodlala vzdát svého soukromí.

Otcovu ložnici osvětlovala jediná svíčka postavená

na komodě u postele. Místnost působila v jejím světle

studeně a pochmurně, jako by nehybná postava na

posteli stále více odcházela do říše stínů. A Anně

skutečně připadalo, že otec ještě více zeslábl. Dýchal

jen velice slabě, a když ho pohladila, zašustila jí pod

prsty ledová suchá pokožka. Posadila se na

čalouněnou židličku u postele a vzala ho za ruku.

Otec se ani nepohnul. Ve tváři měl poklidný vážný

výraz. Už se téměř vzdálil mimo její dosah.

A přesto, když už si myslela, že s ním nikdy

nepromluví, se hrabě zavrtěl a zachvěla se mu oční

víčka.

Anna se naklonila dopředu, aby zachytila jeho

slova.

„Otče?“

„Králův poklad…“ vydechl hrabě sotva slyšitelně.

„Je v bezpečí?“

„Ano, otče,“ ujistila ho Anna hlasem staženým

dojetím. „Nedělej si starosti. Všechno je v pořádku.“

„Ty taky?“

„Já taky,“ ujistila ho Anna a uvolnila trochu

sevření, protože jí přišlo, že ho drží příliš pevně.

„Všichni si přejeme, aby ses zotavil. Šetři silami.“

Hrabě se nepatrně pousmál. „Nesmysl. Nedávej mi

falešnou naději, holčičko.“

„Dobře, otče.“

„Umírám.“

„Já vím,“ přiznala Anna, oči zalité slzami. „Kéž by

to nebyla pravda.“

Hrabě slabě zavrtěl hlavou. „Malvoisier…“

zašeptal. Pak si pokusil navlhčit rty a Anna mu

přiložila k ústům sklenici s vodou tak rychle, že

trochu vylila.

„Nevěř mu,“ poučil ji hrabě.

„Budu si to pamatovat, otče.“

„Potřebuješ silného muže.“

„Poradím si i bez něj.“

„Nesmysl,“ zopakoval hrabě, stiskl jí pevně prsty a

pak je zase pustil, jako by ho to úsilí naprosto

vyčerpalo. „Vezmi si Grevillea, když tě požádá. S

mým požehnáním.“

Anna se zamračila. Otec měl sice podlomené zdraví

a zmítala jím horečka, přesto však musel vědět, že

Simon Greville obléhá Grafton. A jak ho mohlo

napadnout, že by si ji chtěl vzít? Určitě začíná

blouznit.

„Mýlíš se, otče,“ upozornila jemně. „Lord Greville

teď stojí na opačné straně. O moji ruku požádal před

dlouhým časem. Naše zasnoubení bylo zrušeno.“

„Požádá ještě jednou,“ usmál se hrabě spokojeně.

„Vím o tom. Je to rozumný muž. Vezmi si ho. Je to

moje přání.“

Na to Anna nic neodpověděla. Nechtěla lorda

Graftona

zbytečně

rozrušit.

Chtěl

jí

zajistit

budoucnost, i když by to znamenalo, že jeho dcera

poruší věrnost králi a vezme si za muže parlamentáře. Zdálo se, že v tu chvíli je to jediné, co mu

může přinést vytoužený klid. Tak proč by mu to

vymlouvala?

„Teď se musíš vyspat,“ nařídila jemně a

pozorovala, jak otec obrací hlavu, zavírá oči a

poslušně jako dítě usíná.

Anna netušila, jak dlouho u otcova lůžka seděla,

když se však postavila, byla celá ztuhlá. Sklonila se a

políbila otce na ústa, podivně studená a suchá.

Vytryskly jí slzy. Pochopila, že otec ji opouští. Dokud

žil, zbývala jí ještě jiskřička naděje. Ta však teď

pohasíná a ona zůstane brzy úplně sama, proti celému

světu.

Přitiskla si ruce na srdce a vyrazila vrávoravě ke

dveřím. Ve věži panovalo ticho. Bylo velice pozdě a

Annu najednou přepadla děsivá únava. Potřebovala se

nutně vyspat, ale věděla, že se jí nepodaří zamhouřit

oka. Do rozhodující bitvy zbývalo jen pár hodin a

celé panství se připravovalo na odražení útoku.

Z náhlého popudu zamířila ke komnatě, která

patřívala její matce. Když sira Henryho Grevillea

zajali a zranili, odmítla se Anna podřídit Malvoisierovým rozkazům a nakázala, aby ho odnesli do

místnosti, kde bude moct osobně dohlížet na to, jak se

zotavuje. Malvoisier zuřil, ale neodvážil se jí postavit.

Jen řval, nadával, házel v slavnostním sále

porcelánem a broušenými sklenicemi, ale Anna

neustoupila ani o píď. Henry Greville zůstal ve věži

Tempest Tower, v komnatě její zesnulé matky.

Anna otevřela potichounku dveře. Přesně jak

předpokládala, Muna seděla u Henryho postele.

Očividně mu předčítala z knihy žalmů, potom však

usnula a kniha se jí svezla z klína na zem. Nyní

poklidně oddechovala, hlavu opřenou o opěradlo

křesla, a držela Henryho za ruku. Celá ta scéna

působila poklidně a mírumilovně, jako by se v

podhradí vůbec nechystala bitva.

Henry Greville se podobal bratrovi natolik, že

Anně při pohledu do jeho spícího obličeje poskočilo

srdce. Okamžitě se jí vybavil Simon. Ten však tak

poklidně nepůsobil. Když se na ni díval, zračila se mu

v hlubokých tmavých očích vypočítavá inteligence a

Anna věděla, že má proti sobě nebezpečného

nepřítele, s jakým si není radno zahrávat. Přesto s ním

však bude muset zkřížit zbraně. Je jediná, kdo může

ochránit králův poklad. A to pomyšlení jí nahánělo

strach.

Paměť je zvláštní věc, pomyslela si Anna, když

sebrala ze země knihu žalmů a položila ji tiše na

stolek, aby neprobudila Munu a Henryho. Neviděla

Simona Grevillea čtyři roky, ale celou tu dobu nosila

v hlavě jeho obraz. Naprosto klamný, jak se ukázalo.

Současný Simon byl mnohem impozantnější a

přitažlivější.

Anna se ještě jednou podívala na Henryho. Vypadá

Simon ve spánku stejně zranitelně? Nechybělo mnoho

– a bývala by to možná zjistila. Málem skončila v

jeho posteli, odhodila všechny zábrany, zapomněla na

dobré vychování a dala průchod vášni, kterou v ní

vzbuzoval. Něco takového ještě nezažila. Simon ji

zaskočil zcela nepřipravenou a bezmocnou vůči jeho

drsnému šarmu.

Anna zavřela opatrně dveře, zastavila se v tmavé

chodbě a objala se pažemi. Panovala tichá noc, ale

vzduch se chvěl napětím. Nadcházející bitva, hrozba

smrti, nejasná budoucnost… Anna se zachvěla.

Všechny tyto obavy ji vehnaly do náruče Simona

Grevillea. Přála si s ním zůstat, zapomenout na noční

můry, najít u něj útěchu. Ale už jen ten samotný

nápad byl ostudný, zrozený ze zoufalství. Bojovali na

opačných stranách. Navždy zůstanou zarytými

nepřáteli.

Anna sešla dolů po schodech, zastavila se v rohu

nádvoří a sledovala vojáky připravující se k bitvě.

Malvoisier nepostavil před Tempest Tower žádnou

stráž. Téměř jako by mu vůbec nezáleželo na bezpečí

hraběte a jeho dcery. Všude jinde se však jeho muži

činili. Anna přes závoj sněhu viděla, jak se hemží na

cimbuřích a ve věžích. U střílen zaujímali postavení

vojáci s mušketami, pevně odhodlaní zastřelit

každého, kdo by se pokusil vyšplhat po hradbách.

Kopiníci s bajonety a dělostřelci valili po nádvoří

obrovské sudy se střelným prachem. Všude syčely a

praskaly ohně a dodávaly celé scéně nadpozemského

vzezření. Anna věděla, že Grafton je dobře vybavený

arzenálem. Malvoisier s sebou přivezl bohaté zásoby.

Ale stačilo by trochu ohně, a všechen střelný prach by

vyletěl do vzduchu. A to by znamenalo konec panství

i jeho obyvatel.

Anna se otřásla, vrátila se do věže, zavřela za sebou

těžká dubová vrata a pečlivě je zajistila zevnitř

závorami. V držácích na stěnách schodiště a chodby

pomrkávaly v průvanu pochodně. Věž se halila do

strašidelného, zlověstného ticha. Anna si pevně

připomněla, že prastará věž přestála stovky let

válečných vřav a zatím ji nikdo nedobyl. Příliš jí to

ujištění však nepomohlo. Dál se chvěla jako osika. Z

kuchyně zaznívaly slabé hlasy Edwiny, Johna a

ostatních služek. Edwina tam zamířila a na okamžik

se zastavila přede dveřmi. Pak je odhodlaně otevřela a

vstoupila dovnitř. Všichni seděli těsně u ohniště.

Když ji zaslechli, obrátili k ní tváře, v nichž se zračila

taková naděje, že Anna pokleslo srdce. Spousta z žen

měla v posádce manžele, otce a syny.

„Všechno je připraveno, milady,“ ujistila ji Edwina

statečně. „Teď nám nezbývá než čekat.“

Anna přikývla a odešla se ještě jednou podívat za

otcem. Svíčka stále hořela a v místnosti voněl lůj.

Anna usedla ztěžka na židličku. Tělo lorda Graftona

se ztrácelo pod přikrývkou, neuvěřitelně křehké a

hubené, jen stín statného muže, jakým kdysi býval.

Dýchal o něco slaběji než před půl hodinou. Anně

sklouzla po tváři slza, ale rozhodně si ji setřela rukou.

Lékař tvrdil, že otec možná slyší její hlas, i když často

vypadá, že ji nepoznává. Povzbuzoval ji, aby mu

předčítala, ale k tomu neměla Anna tu noc sílu. Jen

tiše seděla, v duchu si přehrávala vše, k čemu po

Malvoisierově příchodu na Grafton došlo, a po chvíli

se přistihla, že se úpěnlivě modlí za vítězství dobra.

Připadala si neskutečně rozervaná. Věděla, že by si

měla přát, aby v nadcházejí bitvě vyhrál Gerard

Malvoisier, ale pokud k tomu skutečně dojde, Grafton

ztratí všechnu naději na spravedlnost. Když konečně

usnula, na tvářích jí usychaly stružky hořkých slz.

„Madam! Madam!“ zatřásly jí upracované mozolnaté ruce. Anně třeštila hlava. Musela usnout tváří

na otcově lůžku. Podpírala si ji dlaní, a když ji

vytáhla, měla ji mokrou od slz. Pomalu se narovnala.

Byla celá rozlámaná a její tělo křičelo, že by chtělo

pokračovat ve spánku.

„Co se děje?“ zeptala se a pohlédla ke kamennému

parapetu okna. Obloha začínala šednout prvním

náznakem svítání. „Stalo se něco? Začal už útok?“

„Ano, milostpaní,“ potvrdila Edwina hlasem

přeskakujícím strachem. „Pojďte se podívat!“ popadla

Annu za paži a ukázala k oknu.

Anna se s námahou postavila. Zábly ji nohy a měla

je ztuhlé tak, že nedokázala téměř chodit.

Klopýtavě zamířila k okennímu parapetu, ale než se

k němu dostala, ozvala se charakteristická pronikavá

rána a zvuk dělové koule drtící kámen.

„Ostřelují hradby!“ vysvětlila Edwina a zaryla

Anně prsty do ruky. „Brána je už vylomená! Ach

madam…“

Anna se opřela o stěnu a zadívala se z okna.

Otevřel se jí pohled připomínající peklo. Přestalo

sněžit, ale po obloze se hnaly zlověstné nízké mraky.

Hlavní brána Graftonu visela vyvrácená v pantech a

vedle ní zela v hradbě obrovská díra po dělové kouli.

Nádvoří pokrývaly úlomky kamene. Vojáci bojovali

muž proti muži s meči a píkami v rukou. Kolem ohňů

se ve sněhu smíšeném s popelem povalovala

zhroucená bezvládná těla.

Pak kdosi pronikavě vykřikl: „Oheň!“

Anna pohlédla dolů k úpatí věže. Stál tam Gerard

Malvoisier a držel v ruce zapálenou louči. Na

okamžik pohlédl vzhůru a Anna ve světle plamene

zahlédla, že mu na rtech pohrává spokojený

zlomyslný úsměv. Kolem věže se vršily sudy se

střelným prachem. Pak se Malvoisier s děsivou

pomalostí rozmáchl a odhodil louči na připravené

sudy. Vysušené dřevo vzplálo jako papír a Edwina

zaječela.

„Podpálil věž! Nechá nás uškvařit zaživa!“

Výbuch střelného prachu otřásl starými kamennými

zdmi s takovou silou, že se Edwina a Anna

zapotácely. Ložnice hraběte zůstala chladná, ale

rychle do ní pronikal zápach kouře. Z nádvoří se

ozývaly výkřiky, syčení a praskání plamenů.

Anna se zprudka odvrátila od okna. „Musíme

všichni dolů. Tajným východem k vodnímu příkopu.

To je jediná možnost!“ rozhodla.

Edwina přikývla. V očích se jí zračila hrůza.

„Madam, váš otec…“

Anna pohlédla na nehybnou postavu na posteli.

Srdce jí sevřely ledové prsty strachu. Pochopila, že

její otec odešel. Umřel v noci, když spala, příliš

unavená, než aby si toho všimla. To poznání ji zdrtilo.

„Nezbývá nám čas,“ zadrmolila přes cvakající

zuby. „Musíme pryč.“

Vyvlekla Edwinu do chodby, kde se už hemžilo

vyděšené služebnictvo. Nemluvňata plakala, ženy

naříkaly. Prostory věže se rychle plnily kouřem a

ještě podivnějším, podezřelejším zápachem. Anna

poznala, co to je. Jedovatá síra. Malvoisier ji

přimíchal do slámy ke střelnému prachu, aby měl

jistotu, že skutečně zahynou. Když neuhoří, tak se

všichni otráví.

„Johne!“ popadla za ruku starého věrného

služebníka Johna Caustona. „Pomozte Muně odnést

sira Henryho dolů po schodech. Edwino,“ uchopila za

ruku svou bývalou chůvu. „Ohlídejte králův poklad.

Ať se mu nic nestane a hlavně ať se neztratí.“

Pak shromáždila ostatní a vysvětlila jim, co má v

plánu. V čele hloučku vyděšeného služebnictva

vyrazila k malým dvířkům vedoucím k vodnímu

příkopu. Věž se otřásala novými a novými výbuchy a

stěnami pronikal žár. Anna zaslechla, jak nahoře nad

schodištěm vzplály s praskotem první gobelíny na

stěnách. Když odemykala dvířka k příkopu, třásla se

jí ruka.

Podařilo se jí je však otevřít a přivítal je blahodárný

chlad a vlhkost vody.

„Rychle, pospěšte si,“ pobízela své nejvěrnější.

„Dolů do šachty!“ Rychle začala sestupovat po

kluzkých schůdcích obalených mechem. Spodní

dvířka jí nešla otevřít. Dřevo nabobtnalo v rámu a

musel jí pomoct John. Vyrazil je ramenem. Pak

konečně stanuli na malé kamenné plošině vybíhající

nad hladinou příkopu.

„Neumím plavat!“ zhrozila se Edwina. V jedné

ruce svírala Munu a v druhé malé dítě. Ostatní se na

ně tlačili tak, že hrozilo, že spadnou do vody. „Ach

madam –“ zanaříkala zoufale.

Vojáci parlamentu zdolali vnější hradby a stáli

připraveni v bojovém postavení na druhé straně

příkopu, řady a řady mužů v plné zbroji. Nad hlavami

jim vlála korouhev Grevilleů. Anna zvýšila hlas, aby

překřičela hukot ohně a praskání výstřelů z mušket.

„Zastavte palbu! Pomozte nám! Máme u sebe sira

Henryho Grevillea!“

V kapitánovi poznala Guye Standishe. S úlevou

sledovala, jak zvedá ruku a vydává rozkaz k zastavení

palby. Mušketýři poslechli a sklonili zbraně. Kdosi

přibíhal s primitivním pontonovým mostem. Položil

ho přes příkop a John ho popadl a pomohl upevnit na

druhém konci. Vyděšení sloužící vyrazili přes příkop,

Muna s Johnem napůl přenesli a napůl převedli sira

Henryho a pak se řady nepřátelských vojáků

rozestoupily a udělaly místo jezdci na koni.

Byl to Simon Greville. Na jeho cínově šedivé

zbroji zářily rudočerné barvy Grevilleů. Seskočil z

koně, krátce objal bratra Henryho a pak vzhlédl a

podíval přes příkop, přímo Anně do očí. Anna se

stáhlo hrdlo dojetím. Poslední ze služebnictva

překonal most a na druhém břehu stála Edwina. V

jedné ruce stále držela malou holčičku a druhou na ni

mávala, aby si pospíšila. Anně přeběhl mráz po

zádech. Ohlédla se přes rameno na Tempest Tower. A

pak se otočila na patě a rozběhla se zpátky k úzkým

schůdkům.

Stará věž hořela zpočátku pomalu. Byla postavena

z prastarého kamene, v němž se za staletí nastřádala

vlhkost. Střelný prach však narušil základy i zdivo a

oheň se začínal prasklinami rychle šířit.

Anna utíkala chodbou k otcově ložnici. Dusila se, v

plicích ji pálil kouř, snažila se to však nevnímat.

Hnala ji potřeba říct závěrečné sbohem. Při záchraně

služebnictva na to nezbyl čas, životy jejích

nejvěrnějších jí byly přednější. Nyní však potřebovala

alespoň trochu klidu, aby se s otcem řádně rozloučila.

Poklekla vedla jeho lůžka, zabořila obličej do

měkké, bohatě vyšívané přikrývky a sevřela ji zoufale

v prstech. Proč si mě opustil právě nyní, když tě

nejvíc potřebuju? pomyslela si nešťastně.

Den za dnem sledovala, jak otec chřadne a pomalu

odchází, nyní ji však opravdu opustil a zůstala po něm

jen děsivá prázdnota. Navzdory otcovu zdravotnímu

stavu stále doufala v nemožné. Kojila se marnými

nadějemi, že se přece jen zotaví a vrátí se mu stará

síla. Ta naděje však nyní vyhasla.

Na podlaze se válely šedivé kotouče dýmu. Anna

se vytáhla s námahou na nohy a sklonila se, aby otce

naposledy políbila. V tu chvíli se dveře ložnice

rozletěly a vevalil se jimi hustý dusivý kouř. Anna se

rozkašlala. Za zády slyšela rychle se přibližující

hučení ohně a praskání dřeva. Pochopila, že se

zpozdila. Zemře stejně jako otec, přesně jak si přál

Malvoisier.

Někdo ji zvedl prudce ze země a obrátil k sobě.

Simon Greville. Obličej měl zčernalý sazemi,

prachem a potem. Pod loketníkem brnění svíral

dlouhý meč. Zpod helmice mu vykukovaly slepené

černé vlasy a oči mu plály hněvem. Připomínal bytost

z jiného světa, bájného boha války a pomsty, a

rozhodně z něj šel strach.

„Co to tady, krucinál, vyvádíte?“ zahřměl. „Jestli se

mnou okamžitě neodejdete, budete následovat otce do

hrobu rychleji, než si dokážete představit,“ dodal s

rozhorleným rozhořčením.

Anna se mu pokusila vykroutit, otočila hlavu a

pohlédla na nehybné tělo pod pokrývkou na posteli.

Simon ji jediným mocným trhnutím přitiskl k sobě a

obrátil se s ní ke dveřím. Kopl do nich, vyrazil je z

pantů a překročil práh. Anna se mu ještě stačila

podívat přes rameno. Po sloupcích postele šplhaly

první plamínky a ozařovaly otcův mrtvý voskový

obličej.

Anna se rozvzlykala a zabořila obličej do

Simonová krku. Pak ji však přemohla hrdost a žal.

„Alespoň mě pusťte,“ postěžovala si. „Umím

chodit!“

„Přes plameny neprojdete,“ okřikl ji Simon rázně.

„Kdepak, mylady. Budeme spolu muset přes střechu.

Jinak se odsud nedostaneme.“

Simon ji vynesl do pekla v chodbě. Koberce na

stěnách se už vznítily a oheň přiživoval průvan od

schodiště. Plameny vytvořily smrtonosnou hradbu.

Hněvivě se po nich natahovaly a hrozily, že je každou

chvíli zahubí. Simon postavil Annu na zem, popadl ji

za ruku, otočil se opačným směrem a rozběhl se ke

schodům na střechu.

Anna lapala po dechu, dusila se kouřem a v uších jí

hučelo řádění ohně. Společně se jim však podařilo

dostat až ke dvířkům na střechu. Rozrazili je, stanuli

na čerstvém vzduchu a Anna se zlomila v pase. Opřel

se do ní vítr a vehnal jí vlasy do obličeje. Přes jejich

záclonu viděla, jak všude poletují drobné jiskřičky.

Střecha pod jejíma nohama žhnula jako rozpálená

plotna.

„Rychle,“ pobídl ji Simon. Anna roztřeseně

vykročila a uklouzla na hladké břidlici. Simon tiše

zaklel a vzal ji opět do náručí. S kočičí zručností se

vydal po zkosené střeše. Anna se neodvažovala

pohnout. Snažila se být lehká jako pírko a nevyvést

Simona z rovnováhy. Stačil by jediný chybný krok, a

oba by se zřítili dolů do propasti příkopu.

Po čase, který jí připadal jako věčnost, se dostali do

bezpečí rohové hlásky. Simon ji jemně postavil na

kamennou obrubu a přidržel ji rukou kolem pasu.

Nebyl ani trochu zadýchaný a tvářil se, jako by se

právě vrátili z příjemné procházky lesem.

Anně se však podlamovala kolena. Téměř se

styděla, jak je slabá. Začali sestupovat po schodech na

nádvoří, ale v polovině se jí zatočila hlava a musela

se zachytit o stěnu. Simon ji opět objal kolem pasu,

počkal, až si trochu odpočine, a poslední úsek ji snesl.

Jakmile stanuli na nádvoří, ozvalo se mocné zapraštění, jako by se rozestoupila země. Zřítil se však

vrcholek věže. Propadl se dovnitř a strhl s sebou

všechna podlaží. Z trosek se vyvalil prach, štiplavý

kouř a na sněhu zasyčely zbytky ohořelých trámů.

Anna odvrátila tvář. Z jejího bývalého domova

nezbylo nic jiného než hromada suti. Slyšela, jak k ní

přibíhají John s Edwinou a vzrušeně povykují.

Vnímala je však z obrovské dálky. Byla příliš

unavená, osamělá a nešťastná. Dokonce natolik, že

ani netrvala na tom, že dokáže stát sama. Právě v tu

chvíli potřebovala sílu Simonových paží a iluzorní

bezpečí, které jí nabízel. Vyčerpaně se mu opřela

hlavou o brnění na hrudi, zavřela oči a nechala se

unášet pocitem jistoty. Alespoň na okamžik si

povolila na nic nemyslet.

Simon Greville stál na cimbuří panského sídla

Grafton a prohlížel si obraz zkázy pod sebou na

nádvoří. U srdce ho hřálo hluboké uspokojení.

Podařilo se mu uzmout Grafton Malvoisierovi, svému

nenáviděnému nepříteli, a přišel při tom jen o pár

mužů. Ztráty na straně roajalistů byly daleko větší.

Jeho vojáci už začali s odklízením mrtvých těl. Simon

pokaždé trval na tom, že i těm, kteří nebojovali na

jeho straně, musí být vystaven důstojný pohřeb.

Narozdíl od Malvoisiera. Ten se nerozpakoval nechat

zohavit vlastního muže, který zemřel na horečku.

Simon se opřel o kamenný parapet a nadechl se

chladného nočního vzduchu. Grafton padl přesně, jak

očekával, ale Malvoisier unikl. Vyklubal se z něj

největší zbabělec v celém království. Vůbec se

Simonovi nepostavil a vzal nohy na ramena ještě před

koncem boje.

Když stáli pod hradbami, Standish Simonovi

oznámil, že Malvoisier nechal podpálit nejstarší věž.

Simona to příliš nepřekvapilo. Domníval se, že se

jedná o součást Malvoisierovy taktiky. Ustupující

vojska často podpalovala svá stanoviště, aby se

vítězům dostaly do rukou jen bezcenné trosky.

Pak se však Standish od prchajících roajalistických

jednotek dozvěděl, že věž obývá Anna se svým

služebnictvem. Malvoisierova krutost a obojakost

rozzuřily Simona doběla. Zapálit panství a vědět

přitom, že v něm zahynou nevinní lidé, kteří

podporují krále, bylo naprosto neomluvitelné.

Malvoisier se tím činem stal mužem mimo zákon.

Simonovi se nesmírně ulevilo, když se Anna

objevila se svým služebnictvem na druhé straně

vodního příkopu. Dělal si o ni obrovské starosti a byl

rád, že ji vidí živou a zdravou. O to více se vyděsil,

když se opět otočila a vrátila se do věže. Okamžitě

vyrazil za ní, navzdory Standishovu naléhavému

varování, že věž je smrtelně nebezpečná. Simon si

nemohl pomoct. Pohánělo ho totiž ještě cosi hlubšího

než obdiv a kavalírství.

Když ji však našel, soptil vzteky. Všechno ho

svrbělo, aby ji popadl a pořádně s ní zatřásl. Jakmile

ji však zvedl, ohromilo ho, jak je lehká, křehká a

zranitelná. Obrovsky se mu ulevilo, že za své

bláznovství nezaplatila životem.

Od předchozího večera stejně nedokázal myslet na

nic jiného než na ni. Vyvolala v něm touhu, jakou

ještě k žádné ženě nepocítil, a přestal se ovládat.

Ta touha ho ještě neopustila. Chtěl ji tak, že ho

bolelo celé tělo. Nejednalo se však o chtíč vyhládlého

vojáka žijícího dlouho bez ženy. Šlo mu o Annu a o

nikoho jiného. A existoval jediný způsob, jak ji

získat, jediný způsob, jak napravit své hanebné

chování v předvečer bitvy v táboře. Musí si vzít Annu

Graftonovou za manželku. I přesto, že stojí na opačné

straně a raději by zemřela, než by zradila krále.

Simon se narovnal v ramenou. Grafton mu padl do

rukou a do rukou mu padne i jeho paní. Kdysi dávno

mu přislíbili obojí. Nadešel čas, aby uplatnil svůj

nárok.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Anna prospala celý den a noc, ponořená do žalu

neznajícího čas ani místo. Probudila se až za svítání

druhého dne, stále zdrcená a nešťastná, ale s

vědomím, že na ni čekají práce, povinnosti a lidé, o

které se musí postarat.

S námahou se vyvlekla z postele a bez námitek se

podřídila Edwinině péči. Zatímco ji bývalá chůva s

útrpným mručením česala a oblékala, Anna ji

podrobila výslechu, co se na Graftonu od vítězství

parlamentářů odehrálo nového. Celý dům bzučel

činorodou lidskou činností, která doléhala až k ní do

komnaty. Anně to připomnělo staré časy, kdy byl její

otec ještě naživu, plný síly a neomezený vládce

panství.

„Lord Greville začal se svými muži s odklízením

trosek a opravami škod,“ pustila se Edwina do

vyprávění. „Nechal naplnit sýpky a dopravit

potraviny. Dokonce i čerstvý chleba a maso, madam!

Už nemusíme jíst jen nakládanou zvěřinou a uzené

ryby! Nebojte, brzy budete zase vypadat jako

znovuzrozená.“

Anna se zadívala na svůj odraz v zrcadle na

toaletním stolku, před kterým ji Edwina česala.

Vypadala unaveně a ztrhaně. Černá je opravdu

skličující barva, usoudila. Působila v ní jako živá

mrtvola. Jako by z ní někdo odčerpal život.

„Můj otec,“ zmínila se nahlas o svém největším

trápení. „Našli jeho tělo?“

Edwina se zarazila s kartáčem v ruce a nasadila

zasmušilý výraz. „Nenašli, milostpaní. Z věže vůbec

nic nezbylo. Shořela až na základy.“

„Pohřební hranice,“ podotkla Anna, zachvěla se a

objala se pažemi. „A co generál Malvoisier? Zajali

ho?“

„Nezajali, milostpaní,“ sdělila Edwina nešťastně

další špatnou zprávu. „Utekl a opustil své jednotky.

Nikdo neví, kam se uchýlil.“

Anna vytřeštila oči. „On utekl?“ vyhrkla nevěřícně.

„To je přece jeden z nejzbabělejších činů, jakých se

voják může dopustit –“

„Správně, mylady,“ sevřela Edwina přísně rty.

„Lord Greville ho nechal všude hledat. Pár z

generálových vojáků uniklo, ale většina padla do

zajetí a lord Greville je poslal generálu Cromwellovi,“ doplnila a odmlčela se. „Lord Greville je dobrý

člověk. Mohl je nechat zastřelit, ale ušetřil jim život.“

Anna poděšeně vzhlédla.

„Nechat zastřelit? To mě vůbec nenapadlo!“

zalapala po dechu. „Kdybych to tušila, pokusila bych

se jim nějak pomoct –“

Edwina ji poklepala po rameni. „Už jste, madam,

pomohla víc než dost. Zachránila jste nám život, když

se nás generál Malvoisier pokusil upálit! A pro jeho

vojáky byste stejně nemohla nic udělat. Ať už se o

lordu Grevilleovi říká cokoliv, je čestný a spravedlivý

a zachoval se k našim mužům milosrdně.“

Anna si uhladila rukama černou látku sukně.

Věděla, že Edwina má pravdu. Simon je mohl nechat

všechny popravit a nikdo by mu nemohl nic vyčítat.

Dodržel slovo, že se bude ke svým nepřátelům chovat

čestně. Narozdíl od Malvoisiera, který se svými činy

postavil mimo zákon. Annu by zajímalo, kam utekl.

Možná se rozjel rovnou na dvůr do Oxfordu, aby králi

Karlovi jako první pověděl o pádu Graftonu. Tím by

získal možnost vylíčit události ve svém vlastním

světle a udělat ze sebe tragického hrdinu, ne

odporného zbabělce a zrádce.

„Kolik mužů ztratil Grafton?“ zeptala se a otočila

se na stoličce. „A lord Greville – byl někdo z jeho

mužů zraněn? Vůbec mě nenapadlo, že možná

potřebujete pomoct s ošetřováním.“

Edwina si povzdechla.

„Nikomu z Graftonu se nic nestalo. Naši muži

utrpěli jen pár škrábanců, které nestojí za řeč.

Malvoisier ztratil přes padesát mužů, ale lord Greville

pouhých šest. Ale mám pocit, že i kvůli těmhle šesti

se upřímně trápí.“

Anně se sevřelo srdce lítostí. Uvědomila si, jaký žal

teď musejí prožívat rodiny padlých vojáků. „A co sir

Henry?“ zeptala se. „Doufám, že se mu po tom

rozrušení příliš nepřitížilo.“

Edwina se usmála a nenápadně si utřela slzu. „Je z

něj, madam, nový člověk. Po boku bratra úplně

rozkvetl. A co se týká lorda Grevillea – ten se sice

tváří jako zarputilý bojovník, ale když zjistil, že bratr

je skutečně naživu, byl hluboce dojatý.“

„Přesně tak jsem si to představovala,“ potvrdila

Anna. Moc dobře si pamatovala Simonův hněv a žal,

když si ještě myslel, že Malvoisier Henryho

zavraždil. Oba bratry poutalo pevné sourozenecké

pouto.

„Lord Greville se na vás, madam, ptal,“ sdělovala

Edwina. „Několikrát za den zjišťoval, jak se vám

daří,“ odmlčela se. „A neposlal posla. Chodil se ptát

osobně. Požádal, abychom mu dali okamžitě vědět, až

se probudíte.“

„A udělali jste to?“ otázala se Anna. V duchu ji

napadlo, že je to velice zajímavá zkouška oddanosti

jejího

služebnictva.

Podvolili

se

instinktivně

Simonovým rozkazům, aniž by se jí předem zeptali?

Edwina po ní vrhla potměšilý pohled. „Ano,

milostpaní,“ přiznala. „Když jste se ráno probudila,

poslala jsem mu neprodleně zprávu. Lord Greville

není muž, jehož rozkazy by se daly brát na lehkou

váhu. Nepotřebuje prosit, může hned žádat.“

„To je pravda,“ připustila Anna procítěně.

„Nařídil, že jakmile se budete cítit trochu lépe,

máte mu dát vědět, protože by se s vámi chtěl setkat,“

pokračovala Edwina. „Mám to teď udělat, madam?“

„Předpokládám, že nic jiného nám nezbývá,“

povzdechla si Anna. Simon Greville se teď stal

pánem Graftonu. Mohl ji k sobě povolat s arogantní

panovačností dobyvatele, ale zachoval se úplně jinak.

Počkal, až se bude na to cítit dostatečně silná. Což od

něj bylo laskavé, ale Anna usoudila, že to nic

neznamená. Jen se diplomaticky rozhodl získat trochu

času a udeřit později, až bude jeho postavení na

panství ještě pevnější.

„Moc dobře víte, madam, že jsme vám všichni

bezmezně oddaní,“ vyhrkla Edwina znenadání,

odložila kartáč a sepjala ruce. Obličej měla tak

stažený, že vypadala, že se každou chvíli rozpláče.

„Upřímně vás milujeme. Ale když teď váš otec lord

zemřel a Grafton padl do rukou parlamentářů,

nevíme, co se s námi stane,“ zašoupala nervózně

nohama. „Nepřejeme si nic jiného, než dostatek jídla

na stole a klid na panství vašeho otce. Uvědomujeme

si, že lord Greville je váš nepřítel, madam, ale

toužíme po míru.“

Anně pokleslo srdce. Dobře, chápala, co se jí

Edwina snaží sdělit. Její lidé ji mají rádi, jsou jí věrní,

ale mají už dost války. Pod Malvoisierovým

děsuplným správcovstvím si vytrpěli svoje, o krutosti

jeho vojáků ani nemluvě. V Simonovi vidí příslib

daleko klidnější budoucnosti. Budou moct žít v míru,

bezpečně

obchodovat,

obnovit

své

domy

a

zapomenout na plenění a znásilňování. A ještě daleko

lákavější jim připadala představa, že kdyby opět

nastaly nejisté časy, Simon je spolehlivě ochrání.

Museli by však za to zaplatit svou cenu – zradit

královu věc. Zmítaly jimi protichůdné zájmy.

Milovali ji, chtěli při ní zůstat, ale zároveň zoufale

toužili po míru.

Anna natáhla ruku a pohladila starou chůvu po

paži. „Já vím, Edwino,“ vzdychla. „Dobře vás chápu.

Všichni si přejeme, aby se na Grafton opět navrátil

mír. Nikdo z nás už nechce dál bojovat. Ale já

nemůžu – opravdu nemůžu – přejít na druhou stranu.“

Edwina se narovnala v zádech. „Ne, madam.

Samozřejmě že nemůžete. A nevydám králův poklad.

To přísahám! I když sem lord Greville přinesl mír,

neprozradím mu ani slovo. Ani kdyby mě natahoval

na skřipec!“

„Panebože, mučení,“ poznamenala Anna suše.

„Doufejme, že takhle daleko to nikdy nedojde,“

povzdechla si. „Snad se nám podaří králi předat jeho

poklad dřív, než se o něm lord Greville dozví.“

„Doufejme, madam,“ opáčila Edwina procítěně.

Anna si uhladila sukni. „Teď radši běžte a povězte

lordu Grevilleovi, že jsem připravena se s ním setkat.

Sejdeme se v zimní zahradě.“

Když Edwina odspěchala, podívala se ještě jednou

do zrcadla a vstala odhodlaně ze stoličky. Kdyby

chtěla, mohla by se ještě nějakou dobu schovávat u

sebe v komnatě a vymlouvat se, že jí není dobře. To

však nebyl její styl. Nepřipadalo v úvahu, aby zůstala

sedět a nečinně přihlížela, jak jí Simon Greville

připravuje o dědictví – což bylo přesně, co

předpokládala, že udělá, když nezasáhne.

Pomalu prošla chodbou vydlážděnou plochými

kameny a zastavila se zamyšleně v zimní zahradě. Po

zničení Tempest Tower se přestěhovala do prostor v

hlavní části domu, kde strávila dětství. Dýchala z nich

uklidňující atmosféra starých časů a zimní zahrada

zůstala jejím zamilovaným místem. Tady hrávaly za

deštivých dnů s Munou šachy a dámu, sdělovaly si

svá první dívčí tajemství, četly a vyšívaly – v Annině

případě dost beznadějná činnost. Chodily sem na

vyučování,

studovaly

astronomii,

řečtinu

a

matematiku, dokud jim nedal učitel volno a nedovolil

jim odběhnout hrát si do travnatých výběhů u

hřebčince.

Lordova snaha dopřát své dceři chlapeckého

vzdělání nebyla vždy úspěšná. Anna nenáviděla

matematiku a právo, ale zamilovala si jazyky a

historii. A střílela a šermovala daleko lépe než

spousta mužů.

Okna zimní zahrady vedla přes nádvoří a cimbuří a

otvíral se z ní výhled na zelené kotliny, kopce a

hrabství Oxfordshire. Anna najednou zatoužila po

čerstvém vzduchu a volných prostorách, po svém

koni a bezstarostném trysku s větrem o závod. Po

třech měsících obléhání si na panství připadala jako

ve vězení.

Ale to nebyl jediný z důvodů, proč neklidně

přecházela od jedné stěny ke druhé. Za okamžik stane

tváří v tvář před Simonem Grevillem a už teď se jí

svíral žaludek strachy a nervozitou.

Nedokázala z hlavy vypudit vzpomínku na jejich

poslední setkání v předvečer bitvy, na jeho objetí a

polibky. Dopustila se šílenství, ale sladkého šílenství,

a stačilo na něj pomyslet a už jí zase začínala vřít

krev v žilách. A právě proto v ní nastávající setkání se

Simonem vyvolávalo nepříjemný pocit. Bála se, že se

mu podaří podlomit její odhodlání hájit Grafton a

královu věc, a k tomu nesmělo dojít.

Na chodbě zaduněly rázné kroky a pak se ve

dveřích objevil Simon a zdvořile se jí poklonil. Měl

na sobě uniformu své kavalerie, rudočerný kabátec a

šedivé kalhoty. Vypadal mocně a nebezpečně. Dával

jasně najevo, že se stal pánem Graftonu a

představitelem vítězných sil parlamentu. Anna si

vzpomněla na bitvou rozpáleného muže, který ji

zachránil před smrtí v otcově hořící ložnici, a

poskočilo jí srdce.

Jejich oči se setkaly a Anna uhnula pohledem.

Zrádný vnitřní hlas jí našeptávala, že k tomuto muži

cítí daleko víc než jen vděčnost za záchranu života.

Rychle ho však umlčela, protože v sázce byl nejen

osud Graftonu, ale i královy věci. V takovéhle chvíli

si nesmí dovolit nechat se rozptylovat Simonovým

fyzickým vzezřením. Simon Greville se zmocnil

Graftonu a ona si musí dát pozor, aby zachránila

rodinný majetek – a králův poklad.

„Lady Anno,“ oslovil ji Simon velice formálně.

„Nejdřív, prosím, přijměte, mou upřímnou soustrast

nad smrtí vašeho otce.“

„Děkuju, lorde Greville,“ pokývla Anna stejně

formálně hlavou.

Edwina uposlechla pohledu Simona Grevillea,

udělala pukrle a zmizela. Jakmile za sebou zavřela

dveře, přistoupil Simon k Anně, vzal ji za ruku a

přitáhl si ji k sobě. Anně projel jeho dotek celým

tělem a pokusila se vyprostit. Tenhle muž ji už i tak

uváděl ve zmatek. Chovala se v jeho přítomnosti

jinak, než by si přála. Potřebovala, aby je oddělovala

bezpečná vzdálenost.

„Vypadáte velice unaveně, mylady,“ zapátral

Simon tmavýma očima v jejím obličeji. „Není vám

dobře? Byl bych nerad, kdyby se vám při jednání o

obchodních záležitostech přitížilo. Jestli si přejete,

můžeme náš rozhovor ještě o pár hodin odložit.“

Anna pozvedla hlavu a podívala se mu zpříma do

očí. „To jsou záležitosti, o kterých chcete jednat, tak

nepříjemné?“ opáčila. „To je mi opravdu líto.“

S tím se vyprostila z jeho sevření, poodešla k oknu,

posadila se na sedátko a složila ruce v klíně.

Simon

z

ní

nespouštěl

pohled,

ve

tváři

neproniknutelný výraz. „Je bohužel nevyhnutelné, že

rozhovor o budoucnosti Graftonu pro vás bude

nepříjemný, mylady,“ upozornil. „Určitě se vám

nebude líbit.“

Hovořil zdvořile, ale Anna se nenechala oklamat.

Simon Greville byl neoblomný muž a na Graftonu ho

čekala spousta úkolů. To chápala. Bitva o Grafton

skončila, ale právě nyní začínala bitva mezi nimi,

Annou Graftonovou a dobyvatelem Simonem

Grevillem.

Krátkým, neklidným trhnutím rukou si upravila

sukni.

„Rozumím,“ opáčila. „Než se však pustíme do

sporu, ráda bych vám něco řekla, mylorde.“

Simon povytáhl obočí a nepřestával ji probodávat

pohledem. Anna nervózně polkla a pohlédla stranou.

„Zachránil jste mi život,“ vyhrkla. „Omlouvám se,

že jsem vám to tak znesnadnila a uvedla vás také do

nebezpečí. Nechybělo mnoho, a zahynuli jsme ve

věži oba.“

Simon se zeširoka usmál, tak upřímně, že se mu

odraz úsměvu objevil i v očích. Annu zalilo příjemné

teplo.

„Chtěla jste se rozloučit s otcem,“ řekl tiše. „To

plně chápu.“

Anna stiskla ruce v klíně.

„Slyšela jsem, že jeho tělo se pravděpodobně nikdy

nenajde.“

„Slyšela jste správně. Je mi líto.“

„V tom případě bych vás, mylorde, ráda o něco

požádala.“ Anna si uvědomila, že její hlas zazněl

příliš stroze. Příčilo se jí však, že ho musí o něco

prosit. Potvrzovala tím jen skutečnost, že se Simon

stal novým pánem Graftonu – a má ji ve své moci.

„Ta prosba se týká mého otce,“ vysvětlila o něco

mírněji. „Vzhledem k nešťastným okolnostem ho

nemohu pohřbít do hrobu, ale chtěla bych mu alespoň

prokázat poslední poctu. Obyvatelé Graftonu by

určitě ocenili, kdyby se s ním směli rozloučit. Proto

mě napadlo, jestli bychom za něj nemohli odsloužit

zádušní mši a uspořádat pohřební hostinu.“

Simon přikývl. „Zajisté. Zařídím to.“

„Děkuju, lorde Greville,“ opáčila Anna vděčně.

„To je víc, než jsem mohla očekávat – od nepřítele.“

Simon se ironicky poklonil. „Což nás krásně

přivádí k tématu budoucnosti Graftonu, lady Anno.“

„Budoucnost Graftonu teď leží v mých rukou,“

prohlásila Anna. Pak ji posedl neklid. Vyskočila ze

sedátka, udělala pár krátkých, energických kroků a

pak se zase obrátila k Simonovi.

„Právě proto potřebuju znát vaše přesné plány,“

řekla. „Grafton je mé dědictví a chci vědět, kdy

odejdete. Dozvěděla jsem se, že generál Malvoisier

zmizel a jeho jednotky byly rozprášeny.

Vy jste se zmocnili arzenálu. Grafton už není

pevností roajalistů, takže pro vás nepředstavuje

žádnou vojenskou hrozbu.“

Anna strnula, protože odpověď si přečetla v jeho

tváři. Simon se přestal tvářit chápavě a nasadil tvrdý

neústupný výraz. V zimní zahradě se na okamžik

rozhostilo hluboké ticho.

„Moc mě mrzí, ale takhle jednoduché to není,“

ozval se Simon pomalu.

Anna na něj vytřeštila oči. Právě tohohle se nejvíc

obávala. Veškeré naděje vkládala do toho, že po

ukončení obléhání a porážce Malvoisiera Simonova

vojska z Graftonu odtáhnou a nechají ji, aby panství

navrátila k jeho původní kráse a prosperitě. Doufala v

to celým svým srdcem, ale zdravý rozum jí napovídal,

že parlamentáři se Graftonu nikdy nevzdají, když se

jim ho konečně podařilo získat. Měl příliš velkou

hodnotu.

Simon přešel ke krbu a dělila je teď celá šířka

místnosti.

„Musíte mě chápat, lady Anno,“ naléhal. „Existuje

několik důvodů, proč nemohu panství Grafton

opustit.“

„Nechápu vůbec nic,“ odsekla Anna sarkasticky.

„Je mi jasná jediná věc. Grafton je můj, zdědila jsem

ho po otci a vy už jste dávno překročil dobu, kdy jste

tady vítaným hostem, pane.“

Simon se nepatrně pohnul. Anna si nebyla jistá,

jestli se ho její příkrá slova dotkla, nebo je nevzal

vůbec na vědomí. Jeho obličej se proměnil v

neproniknutelnou masku.

Pak vyjevil svou skutečnou povahu. „Žádám,“

prohlásil,

„abyste

podepsala

bezpodmínečnou

kapitulaci Graftonu a prohlášení, že přestupujete na

stranu parlamentu.“

Vzduch ztěžkl napětím. Jiskřilo to v něm jako před

bouří. Anna zaťala pěsti.

„Co když odmítnu?“

Simon pokrčil rameny. „Povstalečtí důstojníci se

věší, střílejí nebo posílají do vězení,“ vysvětlil.

„Záleží na výši jejich provinění a shovívavosti

vítěze.“

„Nejsem žádný vzbouřenec!“ vyštěkla Anna. „To

vy jste povstali! Pozvedli jste zbraně proti vlastnímu

pomazanému králi!“

Simonův výraz zůstal nezměněný, ale pozvedl hlas.

„Ach ano,“ odsekl. „Úplně jsem zapomněl. Dáváte

přednost mužům, jako je Malvoisier. Vůbec vám

nevadí, že vládl Graftonu železnou tyranskou rukou,

připravil panství o všechno, co na něm bylo dobré a

hodnotné, zadusil veškerý život a vzal lidem půdu

pod nohama. Hlavně že straní králi. Tomu tedy říkám

věrnost!“

Anna se od něj odvrátila roztřesená slepým

hněvem. Opřela se rukou o chladné křídlové okno,

roztáhla dlaň a snažila se uklidnit. Pohlédla přes své

pozemky. I když Tempest Tower už dohořela, vzduch

byl stále plný popela a kouře. Zápach spáleniště

pronikal i zavřeným oknem. Simonovi muži

prohledávali systematicky trosky. Anna se zachvěla.

Pochopila, co hledají, a vyslala k nebesům neslyšnou

modlitbu, aby nic nenašli. Doufala, že požár byl

dostatečně ničivý a silný. Pohled na jeho znetvořené

ostatky by nesnesla.

Oheň, který tak brutálním způsobem zničil kus

jejího domova a života, vypálil podivným způsobem i

její mysl. Zbyla z ní jen prázdná skořápka, jako

ohořelé obvodové zdi domu. Nedokázala pořádně

truchlit. Místo zármutku s ní cloumal hněv.

„Moc dobře víte, že jsem Malvoisiera nenáviděla,“

opáčila zatrpkle. „A nikdy jsem se tím netajila. Je

úplatný, zhýralý a krutý a hnal Grafton do záhuby.

Pojilo nás jedině stejné politické přesvědčení,“

odvrátila se prudce od okna, v očích rozhořčení a

vztek. „Jsem otcovou univerzální dědičkou, lorde

Greville. Jsme teď sice v občanské válce, ale Grafton

patří podle dědického práva mně, a jestli mi ho

vezmete, překročíte zákon.“

Simon se vypjal v ramenou. „Už jsem si ho vzal,“

upozornil. „Grafton byl ozbrojenou pevností. Proto

patří podle vojenského práva mně.“

Anna vzplála hněvem. Její nejhorší obavy došly

naplnění. „To nemůžete udělat!“ vykřikla. „Nemůžete

sem prostě napochodovat a vzít mi můj majetek!“

Simon sevřel čelist. „Moji muži zůstanou na

Graftonu do té doby, než bude tato část země pevně v

rukou parlamentářů,“ oznámil. Mluvil naprosto

klidně, ale v hlase mu zazníval ocelově pevný tón,

který Annu ještě víc rozzuřil. „Zdejší oblastí zmítají

nepokoje a z Graftonu vznikne základna, ze které je

budeme mít pod kontrolou. Je mi líto, mylady, ale

nemáte na vybranou.“

Anna se od něj odvrátila. Hrozně ji rozbolela hlava.

Chtělo se jí spát. Postrádala otcovu sílu a moudrost a

připadala si hrozně osamělá. Vší silou si promnula

čelo.

„Nemůžete mi takovýmhle způsobem ukrást

právoplatné dědictví!“ vybuchla. „Nemáte na to

právo!“ Pak se na Simona vypočítavě zadívala. „Ale

až současná hrozba pomine, panství bude zajisté

moje?“

Simon zavrtěl hlavou.

„Graftonu jsem se zmocnil a patří nyní mně,“ sdělil

nelítostně. „Zkonfiskoval jsem ho pro sebe a pro

parlament. Vám nezbylo vůbec nic, lady Anno. Ani

majetek, ani půda, ani pravomoci. Váš osud od teď

záleží na mém rozhodnutí a na rozhodnutí mých

důstojníků.“

Anně se zatmělo před očima. Tak dlouho se snažila

a

bojovala,

vydržela

okupaci

nenáviděným

Malvoisierem, sledovala, jak ničí její vesnice a pole,

jak přivolává na její domov obléhání a válku, a ke

všemu ještě ztratila otce. Sevřela ruce tak pevně, až ji

rozbolely klouby.

„Takže mi oznamujete, že Grafton je teď vaším

majetkem, lorde Greville?“ otázala se roztřeseným

hlasem. „Stejně jako já?“

„Grafton patří parlamentu,“ oznámil Simon

nevzrušeně. „Pošlu však svým nadřízeným písemnou

žádost, abych tady směl vládnout. Grafton mi byl

koneckonců kdysi přislíben – a přislíbena jste mi byla

i vy.“

Anna se ohnala rozhořčeně rukou. „Nevím, proč

mluvíte o písemné žádosti! Už jste se přece rozhodl,

že máte právo určovat budoucnost Graftonu a taky

moji,“ probodla ho pohledem. „Schováváte se za

právnické obezličky. To je ohavné! Jenom jsem

vyměnila jednoho despotického okupanta za druhého!

Jsem vězeňkyní ve svém vlastním domě!“

Simon neodpověděl. Anna si zakryla rukama

obličej. Všechno v ní vřelo zlostí. Zatracený Simon

Greville! Jak mohla být tak naivní a myslet si, že jí

svým vítězstvím přinesl svobodu. Byla opravdu

nesmírně hloupá.

„Na to nikdy nepřistoupím,“ pronesla s pomalou

zřetelností a odtáhla ruce od obličeje.

Simon odstoupil od krbu a vykročil k ní. „To mě

mrzí.“

Anna měla co dělat, aby se na něj nevrhla a

nezačala do něj bušit pěstmi. „Copak nechápete, že

nepřipadá v úvahu, abych se smířila se zabráním

tohoto panství?“ vyštěkla. „Udělám všechno pro to,

abych vám v něm zabránila.“

Simon se usmál. „V tom případě mezi námi právě

vypukla válka, lady Anno,“

Jejich pohledy se střetly. Anna četla v Simonových

očích respekt, ale také odhodlání a sílu muže

rozhodnutého za každou cenu vyhrát.

„A mám pro vás ještě jednu špatnou zprávu,“ dodal

Simon tiše. „Od toho okamžiku nesmíte opustit dům.

V zájmu vlastní bezpečnosti a z dalších jiných

důvodů.“

„Opravdu jste si pospíšil, mylorde!“ zavrčela Anna

znechuceně. „Nemrháte časem. Všem musíte dát

okamžitě najevo, že se tady považujete za

svrchovaného vládce. Myslela jsem si, že když je teď

po obléhání, budeme moct odcházet z domu, jak se

nám zachce.“

Simon zavrtěl hlavou. „To by bylo příliš

nebezpečné,“ oznámil stručně. „Všude po okolí se

potulují zběhlí vojáci, lapkové a zbytky Malvoisierových jednotek, lady Anno. Malvoisier je nyní muž

mimo zákon. Dokud ho nezatkneme a nepochytáme

zbytek pochybných existencí, bylo by příliš riskantní,

kdyby někdo z vás opustil dům,“ zastrčil si ležérně

ruce do kapes. „Kromě toho jste právě vy posledním

člověkem, jemuž bych povolil volný pohyb.“

„Protože mi nevěříte,“ vypálila Anna. „Máte strach,

že jakmile byste se otočil zády, sebrala bych se a

rozjela se požádat o pomoc krále!“

Simon se zasmál.

