Nicola Cornicková

PERFEKTNÍ SPOLEČNICE

Překlad Zita Daňová

Milá čtenářko,

jistě už netrpělivě očekáváte další ze záhad ve

steepwoodském opatství, abyste se dozvěděla něco

dalšího o markýzovi ze Sywellu a jeho zmizelé mladé

manželce. Tento příběh prochází celou sérií a je

jakýmsi pojítkem mezi jednotlivými příběhy. Ten

dnešní se jmenuje Perfektní společnice a jeho

autorkou je Nicola Cornicková.

Druhou historickou romancí na tento měsíc je

Zlaté opojení od Debry Lee Brownové, s níž už jste se

jako s autorkou letos setkaly v lednu, takže už možná

tušíte, že půjde o příběh z americké historie.

Krásné zážitky z četby a slunečné jaro Vám přeje

Váš Harlequin

Nicola Cornicková

PERFEKTNÍ SPOLEČNICE

HARLEQUIN®

Čas jen pro mé

Amsterdam • Atény • Budapešť • Hamburk

Londýn • Madrid • Milán • New York

Paříž • Stockholm • Sydney

Tokio • Toronto • Varšava

Název originálu: A Companion of Quality

První vydání: Mills & Boon, 2001

Překlad: Zita Daňová

Odpovědný redaktor: Růžena Skálová

© 2001 by Harlequin Books S.A.

© For the Czech Republic edition by Arlekin – Wydawnictwo

Harlequin Enterprises Sp. z o.o., Warszawa 2003

Vydavatel: Arlekin – Wydawnictwo Harlequin

Enterprises Sp. z o.o., Warszawa

Tento titul vychází v edici Historická romance

ISSN 1730-3664.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci celého

díla nebo jeho částí v jakékoliv podobě.

Tato kniha je vydána po dohodě s Harlequin Enterprises II

BV.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv

podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela

náhodná.

Znak firmy Harlequin i znaky všech edičních řad jsou

chráněny ochrannou známkou.

Cover: Studio Q, Warszawa

Sazba: Sdružení MAC s.r.o., Praha

Tisk: LITOGRAFIA ROSÉS, S. A. Barcelona, Spain

CENA 115 Kč / 138 Sk

ISBN 83-238-1154-7

Steepwoodské skandály

Kniha čtvrtá

Když zhýralý markýz ze Sywellu získal v kartách

steepwoodské opatství, zvolil si jeho původní majitel,

hrabě z Yardley, smrt. A teď se zasloužil o další

skandál, když se oženil s dívkou z nižší společenské

třídy, která je tak mladá, že by mohla být jeho

vnučkou! Po krátké době mladá markýza beze stopy

zmizela a očekává se, že se objeví další skandál, i

když nikdo netuší, jak bude překvapivý.

Čtyři vesnice v okolí steepwoodského opatství

jsou na nohou, nejen kvůli záhadám na opatství

samém, ale také díky událostem, které se v nich

začnou dít…

PRVNÍ KAPITOLA

Listopad 1811

Lewis Brabant se zamyšleně obrátil k oknu. Bylo

temné a zasmušilé stejně jako jeho duše. Ještě před

pár dny byl pokoj zalitý sluncem a omamnou vůní,

kterou přinášelo moře. Dnes v pochmurném

listopadovém odpoledni visely na obloze temné

mraky a po okně se roztěkaly těžké dešťové kapky.

Jejich úmorné rytmické bušení mu dunělo v hlavě a

ještě zhoršovalo jeho mizernou náladu, která už i tak

byla pod psa.

Kolikrát ho napadlo, že bez moře nedokáže žít.

Teď ta chvíle přišla a on žije dál, jako by se vůbec nic

nestalo.

Vytrvale pozoroval nekonečné vodní cesty na

okenní tabuli, na níž se dešťová spoušť slévala; hleděl

na ně s takovým zaujetím, jako by na jejich směru

závisel jeho život. Pokaždé udiveně zamrkal, když

náhlý poryv větru změnil jejich rytmus i směr a hodil

na okno nový příval vody, ta se nečekaně rozprskla a

v mžiku všechny pravidelné dráhy zrušila.

Opřel hlavu o studené sklo a zavřel oči. I v té

halasné plískanici slyšel vzdálený hukot moře. Zasnil

se. Ani nevnímal, že do pokoje kdosi vstoupil.

„Nevypadáš moc šťastně,“ usoudil jeho přítel,

když k němu Lewis otočil překvapenou tvář. „Netěšíš

se domů?“

Lewis se znovu zamyšleně podíval k oknu, hustý

liják ho teď neúprosně bičoval, ale ani hlasité úpění

vichru nedokázalo přehlušit věčný příboj mořských

vln.

Stýskalo se mu.

Náhle odtrhl pohled od okna, jako by si uvědomil,

že jeho přítel ještě stále očekává odpověď.

„Kdybych měl na vybranou, nikdy bych moře

neopustil,“ promluvil váhavě. „Domů mě nic netáhne,

dokonce ani netuším, jestli se s tím někdy dokážu

smířit a přizpůsobit se životu na pevnině.“

„Když člověku nic jiného nezbývá…“ dodal hořce

Richard Slater a znechuceně se podíval na svoji nohu,

která nesla následky po komplikované zlomenině.

Zvedl sklenku a ťukl o další, která ještě stála na stole,

až to zazvonilo. „Tak si snad připijeme. Na všechny

nedobrovolně uvězněné na pevnině!“

„Tvoje vězení je docela útulné!“ usmál se Lewis a

rozhlédl se po přítelově pracovně.

„Když chci přežít!“ uštěpačně prohodil Richard.

Nevelká místnost byla obložená dřevem jako

kajuta na lodi a i v chladném podzimním počasí v ní

bylo příjemné teplo. Oheň v krbu vysílal po stěnách

barevné jazyky a zaplavoval pokoj jemným tlumeným

světlem. Kam jen oko dohlédlo, třpytilo se různé

náčiní a nablýskané přístroje, které ještě nedávno

neodmyslitelně patřily ke každé kapitánově plavbě.

„Aspoň mi připomínají, že jsem na tomhle světě

nebyl zbytečně!“ kývl Richard hlavou k naleštěnému

teleskopu. „A moře mi šumí za hlavou. Třeba se tam

jednou vrátím!“

Lewis si prohrábl vlasy a pomalu zvedl sklenku ke

rtům.

„Třeba…“ utrousil zachmuřeně.

„Mně aspoň zůstanou tyhle vzpomínky,“ řekl

Richard a nedbale mávl rukou kolem sebe. „Ale co

zbude tobě? Nechápu, jak se mohl admirál ve

výslužbě usadit v takovém vnitrozemském hnízdě,

jako je northamptonské hrabství. Co zavedlo

oddaného mořského vlka tak proklatě daleko od

moře?“

„Snadné vysvětlení,“ ušklíbl se Lewis. „Zamiloval

se a následoval svou lásku, matka tam žila na svém

panství. Otec si nikdy nestýskal, myslím, že spolu byli

velmi šťastní.“

Lewis přivřel oči a usrkl brandy ze sklínky.