„A neudělala byste to?“ zeptal se. „Právě jste

odmítla vydat Grafton parlamentu. Byl bych opravdu

blázen, kdybych vám věřil.“

„Opravdu doufám,“ prohlásila Anna zaníceně, „že

král pošle z Oxfordu jednotky, které dobudou Grafton

zpátky –“ odmlčela se, když se Simon srdečně

rozchechtal.

„O tom si můžete nechat zdát,“ opáčil pobaveně.

„Kojíte se marnými nadějemi.“

Anna zaskřípala zuby. Tvářila se sice odbojně, ale

v duchu věděla, že se Simon nemýlí. K něčemu

takovému prostě nedojde. Král Karel měl během

tříměsíčního obléhání bezpočet příležitostí přispěchat

Graftonu na pomoc, ale neudělal to. Válka se pomalu,

ale nevyhnutelně vyvíjela v neprospěch roajalistů.

Král utrpěl v nedávné době několik citelných porážek

a generál Cromwell právě sestavil před Faringdonem

novou baterii, jen sedm kilometrů od Graftonu. Karel

teď bojoval o své království, o přežití, a Grafton pro

něj za této situace znamenal malý, nedůležitý

problém. Anna věděla, že by její panství v zájmu

vyšších cílů klidně obětoval. A chápala proč, i když jí

to lámalo srdce. Byla ponechána sama na pospas

osudu.

Odvrátila se stranou. Nechtěla, aby Simon viděl,

jak ji to trápí.

„Malvoisiera nenajdete,“ prohlásila s hranou

rázností. „Je takový zbabělec, že se určitě vrátil do

Oxfordu.“

Simon k ní rychle přikročil, vzal ji za ramena a

otočil k sobě.

„On se vám svěřil se svými plány?“ zahřměl, zúžil

oči a probodl ji pohledem.

„Samozřejmě že nesvěřil!“ odsekla Anna dotčeně.

„Nepověděl by mi ani slovo. Tempest Tower zapálil

jen proto, aby se mě zbavil. Nenáviděl mě a rozhodně

by mi neprozradil, co chystá!“

Simon jí chvíli pátral v obličeji a potom přikývl.

Pustil ji, odvrátil se a Anna si promnula ramena.

Simon měl takovou sílu, že by ji dokázal

rozmáčknout jako mouchu.

Bezmocně sledovala, jak Simon přechází zpátky ke

krbu, rázným krokem vojáka pochodujícího do boje.

Plně se ovládal a měl celou situaci plně pod

kontrolou. V Anně se vzedmula vlna zoufalství. Proč

si jenom nedala pozor na jazyk? zalitovala v duchu.

Příště si bude muset lépe rozmyslet, co říká. Jinak se

jí nepodaří uchránit tajemství, které Grafton skrývá.

Simon Greville byl příliš rychlý a inteligentní. Stačilo

by malé přeřeknutí a měl by ji prokouknutou. A to si

nemohla dovolit. Král jim svěřil obrovský poklad – a

výsledek války záleží možná i na tom, jestli ho

dokáže nevydat.

„S Malvoisierem jsem jen hádala,“ vysvětlila a

doufala, že Simon nezaslechne, jak jí rozčilením buší

srdce. „Utekl neskutečně rychle, tak mě napadlo, že

se uchýlil do Oxfordu, aby Jeho Veličenstvu podal

svou verzi událostí. Než se král dozví, že je zrádce a

zbabělec.“

Simon se kysele pousmál. „Možná od vás, mylady?

Dokážu si představit, co si o jeho činech myslíte.“

„Rozhodně králi napíšu – pokud mi to ovšem

dovolíte,“ sklonila Anna hlavu se sarkastickou

poslušností. „Ráda bych svého kmotra ujistila, že

jsem naživu a v pořádku. To byste mi snad mohl

dovolit?“

„Samozřejmě,“ ujistil ji Simon.

„Za podmínky, že si mé dopisy nejprve přečtete?“

„Samozřejmě,“ zopakoval Simon s nervy drásající

zdvořilostí. „Je mi nepříjemné zasahovat do vašeho

soukromí, ale budu číst všechny dopisy, které

nejenom odešlete, ale i ty, které vám přijdou. To se

týká i dopisů vašich poddaných.“

„Ano, určitě je vám to velice nepříjemné,“ odsekla

Anna. „Ještě můžete dodat, že vás kvůli tomu budou

trápit výčitky svědomí.“

Opět ji přepadlo bezmocné zoufalství. Přistoupila k

oknu, co nejdál od Simona. Místnost, kterou od

dětství milovala a považovala za své hájemství, jí

najednou připadala malá, cizí a deprimující. V hrdle ji

zapálily slzy. Její rodina žila na Graftonu stovky let a

ona, jeho právoplatná dědička, ho má nyní ztratit. Co

by si pomysleli předci, její otec? Kdyby se jí jen

podařilo přijít na způsob, jak vyštvat Simona a jeho

muže! Ale bez vojenské síly je naprosto bezmocná.

Může odmítnout podepsat kapitulaci, ale tím ničeho

nedosáhne. Schází jí podpora člověka, na jehož straně

stojí. Král na pomoc nepřispěchá. A najde se jediný

roajalistický důstojník, který by považoval Grafton za

hodný boje?

„Takže,“ nadechla se k závěrečné otázce. „Co se

stane se mnou? Říkal jste, že požádáte své nadřízené

o svolení, abyste si směl Grafton ponechat. Provdáte

mě potom za nějakého ze svých nohsledů, abyste se

mě zbavil a měl volnou ruku?“

„Ne,“ pravil Simon. „Vezmu si Grafton a všechno,

co k němu patří. Takže také vás.“

Anně vehnala jeho slova ruměnec do tváří. Dobře

si pamatovala, jak ji držel v předvečer bitvy coby

vězně ve svém táboře. Dal jasně najevo, že ji chce, a

ona se mu v podstatě podala. Ano, nebyla vůči němu

lhostejná. Měla by ho ale nenávidět. Za všechno, co jí

provedl, a za to, jak se nyní chová.

Když však stáli tenkrát spolu v zahradě, skutečně

slíbila, že bude jeho. Myslela to upřímně a ta

upřímnost ji dosud neopustila. Musela se jí bránit s

veškerou silou politického přesvědčení, která je

dělila.

„Nikdy!“ vykřikla.

Simon k ní vykročil. Velký, impozantní, děsivý.

Anna se instinktivně zachytila parapetu okna.

„Neočekával jsem, že mi padnete s jásotem do

náruče, mylady,“ pronesl zrádně klidným hlasem.

„Dosud jsem nepotkal ženu, která by proti mně

obrátila meč. Jste rozená bojovnice, a zatraceně

dobrá. Zacházíte s mečem lépe než většina mužů.

Takže je mi jasné, že bez zarputilého boje vás

nezískám.“

Anna pozvedla hrdě bradu. „Varovala jsem vás,

mylorde. Naprosto čestně. Udělám všechno pro to,

abych se vás zbavila a vyštvala vás ze svého panství.“

Koutky Simonových rtů se prohloubily do čehosi

velice podobného úsměvu. Anně zatrnulo. Pochopila,

že hodila rukavici a Simon se jí právě chopil.

„Budu se mít na pozoru, mylady,“ opáčil. „Neberu

vaše hrozby na lehkou váhu,“ přistoupil k oknu,

rozkročil se a uvěznil ji ve výklenku okna.

Anna zacouvala k sedátku, podržela se ho rukama a

zauvažovala co dál. Simon ji uvěznil nejen na

Graftonu, ale i v její vlastní zimní zahradě.

„Mohl byste se tady, prosím, přestat tolik

roztahovat?“ požádala, ale Simon se nenechal odradit.

Naopak, přistoupil ještě blíž. Dělily je jen centimetry.

Téměř se dotýkali. „Jak daleko jste ochotna zajít?“

vydechl Simon. „Dokázala byste mě i zabít?“

„Proč ne,“ opáčila Anna zadýchaně. Potřebovala

nutně uniknout z jeho blízkosti i z domu. Měla pocit,

že se na ni řítí všechny stěny, podobně jako tenkrát ve

věži. Opět měla pocit, že jí hoří půda pod nohama.

„Proč bych vás neměla dokázat zabít?“ namítla a

opřela se dlaněmi o kamennou stěnu za sebou, aby se

trochu zchladila. „Jste můj nepřítel a nepřátelé se ve

válkách zabíjejí. Vždyť jste mi ji právě vyhlásil.“

„Musíme být nepřátelé?“ sklonil se k ní Simon

navzdory varování. Annu zalechtal ve vlasech jeho

dech, pocítila teplo jeho těla. Celá se napjala a

pokusila se ho odstrčit. Podlamovala se jí však kolena

a bála se, že omdlí. Sladkou slabostí i odporem.

„Zachránil jsem vám život,“ nenechal se odradit

Simon. „Něco mi za to dlužíte.“

„Zachránil jste mi život, a teď mi berete

budoucnost,“ opáčila Anna, jak nejklidněji dokázala.

„Takže jsme vyrovnaní.“

Simonovi se zablýsklo v očích. „Ne vždycky jsme

byli nepřátelé,“ upozornil. „Když jsem přijel na

Grafton žádat o vaši ruku –“

„To bylo před dávnými časy,“ odsekla Anna. Ze

všech sil se snažila potlačit vzpomínku na jejich první

setkání v prosluněné zahradě. „Tenkrát bylo všechno

úplně jinak, byla jsem mladá a panovalo příměří.“

„Ale přesto, když jste před bitvou přišla do mého

tábora,“ nenechal se odradit Simon, „když jsem vás

držel v náručí, neměl jsem pocit, že objímám

nepřítele…“

Anně se zrychlil puls. „To bylo…“ zradil ji hlas.

Vyschlo jí v ústech. Před očima jí tančila změť

vzpomínek. Ano, cítila se v Simonově objetí

bezpečně a připadalo jí, že k sobě patří. Naprosto

automaticky a bez jakýchkoliv otázek – ale to se jen

nechala ošálit smysly.

„Jak jste řekl, k tomu došlo v předvečer bitvy,“

namítla. „Potřeboval jste ženu, jakoukoliv ženu.

A já jsem měla příšerný strach a potřebovala jsem

útěchu -“

„To není vůbec pravda,“ opáčil Simon a Anna

vycítila, že to myslí naprosto upřímně. Zatočila se jí

hlava. Poznáním, že ji nechtěl jenom jako kteroukoliv

jinou ženu, mužnou vůní jeho těla, odeznívajícím

pachem bitvy, směsí kůže, střelného prachu a kouře.

„Chtěl jsem vás, Anno z Graftonu,“ prohlásil. „A

pořád chci. Stejně jako jste chtěla vy mě. Panuje mezi

námi daleko víc než nepřátelství.“

„To není pravda!“ vykřikla Anna. „Snažíte se jen

sladkými slovíčky zaobalit skutečnost, že jste ukradl

panství mé rodiny.“

„Nesmysl,“ podotkl Simon krátce. „Naopak, vy

utíkáte před pravdou, kterou si nechcete připustit.“

S tím ustoupil a Anna se s ulehčením nadechla, bílá

jako křída. Hněvem i vyčerpáním.

„Okolnosti se vyvinuly tak, že jsem se stal pánem

Graftonu,“ udeřil Simon s novou silou. „Nikdo by mi

nemohl vyčítat, kdybych se panství zmocnil i s jeho

paní. Taková jsou totiž pravidla války. Buď se stanete

mou manželkou, nebo milenkou. Buďte ráda, že vám

dávám na vybranou.“

Annin smrtelně bledý obličej přešel do šarlatova.

Takovou nehoráznost dosud neslyšela. „Jen přes moji

mrtvolu!“ vykřikla na samé hraně hysterie.

Simon se jen rozesmál. V očích mu jiskřilo

uspokojením. Věděl, že má Annu v hrsti. Ona to

věděla také, a o to víc zuřila.

„Nevím, co vám přijde zábavnější,“ vykřikla.

„Milenka, nebo manželka! To je neslýchané! Copak

si myslíte, že bych si vás vzala, jen abych potvrdila,

že krádež mého panství je právoplatná?“

Simon dostal další záchvat smíchu. V tmavých

očích mu jiskřilo uličnictvím. „Takže budete mou

milenkou?“ otázal se bez obalu.

Anna mu věnovala vražedný pohled. „To si pravdu

nedokážu představit,“ nadechla se zhluboka. „Byla

bych vám nesmírně vděčná, kdybyste tady na mém

panství vyřídl své záležitosti a odtáhl.“

Simon zavrtěl hlavou. „Mé záležitosti nejsou

vyřízené. A dlouho ještě nebudou.“

Pak vyndal ruce z kapes a naprosto změnil tón.

„Musíme si vyjasnit ještě jednu věc. Kde skrýváte

králův poklad?“

PÁTÁ KAPITOLA

Simon na ni zaútočil bez varování a Anna věděla,

že to udělal úmyslně. Odvedl její pozornost a pak

udeřil. Chtěl vidět, jak bude reagovat, a doufal, že se

prozradí. Byl krutý a nemilosrdný a o to

nebezpečnější, že to nedával najevo tak otevřeně jako

Malvoisier.

Skrýval

svou

bezohlednost

pod

škraboškou hedvábné zdvořilosti. Stačila by však

jediná chyba, a nelítostně by se vrhl po kořisti.

Pozorně ji sledoval a čekal, co odpoví. Anna

věděla, že nemá cenu předstírat nevědomost. Simon

nepatřil k mužům, kteří si myslí, že žena nemůže hrát

roli ve státních záležitostech. Určitě ho napadlo, že se

jí otec svěřoval se svými plány a tajemstvími.

Anna zavřela na okamžik oči. V hlavě jí zněla

otcova slova. Dobře poklad opatruj. Udrž ho v

tajnosti. Nikomu o něm nepověz. Nikomu nevěř…

„Tak co mi odpovíte, mylady?“ vyzval ji Simon se

zrádnou mírností.

„Obávám se,“ opáčila Anna, „že o královu pokladu

vám toho moc nepovím.“

Snažila se, jak mohla, ale sama zaslechla, že se jí

do hlasu vkradl zrádně nejistý tón. A Simonovi

očividně také neušel. Pozvedl tázavě obočí.

„Protože mi nemáte co povědět, nebo mi nechcete

nic povědět?“

Anna neodpověděla.

Simon se posadil na okraj stolu a překřížil nohy v

jezdeckých botách. Tvářil se ležérně, ale pozorně ji

sledoval.

„Povězte mi svou verzi,“ pravil pomalu, „a já vám

dám potom jednu šanci vysvětlit, jestli je vaše

vyprávěnka pravdivá, nebo není.“

Anna klesla do křesla. Dívala se do země, ale cítila,

jak ji Simon propaluje očima.

„Týden předtím, než přišel Gerard Malvoisier na

Grafton, jsme obdrželi zprávu, že král Karel očekává

dodávku z Bristolu, která má naplnit jeho

pokladnice,“ pokračoval Simon. „Poklad poslali do

Oxfordu jeho příznivci ze západní Anglie. Okamžitě

jsme po něm začali pátrat. Přepadli jsme nedaleko od

Graftonu královy jednotky, ale žádný poklad u sebe

neměly.“

Stále ji probodával pohledem a Anna se snažila

tvářit neutrálně. Ta historka jí ale připadala zatraceně

známá. Víc, než jí bylo příjemné.

„Královi muži bojovali jako zběsilí,“ dodal Simon.

„Přišlo mi, že žádný z nich nechce upadnout do zajetí,

protože se bojí, abychom z něj nedostali pravdu o

cenném pokladu násilím.“

Simon se odmlčel. Anna uhnula pohledem.

„Pět královských vojáků jsme tenkrát zabili a

zbytku se podařilo uprchnout,“ sdělil Simon. „Získali

jsme však dojem, že vojáci před útokem zjistili, že se

blížíme a vyslali malou skupinku do Graftonu, kde

svěřili poklad do péče vašeho otce.“

Simon se opět odmlčel. Čekal. Anna neřekla ani

slovo.

Simon si povzdechl. „Jsem pevně přesvědčený o

jedné věci. Váš otec pochopil, že umírá, a sdělil vám,

kam poklad ukryl. A vy jste teď jediná, společně s

úzkým kroužkem nejvěrnějších, kdo zná odpověď.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

Anna sevřela ruce. Udělalo se jí mdlo a dostala

strach. Věděla, že tohle je jenom začátek. Ze Simona

sálala pevná odhodlanost. Bude se jí vyptávat a

vyptávat, dokud neudělá chybu a nepodřekne se. Na

rozdíl od Malvoisiera nedostával ze svých vězňů

pravdu mučením. Ale o to však byl nebezpečnější.

Chytrý a vnímavý. Bude na ni naléhat tak dlouho, až

mu všechno poví. A ona musí v mezičase nějakým

způsobem navrátit poklad vlastníkovi a ochránit

životy svých nejvěrnějších, kteří jsou do celého

komplotu namočeni.

Ticho v místnosti ztěžklo napětím.

„Nemohu vám pomoct,“ zopakovala Anna.

Uvědomila si, že zatíná prsty do opěradla křesla, a

pokusila se je trochu uvolnit. Simon na ni bude takhle

naléhat den po dni, ona si bude hrát na nevinnou, ale

jednou ji nachytá.

Simon se postavil. „Nechám vám pár dní na

rozmyšlenou,“ oznámil přesně, jak Anna očekávala.

„Pokud si vzpomenete na cokoliv, co by nám mohlo

pomoct…“ nechal zbytek věty viset nedokončený ve

vzduchu.

Opět se rozhostilo ticho.

„Moje paměť je velice slabá,“ odvětila Anna.

„Nedokážu si představit, že by se v budoucnu

vylepšila.“

„V tom případě se vaše situace nezmění,“ sdělil

Simon a potřásl hlavou. „Vzpamatujte se, lady Anno.

Začněte uvažovat trochu prakticky. Čeho dosáhnete,

když se mi budete věčně stavět na odpor? Jste mým

vězněm a povede se vám daleko lépe, když se se

mnou podělíte o svá tajemství.“

Anna sevřela rty. „Nemám nic, o co bych se s vámi

chtěla dělit.“

„Moc dobře víte, že vám nevěřím,“ odtušil Simon.

„Až se vám zlepší paměť, velice rád si s vámi zase

popovídám, madam. Nyní to však nemá cenu.“

Vykročil ke dveřím. „Nechám vás pozorovat,“

oznámil ještě přes rameno. „Mám silný pocit, že si

vzpomínáte na víc, než jste ochotna přiznat. Oba

víme, že král Karel vašemu otci bezmezně věřil, a váš

otec zase vám, ne Malvoisierovi. Takže o jakémkoliv

tajemství by pověděl vám,“ odmlčel se Simon. „A

přísahám, že z vás tohle tajemství dostanu.“

Anna odvrátila obličej a neodpověděla. Nervy měla

napjaté k prasknutí.

„Na Graftonu chci tři věci,“ prohlásil Simon. „Chci

panství, králův poklad a vás. A udělám vše pro to,

abych je získal.“ S tím za sebou zavřel dveře a v

zámku zaznělo tiché, ale hrozivé otočení klíčem.

Ono odpoledne sledovaly Anna, Edwina a Muna

oknem, jak se muži Simona Grevillea urputně snaží

najít králův poklad. Obraceli celé panství vzhůru

nohama. Kravíny, stodoly, zásobárny… Nic nezůstalo

nedotčeno. Prohledali kostel a kněz jim s rozhorlenou

gestikulací vyčinil, že se dopouštějí svatokrádeže. V

kuchyni dostala kuchařka záchvat, když jí rozbili

nějaké nádobí, a vysypala na ně pytel mouky. Ve

stájích je pokousal jeden z koní.

Simonovi muži byli důkladní. A během deseti

minut špinaví od hlav až po paty.

Když se vynořili ze stájí obalení senem a hnojem,

zpocení a rozzlobení, přikryla si Muna rukou ústa a

škodolibě se rozchichotala.

„Lord Greville neposlal své muže alespoň

samotné,“ upozornila Edwina, když se na nádvoří

objevil Simon s Guyem Standishem. „Spousta

důstojníků by si vůbec nechtěla špinit ruce.“

Annu napadlo, že Simon vypadá daleko hůř než

jenom špinavý. „Tahle uniforma byla dneska ráno bez

poskvrnky,“ oznámila zlomyslně. „Pradleny budou

mít co dělat.“

„A k tomu si, madam, ještě představte, že jste ho

mohla celé téhle námahy ušetřit,“ vrhla po ní Edwina

postranním pohledem.

Anna se rychle podívala ke dveřím. Ze zimní

zahrady ji Simon sice nakonec pustil, ale nechal ji pak

zamknout ve vlastní komnatě. Dokonce před ni

postavil stráž. Dal jasně najevo, kdo je na Graftonu

pánem.

„Pšššt,“ sykla varovně. „Někdo by vás mohl

slyšet.“

Edwina ji dloubla do žeber. „Musíte ale, madam,

uznat, že lord Greville je i v tomhle stavu přitažlivý,“

zašeptala spiklenecky.

„Hmm,“ zabručela Anna. Sama si toho už také

všimla, ale nehodlala se s chůvou dělit o své postřehy.

V slabém únorovém slunci zářily Simonovy vlasy do

kaštanově hněda. Standish mu cosi říkal a Simon se

srdečně rozesmál a smetl si z uniformy stébla slámy.

Byl v tak dobrém rozpoložení, že Annu zabolelo u

srdce. Vzpomněla si na staré krásné časy, kdy spolu

lovili, tančili a jezdili na koni… Škoda jen, že ty časy

rychle uplynuly a už se nikdy nevrátí.

„Opravdu má skvělou náladu,“ poznamenala

Edwina. „A je to krásný muž.“

„Nesmysl,“ zavrčela Anna. „Zapomínáte, Edwino,

že lord Greville je pouhopouhý voják, který hanebně

zradil vlastního krále.“

Už se chystala odvrátit od okna, když Simon

vzhlédl a zasalutoval jí na pozdrav. Pak se omluvně

usmál, jako by přiznával porážku. Vložil do toho

úsměvu tolik citu, že si Anna nemohla pomoct.

Přistihla se, že se taky usmívá, rychle se však

vzpamatovala a zase zvážněla.

Simon se otočil, prohodil něco ke Standishovi a

vyrazil ke schodům do domu.

„Blíží se návštěva,“ upozornila Edwina.

„Pevně doufám, že neblíží,“ opáčila Anna stroze.

„Přece k nám nemůže přijít takhle zřízený,“ dodala,

ale přesto cítila, jak se jí rozbušilo srdce.

O okamžik později se ozvalo zaklepání na dveře a

stráž uvedla do komnaty Simona.

„Copak nemáte žádné vychování, že se odvazujete

navštívit dámu takhle špinavý,“ napomenula ho Anna

přísně a nakrčila opovržlivě nos. Simon sice nepáchl

přímo po hnoji, ale proč by nenaznačila, že jí to tak

připadá? Od ranního rozhovoru usilovně přemýšlela,

jak by mu mohla překřížit plány – na uchvácení

Graftonu i na nalezení králova pokladu. Nakonec

usoudila, že nejchytřejší bude využít skutečnosti, že ji

drží jako vězně. Čím méně ho uvidí, tím lépe. Bude

se mu vyhýbat a potají kout své vlastní plány. Musí

poklad odevzdat králi. A jakmile se jí to podaří, bude

mít volné ruce a bude moct začít bojovat o navrácení

Graftonu, svého právoplatného dědictví.

Simon nevypadal, že by ho její chladné přijetí

odradilo. Jen se srdečně rozesmál. „Omlouvám se,

madam,“ uklonil se. „Je mi líto, jestli jsem poranil váš

jemnocit. Chtěl jsem vám ale sdělit, že jsme pro teď

ukončili pátrání.“

„To je od vás nesmírně laskavé,“ opáčila Anna a

začala si pohrávat s vyšíváním, které nechala

odložené na stole. Cítila, že Edwina ji pozorně

sleduje. To ji ještě víc znervóznilo.

„Nic jsme nenašli,“ dodal Simon.

Annu jeho přiznání upřímně pobavilo. „Vážně ne?

To mě mrzí,“ řekla s hraným soucitem. „Varovala

jsem vás ale, pane. Nemáte naději na úspěch.“

„Ano, varovala jste mě,“ přiznal Simon. „A

bohužel jste měla pravdu,“ napřímil se v zádech.

„Ještě jsme ale neprohledali vaši komnatu,“ přejel

očima po dřevěných truhlách a vyřezávaném

dubovém prádelníku, který patříval Annině matce.

Přinesla ho do domu jako součást svého věna. „Pokud

ovšem dovolíte, madam.“

Anna se přestala tvářit pobaveně. „Něco takového

rozhodně nedovolím,“ odmítla rázně. „Nenechám si

zasahovat do svého soukromí.“

Simon se nenechal odradit. „Tak tedy bez vašeho

svolení,“ rozhodl.

„Standishi, Jacksone… prohledejte komnatu lady

Graftonové. Samozřejmě s citem.“

Muna přistoupila k Anně a položila jí ruku na

rameno. Anně to však nepomohlo. S bezmocným

hněvem přihlížela, jak Simonovi muži začínají otvírat

její truhlice, přehrabují se jí v prádelníku a nahlížejí

pod postel. Simon jim tentokrát nepomohl. Stál

nehybně rozkročený uprostřed místnosti a sledoval

ostřížím zrakem Annu. Čekal na její reakci, na

sebemenší náznak, že jeho muži pátrají na správném

místě. Anna věděla, že chce, aby zasáhla, přestala se

ovládat a v záchvatu hněvu prozradila, kam králův

poklad ukryla.

Tu radost mu však nedopřeje, zaťala Anna zuby a

jen mlčky přihlížela, jak Simonovi muži rozkládají po

posteli všem na odiv její spodní prádlo a probírají se

bez cirátů matčinými šperky. Věděla, že nic nenajdou,

a to jí dodávalo sílu, aby se na ně nerozječela a

nezačala jim rvát z rukou své vlastnictví. Simona

Grevillea se jí protentokrát podařilo porazit, čekala je

však ještě dlouhá nelítostná bitva.

Jeden z vojáků vykřikl nadšením, vyndal z

krabičky perlový náhrdelník a podržel ho proti světlu.

„To je náhrdelník, který jsem zdědila po matce,“

vyštěkla Anna. „S královým pokladem nemá nic

společného,“ otočila se zprudka k Simonovi. „Zajisté

mě nechcete připravit o moje vlastní šperky,

mylorde? Nebo jste skutečně takový bandita, že mi je

ukradnete pod záminkou, že mi nepatří?“

Simon povytáhl obočí. „Mám jen vaše slovo, lady

Anno, že jsou skutečně vaše. Klidně by mohly být

součástí finanční dotace určené králi. Vlastně mě

překvapuje, že jste si je až dosud ponechala a

nevěnovala je na podporu jeho věci. Takové jednání

svědčí o nedostatku loajality.“

„Nepoučujte mě, co znamená slovo loajalita,“

obořila se na něj Anna. Věděla, že se ji Simon snaží

jenom vyprovokovat, ale nemohla si pomoct.

Nedokázala se v jeho přítomnosti ovládat.

„Král dobře ví, že jsem mu plně oddaná –“

odmlčela se, když si uvědomila, že málem řekla víc,

než chtěla.

Simonovi zasvítilo v očích. „Opravdu jste mu tak

oddaná?“ zapředl sladce. „V tom případě bych byl

velice rád, kdybyste mi vysvětlila, jak přesně mu

sloužíte.“

„To vám neprozradím,“ odmítla Anna pevně a

odvrátila se. „Jste už hotovi? Smím vás požádat,

abyste odešli?“

Simon se ještě jednou rychle rozhlédl po komnatě.

„Ano, pro teď jsme hotovi.“

S tím pokynul svým vojákům a vyšel z komnaty.

Edwina si hlasitě oddechla, když se za nimi zavřely

dveře. „Najde ho, madam,“ předpověděla pochmurně.

„Bezpochyby. Je nebezpečně chytrý a vnímavý.“

„Ne, poklad se mu najít nepodaří,“ prohlásila Anna

s hranou sebejistotou. Malinko se jí však třásly ruce a

podlamovala se jí kolena. Nejnovější střet se

Simonem Grevillem ji úplně vyčerpal.

Přistoupila k Muně. Sestřenice už skládala

rozházené oblečení a ukládala ho zpátky do truhlice.

Když na Annu pohlédla, zračily se jí v očích obavy.

„Opravdu si myslíš, že lord Greville neuhodne

pravdu?“ zeptala se stísněně.

Anna se zarazila, ruce plné spodního prádla. „Ne,

neuhodne,“ ujistila Munu pevně. „Hledá na

nesprávných místech a nesprávnou věc,“ usmála se.

„Lord Greville si myslí, že poklad mohou tvořit jen

zlato a stříbro. Neuvědomuje si, že existují věci,

kterých si muži váží víc než peněz. Králův poklad už

viděl. Jenom o tom neví.“

Pozdě téhož odpoledne se zašel Simon Greville

podívat za bratrem. Henry byl tak zesláblý

vyčerpáním a ztrátou krve, že se musel po úspěšném

ukončení obléhání vrátit do postele – ke své pramalé

radosti.

Po útoku trvalo Simonovi celý den, než se mu

podařilo uvolnit se a popovídat si s ním o samotě o

podrobnostech jeho zatčení a uvěznění. To, co se

dozvěděl, ho ještě utvrdilo v přesvědčení, že musí

nenáviděného Malvoisiera dopadnout a vydat

spravedlnosti. Už rozeslal své muže a začal s

pomalým, namáhavým pátráním po okolí. Zvědové

mu oznámili, že generál se neuchýlil ke králi do

Oxfordu ani se nepřipojil k roajalistickým silám v

jihozápadní Anglii, kde měli svou nejsilnější baštu.

To znamenalo, že se stále někde potuluje, a patrně

nedaleko. A musí k tomu mít dobrý důvod. Možná se

jen bojí vrátit do Oxfordu, protože se svým útěkem z

Graftonu dopustil na králi zrady, ale Simon se

domníval, že ho k tomu vede ještě něco jiného.

Daleko závažnějšího. V blízkosti Graftonu ho drží

hodně pádný důvod, který by mohl mít něco

společného s královým pokladem.

Simon zaklepal na dveře Henryho ložnice, hlavu

stále plnou králova pokladu, a bratr ho pozval dovnitř.

Henry mu poslal v poledne zprávu, v níž ho naléhavě

žádal, jestli by si nemohli promluvit, a omlouval se,

že se nemůže dostavit osobně.

Simonem cloumala zvědavost, co mu chce bratr

sdělit. Myslel si, že mu o Malvoisierovi a obléhání

Graftonu pověděl už úplně všechno.

Když vstoupil, zjistil, že u Henryho postele sedí

Muna. Oba byli zabraní do rozhovoru. Henry se smál

čemusi, co mu dívka řekla, a Muna se k němu

nakláněla, obličej prozářený nadšením, jaké u ní ještě

neviděl. Až dosud si myslel, že ztělesněním ohně a

odvahy je Anna. Nyní pochopil, co našel Henry v její

mladičké sestřenici. Z Muny sálala dojemná hřejivost

a něha.

Muna ho spatřila a okamžitě se zvedla. Její obličej

pohasl a zvážněl. Vyklouzla jen s nesmělým

rozloučením. Simon si povzdechl. Zdálo se, že v

bratrově společnosti dokázala Muna zapomenout, že

stojí na opačných stranách, ale v něm viděla

zosobnění úhlavního nepřítele, dobyvatele Graftonu.

Vyhýbali se mu i ostatní členové domácnosti. Jejich

politické přesvědčení nebylo snadné překonat. Mohl

od nich očekávat jen opatrný respekt, ale i ten si

musel zasloužit. Simon je chápal. Věděl, že tahle

doba pro ně není jednoduchá. Jednoho nenáviděného

okupanta vystřídal druhý. Nejprve trpěli pod

krutovládou Malvoisiera, který měl být jejich

spojenec, a nyní přišel další nezvaný pán, ke všemu

ještě nepřítel. Netušili, co od něj mohou očekávat.

Báli se ho a on bude potřebovat spoustu času, aby

získal jejich důvěru.

Simon se chopil židle, kterou předtím Muna tak

spěšně opustila. Na stolku u postele ležela knížka

milostné poezie. Simon ji vzal a otočil v ruce.

Pamatoval si, že Henry se kdysi sám pokoušel psát

básně a on si z něj utahoval, že si vybral nesprávné

povolání: mezi bitvami psávali milostné básně jen

kavalíři.

„Koukám, že slečna Graftonová se opravdu stará o

tvé pohodlí,“ poznamenal uštěpačně. „Sedí u tebe

pokaždé, když tě přijdu navštívit.“

Henry se zapýřil a vypadal najednou velice mladě.

Stejně jako Simon byl tmavý a pohledný, neměl však

jeho tvrdé rysy a navzdory válečným zkušenostem z

něj nevyzařovala nesmlouvavá drsnost vojáka.

„Muna je anděl,“ pravil. „Hrozně moc jí toho

dlužím.“

Simon pozvedl obočí. „Dokonce tolik, že jsi

zapomněl, že je roajalistka?“

Henry se ušklíbl a obrátil hlavu na polštáři, aby

viděl Simonovi přímo do očí. „Nezapomněli jsme na

to, Simone. Prostě o tom nemluvíme.“

Simon neodpověděl. Vzpomněl si, jak se odcizili s

otcem. Svým způsobem to bylo něco jiného, ale

chápal, že tak závažná věc by mohla zničit i vztah

Henryho a Muny. Jakmile by se jednou zmínili o

svých odlišných politických názorech, nedokázali by

se bavit o ničem jiném a jedině by zbytečně zatrpkli.

Zatím si užívali omamné sladkosti první lásky a

odsunuli všechny problémy stranou. Uvědomovali si,

že jednou nastane den, kdy se budou muset

rozhodnout, jestli dát přednost politice, nebo lásce, a

snažili se ho co nejvíc oddálit. Simonovi to

připomnělo mladické city, které choval před dávnými

lety k Anně, a u srdce ho bodlo bolestí. Tyhle krásné

časy se už bohužel nikdy nevrátí.

„Slyšel jsem, že vděčíš slečně Graftonové za svůj

život. Prý se o tebe starala, když s tebou nejvíc

cloumala horečka. Taková obětavost vkládá na bedra

muže obrovské břemeno vděčnosti.“

Henry přikývl. Prsty si nervózně pohrával s

okrajem přikrývky a uhýbal nyní pohledem. Na

tvářích mu naskočil ruměnec, což Simon považoval

za známku odeznívající horečky, nebo ještě něčeho

mnohem horšího. Jako dítě si Henry schovával špatné

zprávy až na poslední chvíli. Většinou se týkaly

obyčejných klukovských rošťáren, ale bál se otcova

hněvu a doufal, že je za něj Simon vyžehlí. A on to

jako starší bratr vždycky udělal.

„Tak cos mi chtěl povědět?“ otázal se s úmyslnou

pomalostí. „Tvrdil jsi, že se jedná o naléhavou

záležitost.“

„Ano, to je pravda,“ potvrdil Henry a pak se

zarazil. „Požádal jsem tě, abys přišel z jednoho

závažného důvodu – jak jsi správně řekl, obětavost

vkládá na bedra muže obrovské břemeno vděčnosti –“

umlkl a zkusil to znova. „Zatraceně, jsem nervózní

jako školák,“ postěžoval si rozčileně. Potom vzhlédl a

podíval se Simonovi rovnou do očí. „Došlo k něčemu,

o čem ti musím povědět,“ řekl. „Opravdu musím. „A

nemá to nic společného s Munou. Tahle záležitost se

týká lady Anny.“ Simon čekal.

„Život mi nezachránila Muna,“ vyhrkl Henry

překotně. „Alespoň ne na začátku. Před Malvoisierovou krutostí mě ochránila lady Anna.“

Simon se zamračil.

„Myslel jsem –“ nadechl se. Henry zavrtěl hlavou.

V tmavých očích měl téměř prosebný výraz a žhnuly

mu horečkou.

„Chápu, jaký máš tady na Graftonu úkol, Simone,“

vypálil Henry rychle. „Věř mi, že to chápu lépe než

většina ostatních. Musíš zabrat Grafton pro parlament

a najít králův poklad. Vím, že tím pádem je lady

Anna tvým nepřítelem. Ale…“ zarazil se. „Měl bys

také vědět, že kdyby jí nebylo, Malvoisier by mě

zabil.“

V Simonovi se zvedla vlna nenávisti. „Pověz mi, k

čemu došlo,“ požádal tiše.

Henry zavřel oči a opět je otevřel. „Lady Anna mě

zachránila před cejchováním,“ sdělil prostě.

Simon na něj vytřeštil oči a žaludek se mu sevřel

odporem. „Před cejchováním? Malvoisier ti chtěl

vypálit značku? Rozžhaveným železem?“

„Ano. Chtěl mi vypálit svůj emblém. Chvástal se,

že bude všude ukazovat parlamentáře označ-

kovaného jako otroka.“

Simon sevřel ruce tak pevně, že mu zbělely klouby.

„Pověz mi, k čemu došlo,“ zopakoval.

Henry se zavrtěl na posteli. Vypadal unavený a

neuvěřitelně mladý. Simon si s bolestivou jasností

uvědomil, že je mu teprve devatenáct – že je stále

bezstarostný mladík, kterého s sebou vzal před

osmnácti měsíci z Haringtonu na válečnou výpravu.

Když tenkrát odjížděli, bratra určitě ani nenapadlo, že

by ho mohlo potkat něco tak strašlivého a krutého.

Simon si na rozdíl od něj připadal starý, cynický a

vyčerpaný. Celý život se snažil Henryho ochraňovat,

a když mu pak hrozilo smrtelné nebezpečí, nebyl u

toho, aby mu pomohl. Hanebně selhal.

„Ten den, co mě Malvoisier zajal, mě nechal pozdě

večer odvléct z vězení do slavnostního sálu,“

pokračoval ve vyprávění Henry. Pohled upíral na

červené uhlíky žhnoucí v krbu. Simon však tušil, že

vidí daleko jiný oheň – oheň, který ho vyděsil k smrti.

„Malvoisier byl opilý a nadšený, že se mu tě

podařilo přinutit k vyhlášení útoku. V sále se dalo

sotva dýchat. Byl prosycený kouřem, alkoholickými

výpary a bylo v něm horko jako v pekle. Malvoisier

mě nechal předvést před své muže a děvky a potom se

rozhodl, že si se mnou trochu pohraje, aby se

nenudili.“

Henry opět zavřel oči a ztěžka polkl. „Ocitl jsem se

v nezáviděníhodné situaci. Svázali mi ruce a nohy a

nemohl jsem se bránit. A Malvoisier jásal, jaká

příležitost se mu naskytla. Začal mě bičovat,“ trhl

Henry pod pokrývkou rameny, jako by na nich stále

cítil doteky biče. „Pak ho napadlo, že mě označkuje.“

Simon se zachvěl. „Něco tak nelidského a

brutálního jsem ještě neslyšel –“

„Byli zaslepení nadšením, alkoholem a chtíčem,“

pokračoval Henry. „Malvoisier mě srazil na zem ke

svým nohám a nakopl mě do boku. Úplně propadl

šílenství a plál pomstychtivostí,“ zavrtěl Henry

hlavou. „V tu chvíli jsem pochopil, že patrně

nepřežiju. Ležel jsem tam a díval se na něj dobu,

která mi připadala jako celá věčnost. Malvoisier pak

vytáhl z ohně vypalovací železo a usmál se. Přiložil

mi ho tak těsně k tváři, že jsem cítil, jaké z něj sálá

teplo.

Zavřel jsem oči. Byla to jediná obrana, která mi

zbyla,“ zamrkal rychle. „Pak přišla ona. Lady Anna.

Nervy jsem měl napjaté k prasknutí a každičkým

kouskem svého těla jsem čekal na dotek vypalovacího

železa. Pak jsem ucítil závan chladného vzduchu, jak

se otevřely dveře a na kamenné podlaze zazněly její

kroky. Atmosféra v místnosti se rázem změnila.

Nedokážu to přesně popsat, ale moc dobře se na ten

okamžik pamatuju. Jako by všichni zadrželi dech.

Rozhostilo se naprosté ticho.“

Henry se odmlčel a ztěžka polkl. „Hlas lady Anny

to ticho rozčísl s ještě větší ostrostí než předtím

prásknutí Malvoisierova biče. Panebože, co to tady

vyvádíte? otázala se přísně a mně připadalo, že se

Malvoisier zmenšil jako slimák, když se posype solí.“

Simon stiskl čelist. Pamatoval si, jak zranitelně

Anna vypadala, když za ním večer před bitvou přišla

do tábora, aby mu sdělila, že Henry je naživu, a aby

spasila Grafton. Opomněla se však zmínit o tom, kdo

Henryho zachránil. Všichni ji považovali za ocelově

pevnou, ale Simon věděl, že to není pravda. Bylo mu

jasné, kolik strachu si ve slavnostním sále musela

prožít. Přesto neustoupila a zachránila Henrymu

život, i když tím riskovala vlastní. Zasáhla v

okamžiku, kdy on zklamal.

V Simonovi se vzedmuly dva protichůdné pocity se

silou, která mu vyrazila dech. Hněv a touha

ochraňovat.

„Co se stalo potom?“ zeptal se ochraptěle.

„Ticho v sále trvalo snad celé hodiny,“ pravil

Henry. „Nikdo se neodvážil promluvit. Pak začal

Malvoisier křičet, zuřit a vrhat sklenicemi, ale i když

jeho záchvat působil hrozivě, v tu chvíli jsem

pochopil, že už mi nic nehrozí. Vycítil jsem to. Cosi

se změnilo,“ polkl opět Henry.

„Lady Anna vydala rozkazy, aby mě přenesli do

jejích soukromých prostor a ošetřili má zranění.

Malvoisier řval, že mě mají odvést zpátky do kobky,

ale Anna jeho příkazy odvolala a Malvoisier se jí

neodvážil dál odporovat. Schlípl jako beránek.“

Simon zatínal pěsti tak pevně, až ho rozbolely ruce.

Pomalu je rozevřel a cítil, jak se z něj vyprchává

napětí. Anna, sama a bez ochrany, bojuje za záchranu

Henryho, svého domu, svých lidí a také za záchranu

vlastní… Srdce se mu sevřelo citem, který mu přišel

naprosto neznámý.

„Jsem jí nesmírně zavázán,“ podotkl nabručeně.

„Nic mi o tom neřekla.“

„Sama od sebe by ti nikdy nic neřekla,“ upozornil

ho Henry. „Pochybuju, že by se o tom vůbec

zmínila.“

„To máš pravdu,“ souhlasil Simon. „Patrně by si to

nechala navždy pro sebe,“ pohlédl na svého bratra.

„Proč jsi mi o tom neřekl ty, když jsme se poprvé

bavili?“

Henry se opět zapýřil. „Styděl jsem se,“ přiznal

prostě. „Byl jsem úplně bezmocný…“ povzdechl si,

„… a ona neměla nikoho, kdo by jí přispěchal na

pomoc, a přesto mě zachránila, úplně sama proti

Malvoisierovi a jeho krvelačné tlupě.“

Simon přikývl. Chápal, že se Henry stydí.

Zachránila ho bezbranná křehká žena, a to bylo proti

morálnímu kódu každého alespoň trochu slušného

vojáka.

Když šlo o lidi, na nichž Anně záleželo, chovala se

jako tygřice. Udělala by cokoliv, aby jim pomohla –

se stejnou vehemencí, s jakou bojovala za

spravedlnost. Bylo krutou ironií osudu, že neměla

nikoho, kdo by bránil ji, a on byl mužem, kterého

poslali, aby jí sebral všechno, na čem jí nejvíc

záleželo.

Henry se na něj zpříma podíval. „Takže i když

chápu, Simone, jakou máš na Graftonu pozici a co

musíš udělat,“ pravil vážně, „snažně tě prosím, abys

po mně nechtěl nic, co by mohlo lady Anně ublížit,

protože pak bych ti musel vypovědět poslušnost. A

odvážím se zajít ještě dál –“ odkašlal si. „Žádám tě,

abys ani ty neudělal nic, co by ji zranilo. Příliš mnoho

jí toho dlužíš.“

Simon se zlehka pousmál. „Jak vidím, tvá loajalita

je rozpolcená,“ poznamenal. „To je mi velice líto.

Dostal ses do nezáviděníhodného postavení.“

Henry pokrčil rameny. „Má loajalita patří tobě,

Simone. Vždycky jsem stál na tvé straně a také na ní

zůstanu. Jsem vojákem parlamentu a přísahal jsem, že

ho budu podporovat. Ale co se týká Graftonu,

nemohu ti pomoct.“

Simon si promnul čelo. Velice dobře Henryho

pocitům rozuměl, protože jím zmítaly obdobné. Vzal

Anně Grafton. Nesmírně moc jí dlužil za záchranu

bratrova života a neodvděčil se jí ničím jiným než

trápením, které jí způsobil.

„Chápu, jak ti je,“ řekl. „Uvědomuju si, co pro mě

lady Anna udělala,“ povzdechl si. „Grafton jí ale

vrátit nemůžu. I kdybych chtěl, Cromwell a Fairfax

by na to nikdy nepřistoupili.“

Henry se zatvářil zkroušeně. „Jsi si tím jistý?“

Simon přikývl. „Grafton je příliš bohatý a

strategicky důležitý. Když teď konečně padl do rukou

parlamentářů, rozhodně by nesouhlasili, abych ho

věnoval jako dárek roajalistům.“

Henry se zamračil. „Co lady Anna? Vyvlastníte ji a

necháte jí jenom… co?“

Simon se napřímil na židli. „Vezmu si lady Annu

za manželku,“ oznámil. „Zabavím panství pro

parlament a jeho paní – pro sebe.“

Henry se zakuckal, částečně smíchem a částečně

ohromením. „Z jakého důvodu, Simone? Protože tě

trápí výčitky svědomí, žes ji připravil o právoplatné

dědictví?“

Simon zavtěl hlavou. „Grafton mi byl kdysi dávno

přislíben. A nikdy jsem se netajil tím, že jsem se chtěl

tenkrát s lady Annou oženit,“ odmlčel se. „Chci ji u

sebe v posteli. Když si ji vezmu, získám všechno, po

čem toužím.“

Opřel si hlavu o dřevěné opěradlo židle a zavřel

oči. Bolelo ho celé tělo. Chtělo se mu spát, ale v

posledních dnech ho v noci pronásledovaly tak živé

sny, že nedokázal zamhouřit oka – nikoliv o bitvách a

krvavých řežích, ale o Anně Graftonové. Od té doby,

co za ním přišla do tábora, na ni nedokázal přestat

myslet. Stále se mu zjevovala. Toužil po ní tak, že se

jen převracel a vrtěl na lůžku. Chtěl ji a udělá

všechno pro to, aby dosáhl svého cíle.

V

místnosti

se

rozhostilo

ticho,

těžké

nevyslovenými myšlenkami. Pak se Henry trošku

nadzvedl.

„Dobře víš, Simone, že lady Anna na tvoji nabídku

nikdy nepřistoupí. Časy se změnily. Nyní stojí pevně

na straně krále. Nikdy by ho nezradila tím, že by si

vzala parlamentáře.“

„Já vím,“ potvrdil Simon. Na rtech mu pohrával

slabý úsměv. S lehkou ironií odcitoval: „To spíš

zamrzne peklo, než abych legitimovala krádež

Graftonu, že bych si vás vzala,“ zopakoval Annina

slova a přestal se usmívat. „Přesto bude moje.“

„Přinutil bys ji, Simone, aby si tě vzala, i když

sama nechce?“

Rozhostila se dlouhá odmlka. Simon zašoupal

zaprášenýma botama na dřevěné podlaze. Dokázal by

si vzít Annu za manželku i proti její vůli? Rozhodně

nepatřil k mužům, kteří by ženy k čemukoliv nutili.

Vždycky od nich přijal jen to, co mu samy

dobrovolně nabídly. Ale Anna Graftonová ho

doháněla k šílenství. Byl zvyklý činit rozhodnutí na

základě rozumu, nikoliv emocí. To však Anna

naprosto změnila.

„Ano,“ odpověděl tiše. „Vzal bych si ji, i kdyby

sama nechtěla.“

Strážný před dveřmi Anniny komnaty zíval, ale

když zahlédl svého velitele, stačil se ještě rychle

postavit do pozoru. Simon ho poslal na deset minut

do strážnice. Zpod dveří pronikal úzký proužek světla

a tiché nezřetelné hlasy. Simon pozvedl ruku a

zaklepal.

Otevřela Edwina a obočí jí vyletěla až k okraji

krajkového čepečku, když zjistila, kdo je ruší.

„Mylorde!“ vykřikla pobouřeně. „Lady Anna se

právě chystá ulehnout. Nemohla by vaše návštěva

počkat do zítřka do rána?“

„Prohodím s ní jen pár slov,“ ujistil ji Simon a

rozevřel dveře dokořán. „Pokud ovšem dovolíte.“

Chůva ho probodla podezíravým pohledem, ale

ustoupila do chodby, zkřížila si ruce na prsou a usedla

na dřevěnou lavici u dveří, jako by se tam chystala

strávit celý zbytek války. Simon se na ni usmál, ale

dostalo se mu nesouhlasného zamračení. Pak vešel

dovnitř a zavřel za sebou.

Anna seděla s knihou v klíně, ale když ho zahlédla,

odložila ji stranou a vstala. Neměla na hlavě čepec a

plameny svíček se jí odrážely v uhlově černých

vlasech, bohatých a tmavších než její smuteční

oblečení. Simona všechno svrbělo, aby se jich dotkl,

rozpustil je a zabořil obličej do hedvábných pramenů.

V hlavě mu ožily vzpomínky: držel ji ve svém náručí,

líbal ji a málem – opravdu chybělo jen málo – se s ní

pomiloval. Jeho tělo na ty vzpomínky okamžitě

zareagovalo bolestivou tvrdostí.

„Dobrý večer, lorde,“ pozdravila Anna s chladem,

který byl pravým opakem žáru v jeho žilách. „To

běžně chodíváte takhle pozdě k dámám na návštěvu?“

Simon si odkašlal. „Předtím, než jsem vás poznal,

lady Anno, jsem to nikdy nedělal,“ opáčil.

Anně se objevil na rtech lehký úsměv. „Co

naléhavého vás tedy přivádí, když jste nedokázal

počkat do zítra?“

Simon na okamžik zaváhal. Sám totiž přesně

nevěděl. Po rozhovoru s Henrym však potřeboval

lady Annu okamžitě vidět. Chtěl jí poděkovat. Byl jí

tím povinován, protože jí toho spoustu dlužil.

Zároveň však chtěl i zjistit, jak se tenkrát při tom

střetu s Malvoisierem cítila.

„Byl jsem u Henryho,“ sdělil pomalu. „A dozvěděl

jsem se od něj cosi, co by mi v noci nedopřálo klidu.

Musel jsem neprodleně za vámi.“

Anně se mihlo v očích překvapení. „Týká se to

Muny?“ zeptala se poplašeně.

Simona zasáhla její otázka nepřipraveného. Až do

této chvíle si neuvědomoval, v jaké situaci se Anna

ocitla. Nemusela chránit jen své zájmy, ale starala se

ještě o mladší sestřenici. Teprve nyní pochopil její

obavy. Muně bylo teprve osmnáct a byla schovankou

hraběte z Graftonu. Není divu, že se Anna cítí

zodpovědná za její budoucnost. A určitě si stejně jako

on uvědomuje, že Henry a Muna stojí na opačných

stranách.

„Alespoň této starosti vás mohu ušetřit,“ prohlásil

pevně. „Jsem přesvědčený, že Henryho úmysly jsou

naprosto počestné.“

Anna se nepatrně zamračila. „Nejsem si jistá, jestli

mohu považovat takové ujištění za uklidňující,

mylorde. Henry není pro moji sestřenici vhodná

partie. Je mladším synem, a ještě ke všemu podporuje

parlament. S takovým svazkem bych rozhodně

nemohla souhlasit a nikdy bych k němu nedala

svolení.“

Simon se zasmál.

„Henry je Greville,“ upozornil. „Sice mladý, ale

pevně jde za svým. Klidně můžete vyslovit zákaz, ale

on si stejně vezme, co chce.“

Jejich pohledy se střetly a chvíli se dívali jeden

druhému do očí. Pak Anna pohlédla ostentativně na

hodiny vyznačené na svíčce. „To jste přišel jenom

kvůli tomuhle, mylorde?“ otázala se chladně. „Sdělit

mi, že váš bratr je stejný bandita jako vy a klidně

napochoduje do domu a sebere, po čem zatouží?“

„Ne, kvůli tomu jsem nepřišel,“ odpověděl Simon a

zhluboka se nadechl. „O tom jsem s vámi vůbec

nechtěl mluvit. Přišel jsem vám poděkovat. Zjistil

jsem, že jsem vašim velkým dlužníkem.“

Anna od něj ustoupila s tichým zašustěním černého

hedvábí. „Jak tomu mám rozumět?“ otázala se stále

chladně.

„Když jste mě tenkrát večer vyhledala v táboře,“

pravil Simon pomalu, „řekla jste, že když zaútočím na

panství, zabiju Henryho společně s ostatními

obyvateli panství. A já jsem se vás zeptal, jestli vám

na něm tolik záleží, a vy jste odpověděla, že jako na

vlastním bratrovi.“

Anna ho pozorně sledovala. Tvářila se naprosto

neutrálně, ale Simonovi připadalo, jako by v jejích

očích zahlédl zákmit nefalšovaného citu. Nervózně

polkl.

„A co dál?“ vyzvala ho Anna.

Simon k ní popošel. „Neprozradila jste mi však

jednu věc,“ řekl tiše. „Zatajila jste mi, že už jste

Henrymu jednou život zachránila. Zasáhla jste a

zabránila Malvoisierovi v mučení. Pověděl mi o tom

až dneska večer.“

Anna stála odvrácená bokem, ale nyní se k němu

zprudka otočila a ostře na něj pohlédla. Simon si

uvědomil, že ji naprosto vyvedl z míry.

„On vám o tom Henry pověděl?“ zalapala po dechu

překvapením.

Simon povytáhl tázavě obočí. „Vy jste si myslela,

že to neudělá?“

„Myslela jsem –“ odmlčela se Anna a začala

znovu. „Myslela jsem, že si nepamatuje, k čemu

došlo. Byl v hrozném stavu. Doufala jsem… že

události té noci vůbec nevnímal.“

„Pamatuje si na ně velice dobře,“ ujistil ji Simon

zachmuřeně. Věděl, že vzpomínky na onu noc budou

bratra pronásledovat ještě hodně dlouho. Možná do

konce života. Násilí a strach, které prožil, se otisknou

hluboko do vojákovy duše.

„To je mi opravdu líto,“ opáčila Anna. „Ty

vzpomínky pro něj musí být hodně nepříjemné.“

Dlouhou chvíli se jen měřili pohledy. Svíčka slabě

zářila a Simonovi připadalo, že Anna vypadá v jejím

světle velice zranitelně a mladě. V očích se jí zračil

srdceryvný smutek a osamělost. Pak se však

odvrátila, jako by vytušila, na co Simon myslí.

„Bylo od vás velice odvážné, že jste Henrymu

pomohla,“ řekl tiše. „A bylo to také velice

nebezpečné. Malvoisier vám mohl ošklivě ublížit.“

Anna se sklonila a na okamžik si zakryla rukama

obličej. Pak je však zase rychle spustila, jako by se

polekala, že se tím krátkým zoufalým gestem

prozradila. Avšak pozdě. Simon pochopil, že

vzpomínky na onu noc jsou i pro ni velice bolestivé.

„Co jsem měla dělat?“ zašeptala. „Občas není

možné zapomenout na pouta, která nás váží k

minulosti. Věděla jsem jen, že mám nesmírně ráda

vašeho otce a nemohu dopustit, aby mu Malvoisier

chladnokrevně zavraždil syna,“ nadechla se křečovitě.

„Muna za mnou tu noc přiběhla a tonula v slzách. Už

byla napůl zamilovaná do Henryho odvahy a

galantnosti a nenáviděla Malvoisiera za to, co

Henrymu provedl, když k nám přišel s vlajkou

vyjednavače. Náhodou se dozvěděla, co se mu chystá

opilý Malvoisier a jeho rozvášněná banda udělat.

Měla jsem jí snad říct, že je mi to jedno? Vysvětlit, že

jsme roajalisté a nemáme právo se Malvoisierovi

postavit?“ zlomil se jí hlas. „Měla jsem jen nečinně

projít kolem dveří a předstírat, že nic neslyším?“

Simon ji vzal za ruku. „Takže jste se rozhodla

zasáhnout,“ prohlásil. Cloumal jím hněv. Zlobil se na

Annu, že podstoupila takové riziko, sám na sebe, že

poslal Henryho do pasti, a nejvíc na Gerarda

Malvoisiera, že mu přišel tak ohavný a krutý čin

zábavný.

Zároveň

v

něm

však

Anna

vzbuzovala

ochranitelské pudy, které ho hluboce znepokojovaly.

Dokonce daleko víc než touha vzít ji k sobě do

postele.

„Bylo to bláznovství,“ napomenul ji ostře hlasem

ochraptělým

hněvem

i

žádostivostí.

„Gerard

Malvoisier vás mohl nechat zabít.“

„Nebyl tady nikdo jiný, kdo by mohl Henryho

zachránit,“ opáčila Anna prostě. V očích se jí zračila

otevřená upřímnost. „Nemám v sobě tolik nelidskosti,

abych se v podobné situaci odvrátila a odešla jen

proto, že dotyčný, kterému jde o život, je můj

nepřítel.“

Simon se zadíval na její skloněnou hlavu. Cítil

palčivou potřebu postarat se jednou provždy o

Annino bezpečí. „Nemusíte už být sama,“ pravil

znenadání.

Anna k němu pozvedla obličej.

„Ale ano, musím.“

Simon udělal drobný pohyb rukou. „Věřte mi.

Dovolte mi, abych vám pomohl.“

Simon zahlédl, jak Anna na okamžik zavřela oči,

jako by bojovala se zoufalstvím, pak je však zase

otevřela a zpříma na něj pohlédla.

„To nejde,“ odpověděla krátce a Simonovi se opět

sevřelo srdce nad její čestností. Věděl, jak to myslí.

Měla povinnost sloužit králi a jeho povinností zase

bylo, aby jí v tom zabránil. Dokud se tohle nevyřeší,

zůstávají polapeni v uzavřeném kruhu, odkud není

východiska. Zdravý rozum mu to sděloval zcela

jasně. Ale instinkt mu naléhavě našeptával, že

takovéhle politické ohledy nehrají žádnou roli, když jí

potřebuje pomoct. A to ho znepokojovalo. Chtít

dostat Annu do postele byla potřeba, které rozuměl.

Jednalo se o otázku chlípnosti. Ale chtít ji ochraňovat,

to bylo něco úplně jiného.

Vytáhl z kapsy dýku s rukojetí vykládanou

krásnými drahými kameny.

„Nechala jste ji u mě, když jste v předvečer bitvy

prchala z mého tábora,“ vysvětlil a potěžkal dýku v

dlani. Pak ji podal Anně, rukojetí napřed. „Jestli si

opravdu myslíte, že jsem váš nepřítel, popadněte ji a

zbavte se mě jedinou ranou.“

Anna vykulila oči, ale zůstala nehybně stát. Po

dýce se nenatáhla. „Vy mě vyzýváte, abych vás

probodla?“ otázala se nevěřícně.

„Ano,“ odpověděl Simon tiše. „Tvrdíte, že jsem váš

nepřítel. Připravil jsem vás o právoplatné dědictví.

Stojím na opačné straně fronty. Zachránila jste mému

bratrovi život, a já vám přesto odmítám vrátit vaše

pozemky a svobodu. Tak mě zabijte. Sprovoďte ten

nepříjemný konflikt jednou provždy ze světa.“

V místnosti zavládlo naprosté ticho. Simon viděl,

jak Anna s námahou polkla.

„To je nějaká léčka,“ vydechla.

„Není to léčka,“ ujistil ji Simon pevně a roztáhl

doširoka paže. „Nemám u sebe žádnou zbraň. Jsme

sami. Popadněte dýku. Pokud máte odvahu.“

Ta výzva mezi nimi ležela jako hozená rukavice.

Anně se mihlo v očích zoufalství a hněv, natáhla se

po noži a Simona napadlo, jestli se právě nedopustil

nejhorší chyby svého života. Pak se k němu však

Anna otočila zády.

„Děláte si ze mě legraci,“ obvinila ho přes rameno.

„Kdybych se pokusila zaútočit, bez nejmenší námahy

byste mě zneškodnil.“

Simon ji popadl za zápěstí a obrátil k sobě.

„Schováváte se za výmluvy,“ nařkl ji. „Prostá pravda

je taková, že jste se neodvážila udeřit proto, že ve

skrytu duše víte, že vám na mně stále záleží. Sama

jste to přiznala, když jste mluvila o záchraně Henryho

života. Vzpomínky na minulost není možné

zpřetrhat.“

Anna zúžila rozhněvaně oči. „To bylo něco

jiného,“ namítla a pokusila se mu vytrhnut, ale Simon

jen zesílil stisk. Pod prsty ho hřál její puls.

„A rozhodně není pravda, že bych se to bála

udělat,“ vyštěkla.

Simon se provokativně pousmál. „Tak do toho. Na

co pořád čekáte?“

Cítil, jak se Anna rozechvěla.

„Jestli vás probodnu, půjdou mi po krku všichni

parlamentářští vojáci na Graftonu,“ upozornila.

„Snažíte se mě vehnat do obrovské hlouposti, lorde

Greville.“

„Snažím se vám dokázat, že byste to nemohla

nikdy udělat,“ opáčil Simon. „Nenávidíte možná moji

věc, ale není pravda, že nenávidíte mě. Přiznejte si to,

Anno.“

Pak zahlédl zmatek v jejích očích. Anna ho chtěla

nenávidět. Nenáviděla všechno, co představoval, ale

nedokázala zvednout dýku a připravit ho o život.

Protože si nenávist vůči jeho osobě jen namlouvala.

Pomalu uvolnil sevření a jen se jí teď zlehka dotýkal

prsty.

„Vidíte?“ podotkl. „Ještě ráda na můj návrh

přistoupíte. Písemně podepíšete kapitulaci a předáte

Grafton parlamentářům.“

Anna se rozmáchla volnou rukou a uštědřila mu

plnou silou políček – s mlasknutím, které bylo

jasnější než jakákoliv slova. Simon jí instinktivně

pustil zápěstí, chytil se dlaní za tvář a Anna popadla

dýku a přiložila mu ji špičkou na krk.

„Ven!“ vyštěkla. „Nepokoušejte, lorde Greville,

moji trpělivost, nebo vám ta dýka skutečně skončí

mezi žebry.“

Simon začal roztahovat ústa do obdivného roš-

ťáckého úsměvu. „Milady –“

„Ven,“ zopakovala Anna neoblomně. „Až nadejde

čas odplaty, ošklivě se vám pomstím,“ slíbila

procítěně, v očích plamenný žár.

Simon usoudil, že ji raději nebude dál dráždit.

Když za sebou zavřel dveře, zaslechl, jak se do jejich

dubové výplně zabodla se zadrnčením dýka, přesně

ve výšce jeho zad.

ŠESTÁ KAPITOLA

Anna seděla sama ve své komnatě. Munu a Edwinu poslala pryč. Potřebovala trochu času jen pro

sebe.

Nadešel večer pohřební hostiny za otce a na Annu

dolehlo s novou silou poznání, že hrabě skutečně

odešel. Zůstala úplně bez podpory.

Chtěla si ho pamatovat jako silného a mocného

ochránce Graftonu, ne muže oslabeného stářím a

horečkou, který ji téměř bez námitek opustil. To byla

pravá tvář hraběte z Graftonu. A takového se ho

chystala dnes večer připomenout. Naposledy se

rozhlédla po komnatě. Stala se jí bezpečným

útočištěm, ale už se v ní nemohla déle schovávat.

Musela se postavit před své lidi. Očekávali to od ní.

Zhluboka se nadechla, nervózně si uhladila sukni

černých šatů a otevřela dveře.

Stráž, na kterou si zvykla, že tam vždycky stává,

zmizela a na jejím místě na ni čekal Simon Greville.

Mlčky se na sebe zadívali. Beze slov uzavřeli pro

tento večer příměří. Stále mezi nimi sice panovalo

nepřátelství, ale rozhodli se ho onen večer potlačit,

aby důstojně vzdali úctu starému hraběti.

Simon se poklonil. Místo uniformy byl oblečený

celý v černém a toto strohé oblečení mu slušelo.

„Dobrý

večer,

mylady,“

pozdravil.

„Jste

připravena?“

„Samozřejmě,“ potlačil Anna zachvění. Jak bych

mohla být připravena? projelo jí v duchu hlavou. Se

změnou svého postavení na Graftonu se nikdy

nesmíří. V tuto chvíli jí však nezbývá nic jiného, než

se tvářit statečně.

Simon jí nabídl rámě a Anna se do něj zlehka

zavěsila. I když se ho sotva dotýkala, cítila pod prsty

teplo jeho těla. A pod povrchem drsné látky rukávu

vnímala pevnost jeho svalů. Sálala z něj jistota a síla.

Anna by se k němu nejradši přitiskla a trochu z té síly

odčerpala do sebe. Měla co dělat, aby to nutkání

překonala.

Bylo

tak

lákavé.

A

nebezpečně

nevyhnutelné. Přesto mu však nesměla za žádnou

cenu propadnout.

Sestoupali v tichosti po schodišti, a když došli ke

dveřím do velkého sálu, Simon se zastavil a dal jí

přednost, aby mohla vejít jako první. Anna po něm

střelila tázavým pohledem a Simon pokývl hlavou k

sálu.

„Dnes večer jste lady z Graftonu. Proto se sluší a

patří, abyste vstoupila sama bez doprovodu.“

Anna to gesto hluboce ocenila, i když na ni dolehl

tíživý příkrov zármutku. Hrdlo měla sevřeném žalem

tak, že nedokázala promluvit. Přikývla ale, vešla do

dveří a pozvedla hlavu. Dnešní večer patří jí. Je paní

Graftonu, byť jen na pár hodin.

Po jejím vstupu se rozhostilo ticho. Sál praskal ve

švech. Dostavili se všichni obyvatelé panství, vesnice

Graftonu a přilehlého okolí. Mačkali se u dlouhých

stolů na dřevěných kozách a měli před sebou už

štědře naplněné korbele piva. Anna si všimla, že mezi

hosty jsou i Simonovi muži v rudočerných

uniformách Grevilleů. Působili civilizovaně a

ukázněně, ale ostatní se k nim chovali s opatrnou

odtažitostí. Černé praporce visící na trámech

zůstávaly stálou připomínkou závažnosti situace a

také upozorněním, proč se k nim jednotky

parlamentářů dostaly.

Anna zamířila za napjatého ticha k vyvýšenému

pódiu na druhé straně místnosti. Vystoupala po

schůdcích a zaujala své místo ve středu stolu. V sále

by bylo slyšet špendlík spadnout. Zhluboka se

nadechla.

„Děkuji vám, že jste dnes večer přišli vzdát

poslední poctu zesnulému hraběti z Graftonu. Celý

svůj život si nesmírně vážil vaší věrnosti a požádal

mě, abych vám vyřídila, že nad jeho smrtí nemáte

truchlit, ale naopak oslavovat vše, čeho svým dílem

dosáhl,“ pozvedla číši a ve světle pochodní zajiskřilo

temně rudé víno.

„Na hraběte z Graftonu,“ prohlásila. „Nechť dá

Bůh věčné odpočinutí jeho duši.“

Všichni v sále se připojili s pochmurnou vážností k

přípitku, pak však kdosi pozvedl ještě jednou korbel a

zavolal: „A na jeho dceru, lady Annu z Graftonu,

spravedlivou a dobrou paní!“

Sál se rozšuměl souhlasem a ozvaly se pochvalné

výkřiky. Anna se usmála. Loajalita jejích poddaných

ji hluboce dojala a rozptýlila na okamžik ledovou

osamělost, která jí svírala srdce. Rozhlédla se po

Simonovi. Stál až vzadu u stěny, aby mohla oslovit

dav jako nezávislá paní.

Anna na něj zamávala a pokynula mu, aby se k ní

připojil a usadil se vedle ní k hlavnímu stolu. Věděla,

že takové gesto by si mohla spousta obyvatel špatně

vyložit, ale neměla na vybranou. Simon teď vydával

rozkazy a jí se naskytla příležitost předvést na

veřejnosti příklad slušného chování, navzdory své

soukromé vzpouře.

Služebnictvo již roznášelo tácy s kouřícími pe-

čeněmi a dalšími pochoutkami, které jim zůstaly

během obléhání odepřeny. Atmosféra se uvolnila a u

všech stolů zazníval rozpustilý smích a veselý hovor.

Hrabě z Graftonu byl za svého života dobrým pánem

a Anně připadalo jedině správné, že se mu po smrti

dostalo náležitých poct a jeho poddaní se můžou

pobavit a dosyta najíst.

„Maso, mylady?“ nabídl jí Simon tác. „Musíte víc

jíst, nebo onemocníte.“

Anna měla úplně vyschlo v ústech. „Děkuju, ale

nemohu jíst,“ odmítla a pohlédla na poloprázdnou

sklenici s vínem. „A také bych už neměla pít. Na

prázdný žaludek by to bylo nerozumné.“

Simon se usmál a na okamžik jí položil dlaň na

ledové prsty, jen velice krátce, aby si toho nikdo

nevšiml. Teplo jeho doteku na okamžik rozptýlilo její

chmury.

„Jste nesmírně statečná,“ šeptl Simon. „Grafton si

může gratulovat ke štěstí, že má takovou paní.“

Anna zprudka odtáhla ruku, zadívala se do talíře a

začala si pohrávat vidličkou se zbytky jídla. „V tom

případě si musí s těmi gratulacemi pospíšit,“ opáčila

suše. „Protože tohle štěstí bude mít jen krátkého

trvání, není-liž pravda, mylorde?“

Simon se na ni vyzývavě podíval. „Znáte můj

názor. Grafton by klidně mohl být váš –“

„Kdybych se podvolila a stala se buď vaší

milenkou, nebo manželkou,“ zatvářila se Anna

opovržlivě. „Ne, děkuju, mylorde. Můj názor znáte

stejně dobře jako já váš. K něčemu takovému

nedojde.“

Simon se otočil a pustil se do hovoru s Munou,

která seděla po jeho druhém boku – k Anninu

překvapení a nelibosti. Připadala si odstrčená na

vedlejší kolej.

Zůstala mlčky sedět a pozorovala lidi v sále. Jak

večer pokračoval, začínala zjišťovat, že ne každý sdílí

její střídmost. Hostina stále více připomínala svatební

veselici. Obyvatelé Graftonu dlouhé měsíce strádali, a

když se jim teď dostalo dobrého jídla a pití, snažili se

dohnat, co zameškali, a někteří se pěkně rozparádili.

Annu však napadlo, že přesně takhle by si to její otec

představoval. Určitě by se mu víc líbilo nevázané

veselí než stísněný banket, na kterém by nikdo

neprohodil ani slovo.

Vrtala se v jídle a sledovala scénu pod sebou. Pár

vesničanů už značně přebralo. Anna vytušila

nebezpečí. Dobře věděla, že opilost s sebou nese

bojovnost a agresivitu. A právě když na to pomyslela,

došlo k tomu, čeho se obávala: na konci jednoho stolu

se do sebe pustili dva svobodní sedláci. Jeden ze

Simonových mužů vstal, aby zasáhl. Padlo několik

ran a rytíř vytáhl meč.

V sále okamžitě zavládla vřava. Muži vstali od

stolů a spustili hněvivý křik, ženy se rozječely a

nemluvňata a malé děti se usedavě rozplakaly,

protože vytušily hrozbu visící ve vzduchu.

„Jak může na Graftonu zavládnout mír, když muži

nosí při pohřební hostině zbraně?“ vykřikl kdosi.

„Hanba! Odzbrojte ho!“

Sálem proběhlo souhlasné zamumlání a velice

rychle se proměnilo v nenávistný řev.

Anna vyskočila na nohy, aby učinila vřavě přítrž.

Dobře si uvědomovala, že tahle scéna rozdmýchaná

žalem a alkoholem by mohla skončit velice špatně. V

duchu litovala, že nevydala v kuchyni pokyn

neservírovat tolik piva.

Zhluboka se nadechla, aby požádala rázně o

pořádek, ale Simon ji vzal za zápěstí a umlčel ji. Tyčil

se vedle ní jako ztělesnění neoblomnosti a jistoty. Oči

mu žhnuly hněvem. Jeho hlas přinesl do sálu

okamžitě ticho.

„Přísahal jsem, že nastolím na Graftonu mír!

Pochybuje snad někdo o mých slovech?“

Nastala napjatá pauza a pak jeden z vesničanů,

neústupnější než ostatní, vykřikl v odpověď:

„Rozhodují činy, nikoliv slova, mylorde! Prázdných

slov jsme se už nabažili.“

Ozvalo se ostré, výhrůžné zaskřípění oceli. Celý sál

zatajil dech a Simon vytasil meč. Ve světle svíček se

zableskla jeho smrtonosná čepel.

Všichni strnuli jako zasažení bleskem. Anna

položila Simonovi ruku na paži. Měl ji napjatou a

pevnou jako čepel vlastního meče.

„Mylorde, to je nepatřičné –“

„Nebojte, mylady, nechci nikoho urazit,“ otočil se

k ní a věnoval jí zářivý úsměv. „Na památku

zesnulého hraběte z Graftonu přísahám, že zajistím

jeho panství a lidem blahobyt a mír,“ prohlásil

slavnostně a zhluboka se nadechl. „Již jednou jsem

slíbil, že poskytnu tomuto nádhernému panství i jeho

paní ochranu. Nyní svůj slib přede všemi opakuju.“

S tím obrátil meč v ruce a podal ho Anně, rukojetí

napřed, na potvrzení své slavnostní přísahy. Ztichlým

davem proběhl překvapený šepot, jako závan větru po

nehybné vodní hladině.

Anna pohlédla dolů na blyštivou čepel a pak

Simonovi do rozzářených očí.

Všichni ji pozorovali a čekali, jak se zachová.

Simonovi muži postávali mezi vesničany, stále ve

střehu, ale klidní a vyrovnaní. Atmosféra zhoustla

napětím. Anna věděla, že se ocitla v pasti.

Když Simonovo gesto odmítne, bude působit

neotesaně a hrubě. Urazila by takovým chováním

památku svého otce. Ale na druhou stranu, stejným

bláznovstvím by bylo, kdyby jeho gesto přijala,

protože chápala, že Simon nabízí daleko víc než jen

krásná slova a činy. Rozuměli tomu i její poddaní.

Simon Greville nabízel ochranu a mír panství

vyčerpanému ztrátami a válkou. Těšil se u parlamentu

vysokému postavení a dokázal by je ubránit před

pleněním bezcharakterních mužů, jako byl Gerard

Malvoisier. Sálala z něj síla a všichni vycítili, že je

čestný a spravedlivý. A netrápily je komplikované

otázky loajality vůči králi, nebo parlamentu. Jejich

prostá věrnost patřila pánovi, který je ochrání, a

Anně, která při nich stála v nejtěžších dobách otcovy

nemoci a Malvoisierovy brutality. A všichni se na ni

teď dívali a očekávali, že jim ukáže správnou cestu.

Úpěnlivost jejich nadějí jí ležela na bedrech jako

obrovské tíživé břemeno.

Natáhla ruku a uchopila jílec Simona meče. Pevně

ho sevřela v dlani, jako již jednou předtím, tehdy

večer v táboře, kdy tou nádhernou nebezpečnou

zbraní ohrožovala Simona na životě.

Všichni

přítomní

trhaně

vydechli,

napůl

ohromením a napůl nadějí. Anna zahlédla světlo v

Simonových očích, spokojené, vítězoslavné a

panovačné. Jejich pohledy se střetly a Annou projel

podivný pocit, jako by padala do temnoty. Rychle se

proti němu obrnila.

„Tím, že jste nám nabídl ochranu, jste prokázal

Graftonu obrovskou čest, mylorde,“ prohlásila pevně.

„Bohužel však stojíme na straně krále a nemůžeme

vaši velkorysou nabídku přijmout.“

Rázem zazněla rozčilená změť hlasů, některé

souhlasné a jiné odmítavé. „A kde byl ten slavný král,

když jsme ho nejvíc potřebovali?“ vykřikl podkovář

zbrunátnělý rozhořčením a alkoholem. „Klidně by nás

tady nechal umřít! Ať táhne k čertu!“

„To je vlastizrada,“ napomenula ho Anna přísně.

Rozhořčené hlasy umlkly, ale v sále dál jiskřilo

podrážděným napětím. Anna si uvědomovala, že

kráčí po visutém laně. Klidně se bude chovat k

Simonovi na veřejnosti zdvořile, ani jediným slovem

či činem neporuší svou věrnost. Pokud se to lidem na

Graftonu nelíbí – a věděla, že spousta z nich by se

nyní ráda přidala na stranu Simona a parlamentu –

ocitla se ve velice nepříjemném postavení. Její

oddanost však není na prodej.

Anna zahlédla, že Simon se opět zářivě usmál, a

srdce se jí sevřelo zlou předtuchou. „Lady Anno,“

pronesl nevzrušeně. „Když přijmete moji nabídku k

sňatku, krásně tím vyřešíte stávající problém. Budete

oddaná mně, svému manželovi, a ne králi.“

„Manželství!“ vykřikl kdosi nadšeně. „Manželství

na záchranu Graftonu!“

Anna zúžila oči. Pamatovala si, jak otec

předpověděl, že Simon Greville požádá o její ruku, a

vyzval ji, aby jeho nabídku přijala, protože je dobrý

silný muž a ona potřebuje ochranu.

Otcovy obavy chápala. Věděl, že umírá, a nad

veškeré ostatní zájmy postavil její budoucnost a

bezpečnost. Nepřipadá však v úvahu, aby otcovu

přání vyhověla, byť ho pronesl na smrtelné posteli.

Zejména když Simon úmyslně využil situace a

pronesl žádost o její ruku na veřejnosti, aby jí

znemožnil odmítnout.

Rozvážně otočila meč a podala ho zpátky.

„Prokázal jste mi nesmírnou čest, lorde Greville,“

odvětila škrobeně. „Je mi však líto, vaši velkorysou

nabídku nemohu přijmout. A teď mě, prosím,

omluvte.“

Odstrčila židli, zvedla si jednou rukou sukni, sešla

po schůdcích z pódia a zamířila ke dveřím. Po cestě

zachytila útržky rozhovorů. Některé hlasy zastávaly

názor, že je nutné zachovat mír a ochranu za

jakoukoliv cenu, jiné se přikláněly k věrnosti králi.

Lidé po ní vrhali postranními pohledy, soucitnými i

nepřátelskými. Anna měla co dělat, aby se

nerozplakala. Tohle měla být pohřební hostina za

jejího milovaného otce, a přitom už teď začíná

věrnost jeho lidí slábnout. Nedokázala je udržet

pohromadě. To vědomí jí rvalo srdce.

Pážata před ní otevřela dveře sálu a Anna vyšla

spěšně do haly. Přivítala ji ticho, zima a tma rušená

jen blikotáním loučí na stěnách. Anna netoužila po

ničem jiném než po samotě své komnaty.

Za zády se jí ozvaly kroky a Anna se ohlédla přes

rameno. V hale se vynořil Simon a odhodlaně

ukrajoval vzdálenost, která je dělila. Anna ho odmítla

vzít na vědomí a přidala do kroku. Dostala se však jen

k dubovému schodišti vedoucímu do svatyně jejích

soukromých prostor. Tam se Simon opřel jednou

rukou o zábradlí a zastoupil jí cestu.

„Malý moment, mylady.“

„Lorde Greville –“ podařilo se Anně opáčit

pevným hlasem. „Jsem velice unavená a ujišťuji vás,

že cestu do své komnaty najdu i bez cizí pomoci. A

rozhodně se nemusíte bát, že se v noci tajně vyplížím

a začnu počítat králův poklad. Takže mně, prosím,

dopřejte trochu odpočinku.“

„Samozřejmě,“

přislíbil

Simon

se

svou

charakteristickou uhlazeností, za níž se však skrývala

železná autorita. „Pouze jsem vás chtěl požádat, jestli

bychom si nemohli zítra promluvit, lady Anno. Pokud

se ovšem budete cítit dost silná.“

„Samozřejmě že se budu cítit dost silná,“ vyštěkla

Anna popuzeně a pokusila se potlačit příšernou

únavu, která ji přepadla. „Jen si nejsem jistá, jestli si

máme o čem povídat.“

Simon se usmál. „Jde mi jen o budoucnost

Graftonu,“ zamumlal. „A o budoucnost jeho paní. O

tom bychom si měli rozhodně promluvit. Brzy musí

padnout nějaké konstruktivní rozhodnutí.“

„To už jsem pochopila z vašich neuvážených slov v

sále,“ odtušila Anna. „Ale nemusíte se bát, že vás

budu nutit, abyste dostál svému slibu, lorde Greville.

Spoléhám na krále, ne na parlament. O budoucnost

Graftonu se postará můj spojenec.“

„Nejsem si jistý, zda je sázka na krále právě v

tomhle ohledu to nejsprávnější rozhodnutí,“ prohlásil

Simon s nebezpečnou hebkostí v hlase. „Nebyl to

náhodou právě on, kdo dal svolení k vašemu

zasnoubení s Gerardem Malvoisierem?“

„Ano, byl to on,“ potvrdila Anna bezvýrazným

hlasem, aniž by cokoliv dalšího dodala.

„Ujišťuji vás,“ prohlásil Simon, „že já bych vám

byl daleko lepším manželem než Malvoisier, a lidé na

Graftonu se mnou určitě souhlasí.“

V hale protahoval ledový průvan a Anna se

zachvěla. „O své budoucnosti budu muset rozhodnout

s velkou pečlivostí,“ pravila. „Bez ohledu na to, co si

přejí moji lidé.“

Simon se usmál a v přítmí se mu zablýskly bílé

zuby. „Ti si jen přejí, aby vám nic nehrozilo – a byla

jste šťastná, mylady,“ upozornil. „A kromě toho si

také přejí, aby váš manžel byl poctivý a vládl panství

Grafton pevnou spolehlivou rukou.“

„Ohromuje mě, že si myslíte, že právě vy byste jim

mohl něco takového nabídnout,“ odsekla Anna a

povytáhla

ironicky

obočí.

„Jste

totiž

nejnebezpečnější muž, jakého jsem kdy potkala.“

Simon se o kousek posunul, ale stále jí stál v cestě.

„Přijměte moji nabídku k sňatku,“ zopakoval a Anna

znovu pochopila, že ji neprosí, ale vydává rozkaz.

„Nabízím vám ochranu. Jednou jste řekla, že byste

pro záchranu Graftonu udělala cokoliv.“

Anna ho probodla pohledem. „Tohle je večer, kdy

vzpomínáme na památku mého otce,“ upozornila

chladně. „Nehodlám se s vámi teď o podobných

záležitostech bavit.“

„V tom případě zítra,“ svolil Simon. „Musíte se

rozhodnout. Hodně rychle. Viděla jste, k čemu dneska

došlo. Nedokážete udržet Grafton pohromadě, natož

abyste ho ubránila. Já to dokážu.“

Anna si přitiskla unaveně prsty na spánky.

„Nevzdám se!“ vykřikla zoufale. „Půjdu svou vlastní

cestou.“

Simon

zavrtěl

hlavou.

„Žádná

jiná

cesta

neexistuje,“ zdůraznil nemilosrdně.

„Nějakou určitě najdu!“

Simon udeřil rozhněvaně dlaní do kamenné stěny u

schodiště. „Jak byste to chtěla dokázat? Král vás

zanechal na pospas osudu! Nemáte bojeschopné

muže! A vaši lidé už teď vedou zrádcovské řeči!“

zaburácel a potom ztišil hlas. „Jestli chcete pomoct

Graftonu, tak tohle je cena, kterou za to musíte

zaplatit.“

Anně poklesla ramena. „Ne,“ zašeptala. „To

neudělám.“

Simon ji chytil za paži.

„Se mnou byste alespoň poznala vášeň,“ prohlásil

plamenně. „Ne šedivé nezáživné manželství jako s

nějakým jiným mužem.“

Odpovědět už Anna nestačila. Simon se zmocnil

jejích úst a připravil ji o všechna slova. Proti své vůli

se podala naléhavosti jeho polibku a rozevřela ústa.

Simon okamžitě zaútočil jazykem.

Anna se chvěla, hořela, zoufale toužila po jeho

dotecích. Její mysl křičela, že Simon je nepřítel, ale

její tělo tvrdilo něco zcela jiného a zrádně ji nutilo,

aby se k němu přitiskla.

Pak ji Simon pustil.

„Rozječte se na mě,“ zašeptal jí do vlasů. Anně se

podlomila kolena. Vzpomněla si na okamžik, kdy

tahle slova použil poprvé. „Víte, že to musíte udělat.“

„Zásadně neječím,“ odvětila Anna důstojně a

pokusila se ho od sebe odstrčit.

Simon jí vzal obličej do dlaní, zasypal jí líce

lehounkými polibky a pak se sklonil a přejel jí

jazykem po citlivé pokožce hrdla. V Anně se svářela

hrdost, loajalita a touha. V uších jí zněly jeho mámivé

přísliby.

„Nabízím vám ochranu posvěcenou svým jménem.

Už vám nebude hrozit, že vás o Grafton připraví

nějaký jiný muž. Budete v bezpečí.“

„Nepotřebuju ani vaše jméno, ani ochranu,“

postavila se Anna z posledních sil na odpor. Hlas se jí

však chvěl a cítila, jak ji rychle opouští odhodlání.

Simon ji sváděl svými doteky i silou. Potřebovala ho,

jako muže i ochránce, ale nemohla mu to přiznat.

„Potřebujete mě,“ zašeptal Simon, jako by jí četl

myšlenky. „Grafton potřebuje ochranu a vy mu ji

nedokážete poskytnout.“

Opět se jí hladově zmocnil ústy a začal ji laskat

jazykem. Anna tála v žáru jeho vášně. Moc dobře se

na tenhle pocit pamatovala. Byl nádherný, ale i

nebezpečný. Jakmile by se mu jednou podala, Simon

by si ji nemilosrdně vzal, její tělo i duši. Zradila by

krále, jako by neznamenal nic víc než pár zrnek

prachu na polní cestě.

„Staňte se mou manželkou, protože mě chcete,“

vydechl Simon ochraptěle. „Přiznejte si, že je to

pravda.“

Ano, byla to pravda. Anna ho zoufale chtěla.

Toužila po něm každičkým kouskem svého těla. Byla

unavená, osamělá a nepřála si nic jiného než

spočinout v klidném přístavu jeho náručí – a

uvědomovala si, že tohle všechno jsou špatné důvody,

aby se mu oddala právě teď, tenhle večer. Chtěla se

navrátit do bezstarostné minulosti, ale ta již dávno

přestala existovat.

Odtáhla se od něj, ve změti černého sametu.

„Možná se vám podaří získat podporu mých lidí,

lorde Greville,“ prohlásila pevně, „ale k tomu, abych

já zapomněla na věrnost vůči králi, byste potřeboval

daleko víc než jen líbivá slova a gesta.“

Simon ji pustil. Přerývaně oddechoval a v očích mu

žhnulo nelítostné světlo.

„Jste moje,“ prohlásil. „To nemůžete popřít.

Vezmete si mě za muže.“

Anna zavrtěla hlavou. „Kdepak, lorde Greville.

Vzal jste si Grafton, ale mě si nevezmete.“

S tím se rozběhla po schodišti do klidu své

komnaty. Co nejrychleji dokázala, aby nestihla dát

najevo svou slabost a nezačala škemrat, aby se k ní

připojil.

Během dlouhých bolestivých dnů po pohřební

hostině za otce se Anna pilně věnovala práci, aby

zapomněla na žal. Přiložila ruce k dílu v kuchyni,

pomáhala vytahovat ze zmrzlé půdy zeleninu, cvičila

svou klisnu ve výběhu, ztloukala máslo a hnětla

chleba. Nikdo se ji nepokusil zarazit. Všichni patrně

chápali, že se potřebuje nějak zaměstnat. Ale občas

potřebovala i soukromí. Také v tom jí ochotně

vyhověli.

Nechával ji na pokoji dokonce i Simon, ale to Annu

spíš znepokojovalo. Jeho trpělivost jí naháněla strach.

Věděla, že jen vyčkává, až ho zavede ke královu

pokladu. A co bylo ještě horší, až zkrotne a přijme

jeho nabídku.

Čas pracoval bohužel pro něj a o to byl Simon

nebezpečnější. Anna věděla, že dříve či později

dorazí odpověď jeho nadřízených, která potvrdí, že je

právoplatným vlastníkem Graftonu. Dříve či později

ji bude moct přinutit ke sňatku. A ona musí co

nejrychleji vrátit králi poklad.

Simon stále pokračoval v pátrání, v domě i na

přilehlých pozemcích. Annu jeho zarputilost děsila.

Zdávaly se jí sny, že Simon jednou zjistí, co má

vlastně hledat. A nadále pokračoval v honu na

Gerarda Malvoisiera. Anna napsala královi dopis, ve

kterém prosila, aby pomohl pohnat generála před

spravedlnost, ale zatím se jí nedostalo odpovědi.

V mezičase zahájil Simon obnovu Graftonu.

Pracoval společně s vesničany a pomáhal jim stavět

domy, o které přišli. Anna sledovala jeho úsilí s

rozpolcenými pocity. Simon dělal vše pro dobro

jejích lidí a oni se jí každým dnem víc vzdalovali.

Pochopili, že to s nimi Simon myslí upřímně, jde mu

skutečně o jejich blaho, a rychle se přidávali na jeho

stranu. Anna si snažila namluvit, že je v jeho vlastním

zájmu a v zájmu parlamentu, aby Grafton zase

prosperoval,

ale

kontrast

s

Malvoisierovou

hrůzovládou nemohl být markantnější.

Jednoho jasného únorového rána nastříhala Anna

několik větviček trnky a zimního jasmínu a odnesla je

do kostela. Pak se posadila na jednu z lavic, aby v

klidu zavzpomínala na otce a našla trochu útěchy. Po

hraběti se jí nesmírně stýskalo. Od jeho smrti

uplynulo příliš málo času a rány v její duši se ještě

nestačily zacelit. Právě proto možná občas cítila, jak

ji to táhne k Simonovi. Lákala ji jeho síla a mravní

poctivost a proti své vůli musela obdivovat zarputilost

a odhodlání, s jakými se pustil do obnovy prosperity a

míru na Graftonu. Dobře si pamatovala na otcovo

poslední přání, aby si vzala Simona za muže, a kdyby

nebylo králova pokladu a její povinnosti zůstat věrna

věci roajalistů, možná by se už dávno vzdala a otcovu

přání vyhověla.

Kostel se nořil do hlubokého stínu a Anna by

nejradši hodila všechny starosti za hlavu a oddala se

klidu a míru, který v něm panoval. Pak se však do ní

dala zima. Zachvěla se, přitáhla si plášť a zabořila

ruce do kožešiny na rukávech. Ve vzduchu se

vznášela slabá vůně prachu a kadidla. Ta vůně jí byla

stejně známá jako levandulová vůně jejích truhlic na

oblečení nebo pach piva z domácího pivovaru. Patřila

nerozlučně ke Graftonu a jejímu dětství, ale když byla

malá, připadala jí uklidňující. Teď ještě víc

podtrhovala její samotu.

Jistě, měla Munino věrné přátelství, Edwininu

nevyslovenou podporu a Johnovu mlčenlivou věrnost.

Doufala, že jí ještě zbyla i láska jejích lidí, ale musela

udělat něco pro to, aby si ji udržela. A v duši jí zbylo

prázdné místo po otci, které potřebovala naplnit – a

zejména tahle prázdnota ji nejvíc děsila. Vzbuzovala

v ní stále větší a větší pokušení, aby přistoupila na

Simonovu nabídku.

Anna poposedla dozadu a opřela se zády o tvrdé

sedadlo. V tomhle kostele by nikdo neusnul. Sedadla

byla tvrdá úmyslně. Hříšníci se na nich měli kát a

neoddávat se zbytečnému snění. Anna se neklidně

zavrtěla.

Věděla, že jí nezbývá moc možností. Může si vzít

Simona, udržet Grafton a znovu nabýt svého

právoplatného postavení paní domu. Nejednalo by se

jen o formální manželství uzavřené z rozumu – na to

se se Simonem příliš přitahovali. A v chladné

prázdnotě kostela si musela přiznat, že jí ta představa

není ani trochu odporná. Simon v ní dokázal

rozdmýchat oheň, vášeň a touhu. Měl sílu a odvahu,

které obdivovala u svého otce. Naplnil by její život

novým smyslem a dal by jí zapomenout na žal.

A také na loajalitu vůči králi.

A jednoho dne by možná odtáhl do války a už by se

nikdy nevrátil.

Anně přeběhl mráz po zádech. Obraz Simona

rozsekaného na bitevním poli v ní vyvolával hrůzu.

Vůbec na něj nechtěla pomyslet.

Dokázala byste mě zabít?

Proč ne? Jste můj nepřítel…

A její nepřítel dokonce i teď opravoval Grafton a

přeměňoval ho v místo bezpečné pro život. Dovezl

zásoby a nakrmil obyvatelstvo, nastolil pořádek a

poskytl silnou obranu. A její vlastní obrana stále více

slábla. I kdyby jí teď vtiskl do ruky nůž, věděla, že by

ho nedokázala zabít. Už si ji napůl získal a její

loajalitu vůči králi nabourala touha žít zase normálně.

Simonovými city si nebyla jistá. Podezírala ho, že v

ní vidí jen další cíl, který chce dobýt, podobně jako si

dal za úkol porážku Malvoisiera a obsazení Graftonu.

A jakmile uspěje, co bude dál? Byla příliš hrdá, aby

se dokázala smířit s pouhou rolí jeho osobního

movitého majetku.

Ozvalo se zaskřípění, jak se otevřely dveře ze

sakristie, a k lavici, kde seděla, přichvátal otec

Michael, rochetu nakřivo, bílé vlasy rozježené. Anna

se na něj usmála. Chudák kněz se ještě

nevzpamatoval z vpádu Simonových mužů při pátrání

po královu pokladu. Chovali se sice v jeho hájemství

s příslušnou úctou, ale nepodařilo se jim ho

přesvědčit, že v něm mají co pohledávat.

„Dobrý den, otče Michaele,“ pozdravila Anna. „Jak

se vám daří?“

„Jak by se mi mohlo dařit, když mi ti vandalové

rozebírají kostel na kusy?“ zabručel kněz. „Víte o

tom, madam, že dneska zase začali s pátráním? Ráno

se dokonce dívali do studny. Představte si, do studny!

Jako by někdo alespoň trochu soudný mohl schovat

poklad na takovém nevlídném místě!“

Anna se usmála. „Jen je nechte, když je to baví,“

opáčila. „A stejně nic nenajdou.“

„To je pravda,“ protáhl kněz obličej. „Ten jejich

velitel, lord Greville, mi přijde jako slušný

inteligentní člověk, ale ostatní jsou kašpaři.“

„Zaplaťpánbůh,“ opáčila Anna. Zpráva o obnovení

pátrání ji však znepokojila. Potvrdila její přesvědčení,

že se Simon jen tak snadno nevzdá.

Vrhla pohled přes rameno. Vzadu v kostele

postával Guy Standish a zoufale se snažil tvářit, že je

nepozoruje. Vynořil se společně s otcem Michaelem,

ze zcela zjevného důvodu. Simon jí stále nevěřil.

Podezíral ji, že by mohla přes své nejvěrnější a

nejspolehlivější služebníky posílat zprávy. Ostatně

naprosto oprávněně, pomyslela si Anna škodolibě a

pak se zamračila. Směla se už sice volně pohybovat

po Graftonu, ale Simonovy stráže ji pronásledovaly

jako štěňata. Mohla jen doufat, že Standish se nechá

snadno ošálit.

„Mám pro vás zprávu,“ oznámil otec Michael

takřka neslyšně. „Byla na obvyklém místě u mostu.

Posel ji tam musel zanechat v noci,“ zajel rukou pod

štolu, vytáhl modlitební knížku a vtiskl ji Anně do

ruky.

„Zde jsou slova, v nichž naleznete útěchu,“ zvýšil

hlas. „Klid vaší duši, dítě.“

„Děkuju, otče,“ odpověděla Anna tiše. Pak počkala,

až odeznějí knězovy kroky, a otevřela modlitební

knížku. Mezi stránkami našla zastrčenou zprávu.

Vydržte ještě měsíc. Buďte opatrná. Neprozraďte o

pokladu ani slovo.

Anně pokleslo srdce. Měsíc jí připadal na

ochránění pokladu jako nesmírně dlouhá doba. Každý

den bude trvat roky. Neměla však jinou možnost.

Vydat poklad Simonovi nepřipadalo v úvahu. Musela

ho před ním udržet v tajnosti.

Složila papírek a vložila si ho do rukavice právě v

okamžiku, kdy se vedle ní vynořil Guy Standish.

Anna vyslala tichou modlitbu k nebesům, aby si

ničeho nevšiml. Pevně sevřela modlitební knížku pod

paží a zvedla se z lavice. Musí odvést Standishovu

pozornost, aby otec Michael neupadl v podezření a

mohla příště zase využít jeho služeb.

„Doufám, že vaše zvědavost je již ukojena,

kapitáne,“ nasadila sladký úsměv. „Jestli laskavě

dovolíte, ráda bych se teď zašla podívat do kuchyně.

Když půjdete se mnou, dostanete možná něco k

jídlu.“

Guy zrudl až po kořínky vlasů a Anna ho v duchu

politovala. Simonovi kapitáni představovali snadnou

kořist a bylo nesportovní si s nimi pohrávat. Na rozdíl

od velitelů nevěděli, jak se k ní mají chovat.

„Omlouvám se, madam, že jsem vás vyrušil,“

vykoktal Standish rozpačitě. „Musím vás ale požádat,

abyste mi odevzdala tu modlitební knížku.“

Anna mu ji s povzdechem podala. Ztráta knížky ji

však příliš netrápila. Spíš naopak. Věděla, že

Simonovi muži nad ní stráví dlouhé hodiny marným

pátráním po nějakém šifrovaném vzkazu.

Vykročili společně uličkou ke dveřím. Standish je

galantně otevřel a nechal ji vyjít do jasného zimního

slunce. Anna sestoupila do poloviny schodů

vedoucích na nádvoří, když se to stalo.

Ve vzduchu zašuměl zvuk podobný křídlu ptáka,

rukávem Annina pláště proletěl šíp a zabodl se do

dveří kostela. Anna pocítila prudkou bolet v rameni a

sevřela si ho rukou. Zatočila se jí hlava. Slunce jí

svítilo do očí a nic neviděla. Standish cosi vykřikl,

vrhl se k ní, popadl ji kolem pasu a strhl ji k zemi.

Anna si ještě stačila všimnout, že má rukavici

zbarvenou krví. Pak bolest v rameni zesílila a

pokusily se o ni mdloby.

Další šíp se svezl po dláždění a další se odrazil od

modlitební knížky ve Standishově ruce a zabodl se

mu do boku. Standish se zlomil v pase a zaúpěl. To

Annu opět pobralo. Přitáhla se k němu, utrhla kus

pláště a pokusila se zastavit krvácení. Přitom vzhlédla

k cimbuří a na okamžik zahlédla postavu rýsující se

proti obloze. Utíkala po kamenném chodníku mezi

věžemi a pak zmizela na schodech k vodnímu

příkopu. Srdce se jí zastavilo hrůzou. Malvoisier…

Podařilo se mu proniknout přes obranu Graftonu.

Kostelní zvon už vyzváněl na poplach. Všude se

rojili vojáci. Ze sakristie se vynořil otec Michael a

připomínal velkého bílého ptáka – jen naprosto

neužitečně rozhazoval rozčileně rukama. Na nádvoří

vybíhali s křikem poděšení obyvatelé panství.

Anna s úlevou zahlédla, jak k ní spěchá ze

zbrojnice Simon. Útržek z jejího pláště už úplně

nasákl Standishovou krví a hlava jí třeštila úsilím

zůstat při vědomí. Všechny zvuky k ní doléhaly

zkresleně a jakoby z velké dálky. Pokusila se postavit,

ale pronikavá bolest ji zase srazila na kolena do

sněhu. Nejasně viděla, jak se davem prodrala Edwina,

strhla otci Michaelovi štolu a pustila se s ní do

obvazování Standishova boku.

Simon před ni poklekl do sněhu, vzal ji za límec

pláště, odhrnul ho a podíval se na ránu na rameni.

Anna se ho pokusila odstrčit.

„Nic mi není!“ zaprotestovala. „Je to jenom

škrábanec. Postarejte se o kapitána Standishe! Ten je

daleko víc zraněný…“

Simon neodpověděl. Přejel jí jemně prsty po

rameni, ale když na něj přitiskl kousek látky jako

nouzový obvaz, Anna navzdory všemu přesvědčování

sykla bolestí. Simon to zaslechl a stiskl hněvivě čelist.

„Měla jste štěstí,“ oznámil zachmuřeně. „Skutečně

je to jenom škrábanec, ale pěkně hluboký.“

„Vždyť jsem vám to říkala,“ roztřásla se Anna

zimou a šokem. „Prosím…“ pokusila se posadit.

„Dovolte mi, abych se postavila.“

Simon ji vzal kolem pasu, postavil ji na nohy a

zabalil do svého pláště. Anna se do něj vděčně

zachumlala. Byl krásně vyhřátý teplem Simonova

těla.

„Nehýbejte se,“ nařídil Simon. „Pořád krvácíte.“

„To nic není,“ zopakovala Anna, ale nohy měla

jako z gumy. Musela se zachytit klopy Simonova

pláště, aby neupadla. „Malvoisier,“ oznámila přes

cvakající zuby. „Byl na cimbuří. Viděla jsem ho.

Běžel směrem k vodnímu příkopu…“

Simon se obrátil ke svým vojákům a vyštěkl:

„Jacksone, Masone, Cleggu, k východnímu schodišti!

Rychle! Verney, Astone, vezměte své muže a

prohledejte dům. Zdvojnásobte hlídku na bráně!“

Další vojáci přinášeli nosítka pro Standishe. Anna

sledovala, jak ho na ně nakládají a odnášejí pryč.

Kapitán byl bílý jako křída a na sněhu zůstala spousta

krve. Anně se stáhlo hrdlo hrůzou.

„Můžu za to já,“ zašeptala zlomeně. „Malvoisier

chtěl zabít mě a místo toho zabil Standishe.“

Simonovi zacukalo ve tváři. „Standish přežije,“

oznámil zachmuřeně, ale Anna nevěděla, jestli je to

slib, nebo jen pouhá naděje.

Pak ji Simon jako už jednou popadl bez sebemenší

námahy do náruče a vykročil s ní k domu. Anna se

mu zabořila obličejem do prohlubně na rameni a dala

průchod slzám. Přemohla ji slabost, bolest a

rozhořčení nad tím, co se tak nečekaně stalo.

Malvoisier pronikl do jejich středu. Jak k tomu

mohlo dojít? přemýšlela usilovně. Mysl však měla

zastřenou úlekem a žalem.

„Dva mrtví, mylorde,“ zaznělo z cimbuří.

Anna zalapala po dechu. Zaplavila ji bezmezná

lítost a pocit viny. Uvědomila si totiž, že Gerard

Malvoisier k nim mohl proniknout jedinou cestou.

Tajnou chodbou, kterou použila, když tehdy večer

proklouzla do Simonova tábora. Myslela si, že

Malvoisier o ní nemá tušení. Domnívala se, že je

tajemstvím pouze nejbližšího kroužku zasvěcených.

Ale mýlila se. Což znamenalo, že buď má ve svých

řadách zrádce, nebo se Malvoisier o tajné chodbě

doslechl ještě před příchodem na Grafton. Ale pokud

věděl o chodbě, znal i ostatní tajemství? Včetně

pravdy o královu pokladu? Anna by ještě před chvíli

přísahala, že o něm ne –

Nyní si však vůbec nebyla jistá.

„Mylorde, Simone –“ zatahala ho naléhavě za

rukáv a Simon se zastavil na schodech a podíval se na

ni.

„Co je?“ otázal se.

„Máme tady tajnou chodbu,“ vyhrkla Anna

zadýchaně. „Začíná v prádelně a vede pod příkopem.

Právě touhle cestou jsem se k vám tehdy večer

dostala,“ zajíkla se, když viděla, jak Simon strnul.