Před očima mu vytanula krásná matčina tvář,

křehká postava, která se doslova ztrácela v otcově

robustním objetí. Otce něžně milovala a on ji

nepřestal pozorně obletovat až do její smrti.

Přejel mu mráz po zádech.

Matka zemřela tak náhle, ještě teď nedokázal té

zprávě docela uvěřit. Otec se s její smrtí nedokázal

vyrovnat nikdy.

Lewis si znovu usrkl brandy.

„Lahodné,“ pochvaloval si. „Francouzské? Snad

ho nepasovali přímo pro tebe?“

„Jak tě mohlo něco takového napadnout?“

potměšile prohodil Richard. „Je to jenom dárek od

přátel.“

„Samozřejmě… dárek od přátel…“ nepřítomně

opakoval Lewis.

Richard k němu překvapeně vzhlédl.

„Nerozmyslíš si to ještě?“ zeptal se, když si všiml

utrápeného výrazu v Lewisových očích.

„Vím, co máš na srdci, ale nemusíš se bát,

nezůstanu ti na krku, i když…“ usmál se potutelně

Lewis, „…i když to brandy je vynikající! Bylo mi u

vás dobře, ale zítra se vydám na cestu. Než se dostanu

do Londýna, a pak ještě den cesty do Hewly.“

„Nepospíchej odtud!“ přemlouval ho Richard.

„Fanny bude smutná, že odjíždíš tak brzy.“

„Své sestře poděkuj, starala se o mě tak pečlivě…“

„Vždycky máš u nás dveře otevřené. Když tě

přepadne touha vyjet na moře…“

„Ach, kde je moře, a kde budu já!“ povzdychl si

Lewis. „Čeká mě tolik starostí se zanedbaným

panstvím, že už teď mě z toho brní hlava. Nebudu mít

čas na svůj dřívější život ani pomyslet!“

Lewis si prohrábl bohatou světlou hřívu a hlasitě si

vzdychl. Náhle se mu tvář vyjasnila úsměvem.

„Ale vy byste mě mohli přijet navštívit! Místa je

na panství dost, a když se vám bude stýskat po práci,

určitě vám nějakou najdu.“

„Ale s radostí. Budeš tam sám mezi tolika

ženami…“

„Máš pravdu. Sestra Lavender, kmotřenka mého

otce a její společnice. Říká se to tak, nebo ne?

Představ si, prý stará panna, která obstarává květiny a

volný čas tráví pletením zimních svetrů.“

„Stará panna? Neměl bys vzít radši nohy na

ramena, hochu? Než se naděješ, budeš pod pantoflem

a není ti pomoci!“ rozchechtal se Richard.

„Úžasná společnost!“ povzdychl si Lewis. „A já

tolik toužím po milé spřízněné duši, která by mě

potěšila láskyplným pohledem aspoň u večeře!“

„A co kmotřenka tvého otce? Když teď Julie

Chessfordová pobývá na Hewly…“ zlomyslně

prohodil Richard. „Ta snad není tvému srdci milá?“

Lewis prudce sevřel rty.

„Julie je na Hewly vítaným hostem. Domnívám se

však, že po tomto místě nijak zvlášť netouží. Na její

vkus je příliš klidné a ospalé!“ odvětil škrobeně.

„Dobře, dobře…“ uklidňoval ho Richard. Příliš

dobře věděl, jakou hlubokou jizvu zanechal v

Lewisově srdci někdejší vztah s Julií. Rád by přítele

přesvědčil, že Julie není hodna ani špetky jeho citu a

obveselil jeho mysl aspoň několika pikantními

historkami, které přivezla Fanny z rozjařeného

Londýna. Z hromady klepů o milostných pletkách

temperamentní vdovy Julie Chessfordové by jich jen

pár stačilo k tomu, aby mu vyrazily dech. Ale bylo

dost nepravděpodobné, že by Lewis ocenil výčet

jejích divokých lásek. Před lety byl Julií doslova

posedlý a ještě dnes byl příliš citlivý na všechno, co

jen nepatrně očerňovalo pověst lady Chessfordové.

„Kdy jsi naposledy viděl otce?“ uhnul Richard od

ožehavého tématu.

„Už je to dost dlouho,“ zamyslel se Lewis. „Asi

tak před šesti lety. Otec byl ještě v pořádku, teprve po

matčině smrti se jeho zdraví začalo zhoršovat.

Poslední záchvat byl velmi zlý, upoutal ho na lůžko a

za pár měsíců velice zchátral. Lavender mi psala, že

se už nedokáže sám o sebe postarat.“

„Jaká je naděje?“ zeptal se Richard.

„Nepříliš velká,“ zakroutil Lewis hlavou, jako by

svým slovům nemohl uvěřit. „Lavender sice píše, že s

její pomocí občas sejde do obývacího pokoje, ale

nikoho nevnímá a nepromluví ani slovo. Je to kruté a

pokořující pro člověka, vždycky tak čilého a

aktivního.“

„Neleží Hewly poblíž steepwoodského opatství?“

vzpomněl si zničehonic Richard. „Takové podivné

místo, říká se, že je prokleté. Můj strýc mi o tom

vyprávěl, býval kdysi dobrým přítelem markýze

Sywella a hraběte Cleeva, ještě než se Sywell zřekl

hazardních her, alkoholu a žen. Od té doby prý s ním

není kloudná řeč!“

Lewis se rozesmál na celé kolo.

„Sywell že by se zřekl alkoholu, a dokonce snad i

žen? Tomu nevěřím!“ odporoval. „Nikdy jsem se s

ním nesetkal, ale skandály ho provázejí od útlého

mládí. Minulé Vánoce se oženil se svou mladičkou

hospodyní. Lavender mi psala, že ho lidé v nejbližším

sousedství málem ukamenovali. Občas mě napadá,

jestli takhle nevyvádí jenom proto, aby se pobavil tím,

jak jeho okolí puká vztekem.“

„Možná ji opravdu miloval. Na tichém venkově se

lidské vztahy utvářejí jinak. Třeba tě také zasáhne

Amorův šíp a budeš na venkově spokojený.“

Lewis propíchl svého přítele ostrým pohledem.

„Ledaže by se ta žena podobala mé poslední lodi!“

pronesl uštěpačně.

„Neohrožené?“ vyzývavě se zasmál Richard.

„Měla snad nějaké přednosti, o kterých nevím? Pokud

je mi známo, byla to stará vykotlaná kocábka, v jaké

by vyjel na moře leda sebevrah.“

„Nesmysl!“ odsekl Lewis s ironickým úsměvem

na rtech. „Byla elegantní, štíhlá, půvabná, odvážná a

věrná. Nikdy mě nezradila!“ dodal s vážnou tváří.

„Dokud nenajdu ženu, která by jí sahala alespoň po

lopatky, zůstanu svobodný!“

Slečna

Caroline

Whistonová

zavřela

Shakespearovy Sonety, něžně pohladila tmavou

koženou vazbu a hluboce si vzdychla. Ještě nikdy ji

nikdo nepřirovnal k hebkému podvečernímu vánku a

průzračnému půvabu letního dne. A kdyby to

náhodou udělal, utržil by pořádný políček, protože by

hned věděla, že se ji snaží zesměšnit, namluvit jí

nějaké hlouposti, obloudit ji a zneužít. Znala příliš

mnoho příběhů zhrzených guvernantek, které uvěřily

sladkým romantickým lichotkám, a pak trpce litovaly.