Malvoisier se o ní možná dozvěděl,“ dodala spěšně.

„Bývala bych přísahala, že o ní nemá tušení, ale

možná jsem se mýlila…“ zradil ji hlas. V Simonově

tváři se zračila taková trpkost a obvinění, že

nedokázala pokračovat. Cítila v jeho doteku zášť.

Najednou ji držel, jako by ji nenáviděl.

„Chápu,“ odsekl ledově.

„Přísahám, že jsem mu nic neprozradila,“ zmohla

se Anna na ujištění a pak ji opět zradil hlas. Před

očima jí vyvstalo zakrvácené tělo Guye Standishe

zhroucené na zemi. Je to její vina? Držela tunel v

tajnosti, a teď jsou dva muži mrtví a třetí bojuje o

život.

Simon otevřel kopnutím dveře její komnaty a

položil ji bez jediného slova na postel. Dokonce se s

ní ani nerozloučil. V hlavě si už určitě připravoval

rozkazy k nalezení a zajištění tunelu. Bez ohlédnutí

vyšel ze dveří, ztuhlý hněvem a nenávistí. Anna se

obrátila na bok a zadívala se do stěny.

Ještě nedávno by jásala radostí, že parlamentáři

utrpěli na Graftonu takovou ránu. Simon byl jejím

úhlavním nepřítelem a mělo by jí být lhostejné, kolik

mužů ztratil. Ale Gerard Malvoisier se dopustil

ohavné zrady. Svým útěkem z Graftonu zklamal

důvěru, kterou do něj král vložil. A co bylo ještě

horší, již dvakrát se ji pokusil zabít a Anna

předpokládala, že to může znamenat jen jediné.

Malvoisier věděl o pokladu a chtěl, aby zemřela, aby

ho mohl urvat pro sebe.

Zbytek dne prožila Anna jako v mlze. Nechala se

od Edwiny a Muny bez námitek obvázat a souhlasila,

že zůstane v posteli a odpočine si, ale nedokázala

usnout. Zírala na nebesa nad svou sloupkovou postelí,

přemýšlela o tom, co udělala, a trápila se výčitkami

svědomí. Muna s Edwinou u ní zůstaly, tiše si spolu

povídaly a čas od času se přišly podívat, jestli

nedostává horečku.

Simonovy jednotky prohledaly dům pro případ, že

by se v něm Malvoisier ukryl, ale brzy se rozkřiklo,

že nikoho nenašly. Pak dolehl do Anniny komnaty

klapot kopyt, jak vyrazily na výpravu za hradby

panství. Vrátily se až za soumraku, s prázdnýma

rukama. Malvoisierovi se očividně opět podařilo

uniknout. Ta neradostná zpráva vyvolala hněv mezi

vesničany a neklid po celém okolí.

„Lidé říkají, že Malvoisier je ďáblův generál, i

když slouží králi,“ vyřizovala Edwina Anně, když jí

přinesla šálek čaje. „A tvrdí, že lord Greville nemá

šanci zvítězit nad silami pekla.“

„Nesmysl!“ vykřikla Anna podrážděně, i když se jí

sevřelo srdce. „Malvoisier není spojencem ďábla, ale

ani spojencem krále. Stal se nyní mužem mino

zákon.“

Pozdě večer ji přišel navštívit Simon. Anna seděla

v zimní zahradě s vyšívacím bubínkem v klíně, poté,

co se jí podařilo vyhrát bitvu s Edwinou, zda musí, či

nemusí zůstat v posteli. Anna byla ráda, že zvítězila.

Nechtělo se jí jen ležet a nedělat nic jiného než

přemýšlet.

Křeslo si přitáhla ke krbu, ale vůbec nevnímala

teplo, které z něj sálalo. Silné závěsy zakrývaly zimní

tmu za oknem, přesto se však necítila bezpečně.

Připadalo jí, že ji někdo neustále pozoruje. Munu

vylekal chlad zračící se v jejím obličeji a odspěchala

jí udělat horké mléko.

Anna svírala bubínek na vyšívání tak pevně, že se jí

zarýval do prstů. Vůbec si toho však nevšimla. Seděla

už nejméně hodinu zcela bez hnutí.

Tma přinesla na Grafton znepokojující ticho.

Simon nechal zdvojnásobit stráže, ale příliš pozdě.

Anna si toho byla dobře vědoma. Ztuhle se narovnala

v křesle. Rána ji bolela, ale věděla, že měla štěstí.

Za dveřmi zazněly Simonovy kroky. Anna vzhlédla

a probrala se ze zasnění. Když Simon vstoupil,

vypadal unaveně a jako by od rána zestárl o mnoho

let. Světlo svíčky se mu odráželo v hustých, tmavě

kaštanových vlasech. Tvářil se vážně a smutně, ale už

méně rozzlobeně, než když ji přinesl do komnaty.

Annu píchlo u srdce. Ať přítel, či nepřítel, nechtěla,

aby ji nenáviděl.

Zamířil přes místnost k jejímu křeslu a Anna

okamžitě povstala, aby ho přivítala.

„Omlouvám se,“ ozvala se dřív, než ji stihl

pozdravit. „Je mi nesmírně líto, že jste ztratil dva

muže.“

Simonovi se prohloubily vrásky kolem úst. Anna si

na okamžik myslela, že její soustrast odmítne. Pak ji

však vzal jemně za ruku, odvedl ji k lavici pod

oknem, posadil ji a usedl vedle ní.

„Takové věci se ve válce bohužel stávají,“ pravil.

„Umírá v ní spousta mužů.“

Anna zavrtěla hlavou. „Malvoisier to neudělal pro

krále. Stal se nyní naším společným nepřítelem,“

povzdechla si. „Byla jsem hrozně naivní. Domnívala

jsem se… Když jsem před vámi ten tunel zatajila,

nenapadlo mě, že by toho mohl využít ve svůj

prospěch,“ odmlčela se. „Zachovala jsem se

neomluvitelně.“

Simon se usmál, krátce a unaveně. „Jste velice

upřímná. To je jedna z vlastností, které na vás nejvíc

obdivuju, mylady.“

Anně poskočilo srdce. Pohlédla na ruce sevřené v

klíně a pak zpátky na Simona.

„Takže není pravda, že mě nenávidíte,“ špitla.

Simon se zachmuřil.

„Proč bych vás měl nenávidět?“ opáčil. „Ztratil

jsem však dva muže.“

Anna přikývla. Pochopila, co se jí snaží sdělit.

Takovou zbytečnou ztrátu nešlo prominout.

„Jste na sebe příliš přísná,“ pokračoval Simon. „V

tunelu jsme nenašli po Malvoisierovi jedinou stopu,“

stiskl čelist. „Mám však podezření, že existuje jiné

vysvětlení. Někdo z Graftonu je rádce, jak vaší, tak i

mé věci. Někdo pustil Malvoisiera dovnitř – za

peníze.“

Anna se zprudka napřímila. „To nepřipadá v

úvahu,“ vykřikla instinktivně. „Tomu nedokážu

uvěřit,“ dodala o něco klidněji a zavrtěla hlavou.

„Pro peníze je člověk schopen udělat spoustu

špatných věcí,“ upozornil Simon.

„Já vím,“ řekla Anna. „Ale ne tady na Graftonu.

Všichni muži a ženy Malvoisiera nenávidí. Hrozně

jim svou krutovládou ublížil. Nikdy by mu

nepomohli.“

„To nemůžete vědět,“ opáčil Simon.

Anna k němu vzhlédla. „Bezmezně svým lidem

věřím,“ řekla téměř prosebně. Nechtěla, aby to byla

pravda. Představa, že by ji někdo z jejích lidí zradil

pro peníze, jí připadala neúnosná.

Simon neodpověděl. Anna tušila, že za okamžik se

zeptá na jména těch, kteří znají její tajemství. Muna,

Edwina, John, otec Michael… Nikdo jiný o tajném

tunelu a královu pokladu nevěděl. Anna se zachvěla.

Všem jim důvěřovala a byla pevně odhodlaná

postavit se na jejich stranu a zaštítit je před

Simonovou pomstou.

Trochu Simona chápala. Zasáhla ho ztráta vlastních

mužů a skutečnost, že je nedokázal ubránit. Bylo jí

jasné, čím prochází. Nejdřív Henry a teď tohle

přepadení. Simon Malvoisiera s každým jeho novým

hanebným činem o něco víc nenávidí a nezastaví se

před ničím, aby ho dostal. Vyhlásil mu svou

soukromou válku.

Simon se nepatrně pohnul a Anna k němu opět

vzhlédla. Simon si ji pozorně prohlížel. „Proč by vás

měl Malvoisier chtít zabít?“ otázal se. „Pokusil se o to

už dvakrát. Tomu vážně nerozumím.“

Anna se zavrtěla. Vzpomněla si na králův poklad,

ale rychle to podezření odehnala. Bylo nanejvýš

nepravděpodobné, že by se o něm Malvoisier

dozvěděl. Na celém Graftonu znalo její tajemství jen

šest lidí a ti jí byli oddaní na život a na smrt. Musel

existovat nějaký jiný důvod.

Pokrčila rameny. Úplně zapomněla na zranění, a to

se tím pohybem opět přihlásilo s prudkou pronikavou

bolestí. Anna zaťala zuby, aby nevykřikla. „Má

spoustu důvodů, aby mě nenáviděl,“ pravila.

„Ponížila jsem ho před vlastními muži. Pošlapala jeho

hrdost,“ otočila se k ohni a pokusila se načerpat

trochu tepla. Chtěla říct, že Gerard Malvoisier po ní

bezmezné toužil a ona odmítla jeho slizkou nabídku k

sňatku. Hluboce ho tím urazila a Malvoisier jí to

nikdy nezapomněl.

Simon se zlehka dotkl její ruky. „Vysvětlete mi to,

prosím,“ požádal. „Byla jste s Malvoisierem

zasnoubená. To jste k sobě cítili jenom nenávist?“

Anna zavrtěla hlavou. „Povídaly se nejrůznější

věci. Ale formálně jsme zasnoubeni nikdy nebyli.

Malvoisier si to přál a král dal svolení. Já jsem však

odmítla,“ pohrávala si Anna s hedvábnou přízí v

klíně. „Malvoisier však každému dál vykládal, že

zasnoubení platí,“ sklonila Anna hlavu. „Snažil si tím

vybudovat pevnější pozici. Stejně jako tvrzením, že

spolu spíme. Slyšela jsem, jak se ty pomluvy šíří. A

spousta lidí jim uvěřila. Nezakládají se však na

pravdě,“ pohlédla na Simona.

Simon se jí zadíval do očí. „To jsem rád,“ přiznal

tiše. „I přesto, že vás kvůli tomu Malvoisier nenávidí,

mě to upřímně těší.“

Anna si skousla ret. „Tenkrát když jsem za vámi

večer přišla,“ zašeptala, „měla jsem strach, že si

budete myslet… že… že jsem reagovala s takovou

vášní jenom proto, že jsem laciná děvka vycvičená

Malvoisierem.“

Simon jí pevně sevřel ruku. „Nic takového bych si

o vás, Anno, nikdy nemyslel,“ ujistil ji. „I kdyby

souhlasilo, že jste zasnoubení a sdílíte společné lože,

nikdy by mě nenapadlo, že to byl váš nápad.“

V místnosti zavládlo ticho. Anně se ho nechtělo

porušit. Protože tentokrát to nebylo ticho napjaté, ale

poklidné a mírumilovné. Anna si ten okamžik pohody

vychutnávala plnými doušky. Na okamžik se jim

podařilo zapomenout, že stojí na opačných stranách a

brzy mezi nimi opět vzplane zatrpklá občanská válka.

„Zeptal jste se mě, jestli se mě všichni muži bojí,“

vypravila ze sebe pomalu a počkala, aby Simon

pochopil, co má na mysli. „Gerard Malvoisier se mě

bál. Měl ze mě strach a děsila ho možnost, že by se

můj otec mohl zotavit a povolat ho k odpovědnosti.

Stejně jako skutečnost, že jsem králova kmotřenka.

Řekla jsem mu, že ho zabiju, jestli se mě dotkne byť

jediným prstem,“ ušklíbla se. „Takže se opravdu

nedivím, že mě chce zabít,“ zaleskly se jí v očích

slzy. „Místo mě však zabil dva nevinné muže, kteří

neměli s celou záležitostí nic společného.“

Simon mlčel. Anna věděla, že jí nemůže dát

rozhřešení a ani od něj žádné nečekala. Svým

způsobem se k ní choval s respektem, jaký by dal

najevo každému důstojníkovi, který udělal nesprávné

rozhodnutí, a způsobil tím smrt svých mužů.

Neposkytl jí útěchu, ale ani ji nezatratil. Ona však tak

tvrdá nebyla. Vyčítala si, že je to všechno její vina.

Způsobila svým rozhodnutím utrpení nevinným

lidem. Rozčileně vyskočila na nohy. Dál už to

břemeno nedokázala nepohnutě snášet.

„Nechápu, proč Malvoisier podstoupil takové

riziko, že přišel na Grafton osobně,“ vyhrkla. „Vždyť

to bylo holé šílenství.“

„Dostavil se osobně, protože mi chtěl poslat

zprávu,“ objasnil Simon zachmuřeně. „Pronikl do mé

pevnosti, aby mi dokázal, že jsem ještě nevyhrál.

Pokusí se zničit, co se mi až dosud podařilo

vybudovat. Čert aby ho vzal!“

V hlase mu zazněla taková nenávist, že se Anna

zachvěla.

„Ano, chápu,“ podotkla. Pak zaváhala. „Ti muži, co

umřeli… Pomůžete jejich rodinám?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Simon bez zaváhání a

Anna zahlédla, jak se mu přes tvář mihl bolestný

výraz. „Miller měl manželku a tři malé děti a Sugden

se teprve před šesti měsíci oženil. Od jeho kamarádů

jsem zaslechl, že jeho manželka je těhotná.“

Anně se stáhlo hrdlo lítostí. Malvoisier svou

lhostejnou krutostí zničil tolik životů! A bylo mu to

úplně stejně lhostejné, jako když se tenkrát chystal

mučit Henryho Grevillea. Nebojoval za žádné velké

cíle či ideály. Šlo mu jen o vlastní zisk.

„Malvoisier byl vždycky dobrý střelec,“ podotkla a

bezděčně se dotkla místa, kam ji zasáhl šípem.

„Každý den trénoval dlouhé hodiny na střelnici.“

„Použil šípy, protože jsou na takovou vzdálenost

přesnější,“ vysvětlil Simon a stiskl rty. „Bylo to od

něj chytré, ale zase na natolik, aby uspěl.“

Anna se objala pažemi, aby se trochu zahřála.

Chlad jí pronikal až do morku kostí. „Uhnula jsem na

poslední chvíli,“ pronesla zamyšleně. „Něco mě

varovalo, ale nevím přesně co,“ zachvěla se při

představě, jak blízko se ocitla smrti. „Měla jsem

obrovské štěstí,“ dodala tiše.

Pak se zvedla a zamířila ke dveřím. „Omluvte mě,

mylorde, ale musím si jít lehnout. Jsem nesmírně

unavená,“ rozloučila se. Nechtěla být sama. Ze všech

tmavých koutů na ni dýchal strach. Ale usínala téměř

ve stoje.

Simon se také zvedl. „Nechal jsem zdvojnásobit

stráž před vašimi dveřmi,“ oznámil. „Nemáte se čeho

bát. Nic vám nehrozí.“

„Cítila bych se bezpečnější, kdybych měla u

postele pistoli,“ opáčila Anna se slabým úsměvem.

„Vaši muži mi ji naneštěstí vzali, protože se báli, že

bych ji mohla použít proti vám.“

Simon se také usmál. Do obličeje mu dopadl stín a

nebylo vidět, jak se tváří. „Kdybyste si jenom vzala

do postele mě místo pistole, mylady,“ prohlásil.

„Přísahám, že bych vás ochránil daleko lépe.“

Ticho v místnosti zalechtalo Annu až na konečcích

nervů. Simon ji pozoroval zastřenýma tmavýma

očima. Vyvolal v ní pokušení, které ji zasáhlo se silou

fyzické rány pěstí. Zatoužila pocítit na pokožce

doteky jeho prstů, přivinout se k jeho pevnému

svalnatému tělu – radovat se z jeho společnosti, z

pocitu sdílení a zapomenout na temný příkrov

samoty, který jí halil duši… Mimoděk k němu

přikročila a zahlédla zášleh touhy v jeho očích.

„Přiznávám, že nechci být sama,“ přiznala tiše.

„Ale moc dobře, Simone, víte, že nemohu…“

Nastal okamžik, kdy se emoce mezi nimi napjaly

jako pavučina na samém pokraji prasknutí, a pak

Simon přikývl. Když však promluvil, položil otázku,

která ji překvapila.

„Řekla jste, že jste Malvoisierovi pohrozila, že ho

zabijete, kdyby se vás dotkl prstem,“ řekl. „Opravdu

byste to udělala?“

„Ano,“ odpověděla Anna pevně. „Zabila bych

každého muže, který by se mě dotkl.“

Simonovy oči se proteplily úsměvem. „Jste divoká

kočka,“ usmál se uličnicky. Udělal krok dopředu,

natáhl prst, pohladil ji po tváři a přejel jí zlehka po

bradě a dolů po lince hrdla. Anna stála jako

přikovaná. Ve spáncích jí hučela krev a malinko se jí

točila hlava.

„Zabila byste mě, kdybych se vás dotkl?“ zašeptal

Simon

Anna divoce bušilo srdce. „Už jste to udělal,“

upozornila zadýchaně.

„A zůstal jsem naživu.“

„Zatím,“ odtušila Anna a odstrčila mu ruku. „Jste si

příliš jistý sám sebou, Simone Greville. Jsme spojenci

pouze v této jediné věci, tak si dávejte pozor.“

Simon se opět usmál. „Jsme daleko víc než

spojenci,“ opravil ji. „Velice brzy si vás odvedu do

postele, Anno z Graftonu,“ pozvedl ruku a opět ji

pohladil po tváři. „Nenechte mě čekat příliš dlouho.

Jsem netrpělivý muž.“

Pak se sklonil a políbil ji na ústa, jen velice

lehounce, jako holubím pírkem jí pošimral rty a

odešel dřív, než se Anna zmohla na pádnou odpověď.

Simon se zamračil a ještě jednou si přečetl

podivnou řádku v dopise, který před ním ležel na

stole. Před půl hodinou ho doručilo Annino páže s

požadavkem, zda ho smí jeho paní neprodleně poslat

králi.

Chtěla

svého

kmotra

informovat

o

Malvoisierově útoku na Grafton a požádat ho, zda by

nepomohl popohnat zrádného generála před soud.

Simon pochyboval, že by s tím král Karel mohl

něco udělat. Anna mu už jednou napsala, když Gerard

Malvoisier poprvé zanechal Grafton svému osudu.

Král na ten dopis vůbec neodpověděl. Očividně o

svém vzpurném generálovi již dávno nic nevěděl.

Simon okusoval konec psacího brku. Ráno se k

němu donesla zpráva u tlupě zdivočelých vojáků,

terorizující vesnici východně od Graftonu. Ničili tam

domy, zapalovali stodoly a loupili. Simon si byl jistý,

že za tím vězí Malvoisier a ti muži jsou jeho

neloajální jednotky. Malvoisier se svými činy postavil

mimo zákon. Útočil nejen na majetek parlamentářů,

ale i na majetek roajalistů a šlo mu jen o vlastní

prospěch. Simon věděl, že král si nemůže dovolit

takové chování nadále přehlížet. Malvoisier býval

jeho vlastním generálem. Velice brzy za ním vyšle

královské jednotky, aby ho polapily, a to bylo mohlo

znamenat i potíže pro Grafton. Pochyboval, že by se

ho roajalisté pokusili dobýt zpátky, ale nechtěl, aby

vyvstaly právní spory týkající se vlastnictví panství.

Což znamenalo, že nadešel nejvyšší čas, aby zajistil

Grafton pro parlament i po formální stránce. Což zase

znamenalo zajistit si formálně také jeho paní a vzít si

ji za právoplatnou manželku.

Simon se neradostně pousmál. Anna bude

samozřejmě i nadále tvrdohlavě odmítat. Král ji

pověřil důležitým úkolem a ona by nikdy nezklamala

jeho důvěru. Kdyby však byla ve hře jen jejich

vzájemná přitažlivost, byl si naprosto jistý, že by její

zábrany zlomil. Výborně se k sobě hodili. A oba o

tom věděli.

Simon si povzdechl a obrátil pozornost zpátky k

dopisu. Bylo mu velice nepříjemné, že zasahuje do

Annina soukromí a pročítá její myšlenky, nic jiného

mu však nezbývalo. Ještě si dopis dvakrát přečetl a

nakonec si podepřel bradu dlaní a pokusil se přijít na

šifrovanou zprávu, kterou do něj Anna vložila.

Na první pohled působil dopis zcela nevinně.

Dovolte mi, Vaše Veličenstvo, abych Vás ujistila, že

se těším dobrému zdraví, ale stále truchlím nad

ztrátou otce.

Jak jsem Vám již psala, generál Malvoisier se

zachoval naprosto hanebně. Nejenom tím, že při

prvním útoku opustil posádku, ale i dalším nedávným

přepadením Graftonu, kdy jednal svévolně bez

Vašeho rozkazu a ohrozil Vaše nejvěrnější. Proto vás,

Vaše Veličenstvo, snažně prosím, abyste podnikl

veškeré kroky nutné pro jeho zatčení, než přivolá na

Vaše poddané ještě větší utrpení.

Grafton bohužel padl do rukou parlamentu, ale

mohu Vás ujistit, že okupanti se k nám chovají víc než

dobře, nestrádáme, nic nám nehrozí a panství

neutrpělo žádné větší škody. Vaše věrná služebnice

Anna Graftonová

Simon si promnul čelo a nalil si další vysoký pohár

piva. Instinkt, jemuž věřil, mu napovídal, že v tom

dopise je něco, co mu uniká.

Grafton bohužel padl do rukou Parlamentu, ale

mohu Vás ujistit, že okupanti se k nám chovají víc než

dobře, nestrádáme, nic nám nehrozí a panství

neutrpělo žádné větší škody.

To musí být ona klíčová věta. Anna králi Karlovi

sděluje, že žádné z tajemství Graftonu ještě nebylo

odhaleno. Poklad je zatím v bezpečí.

Simon se zamračil. Prohledal Grafton od střechy až

po sklepení, pátral po zlatých prutech, stříbrném

stolním náčiní, špercích, mincích, po čemkoliv, co by

králi mohlo pomoct financovat válku, a žádný poklad

nenašel. Byla to úplná záhada.

Samozřejmě, mohl by z Anny dostat pravdu

násilím, ale to nebyl jeho styl. Pohrdal muži jako

Malvoisier, kteří vězně mučí, ať z nějakého

závažného důvodu, nebo jen tak pro radost. Doufal,

že Anna mu jednoho dne bude důvěřovat natolik, že

se mu svěří dobrovolně. Simon si opět povzdechl.

Patrně sám sebe obelhával. Myslel si, že její důvěru

už téměř získal, ale stále mezi nimi stál slib, který

dala králi. A možná mezi nimi nikdy nepřestane stát.

Byla roajalistka a on parlamentář.

Zapečetil dopis a dal ho svému posádkovému

kapitánovi s rozkazem, že má být co nejrychleji

doručen králi. Pak se opřel o opěradlo a začal opět

myslet na Annu. Ten den, kdy vyběhl ze strážnice a

uviděl ji ležet zakrvácenou na sněhu, se mu zastavilo

srdce. A když se pohnula, zaplavila ho neskutečná

úleva.

Muž potřebuje věc, za kterou bojuje, ale také

potřebuje důvod, aby se vracel z válek domů. Dřív

míval jen to první. Teď měl Annu. Chtěl ji.

Potřeboval ji. Takže musí zase začít kout plány.

Tentokrát ne na uchvácení Graftonu, ale na uchvácení

jeho paní.

SEDMÁ KAPITOLA

Únor se nachýlil ke konci se stejnou sněhovou

bouří, s jakou začal, ale pak se počasí umoudřilo, sníh

pomalu tál a ohlásily se první známky jara. Ze země

vyrazily svěží zelené výhonky a vzduch zjemněl a

proteplil se. Anna chodila opět na procházky po

zahradě, cvičila ve výběhu svou klisnu Psyche a na

polích za vodním příkopem sokola svého otce. Muna

ji doprovázela. Učila se zacházet s Anniným o něco

menším evropským sokolem. Zpočátku se ho bála

pouštět létat, ale pod Henryho trpělivým vedením se z

ní brzy stala zkušená sokolnice.

Právě za jednoho takového zrádně poklidného

jarního rána poslal Simon za Annou páže se vzkazem,

že za ním má přijít do pracovny. Konečně dostal

odpověď od svých nadřízených – okamžik, o němž

Anna věděla, že musí nevyhnutelně přijít a kterého se

nejvíc obávala. Osud Graftonu – i její – byl zpečetěn.

Nezbylo jí však nic jiného než uposlechnout.

Vypravila se za Simonem do pracovny, přijala křeslo

a zadívala se na listinu, kterou jí přisunul přes psací

stůl. Nervózně na ni začala poklepávat prsty. Byla od

generála Fairfaxe a jednalo se o vojenskou kapitulaci.

Přesně jak ji Simon varoval. Anně plaval její text před

očima. Příliš s ní cloumal hněv, než aby se na něj

dokázala pořádně soustředit.

Lady Anna přísahá věrnost parlamentu a slibuje, že

bude navždy spravovat panství Grafton v zájmu jeho

věci a vzdává se veškerých předchozích závazků…

Když se s lordem Fairfaxem v minulosti setkala,

připadal jí sympatický. Jako slušný, čestný a rozumný

člověk. Vážila si ho. Nyní ji však nutil, aby podepsala

kapitulaci Graftonu a vzdala se ho v jeho prospěch.

Odstrčila listinu k Simonu Grevilleovi a bojovně se

na něj zadívala. Seděl spokojeně usazený v křesle

naproti ní a mlčky pročítal stoh dokumentů před

sebou. Když zaslechl zašustění pergamenu, vzhlédl a

smutně se pousmál. Annino rozhořčení nešlo

přehlédnout.

„Tenhle blábol patří do ohně,“ vyštěkla Anna.

Simon ji jen probodával pohledem.

„Fairfax vám alespoň dává šanci,“ upozornil

klidně. „Já bych tak velkorysý nebyl.“

„Odevzdat Grafton do rukou parlamentu – nebo si

vzít muže, kterého mi Fairfax vybere?“ zamračila se

Anna a nakrčila nos. „Jaká volba mi zbývá? I

kdybych odevzdala Grafton parlamentu – což

neudělám! – určitě sem pošle správce,“ zdůraznila

opovržlivě. „A ten bude řídit panství místo mě. Což

by bylo stejně hrozné, jako kdybych –“ polekaně se

odmlčela.

„Stejně hrozné, jako kdybyste si vzala mě?“ opáčil

Simon mírně.

„Téměř!“ vyštěkla Anna. Zatmělo se jí před očima

hněvem. Takže Simon ji měl přesně tam, kde chtěl.

Došlo k tomu, před čím ji varoval. Když dají jeho

političtí vůdci svolení, sebere jí bez rozpakování

Grafton. Stále doufala, že k tomu nedojde, ale

očividně marně. Nyní se stala její noční můra

skutečností.

Simon se zasmál.

„Takže vy se nevzdáte.“

„Nikdy!“

„V tom případě si budete muset vzít parlamentáře.

Jiná možnost vám nezbývá.“

Anna zúžila oči. „Lord Fairfax nemá žádné právo

mě do podobného svazku nutit. Po smrti otce je mým

opatrovníkem král. Ten rozhodne o mé budoucnosti.“

Simon odhodil pero a vztyčil se od stolu. „Tenhle

rozhovor jsme už jednou vedli, mylady,“ prohlásil.

„Oba víme, že král už dávno není v pozici, aby uhájil

v téhle občanské válce svá práva.“

Anna pohlédla opět na Fairfaxův dopis:

Pokud si nejste jistá, zda můžete podepsat

bezpodmínečnou kapitulaci, budete muset zvolit

nějaké jiné vhodné řešení. Velice by nás potěšilo,

kdybyste si vzala čestného statečného muže, který by

Vás i Vaše panství dokázal ochránit před dalšími

zkázami války a stal se na Vašem panství neochvějnou

baštou parlamentu…

V dopise nepadlo žádné konkrétní jméno, ale Anna

přesně pochopila, koho má Fairfax na mysli. Mnoho

kandidátů se nenabízelo. Simon už dal jasně najevo

své přání, že ji chce za manželku – a získat tak

Grafton pro parlament. Fairfax si svého důstojníka

očividně velice cenil. A byl mu ochoten ve všem

vyhovět.

Anna si opovržlivě odfrkla. „Nenechám se prodat

nějakému parlamentářskému venkovskému šlechtici

jako nevěsta s bohatým věnem a rozsáhlými

pozemky!“

Simon se napřímil. „Parlamentu sice sloužím, ale

moc dobře víte, že nejsem žádný venkovský šlechtic,“

upozornil jemně. „Jednoho dne budete hraběnkou z

Haringtonu.“

Anně se vehnala krev do tváří. „Myslíte, že mi na

tom záleží?“

„Nejsem si jistý,“ zastrčil Simon ruce do kapes.

„Záleželo vám však na tom, když jsem si vás před

těmi dlouhými lety přišel namlouvat.“

Anna zavrtěla hlavou. „Záleželo na tom jedině tak

mému a vašemu otci,“ upozornila. „Mně to bylo

vždycky srdečně jedno.“

Simon k ní přistoupil. „Tak co pro vás bylo

rozhodující, že jste souhlasila?“

Anna si skousla ret. Nejraději by odpověděla, že ji

nesmírně přitahoval, líbilo se jí, jak se jí dotýká, ale

ze všeho nejvíc ji nadchlo souznění, které mezi nimi

panovalo a které se už bohužel vytratilo.

Simon ji probodával pohledem a čekal na odpověď.

Anna mu málem všechno prozradila, ale pak si

uvědomila, že se nacházejí v přítomnosti, ne v

minulosti, zapleteni do osidel války.

„Na ničem zvláštním mi nezáleželo,“ pootočila se k

němu místo upřímné odpovědi zády.

„V tom případě,“ odvětil Simon břitce, „vám může

být úplně stejně jedno, že si mě vezmete teď.“

Anna se k němu opět otočila a střelila po něm

rozzlobeně očima. „Vezmu si vás – nebo kohokoliv

jiného, koho mi Fairfax vybere?“

„Mě,“ upřesnil Simon. „Vezmete si mě za

manžela,“ usmál se. „Nic jiného vám nezbývá.“

Anna se ovládla, aby nevybuchla. Tahle slovní

výměna ji nesmírně bolela. Celá léta si přesně tohle

přála, ale za úplně jiné atmosféry a situace. S radostí

by se stala jeho manželkou, kdyby ji k tomu nikdo

nenutil. „Pokud si mě chcete vzít, budete mě muset

odnést násilím k oltáři,“ odsekla.

Simon pokrčil lhostejně rameny. „Když budu

muset, klidně to udělám.“

Anna se na něj obořila: „Vezmete si mě, protože je

to vůle parlamentu?“

„Ne,“ odpověděl Simon. „Vezmu si vás, protože je

to moje vůle.“

Rozhostilo se hluboké ticho a potom Anna

vyskočila na nohy. „Už jsem vám jednou řekla, že

spíš zamrzne peklo, než abych si vás –“

Simon se opřel rukou o stůl. „A já jsem řekl, že vás

chci a budete moje – vy i Grafton, prostě obojí – ať už

se bráníte sebevíc.“

Střetli se pohledy. Vzduch jiskřil vzájemnou

antipatií a čímsi, z čeho proběhl Anně mráz po

zádech. Tohle byl skutečný Simon Greville,

nelítostný dobyvatel, muž, jehož se všichni báli.

Občas se tvářil zdvořile a galantně, ale zakrýval tím

jen svou pravou tvář. Jen před pár dny jí přiznal:

Grevilleové si vezmou všechno, co chtějí…

Z jeho odhodlání šel takový strach, že jí naskočila

husí kůže.

„Ne,“

zašeptala.

„Nikdy

nepřistoupím

na

manželství z rozumu, na jakýsi výměnný obchod, kdy

bych za své pozemky získala vaši ochranu. Nedám

svolení, abyste se stal pánem Graftonu. Ten patřil

mému zesnulému otci a vy mu nesaháte ani po

kotníky.“

Simon udělal dva kroky dopředu a chytil ji za paži.

Rychle a nepředvídatelně. Vůbec neposkytl Anně

šanci uskočit. Sklonil se a políbil ji na ústa. S mužnou

panovačnou nesmlouvavostí. Anna neměla jinou

možnost než počkat, až ji pustí ze svého zajetí.

Když to udělal, zapotácela se a málem upadla.

„Takže manželství z rozumu?“ zašeptal jí Simon

zadýchaně do ucha. „To si brzy ukážeme. Alespoň

jste, Anno, natolik upřímná, že se netajíte svou

touhou.“

Anna zalapala po dechu.

„Ještě trochu toho vašeho kavalírství, lorde

Greville, a začnu vás zase nenávidět,“ pohrozila

přerývaně.

Simon se zasmál, pozvedl ruku a odhrnul jí

rozcuchané vlasy z obličeje. Jeho dotek ji zapálil na

kůži jako kapka horké vody.

„Nevěřím vám, že mě nechcete,“ řekl rozhodně.

„Od začátku se vám snažím vysvětlit, že nemůžeme

být nepřátelé. Panuje mezi námi něco úplně jiného

než zášť.“

„Přesto nemůžeme být ani milenci,“ opáčila Anna.

„Já zastávám svůj politický názor a vy zase váš. Ta

propast mezi námi zůstane navěky.“

Simon k ní opět přistoupil. V očích mu plála

nebezpečná záře.

„A kdyby mezi námi tato propast nezela?“ otázal se

chraplavě. „Co by se stalo potom?“

Anně se stáhlo hrdlo nervozitou. Věděla, že se v

něm skrývá spousta vášně. Přímo z něj sálala – při

každém jeho doteku. A uvědomovala si, že tahle

vášeň by dokázala spálit všechny její zásady. Při té

představě se zachvěla.

Nakonec by to možná mohla udělat. Mohla by

zradit Grafton a odevzdat se muži, jehož loajalita leží

někde úplně jinde než její. Ale nejdřív musí splnit

svou povinnost vůči králi. Teprve pak může začít

uvažovat o vlastní budoucnosti. Ale dokud ochraňuje

králův poklad, nevezme si jeho nepřítele.

„Kdyby

nás

nedělila

propast

politického

přesvědčení, mohlo by to mezi námi vypadat jinak,“

přiznala upřímně. „Ale ta situace zatím nenastala.“

Simon od ní ustoupil. Anna poznala, že soptí

hněvem. Dával to najevo svými napjatými svaly,

celým svým tělem.

„Výborně,“ odtušil ledově. „Jak si přejete. Pokud

trváte na tom, že musíme být nepřátelé, nebudu vám

ve vašem rozhodnutí bránit. V tom případě mi však,

lady Anno, povězte o královu pokladu.“

Anna sevřela ruce. „Nemám nic, co bych vám o

něm mohla povědět.“

Simon udeřil pěstí do stolu tak prudce, až

nadskočila. „Teď skutečně nemáte na vybranou!

Pokud mě nechcete za manžela a trváte na zachování

své věrnosti vůči králi, uvrhnu vás do vězení a

dostanu z vás pravdu násilím,“ pohrozil.

Pak ukázal na listinu ležící na psacím stole.

„Jsou vám lhostejná přání generála Fairfaxe? Pak

budete poslouchat mé rozkazy!“ propochodoval

kolem ní ke dveřím. „Varoval jsem vás, že když si mě

odmítnete vzít, budu muset použít veškeré prostředky

vojenské síly, abyste podepsala kapitulaci Graftonu a

prozradila mi, kde se skrývá králův poklad,“ zahřměl

výhružně. „Obávám se, že ten zážitek se vám bude

líbit ještě méně než mně.“

Anna se na něj nenávistně zadívala. „Rozumím

tomu správně?“ ujistila se. „Pokud se nestanu vaší

manželkou, vynutíte ze mě pravdu mučením?

Opravdu jsem netušila, že jste takový netvor!“

Simon stiskl čelist. „Sama jste mě před tu volbu

postavila,“ vyštěkl.

Annou zacloumal strach, ale i soucit vůči

Simonovi. Viděla, jaké emoce se mu svářejí v

obličeji. Nejvýraznější byla zatrpklost. Nepatřil k

mužům, kteří by mučili ženy. Protivilo se to všem

jeho morálním principům. Ona se mu však postavila

na odpor a popřela skutečné city, které mezi nimi

doutnaly a které by se při troše dobré vůle mohly

rozhořet mocným plamen.

Dohnala ho dál, než by jakýkoliv muž snesl.

„To byste neudělal,“ opáčila pomalu.

Simon se zakabonil. „Udělám všechno, co musím,“

prohlásil pevně. „Postavila jste mě, madam, před

velice nepříjemnou volbu.“

Anně přejel opět mráz po zádech. Jako tonoucí –

zachytila posledního stébla naděje. „Nevedete válku

za pomoci mučení. Nejste jako Malvoisier. Nenutíte

ze svých zajatců pravdu násilím.“

„Zatím jsem to ještě neudělal,“ přiznal Simon.

„Držíte však klíč od tajemství, které musím odhalit.“

Uchopil ji za paži a vytáhl na nohy s jemností,

která byla téměř děsivá. Anna se roztřásla napětím a

strachem. Když stála tak blízko u Simona, nedokázala

jasně myslet. Nechápala vlastní pocity. Téměř se

dotýkali, ale přesto mezi nimi stála neviditelná hráz.

Konflikt, o němž věděla, že se v něm odehrává –

konflikt, do něhož byly oba zataženi – ji připravoval o

rozum.

„Už se vás nebudu dál ptát,“ oznámil Simon.

„Místo toho si promluvím s vašimi nejvěrnějšími.

Podrobím výslechu Munu, Edwinu a Johna Caustona

a dostanu pravdu z nich. Pochybuju, že by byli tak

zarputilí jako vy. Dávám jim jen pár hodin. Pak určitě

zkrotnou a všechno vyklopí.“

V Anně by se krve nedořezal. Už jen při samotné

představě, jak je Simon mučí, se jí udělalo špatně od

žaludku. Dokázala si to jasně představit: Muna,

osamělá a zranitelná. Edwina vyděšená. John Causton

jako obvykle zachmuřeně vzdorný. Když promluvila,

chvěl se jí hlas.

„To přece nemůžete udělat!“ Najednou jí bylo

úplně jedno, že prosí. „Nemůžete být tak krutý!

Vždyť Muna je ještě dítě. Obětavě se starala o vašeho

bratra. A Edwina –“ nedokázala dokončit větu.

„Je ve vaší moci, abyste tomu zabránila,“ upozornil

Simon vypočítavě.

„To je vydírání!“ vzplála Anna. Zmocnilo se jí

zoufalství. Před očima viděla Munu, Edwinu a Johna

při výslechu… Byli to její nejmilovanější členové

domácnosti a byli jí hluboce oddaní. Takový osud si

nezasloužili.

Simon přikývl. „Ano, je to vydírání,“ připustil.

„Tím se netajím.“

Anna si přitiskla ruce na tváře.

„To nepřipustím. Vyslechněte násilím mě! Zavřete

mě do kobky, jestli chcete, ale nechte na pokoji mé

nejbližší!“

Simon zavrtěl hlavou. Tvářil se neproniknutelně.

„To vám nemohu slíbit.“

Anně poskočilo srdce nadějí. „Když budu souhlasit,

že si vás vezmu –“ začala.

Simon ji však nenechal domluvit. „Kdepak,“

zavrtěl opět hlavou. „Stále požaduju, abyste

podepsala kapitulaci. Protože pak se stane poklad

majetkem Graftonu a vy ho nebudete moct vrátit

králi.“

Anna pohlédla na nenáviděnou listinu připravenou

na stole. Věděla, že se musí rozhodnout. Když omítne

podepsat, podrobí Simon Munu a její služebníky

mučení a bude je týrat tak dlouho, dokud je nezlomí a

nedostane z nich pravdu o královu pokladu. Když

podepíše kapitulaci a vezme si ho, ušetří je toho

utrpení. Ale porušila, by tím svou věrnost králi a

pošlapala vlastní čest.

„Podepíšu,“ souhlasila pomalu proti své vůli.

„Předám Grafton parlamentu a na potvrzení tohoto

obchodu si vás vezmu za manžela, abych mu dodala

na legitimitě,“ vypravila ze sebe se staženým hrdlem.

Simon znehybněl. „A prozradíte mi pravdu o

královu pokladu?“ otázal se tiše.

Anna zavrtěla hlavou. „Na začátku jste mi řekl, že

chcete tři věci,“ opáčila. „Grafton, králův poklad a

mě,“ zachvěl se jí hlas. Připadalo jí, že právě ničí

všechny zásady, na kterých postavila svůj život.

Zrazuje otcovu památku a vše, v co dosud věřila.

„Dám vám jenom dvě,“ pokračovala. „To vám

musí stačit. A přísahám, že se nepokusím navrátit

poklad králi. Víc toho udělat nemůžu. Své mlčení

neprolomím. Jednoho dne –“ polkla slzy, které ji

pálily v hrdle. „Jednoho dne vám třeba budu moct

povědět celou pravdu. Až skončí tahle děsivá válka a

v naší zemi zase zavládne mír. Modlím se k nebesům,

abych se toho dne dožila a aby nastal co nejdřív,“

zajíkla se. „Válka však zatím trvá a vy si buď

vezměte, co vám nabízím, nebo odmítněte.“

V místnosti zavládlo napětí. Simon přistoupil až

těsně k ní. „Děláte to proto, abyste zachránila ty, jež

milujete?“ otázal se rezavě.

„Ano,“ potvrdila Anna. „Dělám to pro ně – a proto,

abych zajistila mír na Graftonu a uchránila před vámi

králův poklad.“

Simon byl bledý stejně jako ona. „Pokud tu listinu

podepíšete, vzdáte se své věrnosti králi,“ upozornil ji.

Anna se mu podívala do očí. „Já vím,“ potvrdila.

Srdce jí pukalo lítostí. „Slíbím, že se nebudu aktivně

podílet na podpoře královy věci. Vy ale musíte slíbit,

že necháte Munu, Edwinu a Johna na pokoji a

přestanete pátrat po pokladu.“

V místnosti zavládlo ticho, které se zdálo trvat celé

hodiny. Pak Simon zavrtěl hlavou.

„Ne,“ odmítl. „Chci všechno, nebo nic.“

V Anně se vzedmuly dva pocity v obrovské, silné

vlně. Úleva a hněv. Byla připravena obětovat svou

loajalitu králi, aby pomohla svým nejvěrnějším a

uchránila králův poklad, ale nikdy, opravdu nikdy by

neprozradila jeho tajemství. Celý výsledek války

mohl záležet na tom, jestli se jí ho podaří nevyzradit.

„V tom případě jsme se nedohodli,“ prohlásila a

vstala z křesla, „A přísahám, lorde Greville, že pokud

ublížíte Muně nebo někomu z mého služebnictva,

vlastnoručně vás zabiju, i kdyby mě to mělo stát

vlastní život.“

S tím vyklopýtala z místnosti. Netoužila po ničem

jiném než po nějakém tichém tmavém místě, kde by

se mohla na chvíli schovat. Nechybělo mnoho a

zradila téměř všechno, v co věřila. Málem uzavřela

nečestný obchod, jen aby spasila ty, které milovala, a

udržela tajemství králova pokladu. Opravdu to byla

připravena udělat. Ale zlomilo by jí to srdce. A nyní

se bála, že Simon dostojí své hrozbě a podrobí Munu,

Edwinu a Johna mučení a zlomí je, protože ona se mu

odmítla podrobit. Pokud se je opravdu rozhodne týrat,

nemůže podniknout na jejich záchranu nic jiného, než

přiznat pravdu. A to nepřipadalo v úvahu.

Simon se po Anninom odchodu posadil k psacímu

stolu a zůstal tam hodnou chvíli jen nehybně sedět.

Pak se pustil do psaní dopisu generálu Fairfaxovi, ale

po dvou řádcích ustal a odložil brk. Rozložil

pergamen a zadíval se na vojenskou kapitulaci, kterou

Anna málem podepsala.

Dostala se jen na vlásek k tomu, aby zradila svou

loajalitu vůči králi, a Simon věděl, že by se tím činem

zpronevěřila svým zásadám a zničila si život.

Simon si promnul čelo. Chápal, jakým duševním

bojem si prošla. Musela si vybrat mezi věrností těm,

které milovala, a věrností králi. Nemilosrdně ji

přitlačil ke zdi, vyhrožoval, že ublíží jejím nejdražším

a vystavil ji vydírání. Simona přepadly výčitky

svědomí. Snažil si namluvit, že to udělal v zájmu věci

parlamentu. Země je přece ve válce a za takové

situace je možné použít nejkrajnější opatření. Přesto

si připadal jako mizera.

Anna byla úplně jiná než on. Z lásky by se vzdala

svého právoplatného dědictví a porušila přísahu králi.

On se kvůli principům obrátil zády k lásce svého otce.

To rozhodnutí ho stále strašilo ve snech.

Zprudka se zvedl od stolu a přešel k oknu. Několik

jednotek opět obracelo panství vzhůru nohama, aby

našly králův poklad. Simon viděl, jak se pohybují ve

stájích, nabírají vidlemi špinavou slámu, pátrají ve

žlabech s krmivem, nad střešními trámy a v

odpadních stokách. Podkoní je pozorovali s

pobaveným údivem. Simon si povzdechl. Bude

pokračovat v hledání – i kdyby měl rozebrat Grafton

kámen po kameni – dokud neuspěje.

A to byla hlavní věc, která mu nešla na rozum.

Chápal, že se Anna chystala podepsat kapitulaci, aby

zachránila ty, které miluje, ale nerozuměl, proč tak

brání králův poklad. Poklad jsou ostatně jen šperky,

stříbro a peníze. Za něco takového nestojí položit

život. Anna by to přesto udělala. Z nějakého

záhadného důvodu jí na tom pokladu nesmírně

záleželo. Velice dobře si všiml zoufalství v jejím

hlase, když prosila, aby ukončil pátrání.

Vrátil se ke stolu, složil listinu o kapitulaci a

zastrčil ji do zásuvky. Fairfaxovi napíše a vysvětlí, že

Anna odmítla podepsat, ale on se bude dál snažit

přesvědčit ji a zjistit, kde se ukrývá králův poklad.

Věděl však, že by se nikdy nepokusil dostat pravdu

z její sestřenice a jejího služebnictva násilím. Anna

Graftonová byla natolik čestná a ušlechtilá, že si

zasloužila, aby se k ní choval obdobně. Možná byl

blázen, ale nikdy by její nejvěrnější nepoužil k tomu,

aby ji ranil. Zavřel zásuvku a chopil se pera.

Nechybělo mnoho a získal všechno, po čem toužil –

panství, poklad a i samotnou Annu Graftonovou.

Částečně však byl rád, že Anna na poslední chvíli

odmítla. Vždycky si jí vážil. A nemohl zlomit hrdost,

kterou na ní nejvíc obdivoval.

Anna otevřela tichounce dveře své komnaty a

vykoukla opatrně do chodby. Kostelní zvon právě

odbil půl druhé po půlnoci. Na panství panoval klid a

ji čekala práce. Nadešel čas, aby se zašla podívat na

králův poklad.

Otec Michael jí ráno předal další vzkaz. Stejně jako

ten poslední nabádal k opatrnosti, ale také nabízel

naději. Brzy se dostaví posel s pokyny, jak má poklad

předat. Za týden, za dva… Anna věděla, že musí být

připraveni.

V noci stály před její komnatou dva strážní, a když

vyšla do chodby, zatvářili se oba ohromeně a také

trochu rozpačitě, všimla si Anna se škodolibým

pobavením. Jeden byl téměř ještě holobrádek, jeden z

čerstvých rekrutů, ale druhý byl Will Jackson, který

převzal Standishovu funkci posádkového kapitána.

Simon očividně nechtěl nic riskovat, když jí ke

dveřím postavil nejlepšího ze svých mužů.

„Kapitáne Jacksone,“ usmála na mladého vojáka

přesně způsobem, o kterém věděla, že ho nejvíc

vyvede z míry. „Omlouvám se, že vás ruším. Bohužel

však nemohu usnout a napadlo mě, že by mi třeba

pomohla chvilka rozjímání v kostele.“

Jackson vypadal nervózně, ale odhodlaně. Anna

předpokládala, že se kojil marnou nadějí, že se bude

během jeho služby chovat ukázněně a nepodnikne nic

podezřelého. Štěstí ho však opustilo.

„Madam,“ poklonil se škrobeně. „Je mi líto, ale

musím vás požádat, abyste se vrátila do komnaty.

Nemůžete se v noci potulovat po panství. To je příliš

nebezpečné.“

„Jaké nebezpečí by mi mohlo hrozit v mém

vlastním domě?“ otázala se Anna sladce. „Zejména

když ho hlídají tak vynikající vojáci?“ dodala lstivě a

povzdechla si. „Jen jsem zatoužila po klidu kostela,

abych ulevila svému zármutku nad ztrátou otce.“

Jackson se zamračil a usilovně přemýšlel. Anna

věděla, že instinkt mu napovídá, aby její prosbě

vyhověl. Musel by mít srdce z kamene, kdyby odmítl

osiřelé dceři panství útěchu modlitby. Na druhé straně

měl však i své rozkazy a ty určitě pravily, že nesmí

dovolit, aby se lady Anna procházela v noci bez

doprovodu po domě…

„Dobře, madam,“ rozhodl se nakonec. „Ale do

kostela vás dovedu.“

Anna zavrtěla hlavou.

„Nedělejte to, prosím, kapitáne. Zármutek je velice

osobní věc. Doufám, že to chápete.“ Jackson zrudl.

„Doprovodím vás do kostela a počkám venku,“

navrhl kompromis. „Curtisi,“ obrátil se k mladíkovi.

„Ohlaste to lordu Grevilleovi.“

Anna se potají usmála a zařadila se ukázněně za

kapitána Jacksona. Mladý voják si očividně dělal

zálusk na povýšení a usilovně se snažil postupovat

správně. Určitě si

gratuloval, že měl

dost

předvídavosti, aby nahlásil celou záležitost Simonovi.

A měl jenom smůlu, že to bylo přesně to, co Anna

chtěla.

Zamířili ke schodišti a v chodbě zaduněla ozvěna

jejich kroků. V držácích na stěnách blikaly pochodně,

jak si s nimi pohrával průvan. Noční ticho bylo

klamné. Za těchto dnů Grafton nikdy skutečně nespal.

Nějací muži vždycky drželi hlídku.

Došli k vrcholu schodišti, kde je zastavila další

stráž, ale když poznala Jacksona, ustoupila se za—

rinčením zbraní stranou. Kapitán položil nohu na

první kamenný schod, Anna mu však položila ruku na

paži. „Nemusíme přes nádvoří, kapitáne. Radši bych

použila vchod z dlouhé galerie. Jestli chcete, můžete

zůstat tady.“

Nepočkala na Jacksonovy námitky a zabočila do

dlouhé galerie. Galerie se halila do tmy, protože v ní

nehořely pochodně. A byla v ní také zima. V

železných koších na oheň zbyly jen poslední žhavé

uhlíky. Z obrazů na stěnách na Annu lhostejně

shlížely obličeje předků. Anna se zachvěla a

zrychlila.

Věděla, že nastal klíčový okamžik, kdy se

rozhodně, zda její riskantní plán vyjde, či nevyjde.

Jackson si nyní musel uvědomit problém, který mu

předtím ušel – do kostela totiž vedly dva vchody.

Anna věděla, co se mu honí hlavou. Když ji

doprovodí ke vchodu na konci dlouhé galerie a počká

před ním, může ona vejít dovnitř a vyklouznout

druhými dveřmi ven. A když ji nechá v kostele

samotnou a rozběhne se k hlavnímu vchodu z

nádvoří, může během jeho nepřítomnosti uniknout na

galerii. Přidala do kroku. Kapitán teď byl několik

metrů za ní a očividně nevěděl co si počít, protože se

stále víc loudal. Když se Anna natáhla po klice,

zaslechla, jak zaúpěl: „Madam.“ V hlase mu znělo

zoufalství, ale Anna se nezastavila. Bleskurychle

zmizela v průchodu ke dveřím a otočila klíčem v

zámku. V duchu poděkovala Simonovi, že ho

nenapadlo zabavit všechny klíče v domě. To byla

jeho první chyba.

Pokud ovšem… Anna se zarazila. Nepostavil

náhodou Simon stráž i do kostela? Přišlo jí to

nepravděpodobné, protože kostel stál zabudovaný v

obvodové hradbě kolem vodního příkopu a nebylo z

něj úniku. Kromě toho měl Simon jen omezený počet

mužů a Anna od počátku obdivovala, jak účinně je na

Graftonu

využívá.

Kostel

považoval

za

nejpravděpodobnější místo, kde by mohl být králův

poklad ukryt, a prohledal ho od stropních trámů až po

kryptu. Když jeho jednotky objevily jen myší trus a

staré svíčky, přestal se o kostel zajímat, takže proč by

do něj stavěl zbytečně stráž?

Anna se neslyšně pomodlila jak za otce, tak i za

úspěch svého plánu a pak se proplížila uličkou a

proklouzla do boční kaple zasvěcené svatému

Hubertovi. Svatý Hubert byl patronem lovců, což jí

přišlo velice symbolické. Vyslala k nebesům horoucí

modlitbu, aby tu noc stál na její straně.

Vzadu v kapli byla malá dvířka do kaplanovy

učebny. Zámek se neslyšně otevřel. Anna požádala

otce Michaela, aby ho dobře naolejoval. Pak za sebou

zase zamkla.

Místnost byla stísněná a obsahovala jen police s

knihami a malý psací stůl. Co však bylo nejdů-

ležitější, měla také okno, které se otvíralo do tmavého

rohu nádvoří, kousek od kuchyně.

Anna vylezla opatrně na stůl. Nepatrně zapraskal

pod její vahou. Srdce jí prudce bušilo a napínala uši,

jestli se neozve nějaký podezřelý zvuk. Položila ruku

na kličku okna. Otec Michael ji také pečlivě

naolejoval. Sevřela ji v prstech a už se ji chystala

otevřít, když zaslechla hluk – a strnula.

Hluk se rychle blížil. Bouchly hlavní dveře, na

kamenných dlaždicích zaduněly kroky, zazněl

vzrušený povyk, ale hned zase uctivě ztichl, jak se

náleželo v prostorách kostela. Někdo zatřásl klikou

dveří do učebny a pokusil se je otevřít.

„Zamčeno, mylorde! Mám ty dveře vyrazit?“

„Ne,“ odmítl Simonův hlas těsně na druhé straně

dveří. „Zatím je nevyrážejte. Kněz je obykle zamyká

a nechtěl bych způsobit zbytečnou škodu.“

Anna se neodvažovala pohnout. Jackson si

skutečně pospíšil. Poplach spustil mnohem rychleji,

než by si přála. A Simon zareagoval s rozhodností,

jakou od něj čekala.

Jackson mluvil potichu, naléhavě a nervózně.

„Provedli jsme rychlé pátrání, mylorde, ale lady

Anna není k nalezení. Musela vejít do kostela a

okamžitě uniknout hlavním východem, přesně jak

jsem se obával.“

Anna zatajila dech. Bála se, že by stačil jediný

pohyb, jediné nadechnutí a prozradila by se. Simon

stál příliš blízko. Téměř cítila, jak se po ní natahuje,

jak uvažuje, co mohla podniknout. Byl to velice

nepříjemný pocit. Již od začátku tušila, že je poutá

něco velice důvěrného, že jsou si bližší, než dokázala

pochopit. A ta blízkost se jí teď mohla stát osudnou.

Připadalo jí, že Simon dokáže číst její myšlenky a i

přes dveře poznat, kde se skrývá, jen díky teplu jejího

těla.

„Mylorde?“ oslovil ho Jackson. „Přejete si, abych

nechal prohledat dům?“

„Ne,“ zarazil ho Simon a Anně přeběhl mráz po

zádech. „Jenom byste zbytečně vyvolal paniku.

Uděláme to jinak.“

Anna naskočila husí kůže. Usilovně přemýšlela.

„Vy vejdete hlavními dveřmi a prohledáte halu a

dolní komnaty. Vezměte s sebou jen dva muže. Já

projdu dlouhou galerií a porozhlédnu se po horních

podlažích,“ rozhodl Simon. „A Jacksone –“ jeho hlas

zeslábl, jak se otočil od učebny. „Chovejte se tiše.“

Jackson odpověděl cosi nesrozumitelného, na

kamenné podlaze se opět ozvaly kroky a pak se

rozhostilo ticho.

Anna věděla, že má jen několik minut. Simon

prohledá

dům

se

svou

typickou

rozhodnou

efektivitou, a když nic nenajde, vyburcuje všechny

členy domácnosti. Povolá otce Michaela a nechá si od

něj přinést klíč od učebny. Tou dobou musela být

zpátky v kostele a tvářit se jako neviňátko.

Pootevřela okno. Dole panoval naprostý klid.

Nádvoří bylo prázdné, koupalo se v měsíčním světle a

kout pod oknem se halil do stínu. Anna se protáhla

oknem a přikrčila se na úzké římse. Dřív běhávala po

střechách Graftonu jako kočka a neměla nejmenší

strach. Teď ji děsila i metrová hloubka. Těžko by se jí

vysvětlovalo, jak si na nádvoří uprostřed noci zlomila

kotník.

Potlačila strach a skočila. Dopadla trochu

nešikovně na kamenné dláždění a vydechla úlevou.

Přitiskla se k hrubé studené zdi kostela. Žádný zvuk.

Žádný pohyb. V kostele svítilo světlo. A nad hlavou jí

zelo otevřené okno. Zapomněla ho před skokem na

nádvoří zavřít.

Příliš pozdě. Na cimbuří zaznělo zařinčení zbraní,

jak se měnily stráže. Anna proběhla ke kuchyni a

vklouzla dovnitř. Obklopila ji temnota. Nic neviděla,

ale pomohla jí jednadvacetiletá zkušenost. Dokázala

se po kuchyni pohybovat i za naprosté tmy.

Prokličkovala do zadní části, kde u doutnajících

uhlíků v ohništi klimbal jeden z kuchařů, proklouzla

kolem spíže, zahnula za roh, minula zásobárnu a tiše

jako myška se vydala dolů chodbou. Zabočila

doprava, doleva, proplížila se přes společnou ložnici

služebnictva, vyšla na dvůr před stájemi a konečně se

dostala do domku, kde spali podkoní a kočí. Na konci

měl malou místnost, kam se ukládala jezdecká

výstroj. Anna se před ní zastavila, zadýchaná,

prochladlá a nervózní. Nohy ji brněly po seskoku z

okna.

Jemně zaklepala na dveře.

Uvnitř se ozvalo zašustění pokrývky, dveře se

nepatrně pootevřely a vykoukla mladá dívka.

„Madam?“ ujistila se.

„Ano, to jsem já,“ potvrdila Anna. „Otevřete.“

V malé místnosti stály dvě úzké postele. Jedna pro

chůvu, kterou Anna právě vzbudila, a na druhé spala

přibližně desetiletá holčička. V jedné ruce svírala

hadrovou panenku. Roztomilý obličejík jí rámovaly

dlouhé tmavé vlnité vlasy. Trochu se zavrtěla, něco

nesrozumitelného zamumlala, přetočila se na bok a

přitiskla si panenku těsně k drobné hrudi.

Anna se na ni na okamžik zadívala a pak se šeptem

zeptala: „Je Jeho Veličenstvo v pořádku, Meg?“

„Ano, milostpaní,“ odpověděla mladá chůva a

pohlédla s úsměvem na svou svěřenkyni. „Občas volá

ve spánku otce, ale nikdo ji neslyší.“

Anna přikývla. „Dostala jsem zprávu. Brzy pro ni

pošlou. Za týden, nanejvýš za dva.“

Dívce se rozzářily oči. „Zaplaťpánbůh! Konečně!“

zaradovala se a pak zaváhala. „Měla jsem takový

strach, když jsem se dozvěděla, že generál Malvoisier

zaútočil na Grafton.“

Anna zavrtěla hlavou. „Ničeho se nebojte. Brzy

budete na cestě domů. Musíte být však připravena

odejít, jakmile nám dá král vědět.“

Chůva se opět usmála. „Samozřejmě. Už se

nemůžu dočkat. A Jeho Veličenstvo bude také štěstím

bez sebe, až zase spatří svého otce.“

„Musíme si však dát dobrý pozor, aby se nám útěk

podařil,“ zchladila Anna realisticky její nadšení.

„Mohu pro vás do té doby něco udělat? Máte

všechno, co potřebujete?“

„Nic nám neschází,“ odpověděla Meg vděčně.

„Vaši lidé se o nás vzorně starají, i když nevědí, kdo

jsme. Jsou opravdu nesmírně laskaví.“

Anna se usmála. „To jsem ráda,“ odvětila potěšeně

a stiskla dívce jemně rameno. „Omlouvám se. Musím

běžet. Mám hrozně málo času. Dejte ale vědět,

kdybyste cokoliv potřebovaly. Stačí říct Edwině a ona

mi to vyřídí.“

Chůva přikývla a potlačila zívnutí. „Děkuju,

milostpaní. Dobrou noc.“

Anna vyšla ven a zavřela za sebou opatrně dveře.

Seshora ze seníku se ozývalo šustění myší a chrápání

podkoních. Byla to hřmotná a statečná čeládka

pracovitých chlapů. Neznámé příchozí přivítali ve

svém středu bez jakýchkoliv námitek. Anna jim

vysvětlila, že Meg je vdova po královském vojákovi a

potřebuje se svou dcerou na nějakou dobu na

Graftonu přístřeší. Nikdo se jí na nic neptal, ale Anna

měla podezření, že všichni pochopili, že cosi nesedí.

Ale nemluvili o tom. Naprosto jí důvěřovali. Tak Meg

pomáhala v kuchyni a anglická princezna Elizabeth si

hrála s panenkami u sporáku a přátelila se s pážaty a

kuchařkami. Anně se potvrdilo, že nejlepší je taková

skrýš, která je všem na očích.

Vyšla na dvůr před stájemi a na okamžik se

zastavila, aby se nadechla čerstvého nočního

vzduchu. Na černé obloze nad hlavou jí zářily jasné

hvězdy. Teď jí už jen zbývalo vrátit se nepozorovaně

do kaplanovy učebny.

Proklouzla kolem stájí. Nahoře na cimbuří stála

stráž, ale naštěstí k ní byla obrácená zády Dlouhou

studenou chodbou se prokradla kolem zásobárny.

Kolem špižírny do kuchyně… Kuchař se přitočil blíž

k teplu sálajícímu z ohniště a spokojeně chrápal.

Anna vyklouzla opatrně na nádvoří. Nadešel

okamžik největšího nebezpečí. Když ji najdou takhle

blízko u stájí, začnou je opět prohledávat a někoho

třeba napadne, že poklady mohou být různé a nemusí

se jednat jen o peníze či stříbro…

Každý den žila ve strachu, že Simon nebo někdo z

jeho mužů uhodne pravdu a pozná, kdo je ta malá

dívenka, která se jim motá pod nohama. Dcera

anglického krále. Když zjistí, že je to Elizabeth, bude

to znamenat konec královy věci. Protože co by král

neudělal

pro

záchranu

své

dcery?

Velice

pravděpodobně by za ni dokonce položil život.

Kavaleristé, kteří princeznu před šesti měsíci svěřili

do péče hraběte z Graftonu, udělali nejlepší, co mohli.

Když je přepadli Simonovi muži. Vezli právě

Elizabeth z Bristolu za otcem do Oxfordu a dobře

pochopili, že kdyby se pustili do boje, mohli by

Elizabeth odsoudit k uvěznění, nebo dokonce k smrti.

A takové riziko odmítl jejich velitel podstoupit. Tak

na poslední chvíli vyslal malou skupinku mužů na

Grafton, aby tam princeznu ukryli. Hrabě to tajemství

nikomu

neprozradil,

jen

Anně

a

několika

nejvěrnějším služebníkům. Princezninu totožnost se

jim podařilo utajit i před Malvoisierem. Pak však

hrabě zemřel a Anně zůstalo to břemeno na bedrech.

Věděla však, že si s ním musí se ctí poradit. I kdyby

se jí Simon vyptával sebevíc, neobětovala by kvůli

sobě či Graftonu desetileté dítě.

Neodvažovala se Simonovi svěřit, i když by to

nejradši udělala. Simon byl čestný člověk, který by

dítěti úmyslně neublížil, ani by ho nevyužil k

dosažení vlastních cílu, ale kdyby mu Elizabeth padla

do rukou, určitě by ji poslal lordu Fairfaxovi a

velitelům parlamentu. Rozhodně by ji nevrátil králi, i

kdyby možná chtěl. Parlament by takový čin

považoval za zradu a nikdy by mu ho neodpustil.

Jakmile by se Simon dozvěděl, že je Elizabeth na

Graftonu, byl by její osud zpečetěn.

A až by ji odevzdal Fairfaxovi, desetiletá princezna

Elizabeth by se stala politickým vězněm – šachovou

figurkou na poli válečných intrik.

Annu zapálily v očích slzy, když si představila, jak

princezna volá v noci otce. Její matka byla ve Francii,

její sourozenci roztroušeni všude možně. Nezbylo jí

nic jiného než poněkud drsná a improvizovaná

pohostinnost

Anniny

domácnosti

a

nejistá

budoucnost. Na nic jiného se nemohla spolehnout.

Anně opět přišlo, jako již mnohokrát, že ji tíha

břemene, které jim král naložil na bedra, rozdrtí.

Jejímu otci napsal jen několik stručných řádek:

Dávejte na moji dceru pozor, a až nadejde čas,

přivezte ji ke mně…

Velice prostá slova, ale takřka nesplnitelný úkol.

Jako by si král vůbec neuvědomoval, co po nich žádá.

Anna se vypjala v ramenou. Ten čas přijde již

velice brzy a ona udělá všechno pro to, aby se

Elizabeth zase vrátila k otci. Co by se jen stalo, kdyby

se Simon dozvěděl pravdu? Jak by se zachoval?

prolétlo jí hlavou. Rychle tu myšlenku ale zase

odehnala. K tomu nedojde.

Dveře kostela měla přímo před sebou. Když se jí

podaří proniknout nepozorovaně do učebny, má

vyhráno. Jestli se jí to nepodaří, bude muset lhát, jak

nejlépe umí.

S bušícím srdcem vstoupila do kostela. Zdálo se, že

je prázdný. Stále ji musejí hledat v domě. Spěšně

vyrazila uličkou ke kaplanově učebně. V duchu se

modlila, aby Simon nezměnil názor a nenechal

vylomit dveře. Ještě pár vteřin a je v bezpečí…

Třesoucími se prsty odemkla, otevřela…

A v tu chvíli se rozletěly hlavní dveře kostela a

zjevili se v nich Simon Greville, Will Jackson a za

nimi půltucet vojáků.

Anna se s úmyslnou pomalostí otočila. Zamrkala,

jako by ji oslnilo světlo z loučí. Opět zavřela dveře

učebny a zatvářila se, že z nich právě vychází. Pak se

opřela zády o jejich konejšivě pevné dřevo a zhluboka

se nadechla.

„Lorde Greville?“ otázala se udiveně. „Stalo se

něco? Co tady pohledávají všichni ti vojáci?“

„Madam!“ vykřikl Jackson ohromeně, ve tváři úděs

muže, který právě spatřil ducha. „Myslel jsem si…“

otočil se k Simonovi. „Přísahám, že tady nebyla, když

jsme předtím prohledávali kostel, mylorde!“

Anně ho bylo téměř líto. Vypadal, že se propadne

do země. Nedala však svou lítost najevo a přejela je

všechny nechápavým pohledem.

„Lorde Greville?“ zopakovala zdvořile. „Co se

děje?“

Simon k ní pomalu vykročil, ruce hluboko v

kapsách, ale navzdory zdánlivé ležérnosti naprosto ve

střehu. Jeho muži ho váhavě následovali.

„Kde jste byla?“ otázal se Simon přísně.

Anna vykulila nevinně oči. „O čem to mluvíte?

Byla jsem celou dobu tady. Vždyť jsem kapitánu

Jacksonovi jasně řekla –“

„Kapitán Jackson vás před půl hodinou doprovodil

ke kostelu,“ uťal ji Simon rázně. „Zamkla jste mu

dveře před nosem a pak beze stopy zmizela. Požaduju

vysvětlení, kde jste byla.“

Anna se pokusila zatvářit náležitě zkroušeně.

„Kapitáne

Jacksone,

nesmírně

se

omlouvám.

Potřebovala jsem být na chvíli sama se svými

myšlenkami, což jsem vám ostatně vysvětlila,“

otočila se zpátky k Simonovi. „Celou dobu jsem byla

tady, mylorde. V kaplanově učebně.“

Jackson vydal nesouhlasné zavrčení, ale Simon ho

umlčel pohledem.

„Celou dobu jste byla v kaplanově učebně?“

zopakoval mírně. „V tom případě jste musela slyšet,

že vás tady hledáme. A určitě vám neušlo, že stojíme

přímo za dveřmi.“

Anna sklopila kajícně pohled.

„Nic jsem neslyšela. Obávám se… že jsem se

poněkud zabrala do rozjímání. Prožila jsem v

poslední době tolik hrůz, že jsem se od nich

potřebovala oprostit.“

Jackson a ostatní vojáci se tvářili rozpačitě. Simon

pochybovačně. Rozhostilo se dlouhé, stísněné ticho.

„Ráda bych se vrátila do své komnaty,“ požádala

Anna. „Jestli dovolíte.“ Simon povytáhl obočí.

„Jak si přejete,“ opáčil. „Víc k tomu nemám co říct.

Jacksone, odvolejte své muže. Rozhlaste, že lady

Anna byla nalezena.“

Anna sledovala, jak zdrcený kapitán a jeho muži

opouštějí kostel. Jejich kroky odezněly na nádvoří.

Zůstala sama v komíhavém světle pochodně – se

Simonem. Stále ji pozoroval, s nervy drásající

upřeností. Anně bylo jasné, že jí nevěří ani slovo. Své

muže poslal pryč jen proto, aby se nestali svědky

nadcházejícího rozhovoru.

„Pokud jste pro dnešek ukončila pobožnosti,

doprovodím vás do vaší komnaty,“ prohlásil chladně.

Ustoupil, nechal jí před sebou projít uličkou a

otevřel jí dveře kostela. Pak se k ní ze strany připojil a

dovedl ji k hlavnímu vchodu do domu. Anna měla

nervy napjaté k prasknutí. Cloumalo jí nutkání

promluvit, říct jakoukoliv malichernost, jen aby

prolomila mlčení, které mezi nimi panovalo. Moc

dobře věděla, o co Simonovi jde. Chtěl ji vydráždit,

aby se prozradila.

Když došli ke dveřím její komnaty, připadala si

Anna jako chvějící se uzlíček nervů, ale podařilo se jí

nepromluvit. Natáhla se po klice, Simon ji však

přikryl dlaní.

„Malý moment, mylady.“

Anna se zarazila. „Proč jste si vybrala k rozjímání

učebnu, místo abyste zůstala v hlavní lodi kostela?“

otázal se podezíravě.

Anně se zrychlil puls. „Zachtělo se mi číst u

psacího stolu. Otec Michael tam pro mě vždycky

nechává připravenou modlitební knížku.“

„A zamkla jste za sebou?“

Anna pozvedla povýšeně obočí. „Ano. Nechtěla

jsem, aby mě někdo rušil.“

„Okno učebny bylo otevřené,“ upozornil Simon.

„Všimla jste si toho?“

Anna zaváhala. „Ne, nevšimla,“ zmohla se na

odpověď. „Otec Michael ho asi zapomněl zavřít. Na

stará kolena začíná být trochu popletený.“

Simon ji propaloval pohledem.

„Musela vám být hrozná zima. Tím oknem pro—

fukoval ledový vítr.“

„Měla jsem na sobě plášť,“ vysvětlila Anna.

„Aha, chápu,“ opáčil Simon, pustil kliku, sklonil se

a sebral cosi ze země. Pak jí to podržel před

obličejem jako předmět doličný.

„Padá z vás sláma,“ oznámil jí. „Drží teď otec

Michael v učebně koně?“

Anna pohlédla dolů. Žaludek se jí stáhl úlekem. Na

lemu sukně jí ulpěla zrádná stébla slámy. Rychle je

smetla, jako by se nic nedělo.

„Spojovací chodba není patrně tak čistá, jak jsem si

myslela,“ vysvětlila zlehka.

„Nebo vás možná noční procházka zavedla dál, než

jste mi ochotna přiznat?“ navrhl Simon. Malinko se

pohnul, zakryl jí ještě víc vstup do komnaty a

naprosto změnil tón. „No tak, lady Anno,“ napomenul

ji mrazivě. „Nedělejte ze mě hlupáka. Nebyla jste

celou dobu v kostele. Zašla jste se podívat do stájí.

Tam, kde s největší pravděpodobností schováváte

králův poklad.“

Anně poskočilo srdce. „Byla jsem celou dobu v

kostele,“ zopakovala neústupně svou výpověď.

„Vždyť jste mě tam také našel.“

„Lžete,“ osočil ji Simon a opřel se zády o dveře její

komnaty.

Anna pozvedla bradu a pohlédla mu zpříma do očí.

Srdce pod živůtkem jí tlouklo jako zběsilé.

„Nechám stáje prohledat,“ oznámil Simon pevně.

„Tentokrát mi králův poklad neunikne.“

„Vždyť jste tam už hledal,“ namítla Anna. „A nic

jste nenašel.“

Simon udělal rázný krok dopředu. Oči měl jako dva

kusy černého ledu.

„Ještě jedna podobná eskapáda, má dámo,“ zasyčel,

„a nechám vás zavřít. To přísahám,“ popadl ji za

ramena a přejel po ní hněvivým pohledem, od hlavy

až k patě. „Do čtrnácti dnů se stanete mou

manželkou. Protože takhle to dál nejde. Klidně vás k

tomu svazku přinutím, i kdybyste mě měla sebevíc

nenávidět. Nenávist je pořád lepší než vaše

lhostejnost a tohle mučení.“

Chvíli se dívali jeden druhému do očí a pak ji

Simon objal, zmocnil se jejích úst, rozevřel jí rty a

zaútočil jazykem. Ten polibek byl nelítostný a jeho

rty horké a panovačné. Anna zůstala bezmocně stát,

omráčená a bezmocná.

Simon ji se zaklením pustil a ustoupil dozadu.

„Jeden týden, ne dva,“ oznámil stručně, otočil se na

patě a hněvivě odpochodoval.

Anna otevřela dveře své komnaty, zabouchla je a

opřela se vyčerpaně o dřevěnou výplň. Tělo jí stále

vibrovalo Simonovou zlobou a vášní. Připadala si

nesmírně sama. Jejich vzájemná přitažlivost se zdála

být nezničitelná. Nemohly ji oslabit ani všechny

protichůdné síly, které je hnaly od sebe. V mládí se

do něj bezhlavě zamilovala, s nezkušeností a naivitou

prvního velkého citu, a ta láska v ní stále sveřepě

doutnala navzdory všemu, co se od té doby stalo.

Ztěžka usedla na stoličku. Přála si zůstat na Graftonu,

žít v míru a založit rodinu. Chtěla by to udělat se

Simonem, ale vždycky snila o tom, že to bude úplně

jiné. Bez hněvu a bez konfliktů.

Vstala, přešla ke křídlovému oknu a odhrnula těžké

závěsy. Noc byla temná a studená. Ještě nikdy jí tolik

nechyběla moudrá rada hraběte z Graftonu. Věděla,

že si přál, aby přijala Simonovu nabídku k sňatku, i

když byl lord Greville politicky nepřítel. Otec

postavil její dobro a budoucnost nad všechny ostatní

věci. A teď záleželo jen na ní, jestli kvůli své vlastní

loajalitě jeho přání nevyslyší.

Spustila opět závěs. Existoval jeden muž, který by

jí možná mohl pomoct. Nepožádá ho, aby

plánovanému manželství zabránil, jen ho poprosí o

radu založenou na jeho zkušenosti a moudrosti. Stejně

jako by se obrátila na otce, kdyby ještě žil.

Odhodlaně přešla k psacímu stolu, vytáhla ze

zásuvky list pergamenu, namočila pero do kalamáře a

pustila se soustředěně do psaní.

Následujícího rána odjížděl z Graftonu ještě za

svítání posel. Směřoval do rodinného sídla Simona

Grevillea Haringtonu, vzdáleného den jízdy na

severovýchod. Vezl s sebou dopisy od těch

Simonových vojáků, kteří měli rodiny na Haringtonu.

Nechyběl

ani

Simonův

dopis

otci

Fulwaru

Grevilleovi, hraběti z Haringtonu. Simon v něm otce

informoval o Henryho zlepšujícím se zdraví. Simon si

zvykl psát Fulwarovi každý týden. Nikdy se mu sice

nedostalo odpovědi, což Simona mrzelo, ale přesto se

snažil zůstat s otcem v kontaktu.

Onoho rána vezl posel hraběti ještě jeden další

dopis. Od lady Anny Graftonové. Dala mu ho ve stáji,

když už se chystal k odjezdu. Simon mu sice přísně

nařídil, že nikdy nesmí doručit vnějšímu světu

jakýkoli dopis od lady Anny bez jeho výslovného

povolení, ale posel usoudil, že tentokrát se jedná o

něco úplně jiného. Byl to dopis adresovaný osobně

hraběti z Haringtonu, takže se v něm nemohlo skrývat

nic závadného.

OSMÁ KAPITOLA

„Jsi dneska, Simone, duchem někde úplně jinde,“

poznamenal Henry Greville s úsměvem. „Nebo mě

necháváš úmyslně vyhrát?“ odtrhl pohled od

šachovnice a pátravě se na svého bratra zadíval.

Seděli sami v dlouhé galerii, s šachovnicí na stolku

vedle ohniště. Už bylo po večeři a všude panoval klid.

Simon se přesto nedokázal soustředit. Byl nervózní a

roztěkaný.

Nechtěl si přiznat, že kvůli tomu, že se mu stýská

po Anně. Až teprve nyní si začínal uvědomovat, jak

považoval její přítomnost za zaručenou, ať už vedle

sebe u jídelního stolu, večer s knihou v galerii, nebo

za prodlužujících se jarních dní ve výběhu, když

cvičila svou klisnu. Ale od té noci, kdy jí nakázal, aby

si ho vzala, trávila v jeho společnosti co nejméně času

a Simonovi se jeho cíl naopak vzdaloval. Příliš ji

přitlačil ke zdi. Rozevřel mezi nimi propast, která se

stále víc prohlubovala. Měli se vzít, ale už teď se k

sobě chovali jako cizinci.

Simon vstal, přešel k oknu a zadíval se do temnoty.

Zvedl se prudký vítr, rval vlajku Grevilleů vztyčenou

na stožáru a hučel na cimbuřích. Koš s ohněm syčel a

plameny tančily v průvanu.

„Nedokážu se soustředit,“ přiznal zamračeně.

„Něco visí ve vzduchu. Něco, co se mi nelíbí.“

Henry provedl lenivý protitah pěšcem.

„Útok?“ prohodil.

Simon zavrtěl hlavou. „Ten myslím nehrozí.

Alespoň zatím ne. Dneska ráno jsem ale dostal zprávu

od Fairfaxe. Nepřátelské jednotky se daly do pohybu

a blízko kolem nás proběhlo několik šarvátek. Patrně

mě brzy pošle do bitvy, ale nejdřív si bude přát, abych

vyřešil situaci na Graftonu – a zmocnil se králova

pokladu.“

Henry našpulil rty a tiše hvízdl. „Požaduje příliš

mnoho. Jak bys mohl mylady přesvědčit, aby ti

pověděla o tom slavném pokladu?“

„Vím jak,“ opáčil Simon stručně. Nitro se mu však

svíralo zoufalstvím. Nepošpinil by svou čest a

nedostal pravdu z Anniných služebníků mučením,

všechno ho však svrbělo, aby to udělal.

Na opačném konci galerie se ozval dusot a Simon s

Henrym se otočili. Pospíchal k nim Jackson, obličej

stažený napětím.

„Jízdní předvoj, mylorde! Blíží se muži na koních.

Nesou zástavu Haringtonu!“

Simon s Henrym si vyměnili pohled. Henry

najednou vypadal velice rozpačitě.

„Zástavu Haringtonu?“ ujistil se Simon. „Barvy

mého otce?“

„Ano, mylorde!“ postavil se Jackson do pozoru.

„Barvy nepřítele! Mám nechat spustit padací most?“

Simon sevřel rty. „Samozřejmě, Jacksone. Různíme

se sice s otcem v politických názorech, ale proto mu

ještě neodmítnu vstup do domu. Neúčastní se v téhle

válce bojových akcí a velice pochybuju, že by přijel

dobýt Grafton.“

„Pane!“ zasalutoval Jackson a odkvačil. Simon se

obrátil k bratrovi.

„Takže skutečně něco viselo ve vzduchu! Měl jsi,

Henry, tušení, že přijede?“

Henry se zatvářil pobaveně. „Cože, ty si myslíš, že

bych pozval otce na Grafton? To bych se radši

postavil sám celé roajalistické armádě než našemu

otci, po všem, co se mezi námi stalo.“

Simon se ušklíbl. „Plně sdílím tvé pocity, ale trvám

na tom, že ho přivítáš se mnou!“

Henry se neradostně pousmál a společně vykročili

dlouhou galerií. Simon si všiml, že Henry daleko víc

kulhá, očividně vrcholnou nervozitou. Fulwar dokázal

mít na lidi takový účinek. Byl známý pod přezdívkou

železný hrabě a nevysloužil si ji nadarmo.

„Odvahu!“ poradil bratrovi tiše a Henry se unaveně

zasmál.

„Takže ty jsi ho taky nepozval?“ zeptal se.

Simon po něm střelil pohledem. „Samozřejmě že

ne! Copak myslíš, že ho tady chci? Dávej pozor, teď

se rozpoutá peklo.“

Sešli po hlavním schodišti ven na nádvoří.

Pochodně a ohně v koších jasně planuly a prosvětlovaly bouřlivou tmu. Na padacím mostě zaklapala

kopyta prvních koní a ve větru zavlály vlajky

Haringtonu. Ve středu první řady jezdců se tyčila

nezaměnitelná postava samotného hraběte. Simon se

na okamžik zastavil na horním schodu.

Vidět otce po tolika měsících odcizení bylo velice

zvláštní. Simon se přistihl, že je nervózní jako mladý

zelenáč, který poprvé převzal velení.

Fulwar vzhlédl, pozvedl ruku na pozdrav a zarazil

koně. Světlo z ohňů se odráželo na brnění a náprsních

krunýřích členů jeho družiny. I když Fulwar kvůli

podlomenému zdraví a pokročilému věku za krále

aktivně nebojoval, působili jeho muži téměř jako

útočící armáda.

Dům už bzučel nadšením. Zpráva o Fulwarově

návštěvě se rychle rozkřikla a na nádvoří se vynořili

dokonce i kuchaři, aby se podívali na železného

hraběte. Fulwar Greville z Haringtonu se těšil

ďábelské pověsti a každý ho chtěl vidět – z bezpečné

vzdálenosti.

Za Simonovými zády se ozvaly lehké kroky a

Simon se otočil. Ve dveřích stála Anna, malá

vzpřímená postava celá v černém. Simon zahlédl, jak

se jí rozzářil obličej a jak rozevřela rty, jako by

vydechla úlevou. Fulwar seskočil z koně, za mocného

hekání a funění. Anna se rozběhla po schodech a

vrhla se mu do náručí.

„Strýci Fulware,“ vykřikla. „Jsem nesmírně ráda,

že jste přijel!“

„Nepřeji si, aby sis lady Annu vzal,“ prohlásil

Fulwar Greville a bouchl rozevřenou dlaní do

dubového stolu tak silně, že roztančil cínové korbele s

pivem. „Možná nás dělí politické neshody, chlapče,

ale pořád jsi mým synem a v sázce je nyní čest

Haringtonu. Na ten sňatek zapomeň! Nikdy ho

nepovolím.“

Jejich pře už trvala hodinu. Simon hned při

Fulwarově příjezdu pochopil, že otec soptí hněvem.

Prvních deset minut ho odložil stranou, aby se řádně

přivítal s Annou, ale pak se v něm opět rozhořel.

Atmosféra ochladla, jakmile se obrátil ke svým

synům. Jeho ledový pozdrav přimrazil Henryho na

místě.

Henry zamumlal cosi o tom, že se omlouvá, ale

musí si jít odpočinout do své ložnice, což Fulwara

hluboce urazilo, protože považoval jeho chování za

nezdvořilé. Simon zatím nakázal Jacksonovi, aby

zařídil pro otcovy muže ubytování a občerstvení, a

potom vzal hraběte za paži a odvedl ho do velkého

sálu.

„Chudák dítě,“ povzdechl si Fulwar a potřásl svou

šedivou hlavou jako starý medvěd, kterého také

připomínal. „Chudák lady Anna. Netruchlí ještě ani

dva měsíce, a už je vystavena Fairfaxově

nemilosrdnosti – a jak jsem pochopil, tak i tvojí. Oba

ji nutíte, aby se vzdala svého právoplatného dědictví.

Taková hanba!“ bouchl do stolu tentokrát pěstí.

„Opravdu jsme došli tak daleko, že musíme trýznit

nevinné oběti, které nemají s touhle válkou nic

společného? Fairfax úplně zešílel!“

Simon sebou trhl. Od prvního okamžiku, kdy otec

přijel, plál zvědavostí, co mu mohla Anna napsat, že

se dostavil tak neprodleně na Grafton. Anna byla jeho

kmotřenkou, a i když se Fulwar do války aktivně

nezapojil a byl nyní starý a poměrně nalomený, udělal

by všechno, aby jí pomohl. Stačilo jediné zavolání, a

on galantně přispěchal.

Fulwar pokračoval v rozhněvané tirádě na Thomase

Fairfaxe a Simon si povzdechl. Věděl, že otec dává

parlamentářskému veliteli za vinu, že Simon přešel na

druhou stranu a stal se tak v jeho očích zrádcem.

Fulwara nezajímaly komplikovanosti politiky. Jeho

věrnost králi byla naprostá a nepopiratelná, protože

král byl jmenován Bohem. Simon namítal, že Karel

již dávno překročil královské pravomoci a ničí svými

daněmi lid. Stavěl se za reformu. Když Fulwar zjistil,

že oba jeho synové se chtějí přidat k boji proti

pomazanému panovníkovi, došlo k obrovské hádce,

při níž padla nevybíravá slova, z nichž se ani jeden

dosud nevzpamatoval.

Hrabě zuřil, řval a zakázal svým synům odejít do

války. Simon však věděl, že se pod všemi těmi

vyhrůžkami jen snažil zakrýt, jak mu krvácí srdce.

Věděl to, protože cítil totéž. Občanská válka

rozeštvala spoustu rodin a způsobila rány, které se už

nikdy nezacelí.

„Zbláznil se celý svět,“ pokračoval v reptání

Fulwar. „Něco takového by se za mého mládí

nestalo.“

„Dáš si ještě pivo, otče?“ nabídl Simon a přisunul k

němu džbán. „Třeba ti spraví náladu. Na Graftonu

vaří opravdu výborné pivo.“

Fulwar opět vybuchl: „Moje nálada je úplně v

pořádku. Nechybí mi nic jiného, než aby ses vrátil na

své právoplatné místo na Haringtonu a vědomí, že se

tvůj bratr nezaplete do konfliktu, na který očividně

nemá žaludek! Mám pouze jednoho dědice a jednoho

náhradního a nechtěl bych je oba ztratit v boji za věc,

ve kterou nevěřím!“ obrátil do sebe pivo a váhavě

nastavil prázdný korbel.

„Přiznávám ale, že mám po té cestě z Haringtonu

pěknou žízeň,“ dodal o něco mírněji. „Takovéhle

trmácení není nic pro staré kosti.“

„Tak si odpočiň a dej si ještě pivo,“ poradil mu

Simon. „Nepospíchám do ženění ani do postele

natolik, abys nestihl vyprázdnit korbel.“ Fulwar se na

svého syna zadíval zpod skloněného černého obočí,

dal si další lok vynikajícího piva, otřel si bradu a

opřel se s povzdechem o opěradlo křesla.

„Tak povídej,“ vyzval Simona. „Co je to tady na

Graftonu ve vzduchu, že se jak ty, tak i Henry ženete

bezhlavě do manželského chomoutu?“

Simon se opřel lokty o stůl. Velký sál byl úplně

opuštěný. Simon si často všiml, že otec dokáže velice

rychle

vyprázdnit

téměř

každou

místnost.

Služebnictvo se ho tak děsilo, že v jeho přítomnosti

okamžitě zbělelo a uteklo. Kuchyňský pomocník,

který jim doléval pivo, se tvářil, že by raději strčil

hlavu do oprátky.

„Za Henryho mluvit nemohu,“ opáčil. „Budeš se ho

muset zeptat sám.“

Fulwar pohrdavě zasupěl. „Ten hlupák se se mnou

vůbec nebude bavit! Příliš se mě bojí.“

„Henry se choval celou dobu nesmírně statečně,“

upozornil Simon pevně. „A nenechal se zlomit, ani

když ho mučil Gerard Malvoisier. Prokázal velkou

odvahu. Alespoň to bys měl, otče, ocenit.“

Fulwar podrážděně zavrčel. „Malvoisier nemá v

těle kouska cti. Už před měsíci jsem králi radil, aby

ho propustil. Jestli se mi ten bídák dostane do ruky –“

„Budeš muset, otče, počkat. Zařadit se do fronty.

Privilegium zabít Gerarda Malvoisiera patří mně.“

U stolu se rozhostilo napjaté ticho. Pak Fulwar

stáhl huňatá obočí a pohlédl na Simona. „Dobře…“

prohlásil po chvíli. „Alespoň v tomhle máš mé

požehnání,“ posunul se v křesle. „Ale ta dívka, o níž

si Henry myslí, že ji miluje… kdo to je? Není to

náhodou ta Graftonová nemanželská neteř beze jména

a bez majetku?“

Simon se zamračil. Vůbec se mu nelíbilo, že otec

mluví o Muně takhle pohrdavě. „To je Henrymu

úplně jedno,“ prohlásil podrážděně.

„V tom případě by se o to měl začít hodně rychle

zajímat,“ poučil ho otec. „Mladší synové se o sebe

musí umět postarat. Nemohou si dovolit vrhnout se z

lásky do manželství, kterým nic nezískají.“

„Henry je Greville,“ upozornil Simon. Potom se

usmál. „Je ti, otče, v mnohém podobný. Bojuje za to,

co chce.“

Fulwar zavrčel, ale nezatvářil se podrážděně.

„Uvidíme,“ opáčil rozvážně. „Jestliže Henryho k té

dámě skutečně poutají tak silné city, má v podstatě

moje sympatie. Což mě přivádí k tobě,“ pohlédl na

Simona. „Zmocnil ses Graftonu vojenskou silou a

nyní se snažíš pojistit si svou kořist sňatkem.“

„Zmocnit se Graftonu bylo mou povinností,“

odpověděl Simon. „Zabral jsem ho pro parlament a

chci ho pro něj také udržet.“

„Chápu…“ přikývl Fulwar překvapivě mírně.

„Udělal jsi dobře, chlapče, že jsi vyštval Malvoisiera.

To byl záslužný čin, i když bych ti to asi neměl říkat,“

skousl si ret. „Nemůžeš ale ignorovat zasnoubení

mezi lady Annou a Gerardem Malvoisierem. Je

zpečetěno slovem i činem, pokud jsem správně

rozuměl.“

„Rozuměl

jsi

špatně,“

opravil

ho

Simon

zachmuřeně. Jeho otec zabrousil do oblasti, která pro

něj byla stále bolestivá. Věděl sice, že se Malvoisier

Anny ani nedotkl, ale nedokázal na toho muže

pomyslet, aniž by mu nechtěl okamžitě zakroutit

krkem.

„Lady Anna nikdy nedala svůj souhlas,“ vysvětlil.

„K žádnému zasnoubení nedošlo.“

Fulwar na něj pohlédl s lítostí v očích. „Přesto se

povídá, že jsou zasnoubeni. A nejen zasnoubeni –

dokonce sdíleli společné lože. Měl bys žaludek na

pomluvy, které se o tvé manželce budou vyprávět?“

„Každý, kdo by se je odvážil vyslovit, by zakusil

ostří mého meče,“ prohlásil Simon plamenně. Korbel

s pivem sevřel tak pevně, že mu zbělely klouby na

rukou.

„Dejme tomu, že by se zakládaly na pravdě…“

odmlčel se Fulwar. Simon se zatrpklým pobavením

sledoval, jak se jeho otec snaží postupovat taktně.

Bylo to jako pozorovat obrovského tažného koně,

který se pokouší chodit po špičkách po místnosti.

„A i kdyby se zakládaly na pravdě,“ řekl pevně,

„lady Anna si zaslouží mou ochranu, ne odsouzení.“

„Tvá velkorysost a galantnost tě šlechtí,“ řekl

Fulwar. „Byl bys ale ochotný dát své jméno dítěti

někoho jiného?“

Simonovi došla trpělivost. Postavil se tak prudce,

že málem překotil křeslo. Slyšet, jak o Anně mluví

neuctivě ostatní muži, ho dovádělo k šílenství, ale od

vlastního otce by něco takového nečekal. Rozum mu

zakalil oslepující hněv a instinktivně sevřel jílec

meče.

„Otče, naléhavě tě prosím, abys sis dával pozor, co

říkáš,“ vybuchl.

Fulwar na něj pohlédl zpod nakrčeného obočí. „Co

to má znamenat?“ vydechl. „Ty bys vyzval na souboj

vlastního otce?“

„Ano, vyzval,“ potvrdil Simon přes zaťaté zuby.

„Lady Annu Graftonovou nesmírně obdivuju a vážím

si jí. Nepřipustím, aby ji někdo urážel, dokonce ani ty

ne, otče.“

Fulwar odložil s bouchnutím korbel. „Takže ty si

lady Anny vážíš a obdivuješ ji,“ zopakoval Simonova

slova. „Přiznávám, že to je víc, než jsem čekal.

Myslel jsem si, že ti jde jen o politickou expanzi.

Posaď se…“ kývl k odstrčenému křeslu. „A dopij

pivo.“

Rozhostilo se ticho jiskřící napětím a pak si Fulwar

povzdechl. „Souhlasí, že lady Anna stále pevně stojí

na straně krále?“

Simon přikývl.

„Nikdy by ho nezradila.“

Fulwar zakroužil korbelem po stole. „Velice

chvályhodné,“ poznamenal. „Ta dáma zdědila

vlastnosti svého otce. Ten byl skvělý muž. Spousta

lidí bere své závazky na lehkou váhu,“ odmlčel se

zachmuřeně a potom dodal: „Tím nemám na mysli

tebe, chlapče. Tak se přestaň tvářit, jako bys kousal

do

citronu.

Podle

mého

názoru

podporuješ

nesprávnou věc, ale pevně si za svou věrností stojíš,

za což tě obdivuju,“ přiznal rozvážně.

Simon pocítil obrovskou, opojnou úlevu. Z beder

mu spadlo přetěžké závaží. „Děkuju, otče,“ zašeptal

dojatě. „Nedokážeš si představit, jak moc jsem toužil

něco podobného slyšet.“

Nastal okamžik, kdy by téměř přísahal, že se otec

chystá usmát. Pak si však Fulwar odkašlal. „Mluvili

jsme ale o lady Anně,“ upozornil rázně. „Je to

pozoruhodná žena. Lepší matku pro své syny by sis

nemohl vybrat,“ zarazil se. „A Grafton je samozřejmě

nádherné panství s rozlehlými pozemky,“ povytáhl

obočí. „Máš tušení, jakou má hodnotu?“

Simon vyslovil sumu.

Fulwar našpulil rty. „Opravdu tolik? Výborně,

výborně… Pamatuju se, že kdysi jsem si nesmírně

přál, aby sis vzal lady Annu Graftonovou za

manželku.“

Simon rozhodil rukama. „To už je velice dávno,

otče,“ upozornil. „Doba se změnila. Nechystáš se mi

náhodou vysvětlit, že dva lidé, kteří vyznávají odlišné

politické názory, by nikdy neměli vstoupit do

manželského svazku?“

Fulwar se zakabonil. „Přiznávám, že to byl jeden z

důvodů, proč jsem přijel na Grafton,“ sdělil. „A

přivedla mě také potřeba poskytnout ochranu své

kmotřence,“ pohlédl na Simona a Simon měl pocit, že

v jeho očích zahlédl cosi velice blízkého soucitu.

„Nyní jsem však pochopil, že si chceš Annu vzít

nejen proto, abys získal Grafton. Musím tě však

varovat. Tohle manželství by nikdy nefungovalo.

Pokud zůstane Anna i nadále věrná králi a ty

parlamentu, budete se motat na místě, místo abyste se

rozběhli vstříc radostné budoucnosti.“

Simon přikývl. Otec měl naprostou pravdu. Jejich

rozdílné politické názory mezi nimi ležely jako

neproniknutelná hráz. A Anna nikdy neustoupí, na to

byla příliš čestná a zapálená pro svou věc.

Fulwar mu patrně četl myšlenky. „A kdyby se

jeden z vás vzdal svého přesvědčení, znamenalo by to

pro vás pro oba katastrofu,“ pravil vážně. „Stali byste

se jinými lidmi a ztratili svou identitu,“ pokrčil s

povzdechnutím rameny. „Ach, kéž bych byl ještě

mladý a měl tak vysoké zásady, že by mě stálo za to

nechat si kvůli nim zlomit srdce!“

U stolu se rozhostilo ticho.

„Moc dobře jsem slyšel, co jsi, otče, řekl,“ prolomil

mlčení Simon. „Od svého úmyslu však neustoupím.

Ožením se s ní.“

„Protože po ní toužíš,“ poznamenal Fulwar a

přikývl. Na rtech mu zahrál úsměv. „To chápu.

Kdybych tak byl ještě mladý a neměl jen vysoké

zásady, ale i horkou krev, která by mě nutila k činu!“

opřel se o opěradlo křesla. „Promluvím s ní,“ přislíbil

po chvíli. „Lady Anna se však musí rozhodnout ze

svobodné vůle. Nepřipustím, abys ji k oltáři nutil.

Pokud si tě nebude chtít vzít, nabídnu jí domov na

Haringtonu.“

Simon zaskřípal zuby. Fulwar svou nabídkou

poskytnout Anně přístřeší na Haringtonu jen přisypal

sůl do rány – a potvrdil, jak se syn s otcem odcizili.

Na druhou stranu však Fulwarovi rozuměl.

„Co jí řekneš?“ zeptal se.

Fulwar mu pohlédl zpříma do očí. „Povím jí totéž,

co jsem řekl tobě,“ opáčil. „A ještě trochu víc. Jsem

už starý muž a zažil jsem spoustu věcí. V současné

době nám připadá, že tenhle konflikt nikdy neskončí,“

povzdechl si opět. „Jednou však skončí, nikdo ale

zatím nedokáže odhadnout jakým způsobem. Jedním

jsem si ale jistý. Až zavládne mír, budeme muset

držet při sobě, a ne proti sobě bojovat. Jinak se nám

nepodaří vybudovat jistou budoucnost,“ prohlásil a

poposedl v křesle. „Takže své kmotřence poradím,

aby nezahazovala svou šanci na štěstí, jestli v nitru

srdce věří, že by ho mohla nalézt u tebe.“

S tím se Fulwar postavil. „Promluvím s ní zítra

ráno,“ oznámil. „Pokud ovšem dovolíš. Teď mě však

omluv. Jsem starý a netoužím po ničem jiném než po

horké koupeli a odpočinku,“ poklepal Simona po

rameni.

„Vím, že je to pro tebe, chlapče, nepříjemné,“

dodal. „Ubytovat pod svou střechou nepřítele –“

Simon mu skočil rázně do řeči. „V první řadě jsi

mým otcem. Na to nesmíme nikdy zapomenout.“

Otec se synem se zadívali do očí. Upřeně, vážně a

na hodnou chvíli. Oba chápali, co se v tom druhém

odehrává. Tahle válka rozeštvala již spoustu rodin a

zpřetrhala i ta nejdražší pouta.

Potom Fulwar přikývl.

„Ne, na to opravdu nesmíme zapomenout,“ potvrdil

Simonova slova.

Následujícího rána vstala Anna brzy a sešla dolů k

sokolím klecím. Tráva se nakláněla pod váhou rosy,

nad poli Oxfordshireu se válela mlha a se třpytil

prvním náznakem slunečních paprsků. Vzala na

zápěstí otcova sokola a zamířila s ním do výběhu u

hřebčince. Stráže pozorovaly, jak se vzdaluje, ale

nepokusily se ji zarazit. V poslední době si zvykly, že

se svobodně pohybuje po panství.

Atmosféra na Graftonu se stále víc uvolňovala.

Téměř jako by se všichni smířili s osudem. Vojáci i

služebnictvo se spolu naučili vycházet, společně

pracovali, opravovali škody, vesele si povídali a

žertovali. Jeden ze Simonových mužů se dokonce

dvořil dívce z vesnice.

Anna vypustila sokola a pozorovala, jak roztahuje

křídla, stoupá a krouží nad vrcholky stromů tvořících

západní hranici panství. Muna se k ní toho rána

nepřipojila. Hrabě z Haringtonu vyjádřil přání, že se s

ní chce seznámit, a pozval ji na snídani. Muna se sice

celá rozklepala, ale statečně souhlasila. Právě nyní asi

sedí s hrabětem u stolu. Anna se při té představě

pousmála. Jestli si Fulwar myslí, že si Henry vybral

za manželku tichou, nenápadnou myšku, velice brzy

zjistí, jak hluboce se zmýlil.

Fulwar naznačil, že proti sňatku mezi Henrym a

Munou v podstatě nic nenamítá, což Anně vyrazilo

dech. Předpokládala, že hrabě z Haringtonu si bude

pro své syny přát jen urozené manželky. Fulwar však

v sobě skrýval mnohá překvapení. Dospělí muži se

třásli při zvuku jeho kroků jako osiky, ale přesto se

Anna doslechla, že když po cestě na Grafton začal

kulhat jeho kůň, Fulwar ho vlastnoručně ošetřil.

Jemně ho hladil, šeptal mu uklidňující slůvka a pak

mu vytáhl trn z kopyta.

Sama Anna ho z dětství znala jako nabručeného,

přísného muže, jemuž za chladným zevnějškem bije

vřelé srdce.

Ze zamyšlení ji probral výkřik od branky do

výběhu. Anna se otočila a spatřila Fulwara s Munou a

Henrym. Muna nesla na ruce sokola.

Muna s Henrym na ni vesele zamávali a zamířili do

opačného rohu výběhu pokračovat ve výuce

sokolnictví. Anna si povzdechla. Vypadali spolu

nesmírně šťastně.

Fulwar vykročil k ní. Annu přepadl zvláštní pocit,

že se dívá na to, jak bude Simon vypadat za třicet let,

až se na něm podepíše život a čas. Fulwarovy šedivé

vlasy byly stále husté jako srst jezevce, držel se

zpříma a chodil svižným krokem kdysi velice

aktivního muže, i když věk mu vepsal do obličeje

hluboké vrásky.

Anna najednou zatoužila strávit příštích třicet let s

jeho synem. Byla by to léta plná vášně a lásky, tepla a

náruživosti, úplně jiná než prázdná samota, která ji

teď trápila. Potřebovala poznat lásku a náklonnost,

chtěla rodinu, poslouchat její smích i slzy. Chtěla

Simona. V uplynulých týdnech sledovala, jak pracuje

a snaží se napravit škody, které Malvoisier na

Graftonu napáchal. Záleželo mu na lidech i na panství

a Anna obdivovala, co všechno se mu už pro ně

podařilo vykonat.

Kromě toho, přesně takhle to mělo původně

dopadnout. Annou projel osten bolesti a nostalgie.

Před čtyřmi lety byla se Simonem zasnoubená a

přislíbila, že si ho vezme za muže, aby se v budoucnu

stal novým pánem panství. Osud si s nimi však

ošklivě zahrál a obrátil jejich životy vzhůru nohama.

„Vaše sestřenice se učí rychle,“ vyslovil Fulwar

bručivou pochvalu, když došel k Anně. Pak se otočil

a zadíval se, jak Muna trpělivě vypouští a přivolává

přivázaného sokola. „Je to hodná dívka. Poslušná a

roztomilá. Dospěl jsem k názoru, že Henry se rozhodl

správně.“

„Těší mě, že s jeho rozhodnutím souhlasíte,“

opáčila Anna. V duchu ji napadlo, že jestli se Muně

podařilo Fulwara přesvědčit, že je poslušná a

roztomilá, musí být daleko lepší herečka, než si o ní

myslela.