Ale bylo by příjemné a moc hezké, kdybych aspoň

jednou,

aspoň

jedinkrát

potkala

muže

tak

romantického a tak okouzlujícího a kdyby se z něho

nevyklubal vypočítavý svůdník a bídný prostopášník,

zasnila se.

Ode dne, kdy před deseti lety nastoupila krušnou

dráhu guvernantky, rozdělila si muže na dvě skupiny.

Prostopášníci a bídní mizerové převládali. Patřili mezi

ně otcové, bratři a další příslušníci mužského pohlaví,

kteří byli spřízněni nebo se nějak znali s mladými

chovankami, o něž pečovala. Považovali se za chytré,

svůdné a žádoucí, domnívali se, že jsou neodolatelní.

Uchylovali se k pochybným intrikám a manévrům,

aby si vyvolenou guvernantku naklonili, mnohdy i k

fyzickému násilí, aby ji přinutili k poslušnosti.

Málokdy měla taková známost delší trvání. Pán dívku

zneužil, a pak ji odkopl jako bezcenný hadr.

O Caroline se zřídkakdy někdo ucházel. Dala si

hodně záležet na tom, aby vypadala jako šedivá myš.

Pečlivě skrývala všechny půvaby, jimiž ji příroda

obdařila. Dlouhé kaštanové vlasy pevně stahovala do

neforemného uzlu, který jí vyzývavě trčel na hlavě

jako homole a vytahoval její obličej do přísného

nesmlouvavého výrazu. Nikdy se nelíčila a oblékala

se do beztvarých dlouhých hábitů nevýrazných barev.

Vypadala jako stará panna; její vzhled byl tak

nepřitažlivý, že nikoho ani nenapadlo hledat pod

nepřístupnou maskou půvabnou a přívětivou bytost.

Chovala se odměřeně a vzbuzovala respekt nejen u

svých chovanek, ale i u jejich rodičů.

„Slečna Whistonová je ostrá jako nůž a ledová

jako ocel. Raději bych políbil hada, než se jí jen

prstem dotkl!“ svěřoval se bratr jedné z jejích

chovanek svému kamarádovi.

Sama nevěděla, jestli se jí ta slova dotkla, nebo ji

potěšila. Chtěla tak vypadat, aby se nemusela potýkat

s mlsnými pohledy svých pánů a odrážet jejich

choutky. Ale přece jen občas zatoužila být půvabnou

svůdnou dívkou, za níž se mužské oči otáčejí. i když

muže, po jehož pohledu by prahla, zatím nepotkala.

Dosud po něm pátrala jenom ve svých snech.

Do druhé skupiny mužů patřili všichni ostatní.

Muži nezajímaví, sobečtí a vypočítaví. Vykukové, tak

jim říkala.

Nebyli sice tak nebezpeční, ale odrazovali ji stejně

jako ti první. Většina z nich v ní viděla levnou

pracovní sílu, která by se dobře hodila do domácnosti

jako kuchařka, uklízečka, pradlena a postupem času

možná snad i řádná poslušná matka jejich geniálních

synů. Sem zařazovala vikáře, učitele, drobné

obchodníky. Chovala se k nim sice zdvořile, ale se

stejným

odstupem.

Nehodlala

vyměnit

dřinu

placeného sluhy za upachtěnou dobrovolnou služku,

honosně zvanou manželka. Příslib snubního prstenu ji

nijak zvlášť nelákal.

Caroline si dlouze povzdechla. Ať obracela své

myšlenky jakkoliv, budoucnost rozhodně nevyhlížela

nijak zvlášť růžově.

Zastrčila knížku do kapsy a vykročila hustým

lesním porostem zpátky na cestu. Ojíněné pavučiny se

jí vplétaly do vlasů, namrzlé chumáče trávy křupaly

pod nohama.

Roztřásla se zimou.

To byl ale nápad vyrazit si na ranní procházku v

plesových šatech, pomyslela si roztrpčeně.

V posledních dnech se pořádně ochladilo. Přes den

sice slunce ještě příjemně hřálo, ale v noci už přišly

první mrazíky, země byla prochladlá a větve stromů

zbělely jinovatkou.

Dobře mi tak, peskovala se, kdybych si oblékla

zimní kabát, jak se sluší a patří na procházku

podzimním lesem, obula si pořádné boty, a kdybych

poslechla svůj rozum a nestrašila mi v hlavě nějaká

hloupá romantika, nemusela jsem teď drkotat zuby.

Tenké střevíčky propouštěly vlhkost, dlouhé

sametové šaty s hlubokým dekoltem prokřehlému tělu

příliš tepla nedodaly. Caroline se schoulila do sebe a

dýchala si na prochladlé ruce.

Už když se ráno oblékala, tušila, že je to pořádná

ztřeštěnost. Ale šarlatová barva šatů tak dobře ladila k

jejím kaštanovým vlasům a paprsky vycházejícího

slunce tak teple hřály do okna, že nedokázala odolat

pokušení.

Velmi nepraktický dárek, pomyslela si nevděčně.

Kdyby mi ta dáma věnovala teplé boty nebo rukávník,

užila bych je víc. Asi netušila, že se dostanu leda tak

do pustého lesa za ranního kuropění.

Ale sluší mi, moc mi sluší! přesvědčovala se. Kdy

já si můžu obléknout takové přepychové šaty a

vypadat jako dáma? Jako třeba Julie? Jenom když mě

nikdo nevidí. Můžu to zkusit v noci, než se dostanu

do postele. Pokud se vůbec do postele dostanu. Nebo

si vyrazit do lesa, když ještě všichni spí. Pokud ovšem

lady

Chessfordová

netrpí

zrovna

nespavostí,

připomněla si hořce.

Když dostala pozvání na Hewly od Julie

Chessfordové, výskala radostí. Konečně nabídka,

která ji vytrhne z jednotvárné a ubíjející práce

guvernantky. Aspoň na čas. S Julií se znaly od dětství,

studovaly spolu nedaleko odtud na Guarding

Academy ve Steep Abbot a dlouhá léta se spolu

přátelily. Caroline neodolala lákavému pozvání,

sbalila pár věcí a odjela na Hewly.

Ale jak hluboce se mýlila. Časům, kdy byly

přítelkyně, nenávratně odzvonilo.

Tenkrát ovšem byla Julie chudou kmotřenkou

admirála Brabanta a Caroline dcerou bohatého

barona. Dokud její otec neprohýřil celý majetek ve

velkolepých zábavách s přáteli a milenkami. Měla

štěstí, stihl to až ve chvíli, kdy už se dokázala postavit

na vlastní nohy. Utopil panství v dluzích a zemřel

žalem. Caroline bylo sedmnáct.

Jak se situace obrátila. Juliin otec mezitím rychle

zbohatl v obchodě, Julie se stačila provdat za

bohatého hraběte a ovdovět. Její přítelkyně je teď

bohatá vdova a ona chudá guvernantka, která se musí

živit vlastníma rukama.