Fulwar ji pozoroval s lehkým pobavením v

modrých očích. „Vy se ale, lady Anno, moc

přesvědčeně netváříte. Není Greville pro vaši

sestřenici dost dobrý?“

Anna se zasmála. „Grevilleové jsou dobří pro

každého, mylorde! Moje sestřenice si zaslouží, aby

byla šťastná,“ pokrčila rameny. „A s Henrym

rozhodně šťastná je. To mi úplně stačí, i když mi

dělají starosti jejich opačné politické názory.“

Hvízdla na sokola, a ten se poslušně snesl z oblohy

a dosedl jí v záplavě peří na zápěstí. Anna ho

poškrábala na hlavě a pták slabě zapípal.

„Chováte se k němu jako k domácímu mazlíčkovi,“

poznamenal Fulwar. Sokol obrátil hlavu a zlověstně

na něj pohlédl svýma uhrančivýma žlutýma očima.

Anna se usmála.

„Je to divoký pták, žádný domácí mazlíček,

mylorde. Přiletí, jen když se mu zachce a když má na

to náladu,“ vysvětlila a natáhla ruku. „Je to sokol

hraběte. Chtěl byste ho vypustit?“

Fulwar zavrtěl hlavou. „Otcovo místo jste převzala

vy. Je jedině správné a spravedlivé, že jste si

přivlastnila jeho sokola.“

Anna natáhla opět zápěstí a pták vzlétl, rozepjal

křídla a stoupal stále výš a výš, až zmizel na jasně

modré obloze z dohledu.

„Říká se,“ pronesl Fulwar zamyšleně, „že samičky

sokolů jsou mnohem nemilosrdnější než samečkové.“

„Často tomu tak opravdu bývá,“ potvrdila Anna s

vážnou tváří. Měla však co dělat, aby nevyprskla

smíchy. Sledovat Fulwara, jak se snaží chovat taktně,

bylo totiž značně zábavné.

„Totéž jste při statečné obraně Graftonu prokázala i

vy, mé dítě,“ pokračoval Fulwar. „Nyní se však

musíte rozhodnout o své budoucnosti. Přijel jsem vám

nabídnout domov na Haringtonu, kdyby vám přišlo

nemožné zůstat tady na Graftonu.“

Anna se posadila na kmen padlého dubu. „Musím

si opravdu vybrat?“ otázala se s povzdechem.

Fulwar přikývl.

„Grafton je teď Simonův,“ upozornil. „Tomu

nemohu zabránit. Chudák kluk se nechal svést na

scestí bláznivými myšlenkami parlamentu, se kterými

já zásadně nesouhlasím, ale jakmile se jednou

rozhodl, stojí si za svým. Jeho loajalita je nežloutna a

vytrvalá,“ pohlédl na Annu. „Před čtyřmi lety si vás,

Anno, chtěl vzít – řádně a se všemi poctami. Chtěl,

abyste se stala jeho právoplatnou manželkou. Svůj

názor nezměnil.“

Anna upřela pohled na shluk obláčků na horizontu.

Zahlédla svého sokola, malou černou tečku na bílém

pozadí, jak krouží a pátrá po kořisti. Když

odpovídala, měla úplně stažené hrdlo.

„Dokazuje mi to opravdu nádherným způsobem,“

podotkla zahořkle. „Vyhrožuje, že začne mučit mé

služebnictvo, a do sňatku se mě snaží nahnat

násilím.“

„Simon plní úkol, který dostal,“ řekl Fulwar. „Dělá

to však s těžkým srdcem,“ povzdechl si. „Vy dva jste

si neskutečně podobní. Oba tak mladí, oba tak

zanícení pro svou věc,“ zavrtěl hlavou. „Kdybyste jen

dokázali pochopit, že ve skutečnosti záleží zejména

na tom, že jste oba lidé, kteří stojí pevně za svým

přesvědčením a zůstávají za všech okolností loajální.

Pokud byste dokázali postavit tyto kvality nad

všechno ostatní a zůstali loajální především vůči sobě

navzájem, podařilo by se vám vybudovat ideální

vztah a prožít nesmírně šťastné manželství.“

Do Anniny sukně se opřel březnový větřík. Z

holých větví stromů se s pleskáním křídel zvedlo

hejno holubů. Annu bodlo u srdce lítostí. Věděla, že

kdesi nahoře na ně číhá její sokol.

„Jako první jsem učinila úplně jiný slib,“

prohlásila. „Je mi líto, mylorde, ale nemohu porušit

věrnost, kterou jsem odpřísáhla.“

Fulwar přikývl.

„Toho si nesmírně vážím, ale existuje cosi, o čem

byste měla, lady Anno, vědět.“

Anně se sevřel žaludek strachem. Fulwar se

najednou tvářil smutně a zachmuřeně. „O čem bych

měla vědět?“ zeptala se podezíravě.

„Když Grafton padl do rukou parlamentářů, král se

mnou o něm mluvil,“ vysvětloval Fulwar. „Pověděl

mi, že sám chystá podepsat jeho kapitulaci. Ta ztráta

ho mrzí, ale chce vyměnit Grafton za Basing – uzavřít

s generálem Cromwellem obchod, aby zachránil

tamější posádku,“ zadíval se do Annina zdrceného

obličeje. „Je mi líto, lady Anno. Ve válce je občas

potřeba učinit nelehká rozhodnutí. Jedná se o

politický tah v zájmu vyšší mocenské hry.“

„Ne!“ vyhrkla Anna a postavila se. V krku ji pálily

slzy. „To by král nikdy neudělal. Rozhodně ne po

všech těch službách, které jsme mu prokázali.“

Ve Fulwarově pohledu se zračil soucit. „Nakonec

to neudělal,“ souhlasil. „I když poradci na něj silně

tlačili. Byl zvláštně neoblomný. Nikdo nechápe

proč.“

Anna to chápala. V jediném okamžiku vystřízlivěla

a viděla královo jednání v úplně jiném, správném

světle. Zaplavilo ji obrovské rozčarování. Král se

nechce vzdát Graftonu, protože se tam skrývá jeho

dcera. Je to jediný trumf, který mu zůstal ještě v ruce.

Nejedná z loajality vůči ní, ani z respektu vůči jejímu

otci, ani z jiného ctnostného důvodu. Chová se jen

jako neúprosný stratég. Dokud skrývají princeznu

Elizabeth, nepoužije Grafton k vyjednávání. Anna si s

hořkou jasností uvědomila, že kdyby princeznu u sebe

neměli, byl by osud Graftonu již dávno zpečetěn.

„Děkuju, mylorde, že jste mi o tom pověděl,“ řekla

roztřeseným hlasem. „Myslela jsem si… opravdu

jsem byla nesmírně naivní!“

Odvrátila se, aby si Fulwar nevšiml slz v jejích

očích. „Promiňte,“ zadrmolila.

Pak k Fulwarovu úžasu odhodila dlouhou

sokolnickou rukavici, otočila se na patě a dala se do

běhu. Nevěděla přesně, kam utíká. Jen potřebovala

být chvíli sama a vzpamatovat se z rány, kterou právě

utržila. V hlavě jí však stále zněla Fulwarova slova:

Pověděl mi, že se chystá podepsat kapitulaci. Ta

ztráta ho mrzí, ale chce vyměnit Grafton za Basing –

uzavřít s generálem Cromwellem obchod... Jedná se o

politický tah v zájmu vyšší mocenské hry.

Z hrdla jí unikl hlasitý vzlyk. Byla tak hrdá na své

zásady a věrnost, že si neuvědomila, že král nemá v

zápalu boje o Korunu na podobné ctnosti čas. A

nejhorší bylo, že i když teď věděla, čeho je schopen,

nedokázala by porušit slib, který mu dala. Nemohla

by Elizabeth obětovat, nechat na holičkách nevinné

dítě, a král si toho byl vědom. Věděl, že navzdory

všemu mu zůstane věrná.

„Anno?“

Anna zjistila, že doběhla dál, než si myslela. Až ke

slunečním hodinám v zahradě za vysokou zdí, na

místo, kde se před čtyřmi lety setkala se Simonem. A

Simon tam opět byl. Přes slzy z něj viděla jen

rozmazané kontury, ale neušel jí úlek v jeho hlase.

„Co se stalo?“ zeptal se. „Zahlédl jsem vás na

louce, jak se bavíte s mým otcem. Napadlo mě, jestli

vás něčím neurazil…“ zaváhal. „Pokud vím, chystal

se vám nabídnout ubytování na Haringtonu,“

dokončil. „To je pro vás ta představa tak odpudivá?“

Anna se navzdory slzám rozesmála. „Kdepak,

mylorde. Strýc Fulwar mě nerozčílil,“ otřela si

hřbetem ruky oči. „Jenom jsem zjistila, že jsem byla

strašně hloupá,“ dodala nešťastně, pohlédla na něj a

pak uhnula očima. „Fulwar mi pověděl, že král chtěl

podepsat

kapitulaci

Graftonu

a

prodat

ho

Cromwellovi,“ polkla. „Prý se jedná o politický tah.

Politický tah! A já jsem si celou dobu myslela, že

nejdůležitější roli hraje důvěra.“

Simon hned neodpověděl. Místo toho vzal Annu za

ruku, odvedl ji k lavičce u vyhřáté jižní zdi, posadil

se, stáhl ji k sobě a podržel jí ruku v dlani. Ten dotek

měl na Annu neskutečně uklidňující účinek.

„To mě mrzí,“ ozval se Simon po chvíli. „Je mi

jasné, jak moc vás to muselo zranit.“

Anna přikývla. „Připadám si jako největší hlupák

na světě,“ přiznala. Nahlas neřekla, že si zároveň i

připadá, jako by ji král Karel zradil. Grafton sice

nakonec neprodal, ale jen proto, že se bál, co by pak

mohla udělat ona.

„Máte králův poklad,“ řekl Simon posléze a v hlase

mu zazněl tón, z něhož Anna poznala, že pochopil.

„Nemůže riskovat, že si vás znepřátelí.“

„Ano,“ souhlasila Anna a uvědomila si, že poprvé

otevřeně přiznala, že králův poklad je skutečně na

Graftonu. Simon ji však nenutil, aby prozradila

podrobnosti, a Anna mu za to byla nesmírně vděčná.

„Myslím,“ pravila opatrně, „že kdyby tomu tak

nebylo, už dávno by mě i s mými pozemky odepsal,

bez jediné výčitky svědomí.“

„Výčitky

svědomí

by

ho

možná

trápily,“

poznamenal Simon. „Rozhodně by však jednal z

důvodu, který považuje za mnohem důležitější než

Grafton.“

Anna po něm střelila očima.

„Předpokládám, že vy byste se zachoval stejně,“

vyštěkla hněvivě.

„Ale ne bez výčitek svědomí,“ podotkl Simon s

náznakem úsměvu v koutcích úst. „Anno, tohle je

válka –“

„Já vím,“ ujistila ho Anna zatrpkle. „A ve válce je

všechno dovoleno. Lidé si ubližují. Já jsem ale na

tyhle politické hry asi příliš hloupá.“

„To není pravda,“ řekl Simon tiše. „Nevzdávejte se

své věrnosti jen proto, že ostatním chybí vaše

pevnost,“ stiskl jí pevně ruku. „To my jsme slaboši,

kteří se nedokáží řídit vaším vzorem, Anno, ne

naopak.“

Rozhostilo se dlouhé ticho a pak Anna upjatě

oznámila: „Strýc Fulwar mi skutečně nabídl přístřeší

na Haringtonu. Je to od něj velice laskavé, ale cítila

bych se tam ještě méně doma, než se cítím tady.

Takže…“ vrhla po něm postranním pohledem, „…

pokud stále platí vaše nabídka k sňatku, mylorde, ráda

bych ji přijala.“

Simon neodpověděl a Anna cítila, jak se napjal.

„Nesmírně bych si přál,“ vyrazil pak ze sebe

nečekaně, „aby tohle probíhalo úplně jinak. Za jiné

situace a atmosféry.“

Anna se k němu otočila.

„A jak by to podle vás mělo probíhat?“ špitla.

Simon sklonil hlavu a jemně, zkoumavě ji políbil.

Anna zadržela dech, pootevřela ústa, dovolila mu

proniknout dovnitř jazykem a přivítala ho svým

vlastním. Okamžitě se v ní zvedla neodolatelná vlna

touhy. Opřela se mu rukou o hruď a maličko ho

odtlačila.

„Takovéhle to bývalo kdysi,“ upozornila.

Simon jí přejel rty po krku a odhrnul jí vlasy, aby

se dostal do něžné prohlubně za uchem. Anna zavřela

oči, zvrátila hlavu a zachvěla se vášní. Simon ji dál

laskal rty a zanechával za sebou cestičku rozpálené

kůže. Pokračoval po klíční kosti až k výstřihu

živůtku, pozvedl ruku a začal jí rozepínat knoflíčky.

První, druhý, třetí… Jemně rozhrnoval látku, útočil

ústy a jazykem a probojovával se k horní křivce jejích

ňader. Anně se vařila krev v žilách a chvěly se jí

nohy.

Simon ji popadl a posadil si ji na klín. Anna se

probrala z transu. Ne příliš daleko se ozývaly hlasy…

vojáci na nádvoří, kuchtíci v kuchyni… Celý Grafton

se činil jen pár metrů od nich a Simon Greville ji

sváděl za denního světla v zahradě…

„Simone,“ zašeptala a popadla ho za klopy kabátu.

„Musíme přestat. Tohle se nehodí.“

„Nařídil jsem Jacksonovi, že nás nikdo nesmí

rušit,“ odpověděl Simon. „I kdyby v tuhle chvíli

zaútočila na Grafton celá roajalistická armáda, bylo

by mi to úplně jedno.“

Opět ji políbil, tentokrát vášnivěji, a umlčel veškeré

její námitky. Anna se podvolila, uklidnila, pootevřela

ústa a potlačila slastné zaúpění, když ji pohladil po

nahých ňadrech. Měl upracované ruce vojáka, drsné a

mozolnaté, a krásně ji jimi dráždil na citlivé pokožce

v rozepnutém živůtku. Pak sklonil ještě víc hlavu,

vzal do úst jednu bradavku a Anna zalapala hlasitě po

dechu.

Simon k ní vzhlédl. „Pššš, mylady,“ napomenul ji

hravě a dál ji hladil dlaní. „Musíme se chovat tiše –

jinak opravdu přivoláme celý dům.“

Anna si skousla ret. „V tom případě radši přestaňte

se svou péčí, mylorde.“

„Simone,“ stiskl jí zlehka prsty vzrušenou

bradavku. „Říkejte mi křestním jménem,“ požádal,

objal ji kolem pasu a opět sklonil hlavu k jejím

ňadrům.

„Simone,“ zopakovala Anna. Pak pocítila, jak se

znovu zmocnil ústy její bradavky a položila mu

zprudka hlavu na rameno. Celým tělem jí

vystřelovaly žhavé šípy touhy. „Opravdu radši

přestaňte,“ požádala šeptem. „Jinak vyburcuju celý

Grafton.“

Simon se zasmál a opět ji políbil. Nedočkavě,

majetnicky a hladově. Ruku měl stále položenou na

jejích odhalených ňadrech a Anně uniklo další

zasténání.

„Nemůžu přestat,“ zamumlal Simon. „Líbí se mi to

stejně jako vám,“ přitiskl se ještě těsněji a Anna

nadskočila úlekem, když jí zajel rukou pod sukni,

přes punčochy, podvazkový pás až k hebkosti vnitřní

strany stehen. Pomalu, leč odhodlaně našel vchod do

jejího nejtajnějšího místa a opatrně se do něj zabořil.

Anna zalapala hlasitě po dechu a Simon jí zakryl

rty ústa, aby umlčel její výkřiky. Jednou rukou jí

laskal smyslně ňadra a druhou do ní stále a stále

pronikal, jemnými odhodlanými pohyby prstů.

Anna měla pocit, že se mu rozpustí v náruči,

vzrušená, šťastná a omámená smyslností. Pak

naposledy vykřikla a dala průchod žhavému proudu

lávy, který z ní vytryskl s takovou silou, že se celá

rozechvěla. Zprudka se přimkla k Simonovi, zabořila

se mu obličejem do krku a s úžasem vdechovala vůni

jeho kůže a potu.

„Takhle by to mělo být,“ zašeptal Simon do za—

cuchané změti jejích vlasů. A Anna, schoulená a

blažená v jeho náruči, souhlasně zavrněla.

Na tváři pocítila, jak se Simon usmál. „Přesně tohle

jsem s vámi chtěl udělat před čtyřmi lety, když jsem

sem za vámi poprvé přišel, abych se vás zeptal, jestli

si mě chcete vzít. Toužil jsem se s vámi tenkrát

pomilovat, okamžitě a přímo tady na místě,“ pohlédl

na ni. „Nemůžeme se vrátit do minulosti, Anno, ale

můžeme

se

pokusit

vybudovat

společnou

budoucnost.“

Anna mu položila ruku na tvář. Již cítila, jak končí

pomíjivá chvilka štěstí a začíná na ně opět útočit

realita. Ani sebekrásnější a sebesilnější sexuální

zážitek nemohl pobořit hráz, která mezi nimi ležela.

Dělilo je příliš mnoho tajemství a lží.

„Pokusím se,“ přislíbila. „Pro Grafton.“

Simon se na ni upřeně zadíval. Anna viděla, že se

mu v očích zrcadlí její vlastní zmatené pocity. „V tom

případě se budu muset spokojit s tím, co nabízíte,“

řekl a opět ji políbil. Vyzařovala z něj však lítost a

Anna vnímala jeho bolest. Mísila se s jejími vlastními

slzami. A když Simon odcházel, vůbec se po ní

neohlédl.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Den svatby se ohlásil chladným mlhavým ránem.

Anna se chvěla zimou. Muna s Edwinou ji oblékaly

do

bohatých

brokátových

šatů,

protkávaných

stříbrem, ve kterých se vdávala její matka. Byly

staromódní, ale nějak se k té události přesně hodily.

Anna nemohla k oltáři ve smutku a běžné šaty jí také

nepřipadaly nejvhodnější. Šaty po matce měly dlouhé

volné rukávy lemované šarlatovou stužkou a korálky

ve stejném odstínu zdobily i lem sukně a okraj

výstřihu.

„Ach madam,“ zanaříkala Edwina a štípla Annu

zlehka do tváře, aby jí trochu zrůžověla líčka. „Jste

bledá a bezkrevná jako socha!“

„Já vím,“ opáčila Anna. Zuby jí cvakaly nervozitou a zimou.

Edwina si pokradmu otřela zrádnou slzu. „Takhle

to, madam, přece nemělo být, nemyslíte? Vdávat se

uprostřed války a krveprolití? Moc dobře si pamatuju,

jak jsem vás oblékala na zásnuby s lordem Grevillem

–“

„Nechte toho,“ utnula ji Anna. Vzpomínka na to,

jak to tehdy mezi ní a Simonem vypadalo, byla příliš

bolestivá. Nesmírně ráda by ono bývalé štěstí

uchopila a přenesla do přítomnosti, věděla však, že

navždy vyprchalo. „Prosím, nemluvte o tom, Edwino

–“ zlomil se jí hlas.

„Ach Anno!“ vykřikla Muna vzrušeně a objala

svou sestřenici kolem ramen. „Už dorazil doprovod.

Je připravený odvést tě do kostela.“

Anna pohlédla ke dveřím, kde stál Will Jackson v

rudočerné uniformě Grevilleů. Věděla, že přišel

proto, aby ji ochránil, ne aby ji odvedl k oltáři

násilím, ale jeho přítomnost byla přesto zřetelnou

upomínkou toho, v jaké situaci se ocitla.

Edwina celá zjihla.

„Vypadáte nádherně, madam. Váš otec by na vás

byl hrdý. Nezapomeňte, že si přál, abyste si vzala

lorda Grevillea.“

Anna polkla knedlík v krku. „Nezapomenu na to,

Edwino,“ ujistila svou bývalou chůvu. „Ale dělám to

jen proto, abych se postarala o budoucnost Graftonu.“

Když Anna projížděla na svém jezdeckém koni

bránou Graftonu, mlha se už trochu zvedla. Simon

trval na tom, že se vezmou ve farním kostele ve

vesnici, a ne za uzavřenými hradbami panství. Anna

moc dobře věděla, o co mu jde. O veřejné prohlášení,

o ukázku toho, že si bere nejen lady Annou, ale také

veškerý její majetek.

Mlhou pronikly první sluneční paprsky a trochu

zahřály zvědavé davy. Anna pohlédla dlážděnou

silnicí k místu, kde čekal před kostelem Simon. I z

dálky ho viděla velice jasně. Stál naprosto vzpřímeně

a bez pohnutí a celou dobu, co se k němu blížila, z ní

ani na okamžik nespustil oči. Zaplavil ji hluboký

smutek. Tenhle muž se brzy stane jejím manželem a

pánem celého panství. Kdysi si nepřála nic jiného.

Nyní byl jejich vztah napjatý a pokřivený.

Simon ji svými silnými pevnými pažemi nadzvedl

ze sedla a postavil na zem. Anna na okamžik pohlédla

do jeho obličeje. Simon se tvářil vážně a ostražitě, ale

oči mu jasně zářily. Vzal ji za ruku a odvedl k

čekajícímu otci Michaelovi. Anna se zhluboka

nadechla. Učinila rozhodnutí. V zájmu Graftonu a z

úcty k památce otce se stane lady Grevilleovou, s

veškerou důstojností a grácií, jakou by do obřadu

vložila před čtyřmi lety. Tentokrát však budou

předstírané a bez skutečné radosti.

Po bohoslužbě se rozpoutala svatební hostina, která

měla trvat celý den a celou následující noc. Pozvání

obdrželi všichni obyvatelé Graftonu, od nejstarší ženy

až po nejmladšího kojence. Velký sál byl nabitý k

prasknutí, a když se v něm už vůbec nedalo hýbat,

hosté se vyvalili na nádvoří a pokračovali ve slavení

pod širým nebem vedle planoucích košů s ohněm a

sudů vynikajícího piva.

Program zpestřovala hudba, masky a akrobatická

čísla v podání potulných muzikantů, kteří se doslechli

o chystaných oslavách a přišli celý šťastní nabídnout

své služby. S postupujícím časem a klesající hladinou

piva v sudech hosté stále víc hlučeli a Anna se brzy

vzdala

beznadějných

pokusů

konverzovat

se

Simonem, protože vůbec neslyšela, co jí odpovídá.

O to víc si však uvědomovala jeho přítomnost po

svém boku, na místě, které kdysi patřívalo jejímu

otci. Po celou dobu oslav se snažila nemyslet na to,

jakou prázdnotu po sobě hrabě zanechal a jak se jí po

něm stýská. Čas od času se však přistihla, že ji pálí v

hrdle a světla pochodní jí plují před očima rozmazaná

v slzách.

Litovala, že se nezdržel alespoň Fulwar. Ten

opustil Grafton den poté, kdy spolu rozmlouvali.

Možná že v té nejasné budoucnosti, o níž mluvil,

nadejde doba, kdy se otec se synem opět stanou

spojenci, a možná se narodí i dědic Graftonu a

Haringtonu…

Edwina zachytila její pohled a ukázala významně

ke dveřím. Anna zatajila dech. Pochopila, že chůva

naznačuje, že je nejvyšší čas, aby se vzdálili. Pohlédla

nervózně na Simona. Jsou teď manžel s manželkou –

a brzy se stanou i milenci. Anna se zachvěla. Své tělo

dokáže dát Simonovi snadno, ach, dokonce příliš

snadno, ale chtěla by mu dát i svou duši, a to nebylo

možné.

„Promiňte, milorde.“

K jejich stolu přistoupil kapitán Jackson a dotkl se

Simonová rukávu, aby přitáhl jeho pozornost. Pak

vrhl omluvným úsměvem po Anně, ale ta se

nenechala oklamat. Něco bylo v nepořádku. Cítila to.

Náhle ji přepadla zlá předtucha a musela sevřít ruce

pod stolem, aby se jí neroztřásly.

Hluk v sále pokračoval s nezměněnou silou, ale

Anna ho přestala vnímat. Napjatě sledovala Jacksona,

jak cosi naléhavě sděluje Simonovi do ucha. Simon

stiskl číši tak pevně, že cinkla o stůl a na bílý ubrus

vystříkla krůpěj vína připomínající krvavou skvrnu.

Annu zalila ledová vlna strachu.

Simon se k ní otočil a tiše vysvětlil: „Došlo k útoku

na vesnici. Domy stojí v plamenech. Musel to být

Malvoisier. Patrně se dozvěděl o hostině a využil

příležitosti. S něčím podobným jsem počítal a nechal

jsem zdvojnásobit stráže, takže tady vám nic nehrozí.

Teď mě však omluvte, musím jít,“ zvedl se od stolu,

ale pak se zarazil.

„Dávejte pozor na naše lidi a nedovolte, aby někdo

odešel, samozřejmě kromě bojeschopných mužů.

Tady na hradě jste všichni v bezpečí,“ nařídil. „Dám

vám co nejdřív vědět, jak vypadá situace.“

Anna ho popadla za rukáv. Najednou o něj dostala

příšerný strach. „Buďte opatrný,“ požádala a všimla

si, jak se Simon zarazil, když zaslechl úzkost v jejím

hlase.

„Samozřejmě,“ přislíbil.

„Bojím se o vás,“ přiznala Anna. Tahle slova mu

již jednou řekla, v jeho táboře v předvečer bitvy.

Myslela je tenkrát vážně a myslela je vážně i nyní. V

danou chvíli vůbec nezáleželo na tom, že ona stojí na

straně krále, a on na straně parlamentu. Odehrála se

mezi nimi i spousta dobrých věcí a Simon si

zasloužil, aby k němu byla upřímná.

Simonovy očí zjihly a nabyly neskutečné hloubky.

Anna si nemohla pomoct. Každým okamžikem ho

stále víc milovala a cítila, jak se poupě její lásky

rozvíjí v mohutný květ, i když se tomu citu ze všech

sil bránila. Simon se sklonil a políbil ji, něžně, sladce

a procítěně. Potom pozvedl ruku, pohladil ji po tváři a

odspěchal.

Annu přepadla děsivá samota. Opřela se o opěradlo

křesla, ale jen na chvíli, protože hosté vytušili, že se

něco děje, a začali po ní vrhat vystrašené pohledy.

Hudba ztichla a umlkla. Stejně jako opilecký hlahol v

sále. Nyní k ní byly otočené všechny tváře.

Naši lidé, řekl Simon a Annu jeho slova naplnila

hrdostí. Pomalu se zvedla na nohy.

„Drazí obyvatelé Graftonu, stali jsme se terčem

nepřátelského útoku,“ oznámila vážně. Sálem

proběhla vlna paniky a Anna ji utišila rázným

mávnutím ruky. „Všichni bojeschopní muži do

zbrojnice. Ostatní musejí zůstat tady a připravit se na

ošetřování zraněných. Ničeho se nebojte,“ pozvedla

hlas. „Můj manžel přísahal, že bude bránit Grafton

svým vlastním životem.“

Ozvaly se pochvalné výkřiky a pak dusot nohou,

jak muži a chlapci uposlechli jejího rozkazu a vyrazili

ke zbrojnici. Do sálu se vevalil studený vzduch a

zmrazil poslední dozvuky svatebního veselí. Na

stolech zůstaly nedojedené zbytky jídla a nedopité

sklenice. Ženy tiše hovořily, ale beze stopy paniky v

hlasech. Lidé z Graftonu už nasbírali spoustu

válečných zkušeností. Zůstali klidní a připravení hájit

své životy i majetek.

Ke stolu přistoupily Edwina s Munou a postavily se

každé z jedné strany k Anně. Anna je vzala pevně za

ruce. Věděla, že ji chtějí utěšit, ale nedokázala myslet

na nic jiného než na Simona, ženoucího se na koni

temnotou vstříc Malvoisierovým mužům.

Edwina její stisk opětovala. „Vrátí se, madam,“

zašeptala. „Všechno bude v pořádku.“

Anna se zapřela o stůl. Pokud do dnešního večera o

svých citech vůči Simonovi pochybovala, měla o nich

najednou úplně jasno. Bezprostřední nebezpečí a

hrozba smrti jí pomohly pochopit, co pro ni skutečně

znamená.

„Určitě se vrátí,“ prohlásila odhodlaně. „Pane

Bože, pomoz mi. Miluju ho a musíme vyřešit

záležitosti, které mezi námi stojí, dřív než bude příliš

pozdě.“

Do sálu proniklo klapání koňských kopyt a všichni

se zaposlouchaly, jak Simonova jízda uhání přes

padací most. Pak se rozhostilo naprosté ticho.

Nezbývalo jim nic jiného než čekat.

„Madam!“

Někdo ji se zatřesením probudil. Anna sebou

poděšeně trhla a před očima jí ještě chvíli tančily

plameny. Ve zlém snu se vrátila dva měsíce do

minulosti, do onoho večera, kdy zemřel její otec, a

znovu prožívala požár Tempest Tower. Pak zamrkala

a zjistila, že usnula stočená v křesle před krbem.

Kolem ní se pod přikrývkami choulily ženy a děti z

Graftonu.

„Madam, probuďte se!“ zatřásla s ní znovu Edwina.

„Jde o princeznu, madam. Zmizela.“

Anna se poděšeně napřímila. „Cože? Princezna

zmizela? To není možné!“

Jak princezna Elizabeth, tak i její mladičká chůva

Meg byly pozvány na svatební hostinu, protože by

působilo divně, kdyby se jí nezúčastnily. Jejich

nepřítomnost by mohla vzbudit nežádoucí podezření.

Anna se postarala o to, aby je mezi sebe vzali

pomocníci z kuchyně a zapojili je do oslavy na

nádvoří, hezky daleko z dohledu Simona. Když

vypukl poplach, předpokládala, že se ukryly do

bezpečí sálu, ale až teprve teď si s hrůzou uvědomila,

že princeznu nikde nezahlédla.

„Nevíme, kam se poděla, madam,“ naříkala

Edwina, oči zarudlé únavou. „Hledaly jsme s Meg

úplně všude! Nechtěly jsme vás předtím rušit. Pak nás

ale napadlo, že možná zaslechla o útoku, napadlo ji,

že by to mohli být královi muži, a vyrazila potají za

otcem.“

„Ne!“ vykřikla zoufale Anna. Představa malé

princezny tápající tmou za Malvoisierem v klamné

naději, že je to otec Karel, jí přišla příšerná.

„Je to ještě malé dítě,“ upozornila Edwina

nešťastně. „Nechápe, že mezi roajalisty se můžou

najít i zrádci, kterým se nedá věřit.“

Anna se postavila potácivě na nohy. „Kde je Meg?“

zeptala se.

„Prohledává ještě jednou stáje, madam.“

„V tom případě jí musíme pomoct.“

Anna se rozhlédla kolem sebe. „Probuďte Munu,“

nakázala. „Musí tady za mé nepřítomnosti převzít

velení.“

Vyšly na opuštěné nádvoří a zamířily ke stájím.

Simon rozdělil své síly. Většinu kavaleristů vzal s

sebou, ale pár vojáků hlídkovalo na cimbuří a u

brány. Padací moc byl vytažený a dům tím pádem

zajištěný.

Anna se zachvěla a pokusila se nemyslet na to, co

se asi právě odehrává ve vesnici Grafton. Loupení a

požár… Panství se právě začalo vzpamatovávat z

Malvoisierovy hrůzovlády. Simonovi se podařilo

opravit nejhorší škody a nyní zase tohle…

Na Meg narazily u vchodu do stáje. Byla bílá

strachy a oči měla oteklé pláčem. Okamžitě se k Anně

vrhla, popadla ji za paži a vychrlila na ni vodopád

nešťastných slov a sebeobviňování.

„Panebože, madam! Hledala jsem úplně všude a

nemohu ji najít! Když se rozkřikla zpráva o útoku,

stály jsme zrovna kousek od padacího mostu. Jenom

jsem se na okamžik ohlédla a princezna byla

najednou pryč…“ rozvzlykala se srdceryvně a zakryla

si rukama obličej.

Anna horečně uvažovala. „Musím za ní,“ rozhodla

se. „Jestli se potuluje sama za hradbami…“

Edwina zalapala vyděšeně po dechu. „Madam, za

hradby nemůžete!“

Anna zaťala zuby. „Princezna je moje svěřenkyně!

Nepřipustím, aby bloudila temnotou, když se po okolí

pohybují zdivočelé tlupy dezertérů. Je mojí

povinností, abych se ji pokusila najít.“

Edwina ji chytila za rukáv. „Ne!“ zaúpěla zoufale.

„Takové nebezpečí… A lord Greville se o tom určitě

dozví! Bude se strašně zlobit – to nemůžete udělat!“

Anna se jí vytrhla. „Nezáleží na ničem jiném než

na životě princezny,“ prohlásila pevně.

S tím se obrátila k temné stáji za sebou. Vojáci

odjeli na koních, ale jednoho tam nechali. Anninu

vlastní klisnu Psyche. Pozorovala je tmavýma

inteligentníma očima. Anna ji pohladila po ladném

krku a zabořila jí prsty do známě teplé srsti.

„Pomozte mi ji osedlat,“ nařídila Edwině.

„Rychle!“ Pak se otočila k princeznině chůvě.

„A vy mi, Meg, přineste pistoli, kterou máte v

komoře na spaní. A nůž.“

Meg vyběhla ze stáje. Anna se pustila do zapínání

přezek na sedle a zjistila, že se jí klepou ruce. Edwina

se vedle ní činila se zoufalým soustředěním. Meg

přinesla pistoli a Anna ji zastrčila do sedlové tašky.

Svatební šaty neměly žádnou kapsu, tak si nůž ukryla

do punčochy.

Pracovaly za naprostého ticha, a když byly hotové,

Anna obrátila klisnu k vratům ze stáje. Na léčky a

utajení nezbýval čas. Když dojela k padacímu mostu,

zavolala na Jacksona a ze strážního domku vyběhli

vojáci.

„Otevřete bránu!“ nakázala jim Anna.

Jacksonovi spadla brada úžasem. „To nemůžu,

madam! Nemůžu vás pustit ven!“

Anna ho probodla pohledem. „Kapitáne Jacksone,

jedná se o otázku života a smrti,“ zahřímala a vytáhla

ze sedlové brašny pistoli. „Otevřete bránu, nebo

přísahám, že vás zastřelím,“ namířila mu do obličeje.

„Pohněte sebou, nepatřím k trpělivým lidem.“

Obličej mladého vojáka se proměnil v posmrtnou

masku.

„Otevřete bránu,“ zašeptal bezmocně.

Anna ani nepočkala, až se padací most dotkne

země. Vyřítila se tryskem z brány a za zády jen

zaslechla, jak se most se skřípěním řetězů opět zvedá.

Netušila, jak se dostane zpátky. A v tu chvíli ji to ani

nezajímalo. Stačilo, že vůbec nevěděla, jak svůj útěk

vysvětlí Simonovi a co na něj Simon řekne – pokud –

pokud se ještě někdy setkají.

Ve vzduchu visel štiplavý zápach kouře, zápach tak

známý, že se jí z něj zvedl žaludek. Před sebou viděla

vesnici v plamenech. Psyche ta scéna vyděsila. Jako

každé zvíře měla panický strach z kouře a ohně.

Zarazila se v běhu, vzepjala se na zadní a Anna ji

musela dlouho hladit a promlouvat k ní, než se

uklidnila.

Směrem od vesnice se nesly zvuky boje, vzrušené

mužské hlasy a řinčení zbraní. Anna by dalo všechno

za to, kdyby věděla, jestli se Simonovým mužům

podařilo

odrazit

útok

a

rozprášit

útočníky.

Malvoisierovy zdivočelé bandy mohly být úplně

všude, jen pár metrů i několik kilometrů daleko. A

ona se ocitla úplně sama v temnotě prozářené pouze

odleskem požáru a slabým světlem měsíce. Na

každém kroku na ni číhalo nebezpečí. Musela však

najít dítě – nevinnou desetiletou holčičku, která se do

této válečné vřavy dostala jen kvůli politickým

čachrům dospělých.

Anna zlehka nakopla Psyche do slabin. Nezbývalo

jí nic jiného než pokračovat v cestě.

O hodinu později se Anně podařilo dostat

obloukem zezadu k vesnici. Zjistila, že je prázdná.

Malvoisierovi odpadlíci ji podpálili a opustili, stejně

jako Simonovi muži. Což jí vyhovovalo, protože

mohla celou vesnici nerušeně prohledat. Na druhou

stranu to však nebyla žádná výhoda, protože netušila,

kde se skrývá nepřítel, a hrozilo, že ji každou chvíli

může objevit.

Prohledala všechny přístupné budovy. Mnoho jich

již jen doutnalo a pár zůstalo nedotčených, ale

princeznu nenašla ani v jedné z nich. Volala ji a

volala, až ochraptěla kouřem a únavou, ale noc

zůstávala tichá. Vesnice Grafton opět ležela v

troskách. Všechno, co se jim podařilo obnovit, naději

i majetek, spálil opět požár. Anně se udělalo nevolno

nenávistí. Tohle bylo Malvoisierovo dílo a ona by ho

kvůli tomu nejradši vlastnoručně zabila.

Nakonec se smířila se skutečností, že ve vesnici

princeznu Elizabeth nenajde. Přišla úplně o hlas a na

rukou jí naskákaly puchýře po popáleninách. Z

matčiných svatebních šatů zbyly jen cáry a pokrývala

je vrstva sazí a popela. Anna propadla beznaději.

Bude se muset vrátit na Grafton a pokračovat v

hledání za denního světla. Možná měla zůstat v sále a

počkat do rána. Jednala příliš impulzivně. Ostatně to

jí Simon vždycky vyčítal. A teď by jí určitě vyčinil,

kdyby ji tady našel. Z plných plic, pokud se mu

ovšem podařilo zůstat naživu.

Měla by mu povědět pravdu o králově pokladu.

Obrovsky by se jí tím ulevilo a přineslo by to poklid

do jejich vztahu. Ale Anna se té možnosti zároveň

děsila. Jak by Simon zareagoval, co by s princeznou

udělal? A jak se bude vůbec tvářit na tohle její noční

dobrodružství? Anně sevřela srdce ledová obruč

strachu.

Vydala se po stezce vedoucí oklikou k domu. Padla

na ni příšerná únava, ale stále si uvědomovala, že

nadešel čas největšího nebezpečí. Oči se jí zavíraly

vyčerpáním a přestávala dávat pozor na to, co se děje

v okolí. Z posledních sil sevřela v ruce pistoli a

zavedla Psyche do trávy uprostřed stezky, aby

utlumila dusot kopyt.

Téměř se dostala ke stromům ohraničujícím výběh,

kde ještě nedávno cvičila sokola. Už se je chystala

objet a proniknout v jejich stínu nenápadně k

hradbám Graftonu, když se Psyche vylekala.

Zachytila zvuk, který Anna zaslechla až s vteřinovým

zpožděním. Muži na koních. Velice blízko, dokonce

natolik, že si museli všimnout Psyche.

Anna zabořila paty do kobyliných boků. Mohla se

pokusit o jediné. Být rychlejší než jezdci, kteří ji

zaskočili.

V uších jí zasvištěl vítr a zezadu k ní dolehly

rozčilené hlasy. Pronásledování začalo. Psyche

vytušila obavy své paní a plnou rychlostí vyrazila

dolů ze svahu k hradbám domu. Od kopyt jí

odletovaly drny trávy. Anna sevřela otěže, přikrčila se

a splynula s ladnými pohyby koně.

Za zády se jí ozval výkřik. Anna pohlédla rychle

přes rameno a zjistila, že se za ní řítí Simonův černý

hřebec. O něco dál postupoval pomaleji zbytek

jednotky a celá scéna připomínala jezdce vystupující

z pekel.

Annu zaplavila hrůza a zároveň i úleva.

Simon. Je naživu. A bude soptit hněvem.

Pokusila se zastavit, ale Psyche se dostala do ráže.

Vycítila, že ji někdo pronásleduje, a vymkla se

kontrole. Řítila se směrem od Graftonu k otevřeným

kopcům. Skupina jezdců zabočila k domu a nyní se jí

držel v patách jen Simon.

Do Anny se opřel prudký poryv větru, strhl jí z

hlavy kapuci pláště a v proudu vzduchu zavlály její

černé rozpuštěné vlasy. Pod kopyty Psyche ubíhala

rozmazaná země. Přeskočily jeden živý plot a potom

druhý. Terén před nimi se začal zvedat a pole

ustoupila svěží jarní trávě pahorkatiny. Na druhé

straně pozvolného hřebenu se vinula silnice do

Oxfordu.

Na vrcholku kopce stál řídký lesík. U něj se Psyche

konečně trochu unavila, zvolnila a Anně se ji podařilo

zastavit. Klisna stále tančila na místě, když vedle ní

zarazil Simon svého černého hřebce. Měsíční světlo

se mu třpytilo na brnění. Oči mu plály hněvem a

prudce oddechoval. Jediným prudkým pohybem se

natáhl a popadl otěže Annina koně.

„Simone,“ vypravila ze sebe Anna roztřeseně.

„Zaplaťpánbůh, že se vám nic nestalo.“

Simon se neobtěžoval s odpovědí. Oči měl za

hledím nepřátelské a nemilosrdné.

„Jezdíte dobře,“ prohlásil. „Vlastně naprosto

skvěle. Jestli se mi ale, lady, ještě někdy pokusíte

utéct, přísahám, že vám zakroutím krkem. Je vám to

jasné?“

Anna mu vyškubla otěže. Zmítala jí směs vzteku a

bezmezné úlevy.

„Nikam jsem neutíkala,“ vyštěkla. „Sám jste určitě

viděl, že se Psyche nenechala zastavit –“ zmlkla

poděšeně. Simon totiž seskočil, zvedl ji ze sedla,

postavil na zem a popadl za ramena. Pak s ní zatřásl.

„Co tady vyvádíte?“ obořil se na ni. Svíral ji tak

pevně, že jí drtil ramenní kosti. „Kam jste měla

namířeno? Za kým jste jela?“ zamračil se na ni přísně

a znovu s ní zatřásl. „Odpovězte mi! Jela jste za

Malvoisierem?“

Anna nevěřícně vytřeštila oči. Mnohokrát si za tu

dlouhou noc říkala, jak svou akci Simonovi objasní.

Jediné, co jí nepřišlo na mysl, bylo vysvětlení, že by

utíkala za Gerardem Malvoisierem.

„Samozřejmě že ne!“ ohradila se. Hlas měla tak

ochraptělý, že dokonce ani jí samotné nepřišlo to

prohlášení příliš přesvědčivé. Odkašlala si a zkusila to

znovu. „Ani jsem nevěděla jistě, jestli na vesnici

Grafton zaútočili jeho muži –“

Simon si znechuceně, nevěřícně odfrkl a pustil ji

tak nečekaně, že Anna málem upadla. Pak si strhl

helmici, odhodil ji stranou a zajel si prsty do vlasů.

„Nevěřím vám ani slovo,“ zasyčel. „Bůh je mi

svědkem, že jste nestydatá lhářka.“

Anna vzplála vzteky. „Hezká slova v náš svatební

den, mylorde!“ rozhodila rukama. „To si opravdu

myslíte, že bych se přidala na stranu Malvoisiera, s

královým pokladem v kapse? Jestli si přejete, můžete

mě prohledat, abyste se ujistil, že vám nelžu,“

odvrátila se od něj, celé tělo napjaté hněvem. „A to

jsem doufala, že si budeme třeba jednoho dne věřit,“

dodala zklamaně. „A vy mě podezíráte z činů, kterých

bych nebyla vůbec schopna!“

Na chvíli se rozhostilo zatrpklé ticho. „Dneska v

noci jsem ztratil tři další muže,“ procedil Simon přes

zaťaté zuby. „Malvoisier vypálil vesnici Grafton do

základů. Nechal jsem vás v domě s přesvědčením, že

alespoň vy budete v bezpečí a podpoříte naše lidi. A

místo toho jsem na vás narazil tady, úplně

samotnou… Jak jste se dostala ven?“

„Pohrozila jsem kapitánu Jacksonovi, že ho

zastřelím, když mi neotevře bránu a nespustí most,“

vysvětlila Anna bez obalu. „To byl jediný možný

způsob, Simone. Dovolte, abych vám to vysvětlila –“

Simon zprudka vydechl a přerušil ji v polovině

věty. „V tom případě nejste jen zrádce, ale také

hlupák,“ zavrčel. „To vás nenapadlo, že se ve stejném

okamžiku mohla na Grafton vřítit stovka mužů a

všechny vás vyvraždit? Myslela jste na to, když jste

vyrazila za svým milencem? Nebo vám to bylo úplně

jedno?“

„Malvoisier není můj milenec,“ namítla Anna.

„Nechte mě to vysvětlit! Vyslechněte mě!“

„Naslouchal jsem vám, když jste mi tvrdila, že

Malvoisier je váš nepřítel,“ opáčil Simon zarytě. „A

už tenkrát jste mi lhala. Měl jsem vědět, že nejste

panna.“

Anna mu vrazila tak silný políček, že ji zabrněla

celá ruka. „Jasně jsem řekla, že nemám nejmenší

zkušenost a na vás reaguju tak bouřlivě proto, že mě

přitahujete,“ vypálila ze sebe ochraptělým hlasem,

který stěží poznávala. „A vy mě teď jen zbytečně

ponižujete. Dělá se mi z vás špatně,“ vykročila k

Psyche, ale Simon ji chytil za paži a přitáhl opět

obličejem k sobě.

„Nyní se, madam, vrátíte, a pojedete se mnou,“

rozhodl. „Pokud podniknete sebemenší pokus o únik,

přísahám, že vás odvleču do domu za vlasy.“

Už se otáčel, aby ji hodil zpátky do sedla, když se

na silnici ukryté za stromy ozvaly podezřelé zvuky.

Oba strnuli jako zasažení bleskem.

„Vojáci?“ zašeptala Anna.

Simon ji probodl pohledem. „Malvoisierovi

odpadlíci. Přesně, jak jste se domluvili.“

Anna se s ním dál nepřela. Zbývala jí jediná naděje.

Mohla jen doufat, že se Simon uklidní a dá jí možnost

vysvětlit své jednání. Jeho nedůvěra ji nesmírně

bolela, ale na druhou stranu ho i chápala. Ztratil právě

tři další muže a Malvoisier dál úmyslně ničil všechno,

čeho se Simonovi podařilo dosáhnout.

Tohle nebyla vhodná doba, aby se zmínila o

králově pokladu. Jedině by tím zhoršila jejich už tak

dost napjatý vztah. Musí počkat. Ale to, že si Simon

myslí, že je Malvoisierovou spojenkyní, nesmírně

bolelo. Duši jí svírala tíživá, černočerná prázdnota.

Simon tiše odvedl koně do stínu stromů. Pak sevřel

rukou jílec meče.

„Mám pistoli –“ začala Anna, ale pak zmlkla.

Simon sáhl bleskurychle do sedlové brašny a zastrčil

si její pistoli za opasek. Domníval se, že by ho mohla

zradit. Dokonce zabít. Četla mu to v obličeji.

Simon jí pohrozil mečem.

„Buďte zticha, nebo vás použiju jako rukojmí.“

S tím ji popadl za paži, odvlekl mezi stromy, stáhl

k zemi a zalehl vahou svého těla. Jednou rukou jí

zakryl ústa. Druhou svíral meč. Vražedně nabroušené

ostří měla jen pár centimetrů od obličeje.

Zvuky blížících se vojáků a koní nabývaly na

hlasitosti. Psyche a Simonův hřebec zahrabali

nervózně kopyty. Anna vnímala každý sval Simonova

těla. Hřálo ji teplo jeho pokožky. Viděla, jak si noční

větřík pohrává s tmavými kučerami vlasů v prohlubni

na jeho zátylku. Moc dobře si pamatovala, jak ji

takhle už jednou držel. Tenkrát však něžně, nikoliv

rozpálený nenávistí. Z toho, co se mezi nimi

odehrálo, se jí dělalo fyzicky špatně.

Zvuky odumřely, ale Simon se nehýbal. Až po

době, která Anně připadala jako celá věčnost, se

nadzvedl, opřel o loket a tiše oznámil: „Jsou pryč.“

Anna zůstala strnule ležet. Pod stromy panovala

naprostá temnota. „Byl jste připravený koupit si za

mě svobodu,“ hlesla mdle.

Simon na ni pohlédl. „Klidně bych vás použil, jak

by se mi to hodilo,“ potvrdil chladně. „Jste můj

nepřítel. Nemohu si být jistý, kdy mě zase zradíte.“

Takhle prosté to bylo. Anna hodnou chvíli

zpracovávala ránu, kterou jí zasadil. Neskutečně

bolela. Simon ji zasáhl na nejcitlivějším místě. Něco

tak krutého by od něj navzdory všem třenicím

nečekala.

Simon napřáhl ruku, aby ji vytáhl na nohy, ale

Anna ho ignorovala a vstala sama bez jeho pomoci.

Chvěla se jako osika, a když ji vyhodil před sebe do

sedla, nezmohla se na odpor. Obrátili se směrem ke

Graftonu a vydali se volným tempem na cestu.

Psyche je poslušně následovala. Anna se zahalila

mlčením. Mrazilo ji až v morku kostí a nejenom

březnovým chladem.

Padací most byl spuštěný a bez potíží přes něj

překlusali. Vojáci u brány se postavili do pozoru a

koutkem oka ji pozorovali. Podkoní se chopil Psyche.

Když Simon seskočil z koně a sundal Anna ze sedla,

vyřítil se ze strážního domku Will Jackson.

Simon se otočil a pohlédl na Annu. Chlad v jeho

očích ji přikoval k zemi.

„Doveďte lady Grevilleovou do cely,“ rozkázal.

„Pečlivě ji tam zamkněte.“

DESÁTÁ KAPITOLA

Dlouhý, napjatý okamžik se nikdo nehýbal. Jeden

ze strážných zalapal po dechu, jako by nevěřil

vlastním uším. Jackson vypadal šokovaně.

Simon se po celou dobu jízdy na Grafton ovládal,

ale teď vybuchl hněvem.

„To je rozkaz, kapitáne Jacksone!“ zařval.

„Pane,“ postavil se Jackson do pozoru. Pak pohlédl

prosebně na Annu. Simonem zalomcoval další

záchvat vzteku. Zatracená ženská! Jak to, že k ní

všichni jeho vojáci vzhlížejí s téměř nábožnou úctou?

Jestli sebou Jackson nehodí, odvleče ji do kobky

vlastnoručně.

Anna však přispěchala Jacksonovi na pomoc.

Lehkým pohybem rukou naznačila, že s ním

dobrovolně odejde. Jackson se zatvářil nesmírně

ulehčeně.

„Kdybyste dovolila, madam, tak tudy…“ vykoktal

zdvořile, jako by se ji chystal uvést u příležitosti

slavnostního banketu ke stolu.

Anna vrhla po Simonovi pronikavým, nečitelným

pohledem zpod dlouhých tmavých řas a pak se k

němu obrátila s ostentativní nechutí zády a vykročila

za Jacksonem k hlavním dveřím. Simon zůstal stát a

pozoroval, jak mizí v přítmí, osvětleném jen mdlými

plameny pochodní. Vůbec by se nedivil, kdyby se

Anně podařilo Jacksona opět obalamutit a uniknout

mu z dohledu. Bude se muset zajít podívat, jestli je

madam opravdu bezpečně pod zámkem, udělal si v

hlavě pomyslnou poznámku.

Ostatní vojáci ho s napětím pozorovali. Simona

napadlo, co se mu asi zračí v obličeji.

„Zamkněte bránu a zdvojnásobte stráže,“ nakázal

úsečně. „Jakmile se rozední, zajedeme se podívat na

škody ve vesnici, ale do té doby nesmí nikdo opustit

dům. Vůbec nikdo. Je vám to jasné?“

Pak se bez dalšího slova otočil a zamířil celý

prochladlý k velkému sálu.

Henry ho odchytil, ještě než se dostal do haly.

Popadl ho za ruku a odtáhl k sobě do pracovny. V

krbu stále hořel oheň a vycházelo z něj nádherné

teplo. Simon sebou hodil do křesla a zavřel vyčerpaně

oči. Na stole ležela rozložená šachovnice, ještě od

večera před svatbou, kdy spolu Henry a Simon hráli,

aby uklidnili své rozjitřené nervy. Simonovi to

připadalo nesmírně dávno. Nedokázal uvěřit, co

všechno se mezitím stalo.

Obličej ho neustále pálil po Annině políčku.

Instinktivně si na to místo sáhl a téměř s povděkem

zaznamenal bolest. Znamenala, že je stále naživu.

„Slyšel jsem, co se stalo,“ promluvil Henry tiše.

„Škody ve vesnici by prý mohly být ještě větší.“

„K těm škodám došlo, protože jsem nedokázal

ochránit své vlastní lidi,“ opáčil Simon s hořkostí v

hlase. „A co je ještě horší než škody, Malvoisierovi se

opět podařilo uniknout.“

Simon mu nalil pohár vína. „Je pravda, žes nechal

svou manželku zavřít do vězení?“

Simon na něj krátce pohlédl. „Ano,“ připustil. „To

je pravda.“ Henry protáhl obličej. „Jsi příliš přísný,

bratře.“

„Pokusila se utéct,“ upozornil Simon. Potom se

zadíval do ohně v krbu. Nechtělo se mu vysvětlovat,

jaké zklamání prožil. Nerozčarovalo ho jen Annino

chování, ale i jeho vlastní. Toužit po Anně

Graftonové bylo velice snadné. Kdo by odolal jejím

hedvábným černým vlasům, její štíhlé smyslné

postavě a auře nevinnosti, kterou kolem sebe šířila?

Ale smutek a pocit zrady ho zastihly naprosto

nepřipraveného. Něco takového ještě nikdy nezažil.

Nechal si ji příliš přirůst k srdci – ano zamiloval se do

ní, upřímně a bezhlavě – a nyní za to pykal.

„Tomu nevěřím,“ prohlásil Henry a usedl do

druhého křesla. „Nevěřím, že by s tebou lady Anna

hrála nečestnou hru,“ dodal plamenně.

Simon ho probodl pohledem. „Nebuď blázen.

Nečestnou hru se mnou hraje od samého počátku.

Vždycky měla v úmyslu utéct za Malvoisierem.

Velice pravděpodobně spolu naplánovali tenhle

útok,“ potřásl zklamaně hlavou. „Byl jsem úplně

slepý! Tenkrát večer ji za mnou poslal Malvoisier. A

ona ještě přísahala, že za mnou přišla bez jeho

vědomí a nejde jí o nic jiného než o blaho lidí na

Graftonu. Pořád jsem nedokázal pochopit, jak se mu

podařilo tenkrát večer, když postřelil Standishe,

proniknout přes naši obranu. Nejspíš věděl o tajném

tunelu nebo ho do něj lady Anna sama pustila!“ udeřil

rozčileně pěstí do stolu. „A dneska večer se za ním

chladnokrevně vydala, zatímco vesnice ležela v

plamenech!“

Henry stiskl rty. Simon zahlédl, jak se bezděčně

natáhl po meči, zaváhal s dlaní položenou na jílci a

pak opět nechal klesnout ruku.

„Jestli se někdo chová jako blázen, tak jsi to ty,

drahý bratře, nikoliv já,“ opáčil pomalu. „Opravdu

chceš, abych věřil, že by lady Anna zradila kvůli

Gerardu Malvoisierovi své lidi? Celý život tvrdě

pracovala, aby se panství Grafton dařilo, udělala

všechno, co mohla, pro jeho záchranu, a teď by se ho

měla takhle lehkomyslně vzdát? Obávám se, že jsi

přišel o rozum!“

Simon neodpověděl. Henry se na něj ještě nikdy

takhle neobořil, ale neměl sílu k obraně. Příliš jím

zmítal oslepující zármutek a žárlivost.

„Zapomněl jsi na jednu důležitou věc,“ pokračoval

Henry. „Viděl jsem, jak se lady Anna k Malvoisierovi

tenkrát večer, kdy mi zachránila život, chovala.

Nebyla to scéna, kterou by chtěla někoho oklamat!

Upřímně ho nenávidí. Stejně jako nic nehrála, když za

tebou tenkrát večer přišla, aby ti sdělila, že jsem

naživu. A ty ji nespravedlivě očerňuješ. Měl by ses

stydět.“

V Simonovi se pohnuly výčitky svědomí, rychle je

však zahnal. Nechtěl přiznat, že se dopustil chyby.

Jediným hltem vyprázdnil pohár vína, dolil si a

přisunul láhev k bratrovi. „Pokud se dneska v noci

nevypravila za Malvoisierem, tak co za hradbami

Graftonu, krucinál, dělala?“

„Zaslechl jsem, že se ztratilo nějaké dítě, a ona se

ho vydala najít,“ pravil Henry tiše. „Ale lady Anna je

určitě nejlepší člověk, který by ti na tuto otázku mohl

odpovědět. Zeptal ses jí vůbec?“

Simon se na něj hněvivě zamračil. „Úplně tě

očarovala. Stejně jako uhranula polovinu mých mužů!

Omotala si vás všechny kolem prstu.“

„Jsi bez sebe žárlivostí,“ vyčetl mu Henry bez

obalu. „A nemáš k tomu nejmenší důvod,“ postavil se

rázně. „Považuju náš rozhovor pro dnešek za

ukončený. Nechci se s tebou dál bavit. Klidně dopij

víno, ale beze mě, já jdu do postele. Jednou jsem ti

řekl, že máš moji loajalitu,“ odmlčel se. „Nyní tě

upozorňuju, že ses dostal velice blízko tomu, abys ji

ztratil. Přemýšlej o tom, bratře, až nebudeš moct

usnout kvůli tomu, co jsi provedl.“

Když odešel, Simon zůstal sedět a zahleděl se do

ohně. Byl velice unavený, ale zase ne natolik, aby

vyčerpání přehlušilo jeho zášť vůči Gerardu

Malvoisierovi. Odpadlý generál opět vpochodoval na

jeho území a ohrozil všechno, co se pokusil

vybudovat. Simonovi se ho podařilo vyhnat a ochránit

obyvatele Graftonu, ale nedokázal zachránit jejich

vesnici. Za denního světla s hrůzou zjistí, jak s ní

Malvoisier naložil. A tentokrát mu nebude stát po

boku Anna, aby jej uklidnila, protože ji od sebe

odvrhl, možná s nenapravitelnou krutostí. Nebyl si

totiž jistý, zda ji podezíral oprávněně, nebo se jen

nechal omámit nenávistí k Malvoisierovi. Měl jen

velice málo, čím by k sobě mohl Annu připoutat, a od

začátku dával jasně najevo, že nesouhlasí s jejím

politickým postojem.

Chvíli zvažoval, zda pro ni neposlat a nepožádat o

vysvětlení, proč opustila uprostřed noci Grafton.

Henry měl pravdu, nalil si zamyšleně další pohár

vína. Vůbec nedal Anně příležitost, aby se

ospravedlnila. A nyní byl příliš rozpolcený, než aby ji

dokázal vyslechnout. Bál se toho, co by mu sdělila.

Simon se se zaklením opět napil vína. Když mu

nyní rudý mok trochu projasnil hlavu, začínal si

uvědomovat, jakou zkázu způsobil. Poničil své

manželství, ještě než pořádně začalo. Pokusil se

zlomit Anninu věrnost výhrůžkami, že ublíží jejím

nejvěrnějším, aby se dozvěděl, kde skrývají králův

poklad. V podstatě ji donutil, aby si ho vzala. A nyní,

v záchvatu žárlivosti a hněvu, předvedl, jak málo jí

věří. Udusil v ní poslední jiskřičku lásky, kterou k

němu možná cítila – tím, že postavil zásady a vlastní

cíle nad upřímný lidský cit.

Zavolal Jacksona, a když se k němu kapitán celý

zadýchaný přiřítil, nakázal mu, aby přivedl lady Annu

z vězení. Jackson se vrátil za pouhých deset minut a

sám. Třásl se rozčilením.

„Pane,“ odkašlal si rozpačitě. „Lady Grevilleová

mě požádala, abych vám vyřídil, že vašeho rozkazu

neuposlechne. Vzkazuje vám – vzkazuje vám, že

daleko radši stráví svou svatební noc ve vězení než ve

vaší posteli,“ zrudl jako rak.

Simon ho se zavrčením propustil a vyprázdnil další

pohár. Hledal ve víně zapomnění, ale i když ho dál

plnými doušky upíjel, tichý hlas v podvědomí mu s

neoblomnou naléhavostí opakoval, že by nebylo divu,

kdyby s ním jeho manželka už nikdy nechtěla

promluvit.

Anna seděla sama stočená v temnotě. Hradní žalář

tvořila malá podzemní cela s malým zamřížovaným

okénkem u stropu, které vedlo k vodnímu příkopu.

Pronikal jím ledový vzduch a zápach tlejících rostlin.

Bylo už nad ránem a Anna měla příšerný hlad,

pochybovala však, že by jí Simon sám od sebe dovolil

poslat jídlo. Hrdost jí však zakazovala, aby o něj

požádala, stejně jako o pár pokrývek, aby se trochu

zahřála. Když za ní předtím přišel Jackson s

rozkazem od Simona, zuřila natolik, že by si radši

nechala podříznout hrdlo, než aby uposlechla.

A teď musela nést kruté následky. Krčit se

promrzlá v rohu a myslet právě na toho, kdo jí tohle

příkoří způsobil – na Simona.

Říct, že ho nenávidí, by bylo přehnané. Svým

způsobem dokonce jeho jednání chápala, i když srdce

se jí svíralo žalem, že se k ní zachoval tak

nespravedlivě.

Ale alespoň nejhorší starost ji už netrápila – starost

o princeznu Elizabeth. Když přijela v sedle Simonova

koně na Grafton, stála na nádvoří Edwina. Anna

vyhledala co nejnenápadněji její pohled a Edwina

zlehka přikývla a usmála se. Anně se nesmírně

ulevilo. Pochopila, co jí chůva sděluje. Princeznu se

podařilo najít. Celá noční eskapáda byla úplně

zbytečná.

To však Anně vůbec nevadilo. Těšilo ji vědomí, že

nebude muset povědět Simonovi pravdu, proč se

vypravila za hradby domu. Ještě několik dní se jí

podaří udržet tajemství králova pokladu, alespoň do té

doby, než Karel pro svou dceru pošle. A k tomu určitě

dojde. Velice brzy. Tím si byla Anna naprosto jistá.

S tím vědomím se jí konečně podařilo usnout,

navzdory chladu a tíži, která jí svírala srdce.

Probudila ji hádka za dveřmi její cely.

„Lady Anna se nesmí najíst? Kdo takový

nesmyslný rozkaz vydal?“

Byla to Edwina. Anna si promnula oči, zvedla se a

opřela se zády o stěnu kobky.

Zaslechla, jak strážný cosi zamumlal, a pak k ní

pronikl Edwinin rázný hlas.

„Zeptat se lorda Grevillea? Ovesná kaše dávno

vychladne, než k němu dojdete! Dávejte pozor, abyste

ji nevylil!“

V zámku zaskřípěl klíč a do cely se vevalilo světlo.

Anna zamrkala. Ve dveřích stál jeden ze strážných a v

ruce držel podnos. Vypadal značně vyděšeně. Za ním

Anna zahlédla Edwinu, ruce opřené rozhodně v

bocích.

„Nedovolil mi, abych vám osobně donesla večeři,

mylady,“ křikla Edwina pobouřeně. Dokonce se mě

zeptal, jestli jsem do ní neschovala klíč!“

Anna se zasmála a najednou se jí nesmírně ulevilo.

„A neschovala jsi ho do ní?“ otázala se zlehka.

„Kdepak, madam. Klíč by zkazil chuť ovesných

vloček,“ odpověděla Edwina podobně žertovným

tónem a Anna zahlédla, jak se jeden strážný usmál.

„Nejlepší kaše je vždycky u dna, madam.“ dodala

mateřsky.

„Stačí,“ rozhodl strážný a podal tác Anně. „Lord

Greville mě kvůli tomuhle nejspíš zabije, ale nesnesu

pomyšlení, že byste měla hlad, madam.“

Anna se na něj usmála a poděkovala. Pak si vzala z

jeho natažené ruky tác. Kaše byla stále teplá a

nádherně voněla. Anna se přikrčila do rohu, chopila

se lžíce a začala se hladově cpát – s daleko menší

grácií, než by se slušelo na dobře vychovanou dámu.

Strážný nechal dveře cely otevřené a pozoroval, jak jí.

„Mockrát děkuju,“ zamumlala Anna s plnými ústy

a zářivě se na něj usmála. „Přesně něco takového

jsem potřebovala,“ polkla poslední sousto.

„Mám odnést prázdné nádobí?“ otázala se Edwina

nevinně z chodby před celou. Strážný se po ní ohlédl

a Anna využila příležitosti. Rychle obrátila misku od

kaše dnem vzhůru, přečetla si zprávu na dně a zase

misku postavila. Strážný se otočil a Anna mu podala

tác.

„Kdybyste byl tak laskavý,“ požádala zdvořile.

Strážný se tácu ochotně chopil a předal ho Edwině. Anně se nesmírně ulevilo. Pominula chvíle

největšího nebezpečí.

„Stýská se nám po vás,“ zavolala Edwina.

„Teď musíte jít,“ požádal ji strážný přátelsky.

„Rychle, než se o téhle pozdní večeři dozví lord

Greville. To bychom si ji pak všichni ošklivě

odskákali.“

Dveře cely se zabouchly a Anna slyšela, jak se

Edwina se strážným ještě nějakou dobu bodře

dohaduje. Pak vrzly dveře u kamenného schodiště a v

cele se opět rozhostilo ticho.

Dítě je v bezpečí.

Anna si přitáhla kolena k bradě a opět se schoulila.

Tentokrát však nevnímala chlad. Dostalo se jí

potvrzení, které potřebovala. Princezně Elizabeth se

nic nestalo. Její vlastní budoucnost však byla daleko

nejistější.

Anna si zabořila bradu do lemu pláště a začala

vzpomínat na večer, kdy ji otec povolal k sobě do

ložnice a pověděl jí o velkém tajemství, které mu bylo

svěřeno. Hrabě věděl, že umírá. Annu zapálily při té

vzpomínce v očích slzy. Otec jí tehdy pevně stiskl

ruku a požádal ji, aby poklad pečlivě střežila.

Naložil jí na bedra obrovské břemeno. Jako lady

Graftonová se ocitla ve velice nepříjemném

postavení. Její otec umíral a v domě se roztahoval

Malvoisier… A pak se Graftonu zmocnil Simon a

všechno se změnilo. Jistá tajemství však zůstala

neodhalená.

Anna si promnula čelo. Bolela ji hlava – bolelo ji

celé tělo, nejvíc ale srdce. Simona Greville a od mládí

milovala a jiskřička toho citu jí stále doutnala v duši,

nebyla si však jistá, jestli se jí ji opět podaří

rozdmýchat, nebo navždy uhasne.

Simon vypochodoval po schodišti k Annině

komnatě. Měl za sebou vyčerpávající den. Právě se

vrátil z vesnice, kde se svými muži uskutečnil první

obhlídku škod, které tam Gerard Malvoisier způsobil.

Třeštila mu hlava, protože předchozí večer vypil příliš

mnoho vína, padal únavou a byl špinavý a skleslý.

Když se vracel na Grafton, trápily ho výčitky, že

nechal Annu zamčenou celý den v cele. Stačil se už

uklidnit a přepadlo ho špatné svědomí. Chystal se

vydat okamžitě rozkaz, aby ji pustili. Potom k němu

však přiběhl Will Jackson a oznámil mu, že lady

Anna dopoledne požádala, aby jí odemkli, a on jejímu

přání vyhověl.

V prvním okamžiku, kdy to Simon slyšel, by

nejradši kapitána uvrhl do stejné cely, v níž strávila

noc Anna. Nedokázal prostě uvěřit, že jeho muži tak

snadno podléhají jejímu kouzlu. Byla je schopná

přesvědčit, že bílá je černá a noc je den. Sladce

požádala, aby ji propustili, a oni to skutečně udělali…

Rozrazil dveře Anniny komnaty a vřítil se dovnitř.

Pěkně od plic si s lady promluví a rozhodně při tom

nebude tak měkký jako jeho poblázněné stráže.

Alespoň se však nepokusila utéct. Jackson tvrdil, že

ze všeho nejvíc si přála horkou koupel, a on neměl

důvod jí nevěřit.

V komnatě bylo teplo a osvětlovaly ji svíčky. Ve

vzduchu se vznášela vůně levandule. Simon nikde

nikoho neviděl, ale zpoza zástěny uprostřed místnosti

vycházel rozverný smích a veselé hlasy. Zprudka

zástěnu odsunul a strnul jako zasažený bleskem.

Anna seděla v obrovské dřevěné vaně plné vonné

horké vody. Vlasy měla mokré a lesklé. Padaly jí na

záda jako černý vodopád, v nádherném kontrastu s

bledou, hebkou pokožkou. Vypadala nesmírně

svůdně, se svou typickou aurou nevinnosti. Simon ji

zatoužil vytáhnout z vody a okamžitě se s ní hned na

místě pomilovat – dát průchod beznaději a pocitu

zmařené lásky, který jím zmítal. Ve světle toho, co se

mezi nimi odehrálo, ho síla tohoto impulsu hluboce

šokovala.

Edwina s Munou se právě chystaly vylít do vany

další džber horké vody, když však zahlédly Simona,

Muna vykřikla překvapením a pustila držadlo vědra.

Vědro se nebezpečně zhouplo, na podlahu vystříkl

proud vody a zalil Simonovi boty. Edwina vědro ještě

v poslední chvíli zachytila a postavila ho s

bouchnutím na zem. Obličej měla zarudlý námahou a

hněvem.

„Mylorde!“

„Jak vidím, lord Greville má ve zvyku pronikat bez

pozvání do dámských komnat,“ poznamenala Anna

uštěpačně a vnořila se o něco hlouběji do vody. V

očích jí jiskřilo nejen posměchem, ale i hněvem.

„Myslela jsem si, lorde Greville, že si se mnou budete

chtít promluvit, nenapadlo mě však, že budete mít

takhle naspěch.“

Simon na ni pohlédl. Bradu měla těsně nad

hladinou, a i když levandule zabarvila vodu do

mléčna, stále viděl nejasné obrysy jejího těla. Vonná

pára mu omámila všechny smysly a otupila mu

mozek smyslnými představami. Zkřížil si paže na

prsou.

„Byl bych nesmírně rád, kdybych si s vámi mohl

promluvit okamžitě,“ oznámil tiše.

Edwina si pobouřeně odfrkla. „Musíte počkat

venku, mylorde,“ upozornila. „Dokud se lady Anna

neoblékne.“

Simon se zasmál. „Kdepak, moje drahá. Nikam

nepůjdu. Moje manželka je všeho schopná. Klidně by

mohla vylézt z okna, jakmile bych se k ní otočil

zády.“

„Vůbec si vaši nedůvěru nezaslouží, mylorde.“

pokárala ho Edwina odvážně. „A ještě méně si

zaslouží, abyste s ní zacházel jako se zločincem!“

Ozvalo se zašplouchání, jak se Anna pohnula pod

vodou. „To je v pořádku, Edwino,“ sdělila chůvě. Pak

se podívala bojovně na Simona. „Dobře, mylorde.

Tak si promluvíme. Muno, podej mi prosím ručník.“

S tím se postavila. Simonovi se opět vyvalila voda

na boty, ale tentokrát si toho vůbec nevšiml.

Veškerou pozornost upíral na bledé, nahé tělo své

manželky, po němž stékaly krůpěje vody.

Pokožku měla zrůžovělou teplem a voněla sladce

po levanduli. Vlasy měla černé jako noc, ňadra

vysoká a zaoblená. Simon přejel fascinovaně očima

po štíhlé křivce jejího pasu a jejích boků. Pak pohlédl

ještě o kousek níž…

Anna se vítězoslavně usmívala, nahá, jak ji Bůh

stvořil.

Simon otevřel ústa, aby promluvil, nepodařilo se

mu však vydat ani hlásku. Pak si odkašlal a obrátil se

k Anniným společnicím.

„Nechte nás o samotě,“ požádal.

Obě beze slova poslechly. Dokonce ani Edwina nic

nenamítla. A Anna před ním celou dobu stála nahá a

hrdá.

Jakmile

se

zavřely

dveře,

Simon

popadl

bleskurychle ručník, zabalil ji do něj, vyzvedl ji z

vany a nechal sklouznout na zem tak těsně kolem

svého těla, že si musela všimnout, jak je vzrušený.

„Zacházíte příliš daleko, mylady,“ zašeptal jí

ochraptěle do ucha.

„Já vím,“ špitla Anna v odpověď. „Přesně to si

však zasloužíte. Vyprovokoval jste mě k tomu.“

„Jste nestydatá ženská.“

Anna se od něj kousek odtáhla, zachumlala se do

ručníku a pozvedla bojovně bradu. „Nejsem nestydatá

ženská,“ opáčila. „Z toho jste mě obvinil už včera. A

neměl jste pravdu – jako ve spoustě jiných věcí.“

Jejich pohledy se setkaly. Když Henry předchozí

večer odešel, měl Simon nad vínem spoustu času k

přemýšlení. A pochopil, že se ošklivě zmýlil.

„Zlobíte se na mě,“ podotkl.

I přes látku ručníku pocítil, jak se Anna zachvěla.

„Ano,“ přiznala. „Z několika pádných důvodů.

Jedním z nich je skutečnost, že jste mě nechal zavřít

do vězení. Jsme manželé, Simone. A vy jste mě uvrhl

do kobky jako nějakého zločince.“

Simon ji pevně sevřel. „Správně. Jsme manželé,

Anno. A vy jste přede mnou utekla.“

Anna se na něj zpříma podívala. „Řekla jsem vám,

že jsem nikam neutíkala. Rozhodně ne za

Malvoisierem. Vy jste mi však nevěřil.“

Simon jí přejel rukou po těle zabaleném v ručníku.

„Takže mě teď kvůli tomu necháváte trpět.“

Anna se usmála, s výrazem vrcholného ženského

potěšení. „Vy snad trpíte?“

Simon ji místo odpovědi přitiskl ke svému

bolestivě vzrušenému mužství. „Moc dobře víte, že

trpím,“ vydechl zastřeně.

Anna bezděky zareagovala se stejnou touhou a

Simonovi se najednou nechtělo myslet na věrnost

nebo zradu, na válku ani na komplikované emoce.

Vzal jí obličej do dlaní a políbil ji, skousl zlehka

její spodní ret a zajel jí jazykem do úst. Anna je

rozevřela a hladově odpověděla. Ručník se svezl na

zem. Simon jí přejel rukama po křivce nádherného

těla, nyní studeného, ale stále vonícího po levanduli.

„Jestli chcete, abych přestal, musíte mi to teď říct,

než bude příliš pozdě,“ zašeptal do jejích rozevřených

rtů. „Nejsem žádný světec a přesně tohle jsem chtěl

každý den, kdy jsem byl s vámi.“

Anna otevřela oči. Měla je černé jako uhel a zamžené tělesným potěšením, ale stále v nich plály

poslední stopy hněvu.

„Chci, abyste mě chtěl,“ přiznala s rozpáleným

podtónem v hlase. „Zasloužíte si mučení, ještě horší,

než jakým jste vyhrožoval mému služebnictvu,“

ustoupila dozadu a zadívala se mu do očí. „Nazval

jste mě nestoudnou ženskou,“ upozornila. „Nevěřil

jste, že jsem počestná a nezkušená. V tom případě…“

pokrčila nahým ramenem, „… nadešel čas, abyste

zjistil pravdu.“

Simon ji popadl, zajel jí surově rukou do vlasů,

pozvedl k sobě její bradu a znovu ji políbil.

Pak se odtrhl, popadl ji nahou do náručí a hodil na

postel. Svlékání mu přišlo příliš zdlouhavé. Bál se, že

by Anna využila příležitosti a opět mu unikla.

Proklouzla by mu mezi prsty jako pokaždé předtím. S

oblibou ho trýznila, doháněla až na samou hranici

zdravého rozumu – nikdy se mu však skutečně

neoddala. Musel si ji pojistit. Prohlásit ji za svou, tím

nejprostším mužským způsobem.

Sebral ze země ručník, roztrhal ho na pruhy a

připoutal Anně zápěstí k sloupkům postele. Tak

nečekaně, že se nezmohla na odpor. A nemohla se ani

bránit, když přes ni přehodil nohu a roztáhl jí stehna.

Pak ji rychle uchopil za štíhlý kotník, přivázal ho ke

sloupku v nohách postele a totéž udělal s druhým.

Jeho manželka ležela bezmocně rozevřená a

bezbranná vůči jeho dalšímu útoku. Simon se posunul

dolů mezi její nohy.

Anna vytřeštila oči a pronikavě vykřikla. Simon ji

uchopil rukama kolem pasu a stiskl dlouhými

pevnými prsty lehkou zaoblinu jejího břicha.

„Takže máte, co jste chtěla,“ zavrčel ochraptěle.

„Pokoušela jste mě a já si vás teď vezmu,“ přejel jí

hrubými dlaněmi po citlivých prsou.

„Lépe to nemohlo dopadnout. Jste teď moje a mohu

s vámi naložit, jak se mi zachce.“

V Anniných očích se zračil vzdor i nervozita.

Ležela však naprosto klidně a neškubala pouty.

Simon se nad ni postavil, pomalu se svlékl a pak se

předklonil, nabral jí do dlaní ňadra a zakroužil

jazykem kolem jedné z bradavek. Když ji vzal do úst,

pocítil, jak ztvrdla.

Lepší odpověď si nedokázal představit. Pohladil

Annu palci po vnitřní straně ňader a s nadšením

sledoval, jak jí naskočila husí kůže.

Anna zrůžověla v obličeji a začala se zlehka

pohybovat, vstříc jeho dotekům, zpočátku poněkud

nesměle, pak ale se stále větší naléhavostí. Simon se

opět zmocnil jejího ňadra, tentokrát hladově a plně

rozevřenými ústy. Anna zasténala a Simonovi se

zpěnila krev. Ocitl se na samé hranici výbuchu a

věděl, že se velice brzy přestane ovládat.

Přesně tohle jí chtěl udělat hned při jejich prvním

setkání, poprvé když ji spatřil u slunečních hodin v

zahradě.

Annina pokožka byla hebká a zvlhlá. Simon se

sklonil, aby ji políbil na ústa, ale Anna ucukla hlavou

a kousla ho do ramene. Nečekaná bolest mu na

okamžik projasnila hlavu. Ještě nebyla jeho.

Nepodařilo se mu ji svést. Planula vášní, ale tělesná

touha se v ní stále mísila s touhou po odplatě.

Simon ji pohladil po tváři, něžně jí přejel po

obličeji až k bradě, zastavil se s mučivou pomalostí v

prohlubni jejího hrdla a pak pokračoval po lícní kosti

zpátky k jejím ňadrům, trpělivě a opatrně.

Tím se mu Annu podařilo přesvědčit. Když se opět

sklonil, nechala se bez odporu políbit, a dokonce mu

vyšla naproti jazykem. Simon se ho zmocnil a Anna

se k němu nedočkavě vzepjala.

Simon jí však nevyhověl. Jen se odtáhl a sedl si na

paty mezi její roztažená stehna. Snad ještě nikdy v

životě nebyl tak vzrušený. Dotkl se jí krátce bolestivě

pulzující špičkou svého mužství a Anna zalapala po

dechu a opět se k němu vzepjala.

„Už brzy, lásko…“ vydechl Simon přerývaně.

Začal ji dráždit na citlivé pokožce vnitřní strany

stehna a každým pohybem se víc přibližoval k jejímu

nejposvátnějšímu místu. Anna se začala zmítat v

poutech a instinktivně hledala to, po čem toužila.

Chtěla, aby ji naplnil, vzal si ji a udělal ji konečně

svou skutečnou manželkou. Na to však musela ještě

chvíli počkat.

Simon se posunul dozadu mezi jejími roztaženými

stehny. Sklonil hlavu, polechtal ji vlasy na obnažené

pokožce a dotkl se jazykem rozpáleného středu jejího

těla. Anna opět zasténala a zacloumala pouty. Simon

ji ještě víc rozevřel a zajel jazykem dovnitř –

vyklouzl, znovu zaútočil a přizpůsobil se rytmu jejích

záchvěvů.

Anna začal odpovídat i boky a dál se Simon už

nedokázal ovládat. Zalehl ji plnou vahou svého těla,

opřel se o lokty a vstoupil do ní. Nikoliv však tak

lehce, jak očekával. Anna znovu vykřikla, tentokrát

však ne vášní, ale bolestí. Simon se ohromeně zarazil.

Přemohla ho nábožná úcta mužského poznání – pocta

prvnímu dobyvateli. Anna tvrdila, že je panna,

navzdory všem pomluvám a podezřením, a on právě v

tom okamžiku poznal, že nelhala. Přísahala, že by ho

nikdy neoklamala, a skutečně to neudělala. Lepší

důkaz mu nemohla poskytnout.

„Simone…“ rozevřela doširoka oči, stále zamžené

vášní, ale najednou zastřené i zmatkem a bolestí.

„Pššš, lásko, ta bolest rychle přejde,“ pokusil se ji

uklidnit Simon, najednou také nervózní. Natáhl se,

aby jí uvolnil pouta na rukou. Při tom zajel ještě

hlouběji a Anna sebou poděšeně trhla.

Simon ji políbil a odhrnul jí zpocené vlasy z čela.

„Omlouvám se, poprvé to bolí, ale rychle na všechno

zapomeneš.“

Anna nepatrně přikývla a položila mu osvobozené

ruce nesměle na hýždě. S nezkušenou, naivní

zkoumavostí.

Pak maličko přitlačila a požádala: „Moje nohy –“

„Je mi líto, ty zůstanou připoutané,“ odmítl Simon.

Kdyby je chtěl uvolnit, musel by z ní zase

vyklouznout, a to bylo poslední, co si v danou chvíli

přál.

„Potřeboval bych, aby ses mi víc otevřela,“ požádal

téměř neslyšně, jak byl ochraptělý vášní.

Anna se zachvěním poslechla a Simonovi se

zatmělo před očima. Vděčně ji políbil, nasadil

poslední zbytky sebeovládání a vstoupil jenom o

malý kousek hlouběji, i když mu veškerý instinkt

velel, aby si ji konečně vzal s plnou silou. Anna

váhavě odpověděla, pak se však podřídila jeho tempu.

Zpočátku ještě opatrnému, ale stále rychlejšímu a

útočnějšímu. Potom zaryla Simonovi nehty do kůže,

zalapala po dechu, roztřásla se a vykřikla. Víc Simon

nepotřeboval. Okamžitě také dosáhl svého vrcholu a

ulevil nesnesitelnému tlaku, který ho hrozil rozervat

na kusy. Vybuchl a vzal svou právoplatnou manželku

do náručí.

Anna zůstala tiše ležet a pak se mu po drahné chvíli

vysmekla a uvolnila si pouta na kotnících nohou.

Simon

ji

se

zatajeným

dechem

pozoroval.

Pohasínající oheň v krbu si pohrával na její krémové

pokožce a dodával jí bronzového nádechu. Anna se

tvářila vážně a zaraženě. Simon se probral ze zasnění

a překulil se poděšeně na bok.

„Anno… opravdu jsem nechtěl…“ pustil se váhavě

do omlouvání. Chystal se jí vysvětlit, jak moc ho

mrzí, že jí nevěřil, pak mu však došlo, že Anna by si

mohla vysvětlit jeho slova naprosto nesprávně. Mohlo

by ji napadnout, že se omlouvá kvůli tomu, že ho

zklamala v posteli, což rozhodně nebyla pravda.

Anna na něj pohlédla. Seděla s nohama stočenýma

pod sebou a vypadala jako nahá socha.

„Myslela jsem si, že jste si se mnou chtěl

promluvit, ne se milovat,“ poznamenala. Pak se

zlehka usmála. „Edwina mě před čtyřmi lety

varovala, že mě možná o svatební noci pěkně

vyděsíte. Netušila jsem tenkrát, jakou měla pravdu.“

„Na mluvení jsem úplně zapomněl,“ opáčil Simon

duchem nepřítomně a natočil si na prst pramínek

jejích černých vlasů.

„Povídání může počkat,“ otřela se mu Anna tváří o

ruku jako kočka. „Když jsme to neudělali dosud,

můžeme to udělat klidně až později. Nechci zkazit

tuhle chvíli,“ zamračila se zarputile. „Přeju si, aby to

mezi námi bylo alespoň jednou hezké.“

Simon se na ni podíval. Měl toho spoustu, co by jí

chtěl povědět, ale nebyl si jistý kde začít. Ukradl její

nevinnost, zbrklým brutálním způsobem, za který se

styděl, ale na druhou stranu rozhodně nelitoval, že se

stala jeho. Právě prožil nejkrásnější, nejintenzivnější

okamžik svého života. Bez Anny si připadal jen

poloviční.

„Nezachoval jsem se k vám zrovna jemně,“ začal

rozpačitě.

Anna po něm vrhla neproniknutelný pohled.

„Zlobil jste se,“ řekla. „Ale neublížil jste mi.“

Ano, zlobil se, uvědomil si Simon nejasně, jako by

k tomu došlo před hodně dlouhou dobou. Nyní byl

nasycený a spokojený, ale ne úplně. Snažil se přijít na

to, co mu schází. Kdysi se domníval, že když dostane

Annu do postele, dosáhne tím všeho, po čem touží.

Nyní věděl, že obelhával sám sebe. Nezískal vůbec

nic. Chyběla mu Annina důvěra a láska.

„Vy jste se také zlobila,“ otočil k ní hlavu. „Pořád

ještě se zlobíte?“

Anna neodpověděla okamžitě. Zamyšleně si

protáhla mezi prsty pouta.

„Nevím, jestli se zlobím,“ řekla. „Nevím ani, jak se

cítím,“ pohlédla na Simona široce rozevřenýma,

vážnýma očima. „Nemůžu vám vyčítat, že byste si

vzal něco, co bych vám nechtěla dát. Takže v tomhle

ohledu vám vůbec nic nezazlívám.“

Simon napřáhl paži a přitáhl ji opět k sobě, malinko

proti její vůli.

„Ale zazlíváte mi, že jsem vám nevěřil –“

„Ano,“ potvrdila Anna. „Bolí mě, že nemůžeme

věřit jeden druhému.“

Ležela vedle něj a tiskla se k němu svým štíhlým

nahým tělem. Pak ho zamyšleně, váhavě pohladila po

hrudi. Simona píchlo u srdce dojetím, když zahlédl

nevinný a zároveň vědoucí výraz v jejím obličeji.

„Existuje pár věcí, které nemůžeme změnit,“

podotkl. „Vaše závazky a moje…“ odmlčel se, neboť

pocítil, jak Anna okamžitě strnula. Očividně pro ni

bylo tohle téma nepříjemné, musel však svou

myšlenku dokončit. „Můžu vám, Anno, slíbit pouze

jediné. Nikdy na vás nebudu naléhat, abyste se vzdala

své věrnosti. Nemůžu to po vás chtít, aniž bych také

chtěl, abyste se změnila, stala se jinou ženou než tou,

kterou nesmírně obdivuju. To jsem konečně

pochopil.“

Anna mu přitiskla rty na hrdlo. „Děkuju,“

zašeptala, otočila se na bok a vklouzla do jeho objetí.

„Ptal jste se mě, co cítím,“ řekla po chvíli.

„Cítím… obrovskou zvědavost.“

Přehodila přes něj jednu nohu, vytáhla se nahoru,

posadila se mu rozkročmo na stehna a zadívala se na

něj rozzářenýma očima. „Obrovsky mě zajímáte,“

sdělila a přejela mu dlaní po hrudi. „Například

tady…“ posunula ruku, „a tady…“ promnula mu

zkušebně stehno. „A pak mě zajímá také tohle…“

zaváhala s rukou zvednutou nad jeho přirozením,

které se už opět probudilo k životu a rychle nabývalo

na velikosti.

„Ke všemu přistupujete s obrovským zaujetím,

mylady,“ prohodil Simon ochraptěle.

Anna se usmála. „To přiznávám. Vím, že nepatříte

k nejstydlivějším, ale…“ zaváhala, „… nejsem si

jistá, jestli se vás tady smím dotknout.“

Simon zasténal. „Udělejte to. Snažně vás o to

prosím…“

Anna se předklonila a zlehka ho políbila na rty.

„Možná bych vás měla, mylorde, spoutat, abych se

mohla nerušeně věnovat svému průzkumu.“

Simon se zakřenil. „Jestli je to vaše výslovné přání,

mylady, jsem ochoten udělat vše pro to, abyste se

naučila co nejvíc.“

Anně se zračila v očích nevinnost, zvědavost i

uličnictví. V Simonovi se zvedla zvláštní vlna

něžnosti a touhy.

„Jste laskavost sama, mylorde,“ opáčila Anna,

natáhla se a začala ho poutat k posteli.

Když se probudila, byla ještě tma a Anna chvíli

nevěděla, kde vlastně je. Pak ji zaplavily vzpomínky

– vášnivé, ohnivé a značně nemravné – a Anna se

vymrštila se směsicí šoku a nevíry na posteli. Simon

ležel vedle ní, jednou rukou ji objímal majetnicky

kolem pasu, a když se posadila, zamumlal ze spánku

cosi na protest a pokusil se ji zase přitáhnout, ale

Anna už zápasila s křesadlem.

Pak se jí podařilo zapálit svíčku a mdlé světlo

odhalilo nejasné obrysy předmětů v místnosti. Vanu s

dávno

vychladlou

vodou,

Simonovo

oblečení

poházené po podlaze, pomačkané přikrývky a

pouta… Při pohledu na pouta Anna zrudla jako

pivoňka.

Vždycky si uvědomovala, že má divokou povahu.

Hnala ji do smělých a často neuvážených činů, ale

teprve když potkala Simona, pochopila i druhou

stránku své divokosti. Sexuální hladovost, která v ní

dřímala a čekala, až narazí na správného muže. Na

muže, který v ní tu hladovost probudí. A v Simonovi

plál úplně stejný oheň jako v ní. Poznala to na něm,

když byli mladí, ale jen tenkrát nechápala, co to

znamená.

Už v předvečer bitvy o Grafton vycítila, že se s

neodolatelnou silou přitahují, že jsou stvořeni jeden

pro druhého, ale odmítala si to přiznat. V cestě jim

stála právě jejich velice podobná povaha. Bojovali

proti sobě se stejnou vášní, s jakou se milovali.

Pozorně se na Simona zadívala. Ve spánku z něj

vyprchal nelítostný duch a působil naprosto

mírumilovně. A překvapivě mladě.

Anna si vzpomněla, co se o něm naučila – o

tvrdých svalech a úhlech jeho těla, tak rozdílných od

jejích měkkých zaoblených křivek, a o tajných

citlivých místech, jako například dolíček na zátylku,

kde měl až dětsky bledou a jemnou pokožku. Natáhla

ruku a pohladila ho zlehka po tváři. Pod prsty jí

tichounce zapraskalo strniště vousů a Anně se

vybavilo, jak se jí drsnou bradou otíral o prsa.

Zachvěla se a na vteřinu zavřela oči.

Když je opět otevřela, Simon se na ni díval

pohledem, jaký u něj ještě nikdy nezažila. V očích se

mu zračila nesmírná něha.

„Jsi v pořádku, lásko moje?“

Lásko moje…

Anně se sevřelo srdce. Simon ji jen oslovil

mazlivým slůvkem, ale najednou celou svou bytostí

zatoužila, aby ho myslel vážně.

„Ano, jsem v pořádku,“ odpověděla. A pak s

lehkým překvapením dodala: „Mám hlad.“

Simon se rozesmál. „Tak si pojďme objednat něco

dobrého k snědku.“

Anna ho chytila poplašeně za paži. „Počkej!

Nemůžeš teď přece požádat služebnictvo, aby nám

přinesli jídlo! Každému by došlo, co jsme prováděli!“

Simon na ni pobaveně pohlédl.

„Miláčku, o tom si už určitě povídá celý dům. Jsem

u tebe několik hodin, a to určitě neušlo všeobecné

pozornosti.“

Anna si zakryla obličej rukama, pak si odhrnula

vlasy a odhodlaně se napřímila. „Dobře. Tak se

postavím tváří v tvář jejich odsouzení.“

Simon se usmál. „Opravdu pochybuju, že by tě

někdo odsoudil. Nezapomeň, jsme přece manželé.

Všem obyvatelům Graftonu se naopak uleví, že jsme

zakopali válečnou sekyru.“

Anna se zamračila. „Co je jim do našich

soukromých záležitostí?“ namítla.

Simon si povzdechl. „Vždycky jim bude záležet na

tom, jestli jsme šťastní,“ opáčil. „Jsou to naši lidé a

jejich osud je pevně spojen s naším.“

Naši lidé. Annu zaplavil zvláštní pocit. Jako by

právě přišla o velký kus svého starého života a začala

nový, který ji děsil svou neznámostí.

„Najíme se společně,“ rozhodl Simon. „Pak tě však

budu muset, bohužel, opustit,“ pohladil ji po tváři.

„Ale brzy se zase vrátím.“

Pak po ní pomalu přejel očima a Anna pocítila

horkou cestičku, kterou svým pohledem zanechal na

její nahé pokožce. Rychle k sobě přitáhla přikrývku.

„Nedívej se tak na mě,“ požádala poplašeně. „Hrozně

se stydím.“

Simon se pobaveně pousmál, vyskočil z postele a

zamířil ke dveřím. Jemu nahota očividně vůbec

nevadila, spíš naopak. Připomínal elegantního pardála

překypujícího silou, sebevědomého a se sebou samým

spokojeného. Anně se zatajil dech. Projel jí osten

prudké lásky, ztráty a děsivé novosti. Když se k ní

otočil zády, využila příležitosti, natáhla se po županu

a zahalila se do něj.

Simon vystrčil hlavu do chodby a vydal několik

řízných rozkazů.

„Alespoň budou vědět, že jsme se opravdu snažili,

když máme takový hlad,“ zazubil se uličnicky.

„Chceš jim ukázat, jak jsi na sebe hrdý!“ obvinila

ho Anna pobouřeně.

Simon se ještě víc zakřenil. „Samozřejmě že jsem

na sebe hrdý,“ přiznal s chlapeckou upřímností.

„Přesně tohle jsem chtěl. Tak se nediv, že jsem bez

sebe radostí,“ přešel zpátky k posteli, sedl si a objal

Annu kolem ramen. Pak se na ni zkoumavě zadíval.

„Ty ale tak spokojená nejsi. Něco tě trápí.“

Anna mu položila ruku na prsa. „Promiň, Simone.

Nejde o to, že by mě něco trápilo. Všechno je pro mě

jenom nové, zvláštní a –“ zarazila se. „Pořád

nedokážu pochopit, co se to se mnou stalo,“ přiznala

upřímně.

Simon zjihl. „Chápu, miláčku,“ řekl něžně a vzal ji

do náruče. „Už jednou jsem ti řekl, že nemusíš být

sama, a od dnešní noci ti nic takového nehrozí. Budu

neustále s tebou a nikdy se nebudeš cítit osamělá.“

Anna mu položila hlavu na teplou hruď. Pod tváří jí

bušilo jeho srdce. Věděla, že v něm našla silného

ochránce, na kterého se bude moct za každé situace

spolehnout. A ona mu dá na oplátku svou oddanost.

Jakmile se vyřeší trápení s královým pokladem,

nebudou už mezi nimi stát žádná tajemství.

Uvědomila si, že ji Simon opět líbá, zasypává jí

obličej a hrdlo drobnými polibky a nenápadně jí při

tom stahuje župan z ramene.

Anna župan v poslední chvíli zachytila a přitáhla si

ho zase těsně k tělu.

„Musíš se obléknout,“ napomenula Simona. „Než

nám přinesou jídlo.“

„Opravdu musím?“ namítl Simon laškovně, skousl

jí zlehka ušní lalůček a přejel jí prstem po hrotu

ňadra. „Propásli jsem naši svatební noc,“ dodal.

„Máme toho spoustu co dohánět.“

Anna se trochu odtáhla a Simon ji tentokrát pustil.

Poplašeně jí zapátral v obličeji. „Stalo se něco?“

otázal se s upřímným zájmem.

Anna zaváhala. Nevěděla, jak mu to vysvětlit.

„Simone, když jsme se předtím milovali…“ odmlčela

se a zrudla. Snažila se mu naznačit, že teď potřebuje

něco jiného – něhu, ne vášeň. Poprvé ho náruživě

chtěla, ale nyní toužila po ujištění, že mu na ní

opravdu záleží a nežene ho jen tělesný chtíč.

Pracně pátrala po správných slovech a Simon jí

zatím četl v obličeji myšlenky. Přesně věděl, co se v

ní odehrává. Okamžik počkal a pak ji položil na

postel a vzal ji do náruče.

„Nemusí to být vždycky takové,“ zašeptal a zlehka

ji políbil na rty. „Dovol, abych ti to ukázal.“

Anna se na něj usmála. „Nesmírně ráda.“

Prožili týden téměř ničím nezkalené radosti.

Navzdory škodám způsobeným Malvoisierem si

Anna připadala jako v sedmém nebi. Přes den

pomáhala vesničanům s opravami poškozených

stavení a v noci ležela v Simonově náručí buď před

krbem, nebo ve velké sloupkové posteli. Pokaždé se

milovali, někdy divoce a vášnivě, jindy pomalu a

opatrně, pokaždé však s něhou.

Pak došlo ke dvěma věcem.

Napsal Fairfax a povolal Simona do Northamptonu,

kde

se

shromáždila

Cromwellova

revoluční armáda nového typu, aby vyrazila do je

proti roajalistům.

A král poslal pro svou dceru.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Simon odložil psací brk na záplavu papírů na svém

psacím stole. Nadřízení ho žádali o úplně všechno: o

potraviny, koně, zbraně, o veškeré vybavení, které

armáda potřebuje. Ráno má vyrazit a připojit se k

Fairfaxovi v Northamptonu. Nikam se mu však

nechtělo. Ten rozkaz přišel krutě brzy.

„Jak tě mohu opustit, když jsem u tebe právě našel

své štěstí?“ zašeptal Anně do vlasů předchozí noc,

když leželi v objetí a milovali se. Pak ji k sobě přitáhl

tak procítěně, jako ještě nikdy předtím, a vyslovil

slib.

„Vrátím se k tobě,“ prohlásil pevně. „Protože od té

doby, co jsem ti zachránil život, nás váže

nezlomitelné pouto. Patříme k sobě.“

Anně se vyřinuly z očí slzy a Simon se jí kvůli

tomu tak dlouho něžně vysmíval, až ho umlčela

polibky. Pro oba to rozloučení však nebylo

jednoduché a poslední den pro ně znamenal

nesnesitelnou agónii.

Simon odcházel do boje za věc, v niž věřil, což ale

znamenalo, že odcházel bojovat proti tomu, v co

věřila Anna. Ani jeden z nich o tom nemluvil, stejně

jako se ani jeden z nich neodvážil během uplynulého

týdne zmínit o králově pokladu. Oba se báli, že by tím

zničili štěstí, které se jim podařilo nalézt.

Vkrádaly se však mezi ně dlouhé stíny.

Simon vstal od psacího stolu a přešel k oknu. Na

nádvoří stály vozy plně naložené proviantem a kolem

nich se hemžili jeho muži. Přinášeli poslední zbytky

výbavy, zajišťovali náklad provazy a kontrolovali

kola a nápravy. V rohu nádvoří se však odehrávalo

cosi, co okamžitě upoutalo Simonovu pozornost. Stáli

tam Muna s Henrym a zarputile se kvůli něčemu

hádali.

Simon pozvedl udiveně obočí. Pohádat se s

Henrym bylo prakticky nemožné, protože neustále

překypoval dobrou náladou a nenechal se jen tak

něčím rozhodit.

Nerozčílil ho zákaz zúčastnit se Fairfaxovy

výpravy?

napadlo

Simona.

Lékař

Henrymu

nedoporučil dlouhou cestu do Northamptonu a

výslovně mu zakázal zúčastnit se boje, protože se

ještě dostatečně nezotavil. Henry přijal lékařovo

rozhodnutí s naprostým klidem, možná ho však jen

předstíral. Třeba se v duchu styděl, že musí zůstat

doma, a vyléval si právě své zklamání na Muně.

Simon viděl, jak se Henry otočil, křikl cosi ostrého

přes rameno a jeho snoubenka mu stejně rozhořčeně

odpověděla, obličej smáčený slzami. Pak se rozběhla

do bezpečí kuchyně, zcela lhostejná k udiveným

pohledům vojáků nakládajících povozy.

O okamžik později se ozvalo zaklepání na dveře

Simonovy pracovny a na prahu stanul Henry. Byl

bledý jako stěna a prudce oddechoval.

Simon mu pokynul, aby se posadil, ale Henry

zavrtěl hlavou.

„Děkuju,“ odmítl pevně. „Radši zůstanu stát.“

Simon naklonil hlavu. A čekal.

Henry se zhluboka nadechl. „Lady Grevilleová

vzala králův poklad a vyrazila ho odevzdat roajalistickému vyslanci do lesa Braden Forest,“ oznámil

stručně. „Právě jsem se to dozvěděl od Muny. Hrozně

se o lady Annu bojí a potřebovala se někomu svěřit,“

zaťal Henry rozčileně pěsti. „Řekl jsem jí, že půjdu

rovnou za tebou a neprodleně ti to oznámím. Muna

úpěnlivě prosila, abych to nedělal,“ rozhodil Henry

rukama. „Je mi to, Simone, moc líto,“ zachvěl se mu

hlas. „Kvůli vám oběma.“

Simon se zapřel rukama o psací stůl. Moc dobře

věděl, co jeho bratr prožívá. Ocitl se ve střetu zájmů.

Musel se rozhodnout mezi loajalitou vůči Muně a

loajalitou vůči vlastní politické věci. Henry se po

urputném duševním boji rozhodl pro bratra. A Anna

se zachovala úplně stejně. Dala přednost povinnosti

před láskou.

Simonovi se udělalo špatně. Dala se do něj zima a

připadal si příšerně starý. Celou dobu doufal, že mu

Anna nakonec uvěří natolik, že mu poví o tajemství

králova pokladu. Zcela očividně však doufal marně.

A to mu ještě včera v noci připadalo, že jsou si s

Annou nesmírně blízcí a jejich láska je skutečně

upřímná.

Ano, opravdu si to namlouval. Ale v skrytu duše

stále věděl, že si hrají na schovávanou. Úmyslně

přecházejí skutečnost, že kdesi jen kousek od nich se

skrývá králův prokletý poklad.

„To ještě není všechno,“ vytrhl ho Henry

naléhavým tónem ze zamyšlení. „Králův poklad –

hledali jsme úplně nesprávně. Je to dítě, Simone.

Králova dcera, princezna Elizabeth.“

Simonovi se zatmělo před očima. Tahle rána ho

ťala do živého. Bylo mu úplně jedno, jestli hledal

správně, či nesprávně. Udělalo se mu mdlo z toho, že

ho Anna považovala za muže, který by ublížil dítěti.

Chránila před ním to tajemství proto, že se bála, že

použije dítě k dosažení svých politických cílů a vrhne

ho jako šachovou figurku na válečné pole

znepřátelených stran.

Zadíval se na bratra, ale vůbec ho nevnímal. Stále

zpracovával, co se dozvěděl. Ta zpráva ho zasáhla s

fyzickou bolestí jako úder do nejcitlivějšího místa

žaludku.

Henry ho zatahal za ruku a pokusil se ho vrátit do

přítomnosti. „Musíme za ní,“ vyhrkl naléhavě. „Je

úplně sama s malým dítětem.“

Simon neodpověděl. Zmítal jím takový hněv,

zklamání a bolest, že nedokázal Henrymu své pocity

vysvětlit.

„Simone!“ vykřikl Henry netrpělivě. „Copak mě

vůbec neposloucháš? Anně hrozí příšerné nebezpečí a

princezně také –“

Další jeho slova umlčelo zaskřípění dveří. Na prahu

stanul rozrušený Will Jackson.

„Právě jsem dostal hlášení od našich zvědů,“

vykoktal nevojensky. „Zahlédli u Bradenu Malvoisierovy jednotky. Velí jim údajně sám generál.“

„Braden,“ zbělel Henry jako křída a popadl Simona

za ruku. „Anna je v Braden Forest. Podnikneš

konečně něco?“ vyštěkl selhávajícím hlasem.

Simon ho nenechal ani pořádně dopovědět, a už byl

na půl cesty ke dveřím. V duchu se úpěnlivě modlil,

aby nedorazil příliš pozdě.

Na místo domluvené s královým vyslancem to byla

dlouhá, namáhavá cesta lesem. Anna kráčela ostrým

tempem a držela princeznu za ruku. Princeznina

chůva Meg vyrazila o něco dřív před nimi, aby

nevzbudily zbytečně podezření. A nemohly jet na

koni, protože tím by vyvolaly na Graftonu poplach.

Anna počkala, až se Simon zabere do válečných

příprav, a proklouzla hlavní bránou, když jí projížděl

povoz s proviantem. Nikdo si jí nevšiml. Všichni měli

jiné starosti a plné ruce práce.