Julie hned po příjezdu vyvedla Caroline z omylu.

Nepozvala ji na panství jako přítelkyni, ale nabídla jí

práci společnice.

Caroline překousla zklamání a práci přijala.

Domnívala se, že to bude přece jen snazší než

vychovávat rozmazlené, svéhlavé ratolesti v bohatých

rodinách.

Teď toho litovala.

Společnice byl jenom vznešený název pro

prachobyčejnou

služku.

Julie

byla

rozmarná,

náladová, panovačná, hysterická. Rozdávala práci ve

dne v noci a často jí dávala najevo, že chudé holce

nezbývá nic jiného než poslouchat. Zneužila jejich

dávného přátelství a Caroline pochopila, že nejen

mezi muži jsou zdatní vykukové.

Julie teď byla stále nervóznější, chodila po Hewly

jako šelma, která číhá na svou kořist. Varovně syčela

na každého, kdo se jí nevhod natrefil do cesty.

Nenáviděla strýcovu nemohoucnost, a jak se jeho stav

zhoršoval, stoupala i Juliina rozmrzelost. Postrádala

rušné návštěvy, chyběla jí zábava, čajové dýchánky,

nové známosti. Ale přece jenom nenašla odvahu

pořádat veselé večírky v domě ticha a bolavého

smutku. Sloužící na Hewly chodili kolem admirálova

pokoje po špičkách a potajmu si šeptali, že se

nedožije prvního sněhu. Hewly už dávno nebylo tím

veselým místem jako dříve. Nemoc admirála Brabanta

ležela na celém panství jako temný stín.

Ticho rozčísl povědomý zvuk.

Caroline sebou trhla. Uvědomila si, že stojí

uprostřed lesní cesty a její šarlatové šaty nápadně září

v temné zeleni. Dusot koňských kopyt se nesl po

zmrzlé cestě jako ozvěna a neodvratně se k ní

přibližoval. Okamžik váhala a vzápětí se znovu

vnořila do lesní houštiny. Netoužila po tom, aby ji v

této časné ranní hodině někdo přistihl, jak se sama

toulá lesem v takovém nezvyklém oblečení. Bůhvíco

by si o ní pomyslel, ať je to kdokoliv. Rozhlédla se

kolem sebe a spatřila polorozpadlý srub, kam se za

bouří uchylovali dřevorubci. Zapomněla na zimu, bez

rozmýšlení stáhla z nohou nepohodlné střevíčky a

vystřelila k chatě. V té rychlosti si ani nestačila

uvědomit, jak je země ledová. Opatrně za sebou

zavřela dveře a celá udýchaná se opřela o mohutný

trám u okna. Očima bezděčně jezdila pohledem po

stropě a bočních stěnách, jako by se chtěla ujistit, že

sešlá barabizna její vpád přežije. Sklouzla pohledem k

oknu a naskytl se jí nečekaný výhled.

Ze zatáčky se vynořil jezdec na koni, ze své

pozorovatelny ho měla jako na dlani. S úlevou

vydechla; tenhle muž nevypadal jako nějaký

prostopášník. Zasněný pohled, ušlechtilá tvář, bujná

světlá kštice mu padala do čela. Elegantní černý kabát

splýval koni po bedrech, hnědé semišové kalhoty a

vysoké kožené boty nesly stopy prachu dlouhé cesty.

Kdo to může být? vrtalo Caroline hlavou.

Za celé tři měsíce, kdy pobývala na Hewly,

nepotkala v této pustině ani človíčka. A teď neznámý

jezdec na koni, který přijíždí z bůhvíjaké dálky.

Je to nějaký venkovan na cestě za svými

příbuznými?

Nebo

za

obchodem?

Rozhodně

nevypadá, že by si vyjel jen tak halabala na projížďku

lesem, uvažovala Caroline. Je to nějaký nenápadný

venkovan, který se chce někde usadit. Střední výška,

střední postava, žádná zvláštní pozoruhodnost,

dokončila Caroline své hodnocení. Taky by to mohl

být zasněný poeta, který hledá inspiraci pro své nové

romantické básně a vychutnává si čerstvé ráno a

klidnou samotu stejně jako já, napadlo ji, když si

vzpomněla na sbírku básní v kapse.

Tiše se zasmála vlastním hloupým představám a

bez hnutí čekala, až přejede. K jejímu zděšení však

muž příliš nespěchal. Seskočil z koně, přetáhl mu

uzdu přes hlavu a pomalým krokem se loudal přes

cestu na lesní pěšinu.

To snad ne! zhrozila se Caroline. On jde sem,

panebože, vyžeň mu z hlavy všechny myšlenky na

odpočinek v této chatrči! modlila se v duchu.

Muž poplácal koně po hřbetě, jemně mu přejel po

nozdrách, otevřel dlaň a kůň vděčně slízl tvrdou

kůrku. Bylo to krásné zvíře, šedobílé zbarvení,

majestátní držení hlavy, temné zářivé oči plné lásky.

Muž k němu tiše promlouval a kůň oddaně visel na

jeho rtech a s uspokojením naslouchal konejšivému

hlasu. Pozorně opětoval pánův krok, trochu kulhal a

Caroline se snažila rozpoznat, jestli je zraněný, nebo

jenom unavený. Natahovala hlavu, jak jen to bylo

možné, aby dohlédla až na kopyta, ale bála se víc

pohnout, aby se neprozradila.

Prozradila ji myš. Přeběhla jí po holé noze tak

nečekaně, že sebou Caroline škubla, zvířila suché listí

na udusané zemi a vyplašila bažanta. Ten zuřivě

zaskřehotal a divoce vyrazil z křovisek k obloze. Kůň

se vyděšeně vzepjal na zadní a překvapeného muže

téměř srazil k zemi.

Caroline polekaně vyběhla ze dveří, okamžik

civěla na to, co způsobila, ale vzápětí se

vzpamatovala a zacouvala zpátky. Hned věděla, že už

je pozdě. Její šarlatové šaty udeřily do temné zeleně

jako zuřivé plameny.

Muž zvedl hlavu a vykročil za přízrakem.

Caroline se rozbušilo srdce jako na poplach.

Rozum jí říkal, že je zbytečné dál se skrývat, že ji

zahlédl, a nemá tedy smysl předstírat, že je

neviditelná. Měla by mu vyjít vstříc, usmát se,

omluvit se a tvářit se, že je naprosto normální pobíhat

za bílého dne v plesových šatech po lese.

Ale udělala naprostý opak.

Otočila se, zahlédla díru v protější stěně, hbitě se

do ní nasoukala a prolezla do hustého křoví a trnitých

ostružin. Nohy se jí třásly, vlasy se propletly s

hustými větvemi, šaty se zachytily v ostrých trnech,

nemohla udělat ani krok. Najednou zaslechla praskot

větví a spršky drobných kamínků odletujících od

pádných kroků. Propadla panice. Vyškubla se ze

zajetí křovisek, slyšela, jak látka zapraskala, ale

nevšímala si toho.