Anně se svíral žaludek strachem, ale zároveň se jí

točila hlava zvláštním pocitem svobody. Konečně se

zbaví těžkého břemena, které jí král uložil na bedra.

Princezna Elizabeth bude konečně v bezpečí. A Anna

se bude moci vrátit ke svému manželovi s lehkým

srdcem a čistým svědomím. Už jim nebude stát v

cestě žádné tajemství.

Pod nohama jim praskalo staré podzimní listí.

Korunami stromů pronikalo slunce a čerstvý vzduch

voněl po jaru. Elizabeth čím dál tím víc zaostávala.

Na malé dítě to byl dlouhý a náročný pochod.

„Už tam brzy budeme, drahoušku,“ povzbudila ji

Anna a ukázala před sebe. „Vidíte tu starou chatrč

uhlíře? Tam na nás čekají vojáci, kteří vás odvezou k

otci…“

Když tam však dorazily, zjistily, že na ně nikdo

nečeká. Nikde nebyla ani živá duše. Anna obešla

chatrč opatrně kolem dokola, společně s princeznou.

Přes vchod visela hustá záclona břečťanu a uvnitř

panovalo nazelenalé přítmí. Všude bylo naprosté

ticho. Nezpívali dokonce ani ptáci na stromech.

Elizabeth stiskla Anně ruku. Anna cítila, jaký má

holčička strach. Vůbec se jí nedivila. Ve vzduchu

viselo cosi hrozivého. Něco nebylo v pořádku…

Pak holčička zalapala po dechu a zatahala ji za

rukáv. „Madam –“

Anna to v tu chvíli také spatřila. V koutě chatrče

ležela nezřetelná hromádka hadrů, ale na jednom

nárameníku se matně leskly vojenské výložky.

Králův vyslanec. A vedle něj ležela Meg, Eliza—

bethina chůva, tak poklidně, že téměř vypadala, jako

by spala.

Oba však byli mrtví.

Elizabeth vykřikla a vycouvala poděšeně ze dveří

chatrče, oči obrovské a tmavé v bílém obličeji. Přes

pruhy slunečního světla na mýtině před chatrčí dopadl

stín.

„Klid, zlatíčko,“ objal princeznu zezadu Gerard

Malvoisier. „Teď už vám nic nehrozí. Odvezu vás za

otcem.“

Anna strnula. Malvoisier se na ni pohlédl přes

Elizabethinu hlavu. Oči mu zářily triumfem.

Anna se mu zadívala do obličeje. Konečně stál zase

před ní, uprchlý generál, který opustil Grafton v noci

uprostřed bitvy, chtěl mučit Henryho Grevillea a zabil

pět Simonových mužů. Zrádce, který podpálil vesnici

Grafton, způsobil jejím lidem nesmírné utrpení, muž,

který ji chtěl zabít… A nyní před sebou drží jako štít

anglickou princeznu. Vítězoslavně, protože ví, že se

mu podařilo vyhrát.

Srdce se jí sevřelo vztekem a nenávistí,

doprovázenou strachem a zoufalstvím. Celé dlouhé

měsíce se ji dařilo Elizabeth chránit, a teď se stalo

tohle.

Anně došla s děsivou jasností trpká pravda. Simon

nepředstavoval žádné nebezpečí. Nikdy by neublížil

dítěti. Gerard Malvoisier však ano.

Simon. Kdyby se mu jen bývala svěřila. Kdyby mu

jen bývala důvěřovala. Anna k němu vyslala

neslyšnou, procítěnou prosbu. Modlila se, aby ji

zachytil a přijel na pomoc. Ach Simone, zanaříkala v

duchu.

„Takže se zase setkáváme, lady Grevilleová,“

prohlásil Malvoisier uštěpačně. „Doufal jsem, že

přivedete princeznu osobně. Chtěl jsem vás vidět –

naposledy.“

„Nemůžete mi ji vzít,“ procedila Anna přes sevřené

rty. „To vám nikdy neodvolím.“

Malvoisier se samolibě usmál. „Nic jiného vám,

milá zlatá, nezbyde.“

Anna se třásla hněvem.

„Jste zrádce a vrah,“ osočila ho a ukázala rukou k

chýši. „To je vaše dílo.“

Malvoisier pokrčil rameny. „Bylo to nutné.“

Elizabeth polekaně vzlykla a Anna se pokusila

zmírnit tón hlasu, aby ji ještě víc nevyděsila. Holčička

měla napjatý obličej a těkala očima z jednoho

dospělého na druhého. Anna věděla, že nic nechápe,

ale instinktivně tuší, že se děje něco nedobrého. Stála

v Malvoisierově sevření vzpřímená a hrdá, jako

skutečná princezna, ale Anna si všimla, že se jí chvějí

kolena.

„Chystáte se princeznu použít ke svým vlastním

účelům,“ poznamenala opatrně. „To je mi jasné.“

„Samozřejmě,“

usmál

se

opět

Malvoisier.

„Vypracoval jsem skvělé plány, ale budou stát

spoustu peněz. Tohle –“ pohlédl dolů na Elizabeth, „–

je moje záruka svobody.“

„Mám pistoli,“ oznámila Anna. „Musíte ji,

Malvoisiere, nechat jít.“

Malvoisier se zachechtal. „Jestli máte skutečně

pistoli, tak vám doporučuju, abyste ji obrátila proti

sobě. Nemůžete mi Elizabeth vzít. Je můj rukojmí.“

Vrcholky stromů zašustily ve větru, ale jinak

panovalo naprosté ticho. Mlčeli dokonce i ptáci.

„Jak jste se o tom dozvěděl?“ zeptala se Anna a

odkašlala si. Nabízela se jediná možnost. Zatáhnout

Malvoisiera do rozhovoru a doufat, že někdo

přispěchá na pomoc, nebo se jí naskytne nějaká jiná

příležitost k záchraně.

„Jak jste se dozvěděl, kde nás najdete?“ zopakovala

důrazně svou otázku.

Malvoisier se zatvářil opovržlivě. „Prozradil vás

ten hlupák otec Michael,“ vyhrkl a odmlčel se. Anna

cítila, že se mu chce mluvit. Dobře ho znala.

Potřeboval se pochlubit, jak chytře všechno navlékl.

„Věděl jsem, kde pro vás ten bláznivý kněz

vyzvedává vzkazy,“ pokračoval Malvoisier ve

vyprávění, přesně jak čekala. „Narazil jsem na

jednoho z králových poslů a přinutil ho mluvit. Pak

už to bylo snadné. Přečetl jsem si všechny zprávy,

ještě než si pro ně kněz přišel. Vždycky jsem byl

jeden tah napřed. Věděl jsem, kdy pro princeznu

pošlou.“

„Chápu,“ opáčila Anna chabě. „Takže vy jste znal

pravdu o pokladu? Celou tu dobu?“

Malvoisier opět pohlédl dolů na Elizabeth.

„Zaslechl jsem, že těsně před mým příchodem na

Grafton tam skupina králových mužů ukryla poklad,“

vysvětloval dál. „Ale jako všichni ostatní jsem se

zpočátku domníval, že se jedná o stříbro a peníze,“

ušklíbl se. „Jednoho dne jsem navštívil vašeho otce a

pokusil jsem se ho přinutit, aby mi o pokladu

pověděl. Jen mi však začal nadávat do darebáků a

zrádců.“

„Měl naprostou pravdu,“ prohlásila Anna pevně.

„Slíbil jste věrnost králi, přísahal jste, že ho budete

poslouchat a budete mu sloužit.“

Malvoisier pokrčil lhostejně rameny. „Nesloužím

nikomu jinému než sobě,“ sevřel Elizabeth tak pevně,

že sebou holčička cukla. „Tenhle poklad je daleko

lepší než nějaké peníze,“ zajásal spokojeně. „Jeho

Veličenstvo za něj určitě vyplatí vysokou odměnu, a

jestli to neudělá, vyplatí mi odměnu generál

Cromwell.“

Anna na něj vytřeštila nevěřícně oči. „Vy byste

princeznu prodal královým nepřátelům?“ zahřímala

pobouřeně.

„Kdybych musel, tak bych to udělal,“ přiznal

Malvoisier s ledovým klidem. Oči mu však plály jako

šílenci. „Chcete mě, lady Grevilleová, zabít? Kvůli

tomu, že jsem bezcharakterní? Zrovna vy, která jste

se provdala za parlamentáře?“

„To je něco jiného!“ vykřikla Anna rozohněně.

„Neprodala jsem svou věrnost!“

„Ne, to jste neprodala. Jen jste zradila svého

manžela tím, že jste dostála svému závazku vůči

králi,“ souhlasil Malvoisier. „Jaký je to pocit, lady

Grevilleová? Být provdaná za nepřítele –“

„Můj manžel je daleko čestnější člověk než vy,

Malvoisiere,“ přerušila ho Anna. „Ať už králův přítel,

či nepřítel. Vy mu nesaháte ani po paty,“ zapálily ji v

hrdle slzy. „Jenom škoda, že jsem si to neuvědomila

dřív.“

„Opravdu škoda,“ poznamenal Malvoisier. „Nemá

však cenu plakat nad rozlitým mlékem. Nebo jinak

řečeno, trápit se pozdní lítostí. Nadešel čas, abychom

vyrazili.“

Podíval se na Annu a usmál se. „Zbývá mi jedna

kulka,“ oznámil. „A bude mi velkým potěšením, že ji

budu moct věnovat vám.“

Na levé straně se mezi stromy ozval známý zvuk.

Nezaměnitelné

zacinkání

koňského

postroje.

Malvoisier ztuhl a pozvedl hlavu jako divoké zvíře

větřící nebezpečí.

„Jezdci,“ vydechla Anna ohromeně.

„To budou moji muži,“ usoudil Malvoisier.

Zachvěl se mu však hlas a začal těkat očima jako

štvaný srnec.

Anně podklesla kolena. Bláznivou nadějí i

strachem. Neměla jistotu, mohla se spolehnout jen na

svůj instinkt. A ten jí napovídal, že kdesi v hlubině

lesa

čeká Simon. Nemůže zaútočit, protože

Malvoisier před sebou stále drží princeznu. A Anně

najednou došlo, co musí udělat. Zadívala se

Malvoisierovi zpříma do očí.

„Simone!“ vykřikla, jak nejhlasitěji dokázala, a

modlila se při tom, aby to byl skutečně Simon a

důvěřoval jí natolik, aby vyšel z úkrytu.

Ve hře bylo příliš mnoho neznámých.

Klidně to mohli být i Malvoisierovi muži a v tom

případě je ztracena. Anna se však odmítala vzdát

naděje. Slepě se držela svého instinktu. Budoucnost

visela na velice tenkém vlásku. Šlo nejen o

Elizabethin život, ale i o její vlastní, a především o

jejich společnou budoucnost se Simonem…

Viděla, jak se Malvoisier otočil, a neslyšně

zajásala. Podařilo se jí ho překvapit naprosto

nepřipraveného. Do poslední chvíle nevěřil, že by

dokázala odvážně blufovat – že by byla schopna

ohrozit Elizabethin život nebo nalákat Simona do

nebezpečí.

Chvíli se nic nedělo. Rozhostilo se ticho napjatého

očekávání. Anna cítila, jak se jí zmocňuje zoufalství.

Riskovala a prohrála.

Pak se odehrálo všechno najednou, v jediném

výbuchu ohlušujícího hluku.

Z lesa za jejími zády se na mýtinu vyřítil Simon,

následován svými muži. Neměl na sobě brnění a

Anna pochopila proč. Když zjistil, že zmizela, nechtěl

ztratit ani jedinou drahocennou vteřinu. Nenavlékl na

sebe brnění, protože hrozilo, že Anna s princeznou

mohou přijít každou chvíli o život. Což ale zároveň

znamenalo, že byl velice zranitelný.

Malvoisier pozvedl pistoli, aby vystřelil. Anna k

němu přiskočila, využila okamžiku, kdy pustil

princeznu, vytrhla mu ji, otočila se a postrčila ji k

Simonovi. Na rozhodující okamžik zaštítila jak

princeznu, tak i svého manžela vlastním tělem.

„Vezmi si ji!“ křikla. „Svěřuju ti ji, aby ses o ni

postaral!“

Malvoisier vystřelil a Anna zpočátku necítila nic

jiného než obrovskou úlevu, protože z výrazu

Simonova obličeje poznala, že by ji nikdy nezradil a

Elizabeth je v jeho rukou v naprostém bezpečí.

Malvoisier použil svou posední kulku a nezbýval

mu čas, aby znovu nabil. Anna věděla, že chtěl

zastřelit Simona. Byla to poslední věc, kterou mohl

udělat, a byl pevně odhodlaný odejít na věčnost

společně s ním. Ona mu v tom však zabránila.

Zachránila život svému manželovi.

Pak se do ní zakousla bolest tak pronikavá, že jí

vyrazila dech a připravila ji o veškerou sílu.

Anna si ještě uvědomila, že klesá k zemi, ale pak se

okolní svět ponořil do temnoty bezvědomí.

Když otevřela oči, obklopovala ji tma a nic

neviděla. Tušila, že se stalo něco strašlivého, a na

okamžik si připadala stejně zoufalá a osamělá jako při

probuzení po požáru, kdy zemřel její otec.

„Tati?“ zašeptala téměř neslyšně rozpraskanými

rty.

Někdo

se

vedle

ní

pohnul

a

vykřikl.

„Zaplaťpánbůh! Je vzhůru!“

Otočila hlavu, ale před očima jí pluly jen nezřetelné

stíny a ten pohyb ji stál tolik námahy, že opět zavřela

oči a upadla do hlubokého spánku, z něhož se

probrala až za velice, velice dlouhou dobu.

Když otevřela oči podruhé, hořel v krbu nádherně

hřejivý oheň a vedla postele seděla Edwina a cosi

zašívala. Anna zůstala bez pohnutí ležet a drahnou

chvíli ji jen pozorovala. Hlava se jí točila, jako by se

probrala z nějakého opojného snu.

Chůva vypadala mnohem starší, než si ji

pamatovala. Měla mnohem hubenější obličej a ve

tváři výraz, jaký u ní Anna neznala. Malinko se

zavrtěla a chůva vyskočila na nohy, modré oči

prozářené obrovskou radostí.

„Madam!“

„Edwino…“ zasípala Anna. Jazyk se jí lepil na

patro a připadalo jí, že ten hlas patří někomu jinému.

Odkašlala si zkusila to ještě jednou.

„Jak se máte, Edwino?“

„Dobře, madam, a jsem nesmírně šťastná…“ otřela

si chůva cípem zástěry uslzené oči. „Jsem nesmírně

šťastná, že zase mluvíte, madam… Báli jsme se, že se

už nikdy neprobudíte! Tady, napijte se vody…“

Anna se vytáhla pracně do sedu a polkla pár

malých doušků, pak ji však opět přepadla únava a

klesla vyčerpaně na polštář.

„Mám hlad,“ zjistila s údivem.

Edwina přikývla. „Okamžitě pošlu do kuchyně pro

vývar. Ten vás zase postaví na nohy –“

„Počkejte,“ zarazila ji Anna. Všimla si, že škvírou

mezi zataženými záclonami pronikají jasné sluneční

paprsky a na stolku u postele stojí váza s květinami.

Nebyly to však jarní květiny – zvonky ani sasanky – a

slunce svítilo jasně jako v létě.

„Jak dlouho jsem spala?“ zeptala se pomalu.

„Přes osm týdnů, madam,“ odpověděla Edwina.

Oči měla stále zalité slzami. „Je červenec, madam.“

„Červenec,“ zopakovala Anna užasle.

„Ano, mylady,“ potvrdila Edwina.

„A lord Greville – kde je?“

Anna byla unavená a zesláblá, ale zase ne natolik,

aby jí ušel stín, který se mihl Edwině ve tváři.

Způsobila ho úzkost, pomyslela si, nebo zármutek?

Srdce jí sevřela ledová ruka strachu.

„Není… Gerard Malvoisier ho nezabil!“

„Nezabil, mylady,“ zatvářila se Edwina šokovaně.

„Naopak, mrtvý je generál Malvoisier. Ale…“

rozhodila bezmocně rukama. „Lord Greville musel

odjet, madam. Odtáhl do boje. Došlo k velké bitvě,

madam, u Naseby v Northamptonshireu. Král utrpěl

porážku a uprchl do Walesu. Jeho armáda je

rozprášená. Říká se, že už nemůže bojovat.“

Anna se zamračila a pokusila se zpracovat, co jí

Edwina pověděla. Třeštila jí hlava a před očima jí

tančily černé kruhy. Matně si pamatovala, že Simon

obdržel rozkazy vyrazit do boje. Ve stejný den, kdy

dostala pokyn předat princeznu Elizabeth královu

vyslanci. Připadalo jí to nesmírně dávno.

„Princezna Elizabeth –“ začala opatrně a pocítila

obrovskou úlevu, když Edwina přikývla.

„Je v pořádku, madam. Lord Greville ji poslal

zpátky králi do Oxfordu, ještě než vypukla válečná

vřava.“

Anně spadl kámen ze srdce. Kdyby měla dost sil,

vyskočila by z postele a samou radostí Edwinu prudce

objala. „Díkybohu,“ vydechla procítěně. „Ale lord

Greville… je také v pořádku?“ zeptala se nejistě.

Edwina protáhla utrápeně obličej. „Ano, madam,

lord Greville je v pořádku.“

Anna jí pevně stiskla ruku. „Poslal nějakou

zprávu?“

V místnosti se rozhostilo rozpačité ticho.

„Neposlal, madam,“ přiznala Edwina, uhladila Anně

přikrývku a uhnula očima. „Lord Greville o sobě

nedal vědět, ale napsal jeho otec hrabě z Haringtonu,

aby nám sdělil, že lord Greville přežil a těší se

dobrému zdraví. Stejně jako pan Henry. Ten bojoval

v jihozápadní Anglii, ale oba bratři vyvázli bez

úhony.“

Anna měla pocit, že se najednou ochladilo a zima jí

pronikla až do morku kostí.

„Ale mně lord Greville žádnou zprávu neposlal,“

zopakovala sklesle.

Edwina si skousla ret. Vypadala, že se každým

okamžikem zase rozpláče. „Zlobil se, madam, kvůli

princezně…“

Anna přikývla. „Chápu,“ opáčila chabě. „Velice

dobře chápu,“ povzdechla si.

„Celý týden seděl každý den u vaší postele,“ sdělila

jí Edwina spěšně. „Hodinu po hodině pozoroval, jak

spíte. Nejedl ani nemluvil. Takže mu na vás musí

opravdu záležet, ale –“

„Ale nedokáže mi odpustit, že jsem ho podvedla,“

dokončila za ni Anna. „Nesvěřila jsem se mu s

pravdou o králově pokladu a ta neupřímnost nás

nakonec stála všechny málem život.“

Anna odvrátila hlavu a zabořila tvář do uklidňující

měkkosti polštáře. V očích ji pálily neprolité slzy.

„Nebylo to pro mě snadné. Nakonec jsem však

dospěla k názoru, že mi nic jiného nezbývá,“

zašeptala zesláble. „Nechtěla jsem, aby se Simon

musel rozhodnout mezi svou povinností vůči

parlamentu a svou lidskostí. Protože kdyby se

dozvěděl, že králův poklad je princezna Elizabeth, co

by mohl udělat jiného, než odevzdat ji svým

nadřízeným? Kdyby to neudělal, přísně by ho

potrestali. Veřejně by ho odsoudili a možná i

popravili jako zrádce,“ sklouzla Anně z koutku oka

slza. „Tak jsem usoudila, že ho tohohle dilematu

ušetřím.“

Edwina ji pohladila po ruce. „Rozhodla jste se,

madam, správně,“ ujistila ji procítěně. „A zachránila

jste lordu Grevilleovi život, stejně jako princezně.

Jednoho dne určitě porozumí, že jste se nemohla

zachovat jinak.“

„Jednoho dne,“ zopakovala Anna zatrpkle. „A před

bolestivou volbou jsem ho stejně neuchránila.

Nakonec se rozhodl zachránit dítě, pomohl princezně

uniknout.“

„Ano, madam,“ potvrdila Edwina vřele. „Je to

dobrý, čestný člověk.“

„Já vím,“ opáčila Anna. „A já jsem ho ztratila jen

proto, že jsem mu nevěřila.“

Edwina vyšla z komnaty a zavřela za sebou potichu

dveře. Za pár minut se vrátila s miskou vývaru,

chlebem a kusem sýru. Anna však dokázala pozřít jen

pár soust. Navzdory Edwininu přesvědčování a hlasu

vlastního těla, které jí hlásilo, že má velký hlad. Byla

příliš sklíčená, než aby se dokázala pořádně najíst.

Harington vypadal důvěrně známě a zároveň i

trochu jinak, než jak mu utkvěl ve vzpomínkách.

Simon projížděl hlavní bránou a rozhlížel se s

napětím kolem sebe. Dlouhá nízká alžbětinská stavba

s černými trámy a bílými stěnami stála uprostřed polí

a koupala se v letním slunci.

Vypadala, jako by na ni vůbec nepůsobil zub času,

ale přesto se od té doby, kdy tady Simon naposledy

pobýval, odehrála spousta věcí. Pohádal se s otcem a

vytáhl odtud do války. Nyní se vrací starší a mnohem

zkušenější, než když odcházel. Viděl hrůzy, které by

žádný soudný člověk nechtěl za celý život spatřit,

udělal věci, jaké by nejradši nikdy neudělal. Zakusil

žár bitvy a chlad ztracené lásky. A neochotně si teď

musel přiznat, že potřebuje otcovo rozhřešení.

Fulwar Greville vykulhal na nádvoří, aby ho

přivítal. Celý dům už bzučel radostným očekáváním.

Rozkřiklo se, že se Simon vrací domů, a všichni

chtěli vidět, jak se otec se synem opět setkají.

Vkládali obrovské naděje do toho, že se oba zase

usmíří. Fulwar měl od přírody divokou povahu a po

odloučení od syna se stal ještě výbušnějším a

nevypočitatelnějším.

Simon seskočil z koně a zůstal stát. Dlouhou dobu

se na sebe s otcem jen dívali. Pak Simon promluvil:

„Otče?“

Fulwar po něm střelil pohledem zpod svého

huňatého obočí. „Vypadáš nemocný, chlapče. Co ti

schází?“

Simon se zasmál. „Také tě, otče, zase rád vidím.

Jak se daří tobě?“

„Nemohu si stěžovat,“ zavrčel Fulwar a pak

probodl Simona dlouhým pohledem. „Jsem zdravý a

moji synové zůstali naživu.“ Pak jeho obličej

potemněl. „Bylo to zlé, synu?“ dodal vážně.

„Příšerné,“ opáčil stručně Simon a následoval otce

po chodníčku do sluncem zalité zahrady. Pod

podkleslými větvemi staré jabloně tam stála dřevěná

lavička. Simon si vzpomněl, jak po té jabloni coby

malý kluk šplhal, a najednou ho přepadl hluboký

stesk po všem, co se od té doby změnilo.

„Takže,“ usedl Fulwar ztěžka na lavičku. „Proč jsi

přijel? Čekal bych, že se vydáš přímou cestou na

Grafton, když jsi tam tak dlouho nebyl. Muž

potřebuje domov, aby se zotavil z hrůz války.“

Pak se Fulwar odmlčel. Zahlédl totiž, jak se Simon

zatvářil. „Fairfax mě povolal do Londýna,“ oznámil

jeho syn. „Čeká mě tam spousta práce. Jsem už

vlastně na cestě,“ zaváhal. „Jak to vypadá, na Grafton

se jen tak nedostanu.“

Fulwar si znechuceně odfrkl. „Pcha! Do Londýna!

Zbláznil ses?“ obrátil se zprudka k synovi. „Nesnaž

se mě obalamutit. Tohle nemá nic společného s tvou

prací. Jde o tvou manželku – a o králův poklad.“

Simon pokrčil rameny. Svůj hněv a zármutek sebou

vláčel po dlouhé měsíce bojů. Neopouštěly ho ani v

nejkrutější řeži. Znovu a znovu myslel na tajemství,

které před ním Anna zatajila, a na příšerné následky,

které svým rozhodnutím tenkrát v Braden Forest

způsobila. Nakonec mu dítě svěřila, ale když už bylo

téměř pozdě. Plál hněvem a rozhořčením, že se na něj

neobrátila dřív. Kterou ženu by napadlo, že by její

manžel mohl ublížit dítěti? S takovým nedostatkem

důvěry se nehodlal smířit.

Ale přesto, když viděl, jak Anna toho dne klesla k

zemi, měl pocit, že se zastavil svět. Hodinu po hodině

sedával u jejího lůžka a navzdory smutku bojoval s

pokušením zatřást s jejím bezvládným tělem a dát

průchod vzteku nad tím, co jim všem udělala. Na

druhou stranu však cítil i hlubokou úctu k tomu, jak

se obětovala.

Princezna byla v bezpečí. Malvoisier byl mrtvý.

Ale zaplatili za to příliš vysokou cenu.

Když ho Fairfax povolal do boje, téměř se mu

ulevilo. Utíkal před Annou, ale přesto se mu před ní

utéct nepodařilo. Její obraz ho doprovázel na každém

kroku, nezlomně a neodbytně, za každé situace, i při

nejkrvavějším boji. Snažil si toho nevšímat,

vystrnadit ji ze své mysli, ale přicházela ho strašit i ve

snech. Simon se pak probouzel smutný a osamělý.

Jeho žhavý vztek se nakonec přetavil v chladnou

odtažitost, kterou zamkl hluboko ve svém srdci, a

když dostal z Graftonu dopis, že se Anna probrala z

bezvědomí, hodil ho nemilosrdně do ohně.

Nyní hleděl na otce s předstíranou lhostejností, ale

ve vnitřnostech se mu opět rozhořel spalující hněv.

„Moje právoplatná manželka se mi neodvážila

svěřit život bezbranného dítěte,“ zavrčel. „Takovou

ženu žádný muž nepotřebuje.“

Rozhostilo se hluboké ticho, tíživé jako poslední

okamžiky před prudkou bouří, než rozčísne oblohu

klikatý blesk. Simon cítil, jak vzduch jiskří napětím, a

připadalo mu, že slunce zakryl těžký černý mrak.

Ptáci stále zpívali, stromy šelestily v lehkém větru a z

domu se ozývalo rachocení nádobí a štěbetání

kuchtíků připravujících pohoštění na oslavu jeho

příjezdu. Simon však ty zvuky vnímal z obrovské

dálky. Dokázal se soustředit jen na otce. S

nevyhnutelnou jistotou věděl, že se schyluje k bitvě,

vedle níž budou jejich dřívější třenice a neshody

působit jako nevinné přetahování malých dětí.

Tenkrát jenom trénovali, ale teď se utkají s plnou

silou. Simon zatajil dech.

„Kristepane!“ zařval Fulwar tak hlasitě, že všechno

ztichlo a pak ve vzduchu zaduněla ozvěna jeho

mocného hlasu. „Copak jsi tak pitomý, chlapče?

Zplodil jsem snad naprostého idiota? Nikdy bych

tomu nevěřil, ale zdá se, že se mi to opravdu

podařilo!“

„Otče –“ začal Simon, ale jeho otec se dostal do

ráže a nešlo ho zastavit.

„Máš za manželku nejkrásnější, nejloajálnější,

nejstatečnější a nejobdivuhodnější ženu v celém

království, a přesto jsi tak hloupý, že ji od sebe

svévolně odháníš!“ zahřímal Fulwar. Předtím se

trochu uklidnil, ale nyní nabral jeho hlas opět na síle.

Z nedalekého buku se zvedlo s poplašeným

pleskáním křídel hejno ptáků.

„Takže ty chceš mít manželčinu důvěru!“ udeřil

Fulwar zprudka pěstí do opěradla lavičky. „Co jiného

podle tebe tenkrát v tom lese dokázala? Předala ti do

péče bezbranné dítě! Komu jinému věřila, že ho

odevzdá bezpečně otci? Komu jinému než tobě?“

Simon se zakabonil. Už dávno nebyl mladík, který

by se bál otcových nekontrolovatelných výbuchů. A i

když mu tichý vnitřní hlas napovídal, že Fulwar má

možná pravdu, zlobil se natolik, že mu nedokázal

naslouchat.

„Měla se mi svěřit dřív,“ namítl s neochvějnou

pevností. „Měla mi prozradit, že se princezna skrývá

na Graftonu. Nikdy se neměla pokusit propašovat to

dítě za mými zády do bezpečí.“

„Nesmysl,“ vypálil zprudka Fulwar a procítěně

zaklel. „Plnila jen tajnou povinnost, kterou na ni

naložil její umírající otec!“

„Přesto mě podvedla,“ sevřel Simon pevně rty.

Rozhodně svému otci nepřizná, co se v něm skutečně

odehrává. Jak doufal, že ho Anna bude milovat stejně

jako on ji – natolik, aby se mu svěřila s nejtěžšími

břemeny, největšími tajemstvími a nejobtížnějšími

rozhodnutími. Opravdu v to pevně doufal a trpké

zklamání, které mu jeho manželka připravila, mu

zlomilo srdce.

„Máš hlavu plnou nesmyslů,“ prohlásil Fulwar

krátce. Pak se k svému synovi zprudka otočil.

„Odpověz mi na jednu otázku a odpověz mi na ni

upřímně. Kdyby za tebou Anna před svatbou přišla a

pověděla ti, že ukrývá na Graftonu princeznu

Elizabeth, co by se stalo potom? Vrátil bys dítě králi?

Opravdu bys to udělal?“

Simon otevřel ústa k odpovědi, ale pak se zarazil.

Chystal se plamenně prohlásit, že by samozřejmě

dostál svým zásadám a poslal Elizabeth do Oxfordu.

Chtěl se ohradit, že by měl v sobě alespoň tolik cti,

aby udělal, co považuje za správné, a ne co se od něj

politicky očekává. Cosi ho však umlčelo, jakýsi

zlomek pochybnosti. Poprvé se nad celou záležitostí

zamyslel bez matoucích emocí, které v něm Annina

zrada vzbuzovala. Kdyby za ním přišla, ne v kritické

situaci přímého ohrožení, ale za poklidného bílého

dne, a sdělila mu, že za hradbami Graftonu se nachází

králův nejdražší poklad, mnohem hodnotnější než

obyčejné peníze či stříbro, předal by dítě skutečně

otci? Nebo by usoudil, že tuhle záležitost mohou

zvážit jen jeho političtí vůdci, a poslal by princeznu

Cromwellovi do Londýna, aby učinil rozhodnutí on?

V hlavě mu začaly klíčit pochybnosti. Už si nebyl

tak jistý. Bez nejmenšího zaváhání věděl, že by dítě

nikdy nepoužil ke svému osobnímu prospěchu, ale

postavit se proti výslovným rozkazům svých generálů

by bylo něco jiného. Chtěli by si princeznu nechat a

použít ji jako nástroj proti jejímu otci. O tom nebylo

nejmenších pochybností. Jak Fairfax, tak i Cromwell

zuřili, když se dozvěděli, že poslal dítě bez jejich

souhlasu zpátky do Oxfordu.

Fulwar ho pozoroval. „Tak co?“ vyzval ho. „Jak by

ses tedy zachoval?“

„Vrátil bych ji králi,“ odpověděl Simon nakonec.

„Ano, myslím, že bys to skutečně udělal,“ souhlasil

Fulwar nabručeně. „Ale sám vidíš, že by to pro tebe

nebylo lehké rozhodování. A Anna si nemohla dovolit

podstoupit jakékoliv riziko. Uvědomovala si, že ve

hře je nejenom osud princezny, ale i celá budoucnost

království. Tak tě tohoto obtížného duševního boje

ušetřila.“

Rozhostilo se ticho.

„Alespoň jí připočti k dobrému, že měla odvahu

udělat nejzávažnější rozhodnutí svého života. Ať už

bylo správné, nebo nesprávné, statečně se mu

postavila čelem, a to by jen tak někdo nedokázal.“

Simon neodpověděl. V žaludku se mu stále svíjel

had ledového vzteku, ale cítil, jak se začíná pomalu

rozbalovat. A právě tohoto okamžiku se bál. Bál se,

že jakmile dovolí, aby se rozvinul, pocítí bolest

palčivější, než kdyby ho někdo ťal mečem.

Zároveň však věděl, že Fulwar mu teď nedovolí

zbaběle ustoupit. Zatlačil ho do rohu a neustoupí.

Fulwar si odkašlal. „Jak myslíš, že by se lady Anna

cítila, kdyby nechala to rozhodnutí na tobě a ty jsi

poslal princeznu Fairfaxovi do Londýna?“ zeptal se.

Simon se zadíval na úhledně zastřižený plot ze

zimostrázu podél okrasného záhonu s květinami.

„Myslím, že by mi nikdy neodpustila,“ odpověděl.

„Mýlíš se,“ opravil ho Fulwar. „Odpustila by ti,

protože tě miluje. Zlomil bys jí tím však srdce,“

uhodil opět pěstí do opěradla lavičky tak prudce, až

dřevo zapraštělo. „A teď už od tebe nechci slyšet

žádné nesmysly, chlapče! Máš manželku, která má v

malíčku víc odvahy než celý tvůj batalion

dohromady. Miluje tě a zachránila ti život. A ty tady

sedíš a stěžuješ si, že ti nevěří!“ nadechl se zprudka

nosem. „Pohni sebou a vyraz na Grafton. A až se s

manželkou usmíříš, přiveď ji za mnou, abych jí mohl

pogratulovat k statečnosti a poděkovat jí, že mi

zachránila dva syny,“ prohrábl si rukou husté šedivé

vlasy. „Bez ní bych byl teď pěkně zdrcený!“

Pak pohlédl na Simona zpod staženého obočí. „Ví

vůbec o tom, že jsi tady?“

„Poslal jsem jí zprávu,“ odpověděl Simon.

„Zprávu,“ zařval Fulwar. „Kristepane, chlapče,

opravdu pokoušíš mou trpělivost! Koukej mazat

domů!“

„Jak si přeješ, otče,“ opáčil Simon a postavil se

rozlámaně na nohy. Stále ho bolely pohmožděniny,

které utržil u Naseby. „Promluvím s ní.“

„Ty s ní promluvíš!“ zatvářil se Fulwar

znechuceně. „Já si přeju dědice pro Grafton a

Harington a ty s ní chceš promluvit!“

Simon se rozesmál. „Něčím začít musím.“

Otec se synem na sebe hodnou dobu hleděli.

Všechna ostrá slova, obvinění a nepřátelství se začala

rozplývat. Simonovi spadla z ramen obrovská tíha.

Pominula doba odcizení a opět si byli s otcem blízcí.

Na okamžik se mu dokonce zdálo, že se ho otec

chystá obejmout, pak si však Fulwar odkašlal,

zamrkal podezřele zvlhlýma očima a ochraptěle

prohlásil:

„Zůstaneš u mě na oběd. Lidé nemají cestovat s

prázdným žaludkem.“

S tím poplácal Simona po rameni a Simon věděl, co

tohle gesto znamená. Otec mu dával najevo souhlas

tím nejotevřenějším způsobem, jakého byl schopen.

Víc Simon nepotřeboval.

Horký dlouhý den se chýlil pomalu ke konci, stíny

se prodlužovaly, začalo se ochlazovat a na oblohu nad

Graftonem se vyhoupl úzký srpek nového měsíce.

Anna proseděla téměř celý den v zahradě. Sluneční

teplo a provoněný letní vzduch jí dělaly nesmírně

dobře. Nabírala opět sil a rychle se zotavovala,

protože byla mladá, zdravá a jedla jako nezavřená.

Její duše se však nevzpamatovala a Anna věděla, že

se ani nikdy pořádně nevzpamatuje. Jednoho dne se

se ztrátou Simona smíří, protože jí nezbyde nic

jiného, ale navždy po něm zůstane děsivě prázdné,

bolavé místo.

Když byl teď Gerard Malvoisier mrtvý a jeho muži

pochytaní, vrátil se na panství opět klid a mír. Will

Jackson rychle vyzrál a stal se z něj šikovný vůdce.

Vesničané pod jeho vedením opravovali vypálená

stavení, zvelebovali vesnici a celý Grafton radostně

vzkvétal.

Muna se připravovala na svatbu s Henrym Grevillem, která se měla konat v září na Haringtonu.

Během Anniny rekonvalescence se usmířili, ale Anna

byla ráda, že povinnosti vůči Cromwellovi povolaly

Henryho do Londýna. Těžko by se smiřovala s tím,

jaké štěstí z Muny a Henryho vyzařuje, když její

vlastní leží v troskách. Rozhodně jim ho přála, ale

nepotřebovala ho mít tak přímo na očích. Alespoň do

té doby, než se zacelí její stále čerstvé rány, ne

fyzické, ale duševní.

A také by se jí s Henrym špatně povídalo o

Simonovi. Manželova nepřítomnost ji nesmírně

trápila a připadala si bez něj při každém kroku jako

ochrnutá. Statečně kulhala vpřed, zatínala zuby, ale

svíjela se bolestí.

Anna si přitáhla šál. Stíny dosáhly až k pergole,

kde seděla. Zaslechla, jak se k ní někdo blíží po

štěrkovém chodníčku vedoucím mezi nízkým živým

plotem od vchodu do zahrady. Usoudila, že je to

Edwina – patrně jí jde oznámit, že je hotová večeře.

Od té doby, co vstala z lůžka, se k ní stará chůva

chovala nesmírně ochranitelsky.

Kroky se zastavily a Anna vzhlédla. Srdce jí

poskočilo ohromením, strachem a radostí. Z klína jí

sklouzla knížka poezie. Postavila se.

„Simone!“

Zbrkle se rozběhla po trávníku, aby se mu vrhla do

náruče, ale pár metrů od něj se zastavila. Simon se

neusmíval. V obličeji se mu zračil tvrdý, téměř

nemilosrdný výraz. Byl špinavý, zaprášený po cestě a

nepatrně kulhal. Přes tvář se mu táhla nezhojená

sečná rána po zásahu mečem.

Anně se zastavilo srdce. Zaplavila ji taková radost,

že ho vidí, že se vůbec nepokusila zakrýt své pocity.

Příliš pozdě si uvědomila, že on je nesdílí. Proč by se

měl ostatně radovat? Naposledy se spolu bavili v

Malvoisierově

přítomnosti,

kdy

si

konečně

uvědomila, co všechno svým rozhodnutím způsobila

a jak moc Simona zradila. Neměla čas vysvětlit své

činy, omluvit se, ani ho požádat o odpuštění. Zranění

ji připravilo o možnost ospravedlnit se a pak Simona

povolali do boje a vzdálenost, čas a prožité krveprolití

ho proti ní ještě víc zatvrdily.

Ochable spustila paže, kterými se po něm dychtivě

natahovala.

„Jste v pořádku, madam?“

Choval se nesmírně formálně, s ledovým chladem.

V tmavých očích mu odráželo slunce, ale beze stopy

tepla. Jako by se třpytilo na dvou kusech ledu. Anna

nechápala, že se jedná o stejného muže, který ji držel

v náručí a něžně se s ní miloval.

Hrdlo se jí stáhlo bolestí a Anna ztěžka polkla.

Takže takhle dopadl jejich vztah. Bez usmíření, bez

jediného vřelého slova. Zůstanou uvězněni v

manželství bez lásky a budou se jeden druhému stále

víc vzdalovat. Nedej Bože, aby se ještě začali

nenávidět, pomyslela si s úlekem.

„Už jsem se zotavila, mylorde,“ opáčila škrobeně.

„Děkuju za optání,“ zradil ji maličko hlas. „Jak se

daří vám? Slyšela jsem, že jste utrpěl zranění,“

přistihla se, jak se natahuje starostlivě po ráně na jeho

tváři, a znovu se přinutila spustit ruce.

Simon potřásl odmítavě hlavou.

„Je to jen škrábanec,“ opáčil ležérně. „Je mi líto,

jestli se k vám dostaly přehnané zprávy a zbytečně

vás znepokojily.“

Zbytečně znepokojily. To bylo opravdu příliš mírně

řečeno. Vždyť umírala strachy!

Umřela jsem snad tisíckrát při pomyšlení, že jsem

tě navždy ztratila…

Podívali se jeden na druhého. Najednou se zdálo,

že si nemají vůbec co říct. Každým okamžikem se

mezi nimi prohlubovala bezedná propast.

„Omluvte mě,“ požádal Simon zdvořile. „Urazil

jsem velkou vzdálenost na koni a teď bych ze sebe

rád smyl prach z cesty.“

Odvrátil se. Anna zaváhala. Ještě okamžik, a je

všechno ztraceno. Ještě okamžik, a bude příliš

pozdě…

„Simone, počkej!“

Simon se zastavil, napůl se obrátil, ale nevykročil k

ní. Propast se ještě víc rozevřela. Anna pochopila, že

je na ní, aby ji překlenula. Byla to ostatně ona, kdo se

zpronevěřil jeho důvěře.

„Musím si s tebou promluvit,“ vypálila překotně.

„Simone, prosím…“

Simon si zajel rozčileně rukou do vlasů. „Nemohlo

by to počkat, Anno? Opravdu mám za sebou dlouhou

cestu a jsem velice unavený –“

„Ne,“ odmítla Anna. „Nemohlo by to počkat.“

Alespoň ji oslovil křestním jménem. Možná má ještě

šanci…

„Prosím, vyslechni mě,“ požádala úpěnlivě. „A

když budeš potom chtít, můžeš se ke mně obrátit zády

a už se nikdy nevrátit.“

Simon si zkřížil paže na prsou. Tvářil se sice

zdvořile, ale stále chladně.

Anna dostala příšerný strach. S bolestivou

námahou si odkašlala. Když promluvila, nepoznávala

vlastní hlas. Zněl stejně, jako když se po dlouhých

týdnech poprvé probrala z bezvědomí.

„Princezna Elizabeth…“ zasípala. „Slyšela jsem,

žes ji poslal králi.“

„To je pravda.“

Anně se vyřinula z koutku oka velká slza. Rychle si

ji otřela hřbetem ruky. Proklínala se, že je tak slabá a

chce se jí plakat dojetím.

„Děkuju,“ zašeptala. „Doufám, že jsi tím proti sobě

nepoštval své nadřízené.“

Simon se pobaveně ušklíbl. „To už nějak přežiju,“

opáčil lehkým tónem.

Stále zůstával stát na místě. Ani o krok se k ní

nepřiblížil. Anna horečnatě pátrala po správných

slovech, aby ho zadržela. Moc dobře viděla, že se

chystá k odchodu. Pak pochopila, že musí odhodit

veškerou hrdost, přestat cokoliv předstírat a povědět

mu čistou pravdu.

„Simone,“ pravila. „Chci, abys věděl, že jediný

důvod, proč jsem se tak bránila našemu sňatku, bylo

vědomí, že tě jednoho dne budu muset zradit,“

odmlčela se. Simon ji teď s napětím poslouchal.

Upíral na ni tak upřený pohled, že by se nejradši

propadla do země.

„Věděla jsem, že až král požádá, abych splnila

povinnost, kterou jsem převzala po otci, budu tě

muset oklamat,“ natáhla k němu ruku a pak ji zase

spustila, když spatřila kamenný výraz v jeho obličeji.

„Bála jsem se, že toho jako tvoje manželka nebudu

schopna.“

„To už jsem pochopil,“ opáčil Simon velice tiše.

„Bylo mi to jasné celou dobu. Ale v ničem mi to

nepomohlo, když ten okamžik nadešel,“ povzdechl si.

„Vzala sis mě, a přesto jsi přede mnou úmyslně

zatajila, že skrýváš na Graftonu královu dceru.“

Anna v jeho hlase zaslechla hluboký zármutek.

Otevřela ústa, aby mu všechno vysvětlila, ale Simon

jí neposkytl příležitost.

„Nerozumím jedné věci, Anno,“ zadíval se jí do

očí. „Co sis myslela? Že zneužiju princeznu stejně,

jako se o to pokusil Malvoisier?“ vyhrkl pobouřeně.

„Nechám uvěznit nevinné dítě? Za jakého netvora mě

považuješ, že jsi přede mnou zatajila její přítomnost?“

Anně opět vytryskly slzy. Měla jen jedinou

příležitost a hrozilo, že ji pokazí. „Omlouvám se,“

pronesla procítěně. „Přiznávám, že když jsem tě

poprvé po dlouhých letech potkala v táboře, vůbec

jsem ti nevěřila. Stáli jsme na opačných stranách. Byli

jsme nepřátelé. Jak jsem ti mohla povědět pravdu?“

„Ale později – když už jsme byli manželé –

bláhově jsem si myslel, že jsem získal tvou důvěru.

Tvrdila jsi, že si mě vážíš,“ zazněl Simonovi v hlase

hněv smíšený s úzkostí. „Dokonce jsem byl takový

blázen, že jsem si začal namlouvat, že mě miluješ.“

„Milovala jsem tě, Simone.“ A stále miluju. Anně

se vybavily noci, kdy ji držel pevně v náručí a ona se

cítila naprosto spokojená a v bezpečí.

„Nic jsem ti neprozradila, protože jsem tě nechtěla

postavit před nepříjemné rozhodnutí,“ přiznala a

promnula si čelo. Slunce ji pálilo v uplakaných očích.

„Nikdy jsem si nemyslela, že bys nechal princeznu

uvěznit,“ zašeptala upřímně. „Stejně jako jsem si

nikdy nemyslela, že bys ji využil k politickým

účelům,“ sepjala ruce. „Nedokázala jsem se však

smířit s představou, že by ses mohl cítit povinován

předat ji svým nadřízeným v Londýně. Tím by se

změnil celý průběh války. Král by byl nucen uzavřít

za nevýhodných podmínek mír a dítě by se stalo

nástrojem politiků –“ Odmlčela se. Viděla, že její

objasňování k ničemu nevede. Simon se nadále tvářil

naprosto skepticky.

„Nejedná se o nic jiného než o otázku důvěry,“

opáčil nesmiřitelně. „Dělily nás odlišné zájmy. Od

samého počátku. A ty ses na mě obrátila, až když ti

nic jiného nezbývalo. Teprve když ses musela

rozhodnout přímo mezi Malvoisierem a mnou,“

upozornil chladně. „A to nepovažuju za zrovna velký

kompliment.“

V Anně se cosi zlomilo. Pomalu zavřela oči a pak

je zase otevřela. „Nemá cenu dělat věci ještě horšími,

než jsou ve skutečnosti,“ vyštěkla. „Možná není moji

důvěru snadné získat, ale zavolala jsem tě, když jsem

potřebovala tvou pomoc, Simone Greville. Bez

jediného zaváhání. V okamžiku, kdy jsem se musela

rozhodnout, jsem se obrátila na tebe a ty jsi mě

nezklamal,“ probodla ho pohledem. „Klidně můžeš

tvrdit, že nás k sobě nic nepoutá, já ale nikdy

nezapomenu, co jsi pro mě udělal, a budu ti za to do

smrti vděčná. A nikdy také nezapomenu, jak jsi seděl

den za dnem u mé postele. Edwina tvrdí, že jsi

odmítal jíst i spát. Takže nějaké pouto mezi námi

musí existovat, i když je možná příliš pozdě,

abychom ho opět navázali.“

Nakonec jí došel dech a zůstala jen stát, oči upřené

na Simona. Simon její pohled opětoval. Anna už

začala propadat zoufalství, že jí nikdy neodpoví, ale

pak zahlédla, jak se mu pohnulo cosi v obličeji. Cosi,

co téměř připomínalo pobavení. Simon na okamžik

vypadal tak, jak si ho pamatovala ze starých dobrých

časů.

„Můj otec tvrdí, že jsem si vzal za manželku

nejkrásnější, nejvěrnější, nejodvážnější a nejpo—

zoruhodnější ženu v celém království,“ prohlásil. „A

přesto mi připadáte, madam, občas jako dračice.“

S tím k ní přistoupil a vzal ji za ruce. Anna se

rozechvěla po celém těle.

„Bojuju za to, v co věřím,“ zašeptala.

„A věříš také v nás?“ stiskl jí Simon prsty.

„Ano,“ odpověděla Anna pevně a zhluboka se

nadechla. „Věříš v nás však také ty?“

Simon se na chvíli odmlčel.

„Věřím, že se nikdy nedokážeme osvobodit jeden

od druhého, Anno. Zachránil jsem ti život. Tím ses

stala navždy mou.“

Anna se opět zachvěla. Stejná slova jí šeptal první

noc, kdy se spolu milovali.

„Když přijde na tohle, já jsem zase zachránila

tvůj,“ upozornila a pohlédla mu do očí. „Malvoisier

mě zasáhl kulkou, která byla určena pro tebe.“

„To je pravda,“ usmál se Simon nepatrně. Anna se

ještě víc rozechvěla.

„Takže jsme vyrovnáni,“ zašeptala.

„Patříme navždy k sobě,“ prohlásil Simon. Nyní se

usmíval už úplně zřetelně.

Pak ji popadl do náruče tak rychle, že se Anna

nezmohla na odpor. Vášnivě ji políbil. Dal jí tím

gestem najevo vášeň, odpuštění i požehnání. Když ji

konečně pustil, lapali oba po dechu.

„Nikdy tě už nenechám samotnou,“ vydechl jí

Simon do úst.

Anna se k němu s bušícím srdcem přitiskla. „To

opravdu nedělej,“ požádala ho šeptem. „Další

odloučení bych nesnesla,“ opřela se mu bradou o

rameno. „Nesmírně se za všechno omlouvám.“

„Chápu,“ ujistil ji Simon něžně. „Soptil jsem sice

hněvem, ale teď chápu tvé chování.“

„Vždycky budu podporovat královu věc,“ sdělila

mu Anna otevřeně. „Je jenom čestné, abys o tom,

Simone, věděl. Ať už se stane cokoliv, nemohu se

postavit proti našemu požehnanému monarchovi. Ale

tvůj otec měl pravdu, když říkal, že budoucnost

musíme založit na spojenectví, ne na boji. A já tu

budoucnost chci strávit s tebou.“

Simon ji vzal za ruku, dovedl ji k lavičce, posadil ji

a usedl vedle ní. „Král odstoupil,“ oznámil jí. „Pevně

doufám, že přijme naše požadavky. Upřímně si přeju,

aby už nedošlo k žádnému krveprolití.“

„Stále existují tací, kteří baží po jeho životě,“

upozornila Anna.

Simon ji vzal pevně kolem ramen. „Já k nim

rozhodně nepatřím, lásko. Jen jsem bránil práva

prostého lidu proti tyranii. Teď netoužím po ničem

jiném, než abych se mohl usadit a začít žít v míru,“

usmál se na ni. „A zplodit dědice Graftonu a

Haringtonu,“ dodal uličnicky. „Můj otec mi to dal za

úkol.“

Anna se k němu přitulila. „Myslíš tedy, že naše

manželství bude fungovat, Simone Greville?“

„Řekl bych, že ano,“ políbil ji Simon do vlasů.

„Pokud budeme důvěřovat jeden druhému.“

„Já ti důvěřuju,“ ujistila ho Anna. „Miluju tě.“

Simon ji znovu políbil, s nesmírnou něhou. „A já

miluju tebe, Anno Grevilleová. Právě proto jsi mě

dokázala tak hluboce zranit. Kdybych tě nemiloval,

nebral bych si tvé činy tak k srdci.“

Anna si přitiskla jeho prsty ke rtům. „Nechtěla

jsem ti ublížit. Moc mě to mrzí. Nikdy si neodpustím,

co jsem ti způsobila.“

„Zapomeň na to,“ políbil ji Simon do dlaně.

„Všechno jsme si vysvětlili a teď si musíme odpustit.

Ublížili jsme jeden druhému, ale nyní začínáme nový

úsek našeho života. Všechno nepříjemné patří dávno

minulosti.“

Anna se k němu přimkla.

„Když jsem slyšela o té bitvě, měla jsem hrozný

strach,“ zlomil se jí hlas. „Bála jsem se, že tě už nikdy

neuvidím a nebudu ti moct říct, jak moc tě miluju.“

Simon jí vtiskl polibek do vlasů. „A já jsem v

hloubi duše věděl, že musím přežít, abych se vrátil

domů. Pohánělo mě přání dát vykvést naší lásce.“

„Domů,“ zopakovala Anna, pozvedla hlavu z jeho

ramene a podívala se na šedivé zdi Graftonu, které je

obklopovaly. „Je to tedy pro tebe tvůj domov,

Simone?“

„Od téhle chvíle ano,“ potvrdil její manžel.

Anna vyskočila z lavičky, popadla ho za ruku a

vytáhla ho na nohy. „V tom případě musíš jít se

mnou,“ zavelela naoko přísně a vyrazila s ním k

domu.

„Kam tak pospícháš?“ podivil se Simon.

Anna se na ně zářivě usmála. „Musíme zplodit

dědice Graftonu a Haringtonu. Potvrdit naše

spojenectví. Začít budovat společný domov.“