Snad mě nepronásleduje, roztřásla se. Vypadal tak

bezelstně, tak neškodně.

V hlavě jí vířila jediná myšlenka: Utéct!

Ale už nestačila domyslet kudy a kam. Někdo ji

pevně chytil za ruce a sevřel zápěstí takovou silou, že

ji donutil, aby se k němu otočila.

Vyplašeně mu pohlédla do tváře. Pohled modrých

očí ji zasáhl jako blesk. Tvrdý, temný a divoký jako

rozbouřené moře. Byl to jen okamžik, kdy si

vzájemně hleděli do očí, ale Caroline okamžitě

vyloučila zasněného básníka, který hledá inspiraci pro

své rýmy.

Cítila, jak se jí podlamují kolena, jak ji ovládá

strach. Snažila se vyprostit z jeho sevření, ale muž ji

držel tak pevně, že se nedokázala pohnout. Pak

zahlédla, jak mu zacukalo v koutcích, v očích mu

pobaveně zajiskřilo a tváří mu prolétl záblesk smíchu.

„No, pytlák asi nejste!“ prohodil jízlivě. „To se mi

ulevilo.“ Přitáhl si ji k sobě blíž, zvedl jí bradu a

provokativně si prohlížel její tvář. „Je to rozhodně

půvabnější setkání, než jsem v této končině

očekával.“

Caroline se mu snažila vytrhnout, ale marně. Stáhl

ji k sobě tak snadno, jako by mu vůbec neodporovala.

„Ale ale, snad mi nechcete uprchnout dřív, než se

dočkám nějakého rozumného vysvětlení. Netušil

jsem, že se v Hewly brouzdají křehké víly v ranní

rose.“

Caroline ho propíchla osvědčeným přísným

pohledem, ale tentokrát nepřinesl žádaný účinek.

„Nebo mi snad chcete namluvit, že jste zabloudila

v lese cestou z plesu? A kam se zatoulal váš kavalír?

Opustil vás v takové pustině?“

Caroline zrudla vzteky.

„Co si to dovolujete? Co si o mně myslíte?“

durdila se.

„Že jste líbezná lesní nymfa, která mi padla

rovnou do náruče!“ smál se na celé kolo. Objal ji v

pase a přitiskl k sobě. „Děláte chybu, když si…“

Další slova jí zůstala viset na rtech, muž je zavřel

polibkem a pak dalším a ještě dalším.

Caroline oněměla. Údivem, že se mu tak snadno

podrobila, úžasem, že se jí to dokonce líbí. Zavřela

oči a krotce spočívala v jeho náruči, dokud neodtrhl

rty od jejích.

Zalapala po dechu, vytřeštila oči a otevřela ústa.

„Chtěla jste snad něco říct?“ zeptal se s něžným

úsměvem.

Znovu otevřela pusu, ale nedokázala ze sebe

vypravit ani slovo.

Lehce jí přejel rukou po rozevlátých vlasech a s

obdivem si ji prohlížel. Jeho pohled se zastavil u

bosých nohou.

Pořádně ji zábly. Teprve teď si to uvědomila.

Plesové střevíčky zůstaly kdesi v křovinách, nemohla

si vzpomenout, kdy je ztratila.

„Dokonce bosá nymfa!“ podotkl pobaveně.

„Snažila jsem se vám všechno vysvětlit…“ vyjela

prudce.

„Nepokoušejte se zapírat, člověku by už mrzly

nohy v takové zimě!“

„Taky že mi mrznou!“ dodala smířlivějším tónem.

„Opravdu?“ prohodil s úsměvem a znovu si ji

obdivně prohlížel od hlavy až k patě.

Cítila, jak pod jeho pohledem rudne, jak ztrácí

jistotu a klid.

„Chtěla jsem… myslela jsem… neměl byste…

nejsem…“ koktala rozpačitě.

„Samozřejmě!“ ledabyle přerušil její koktání.

„Nelíbilo by se mi, kdybyste si myslela, že jsem vás

políbil omylem, madam!“ řekl zdvořile. „V žádném

případě vás nemůžu nechat odejít s takovou

nesprávnou představou. Dovolte mi, abych vaše

smýšlení opravil.“

Caroline stačila jenom slabě vykřiknout, když ji

znovu strhl do náruče. Přitiskl ji k sobě tak pevně, že

cítila, jak mu pulsují svaly na hrudi, jak rychle tepe

jeho srdce. Něžně jí přejel po rtech a pak je rozevřel k

dlouhému vášnivému polibku.

Caroline se zachvěla vzrušením.

„Políbil jsem tě proto, že jsi krásná, půvabná,

líbezná jako víla. i když víla nejsi!“ zašeptal vášnivě a

znovu s rozkoší vychutnával její rty.

Caroline se chvěla v jeho náruči jako omámená.

Nemohla pochopit, co se s ní děje, nemohla uvěřit, že

něco takového dopustila.

Odtrhla se od jeho rtů a vzepjala ruce proti němu.

Okamžitě ji pustil.

„Poslouchejte mě, aspoň chvíli mě poslouchejte!“

prohlásila rozhodně a natáhla před sebe ruku, aby ho

mohla odstrčit.

Ale on stál na místě a jenom se na ni díval.

„Snažím se vám vysvětlit, že děláte velkou chybu,

sire. Nejsem to, za co mě považujete…“

„A za co vás považuju?“ zeptal se vyzývavě s

vážnou tváří, ale na rtech mu cukal smích, v očích mu

jiskřilo.

Byly temně modré, krásné.

Caroline zmlkla, nenapadlo ji žádné vhodné slovo,

které by mohla nahlas vyslovit.

Okouzleně hleděla do jeho ostře řezané tváře;

nebyla to jemná romantická tvář, jak se původně

domnívala, zračila se v ní síla a odhodlání. A ty

nádherné světlé vlasy, vlnily se po límci, toužila se

jich dotknout, zabořit ruce do té husté hřívy.

Při té myšlence se začervenala.

Usmál se, když si toho všiml.

Uvědomila si, že ji ani na okamžik nepřestal

pozorovat.

Připadala si tak nejistá, nesmělá, ještě nikdy

takový pocit nezažila. Jeho upřený pohled ji vyváděl z

míry.

„Řekla bych, že jste kapitán Brabant!“ vyhrkla po

chvíli rozpačitě. Snažila se vypadat klidně, ale příliš

se jí to nedařilo. „Jsem Caroline Whistonová. Bydlím

teď na panství Hewly.“

Sklopila hlavu a viditelně si oddechla. Konečně to

bylo venku, teď se můžou v klidu rozloučit a odebrat

se každý svou vlastní cestou.

Úsměv z jeho rtů vyprchal, zamračil se a kolem

očí mu vyskočily vějířky drobných vrásek, jak se na

ni zkoumavě zahleděl.

Byl ještě přitažlivější než před chvílí.

Caroline se zastyděla za svou myšlenku.

Je načase, abych se vrátila, pomyslela si. Jestli se

Julie probudila a zjistila, že nejsem po ruce, bude

kolem sebe prskat jedovaté sliny jako rozlícená zmije.

Urovnala si šaty a přejela si rukou po vlasech.

Nechtěla ani pomyslet na to, jak vypadá. Šaty

pošramocené ostrým trním, rozčepýřené vlasy plné

listí, na rtech viditelné stopy vášnivých polibků.

Pane bože, ochraňuj mě, ať se stačím ukrýt dřív,

než mě někdo uvidí, pomyslela si s hrůzou.

„Promiňte, madam, my se známe?“ promluvil

pomalu muž, s pohledem zabořeným do její tváře jako

ostříž. „Nebo jste snad jasnovidka, že víte, kdo jsem?“

Už už měla na jazyku několik ostrých slov, aby mu

připomněla, že se k ní rozhodně nechoval jako k

neznámé ženě, kterou potkal poprvé, ale ovládla se.

Nemělo smysl dál rozpitvávat už tak dost trapnou

scénu.

I když… připustila si Caroline… i když ty vášnivé

polibky se mi vlastně docela líbily. Ale hned se

okřikla.

Proklínala se, že ho nepoznala hned. Měla dost

času, když ho pozorovala z výhodné vzdálenosti, aby

si všimla, jak velice se podobá své sestře. Mnohem

víc času, než když se ocitl v její těsné blízkosti.

Velmi těsné blízkosti, dodala nevesele.

Nemohla pochopit, jak mohla být tak zaslepená.

Taková úžasná podoba. Teď si byla naprosto jistá,

že před ní stojí přímý dědic panství Hewly, Lewis

Brabant. Bývalý Juliin snoubenec…

Otřásla se. Nebyla si jistá, jestli zimou, rozpaky,

nebo nepříjemným zjištěním, že tento muž patřil k

Julii, a kdo ví, jestli nepatří dosud.

Lewis Brabant z ní nespustil oči. V podmračené

tváři se nepohnul ani sval, vypadal jako zkamenělá

socha.

Caroline si uvědomila, že stále ještě čeká na její

odpověď.

„Dosud jsme se nesetkali, sire,“ řekla tiše a snažila

se, aby její hlas zněl klidně a vyrovnaně. „Ale tak

neuvěřitelně se podobáte své sestře, že není možné,

abych se zmýlila. Na panství už vás několik dní

netrpělivě očekávají!“ dodala přiškrceně, protože

měla sucho v krku a stěží artikulovala.

„Aha,“ utrousil kapitán Brabant a probodl ji

pronikavým pohledem.

Měla pocit, že je tím posledním plavčíkem na

kapitánově lodi, který nedbale odflinkl své povinnosti

a teď to pěkně schytá.

„Promiňte, slečno Whistonová, netušil jsem, že

máme na panství tak vzácného hosta.“

Caroline cítila, jak se jí červeň hrne do tváře.

„Špatně jste mi rozuměl, sire!“ opravila ho rychle.

„Nejsem hostem na panství, ale pracuju tam. Jsem

společnicí lady Chessfordové.“

„Prosím? Juliina společnice? Vy?“ protáhl udiveně

kapitán. „To je úžasná novinka!“

Vykročil k ní a ona začala instinktivně couvat.

„Snad se mě nebojíte, moje milá?“ prohodil s

úsměvem. „Nemám v úmyslu likvidovat společnice

lady Chessfordové! Zvlášť tak půvabné společnice!“

dodal škodolibě. „No, zřejmě jsem měl o společnici

lady Chessfordové trochu zkreslené informace.

Ostatně pokládám společnice za poněkud nevhodný a

směšný módní výstřelek!“

„Jak se opovažujete posuzovat tak nehorázným

způsobem postavení společnice?“ vyhrkla rozhořčeně.

„Domnívám se, že spíš vy byste se měl zamyslet nad

svým nevhodným chováním, když jste mě tak záludně

přepadl v lese. Zřejmě jste byl tak dlouho na moři, že

jste zapomněl na slušné vychování!“ skončila

Caroline celá udýchaná svou řeč.

Kapitán Brabant se rozesmál na celé kolo.

„Zřejmě!“ vyrazil ze sebe.

Kolem zúžených očí se seběhly vějířky drobných

vrásek, v opálené tváři svítily bílé zuby. Odhodil si

nepoddajnou kštici z čela a stáhl obličej do vážného

výrazu.

„Kápla

jste

na

ten

pravý

důvod

mé

nevychovanosti, madam. Postrádal jsem něžnou ženu,

která by mě zdokonalovala ve společenských mravech

a naučila zdvořilosti!“ kajícně doznával kapitán.

„Máte pravdu, madam!“ dodal s vážnou tváří, ale hlas

zněl ještě smíchem a v očích mu podezřele jiskřilo.

„Vysmíváte se mi, sire?“ zarazila ho Caroline.

„Chcete mi snad namluvit, že jste trpěl nedostatkem

dámské společnosti? Vaše uvolněné mravy svědčí

spíš o opaku!“ řekla příkře.

Náhle si uvědomila, že si dovolila víc, než je

vhodné pro dívku v podřízeném postavení, a zmlkla.

Může si za to sám, durdila se v duchu. Zbytečně

mě provokuje. A ten nechutný panovačný smích.

Jeho tvář stále nesla stopy nechutného úsměvu,

který Caroline nesmírně dráždil a rozhořčoval.

„Myslím, že už jsme si všechno vysvětlili. Je čas,

abychom se vydali každý svou cestou!“ vysoukala ze

sebe Caroline přiškrceným hlasem.

„Opravdu?“ vytáhl udiveně obočí. „Mám pocit, že

jsme si nevysvětlili vůbec nic. A pak, oba máme

stejný cíl, míří k němu cesta jediná!“

Caroline zaskřípala zuby. To je to poslední, po

čem toužila. Aby ji Julie spatřila přicházet ve

společnosti kapitána Brabanta.

„To tedy ne… to není možné!“ snažila se Caroline

odmítnout.

„Ale ano, je to možné! Dlužíte mi spoustu

odpovědí!“ Lewis ztlumil hlas a naklonil se k ní blíž.

„Například proč jste přede mnou tak bezhlavě

utíkala.“

Caroline se zajíkla jeho blízkostí.

„Promiňte… omlouvám se…“ koktala vyplašeně.

„Co jsem měl dělat, někdo mi neurvale splaší

koně, a pak zbaběle uteče? Takový lotr si zaslouží

trest…“

„Lotr?“ slabikovala Caroline.

„Nemohl jsem vědět, kdo to je. Když už jsem vás

držel v náručí…“

„Zapomeňte na to, sire!“ zarazila ho Caroline.

„Tohle je pravděpodobně vaše!“ nedal se odradit

Lewis. „Máte ráda Shakespeara? Romantické básně?“

„Mám málo času!“ odsekla Caroline, knížku mu

téměř vyrvala z ruky a podrážděně ji zastrčila do

kapsy.

„Na poezii, nebo na romantiku?“ ušklíbl se Lewis

a zvědavě jí hleděl do očí.

Caroline byla rudá vztekem. Šaty se zachytily za

suchou větev, dalo jí práci, než je vyprostila a

neuškubla přitom kus sukně.

„Nenašel by se pohodlnější oděv na procházku do

lesa?“ jízlivě prohodil Lewis, když pozoroval, jak

Caroline vztekle zápasí s křovinami. „I když musím

podotknout, že vám tento zvláštní lesní úbor velice

sluší…“

Caroline ho zpražila ostrým pohledem a vztekle

sevřela rty. Šel jí pěkně na nervy tenhle sebejistý,

neskutečně domýšlivý, nechutně arogantní a odporně

ješitný kapitán.

Proč někam nezmizí a nedá mi pokoj! spílala mu v

duchu. Dávno jsem měla být zpátky, Julie praskne

zlostí! Jak se dostanu nepozorovaně zpátky, když teď

už určitě bude celý dům na nohou! děsila se.

Proklínala kapitána Brabanta, že jí vstoupil do

cesty, proklínala sebe, že se nechala přistihnout v

takové situaci, v hlavě jí strašila představa, jak bude

před očima všech procházet nádvořím v téhle večerní

róbě.

Kapitán Brabant se určitě náramně baví, pomyslela

si zlostně, když zahlédla jeho rozesmáté oči.

„No, myslím, že by se k plesovým šatům hodily

lépe střevíčky než bosé nožky, i když jsou tak

půvabné!“ pronesl s lehkou ironií a zaměřil pohled na

Carolininy nohy, které už byly téměř na kost zmrzlé.

Caroline v duchu zaúpěla.

Modlila se, aby se kapitán propadl do horoucích

pekel i s tím svým zpropadeným úsměvem. Kéž by ho

nikdy nepotkala. Kéž by se vrátila noc, a ona mohla

zrušit ten ztřeštěný nápad, kdy se rozhodla obléknout

na sebe tyhle bláznivé šaty. Kéž by to byl jenom zlý

sen…

Caroline konečně uvolnila zakleslou větev a

napřímila se. Střetla se s Lewisovým pohledem.

Neměla chuť pátrat po tom, co si vlastně myslí.

Sklopila hlavu. Bála se, že by v jeho sebejistých očích

vyčetla, jak hloupě se zesměšnila.

Proč to nemůže být něžný snílek z Juliiných

vzpomínek? uvažovala znechuceně Caroline. Nebo

aspoň starý chvástavý mořský vlk s předčasně

zešedivělými vlasy, whisky po boku a nekonečně

nudnými historkami? Proč je to tak zatraceně krásnej

chlap?

Po očku sledovala, jak přivádí koně, upravuje

sedlo a upevňuje uzdu.

Nádhernej, přehodnotila Caroline svůj vlastní

posudek. Vysoký, dokonalá postava, hluboké oči,

vášnivé rty. Pozoruhodný a velmi přitažlivý. Jak jsem

se mohla tak mýlit? Nedá se zařadit ani do jedné

skupiny. Nezahrávej si s ním, Caroline! napomínala

se. Je to velmi nebezpečný muž.

„Můžeme vyrazit na cestu?“ ozval se náhle Lewis.

„Mám nejvyšší čas!“ houkla popuzeně Caroline.

„Co budete dělat vy, je mi docela lhostejné!“

„Opravdu?“ prohodil potměšile.

Překvapeně k němu vzhlédla. Místo očí poťouchlé

úzké štěrbiny, koutky rtů povytažené potutelným

úsměvem. Nejradši by mu jednu vlepila a smetla

sebevědomý výraz z jeho tváře.

„Já půjdu svou cestou! A vy zase půjdete svou!

Nemám s vámi nic společného! Porozuměl jste mi

konečně?“ rozpálila se Caroline.

„Rozumím docela obstojně!“ zubil se Lewis.

„Mám přirozenou inteligenci!“

„To jsem opravdu ráda!“ zamumlala Caroline a

vykročila na cestu.

Lewis se hbitě sehnul a zvedl ji do náruče.

Caroline zděšeně vypískla.

„Co to proboha děláte?“ bránila se zuřivě.

„Přece nenechám křehkou vílu na pospas

pichlavým trnům a ostrému kamení. Aby si snad

rozedřela něžné nožky?“ chechtal se Lewis.

„Zbláznil jste se?“ zběsile křičela Caroline a

snažila se vymanit z jeho náruče.

„Ani trochu, madam. Víte přece, že nemám

vychování!“ prohodil kousavě. „Nemohla byste aspoň

přestat kolem sebe kopat? Splašíte mi zase koně!“

dodal s neodolatelným úsměvem.

Caroline údivem vytřeštila oči a přestala se

vzpírat. Sotva lapala po dechu.

Takový nevychovanec, neomalený drzoun! soptila

v duchu.

Lewis využil situace a posadil ji na koně.

„Neopovažujte se vyvádět! To dobré ušlechtilé

zvíře vzteklouny nesnáší, mohlo by se vám to

vymstít!“ varoval ji sladce.

Caroline zuřila, ale neodvážila se ani pohnout.

Seděla jako přibitá, nevěděla, jestli mluví pravdu,

nebo si z ní zase jenom tropí blázny.

„Netvařte se tak zoufale!“ obrátil se k ní Lewis.

„Vážně jste si myslela, že vás nechám jít bosou po

ledové cestě takový kus do vesnice?“ dodal jemně.

Pohlédl na ni, v očích nebylo ani stopy po

výsměchu a ironii, po škodolibosti a záludnosti, byla

v nich jen pozorná něha a snad i trochu obdivu.

Sundal kabát, přehodil jí ho přes ramena, pak z

cestovního koše vytáhl teplou houni, Caroline přikryl

a pečlivě jí zabalil holá lýtka a chodidla.

Caroline sotva dýchala, nemohla se vzpamatovat z

jeho pozorné a něžné péče.

„Váš košík, slečno Whistonová!“ zvedl ho ze země

a položil jí ho do klína.

Na dně se krčilo pár osamocených hříbků, které

nestačila při svém úprku vytrousit. Pár se jich

povalovalo kolem cesty, ostatní popadaly někde v

křoviskách a ve vysoké trávě.

Caroline nešťastně pozorovala žalostné zbytky

svého úlovku.

„Mohli bychom je posbírat,“ začal Lewis. „Ale v

těch plesových šatech se vrhat znovu do houští…“

špičkoval rozverně.

Už zase ty hloupé šaty! pomyslela si. Copak mi ten

člověk nikdy nepřestane připomínat, jaká jsem husa?

Copak už nejsem dost potrestaná za svou marnivost?

Pane bože, slibuju, že když se mi podaří vrátit se bez

ostudy, strčím šaty hluboko do skříně a už je v životě

nevytáhnu.

„Jak jste se rozhodla, madam?“ zeptal se Lewis

chladně.

Caroline po něm hodila zlostným pohledem.

„Znamená to ano, nebo ne? V některých vašich

gestech se ještě nevyznám!“ dobíral si ji Lewis.

Kdyby pohled zabíjel, teď už by Lewis určitě

nebyl mezi živými.

„Tak dobře. Pojedeme!“ rozhodl. „Řekl jsem, že

Filip nemůže vystát vzteklouny, ale slušné klidné

odpovědi snáší docela dobře.“

„Filip? Kůň se jmenuje Filip?“ ožila Caroline.

„Tak přece jste neztratila řeč,“ usmál se Lewis.

„Dostal jméno na počest mého strýčka.“

„Na počest strýčka Filipa, který choval vzácná

plemena koní?“

„Znala jste ho?“

„Jenom jsem o něm slyšela vyprávět!“ usmála se

Caroline.

„Byl to obdivuhodný muž,“ podotkl zamyšleně

Lewis a v očích se mu objevil stín. „Rozuměl lidem i

koním!“ zasmál se a veselé ohníčky vytlačily

chvilkový smutek. „Tenhle kůň byl ještě malé hříbě,

ani neměl ještě jméno, když strýc zemřel. Při jeho

pohřbu plakal. Proto dostal strýčkovo jméno.“

„Plakal?“ pohlédla na něho podezřívavě Caroline.

„Copak koně pláčou?“

„Samozřejmě!“ ušklíbl se Lewis. „Když jsou

hodně smutní.“

„Zase si ze mě utahujete?“ zlobila se Caroline.

„Myslím to vážně. Koně mají citlivou duši.

Mnohem víc než někteří lidé.“

Žertoval, ale v očích měl smutek. Byly hluboké a

temné, jako by se v nich skrývala velká bolest.

Caroline se na něho překvapeně podívala.

„Nevěříte mi? Někdy vás o tom přesvědčím.“

Usmíval se, ale jeho myšlenky se toulaly někde

jinde. Daleko, možná kdesi na moři, které musel

opustit, nebo bůhvíkde.

Zaskočil ji.

„Co kdybyste mi pověděla něco o sobě?“ přeskočil

na jiné téma. „Koneckonců budeme žít pod jednou

střechou.“

Caroline to nerada slyšela. Když ji před chvílí tak

vášnivě strhl do náruče, lekla se představy, že denně

budou žít tak blízko vedle sebe. Ale pak se uklidnila.

Nemusí se spolu setkat třeba celé měsíce. On pán, ona

služka, co by je mělo svést dohromady? Jeho zájem

pomine, až si uvědomí její postavení.

„Nebo je to snad tajemství?“ rýpl si poťouchle.

Ano, tuhle podobu Lewise Brabanta už Caroline

znala.

Sebevědomý,

trochu

arogantní,

trochu

škodolibý, s ironickým posměškem kolem rtů.

Projížděli kolem řeky, líně se klikatila v

nesčetných zátočinách, jako by si chtěla odpočinout

od tempa, kterým sjížděla z hor do údolí. Vrby

poslušně skláněly ojíněné větve až k hnědé vodě, aby

se polaskaly s její hladinou a oznámily jí, že si ještě

chtějí užít posledních slunečních paprsků.

Caroline okouzleně sledovala nádherný obraz.

Neměla chuť rušit obdivuhodnou podívanou

nějakým klábosením. A už vůbec ne klábosením o

sobě.

„Nic mi o sobě nepovíte?“ připomněl se Lewis.

„Jsem velmi nezajímavé téma, sire!“ odvětila

chladně Caroline.

„Nikdo není tak nezajímavý, jak předstírá, slečno

Whistonová!“ opáčil Lewis.

„Co chcete slyšet? Vystudovala jsem Guarding

Academy, deset let jsem pracovala jako guvernantka,

teď jsem společnicí paní Chessfordové. Placenou

pracovní silou!“ zdůraznila. „Nic víc, nic míň! To je

všechno!“

Lewis Brabant se na ni chvíli pozorně díval, pak

zamyšleně přikývl.

„Dívka, která se v ranním rozbřesku prochází v

plesových šatech po lese a čte při tom Shakespearovy

Sonety, se mi nezdá nezajímavá. Spíš výjimečná.“

Caroline cítila, jak jí stoupá krev do tváří. „Byla

bych ráda, kdybyste na to zapomněl!“ řekla tiše.

„Jak si přejete, madam. Pokusím se.“

Lewis pečlivě sledoval cestu a opatrně vedl koně

přes výmoly kolem řeky. Přesto si Caroline všimla, že

ji neustále pozoruje.

„Nevzpomínám si, že by s vámi Julie chodila do

školy!“ řekl po chvíli. „Nepamatuju si na vás…“

„Není divu!“ odmrštila ho chladně Caroline. „Ve

stínu Juliiny zlaté záře byly všechny ostatní dívky

neviditelné!“

„Dobře, dobře, změníme téma, když se vám

nelíbí!“ uklidnil ji Lewis. „Ale rád bych si něco

vyjasnil!“ pronesl stroze. „Vy jste společnice Julie

Chessfordové, placená pracovní síla na panství, tedy

něco jako lepší služka, jak mi neustále zdůrazňujete!“

Chladný strohý tón Caroline překvapil.

„Ubezpečuju vás, že beru na vědomí společenské

rozdíly, které mi neustále předhazujete, a respektuju

postavení, které jste si vyhradila. Nehodlám proti vaší

vůli bourat hradby, které jste si kolem sebe vystavěla

a na kterých zřejmě dost lpíte!“

Na okamžik se odmlčel, jako by očekával

odpověď.

„Teď jste spokojená?“ dodal jizlivě.

Caroline skousla rty.

Chtěla jsem to tak, mám to mít, uvažovala. Přála

jsem si zapadnout nenápadně a úhledně do své

společenské přihrádky. Omezit a v zárodku zničit

jakýkoliv jeho zájem o moji osobu. Tak proč je mi

teď tak mizerně? Proč se cítím ukřivděná a ponížená,

když se Lewis chová podle společenských pravidel?

Dělá přesně jenom to, co jsem chtěla. Měla bych být

spokojená.

Ale nebyla. Ticho, které nastalo, jí drásalo nervy.

Přestal ji potajmu sledovat a jeho pohled teď

směřoval někam přes louky a pastviny. Najednou jí

scházely Lewisovy uštěpačné poznámky, ironický

úšklebek kolem rtů a vyzývavý smích v jeho očích.

V tichém a chladném mlčení dojeli k bráně

panství.

Lewis zastavil koně a udiveně zíral na

polorozpadlou

zeď

zarostlou

plevelem

a

neprostupným křovím a prohnilá vrata. V místech,

kde býval sad a zeleninová zahrada, bujela vysoká

tráva, napůl slehlá nedávnými dešti. S rozpaky

obhlížel své zpustošené dědictví.

„Hodně se tady změnilo!“ zabručel Lewis.

Rozvláčně vstoupil dovnitř, jako by se mu ani

nechtělo do tohoto nového nevlídného světa, a upřel

na Caroline zamračený pohled. Snad jí chtěl dát na

srozuměnou, že i ona je jeho nevítanou součástí.

Nebyl to příjemný pohled.

Kdesi v domě odbíjely hodiny deset.

Caroline sebou trhla. Napadlo ji, jak se asi teď

tváří Julie. Určitě už je vzhůru a marně se po ní shání.

Sjela hbitě ze sedla, přehodila přes koňský hřbet

Lewisův kabát a zabalila se do teplé houně.

„Můžu?“ nesměle se podívala na Lewise. „Bude to

tak lepší, nechci vyvolat zbytečnou pozornost. Vrátím

vám ji hned, jakmile se převleču. Půjdu jim oznámit,

že jste tady, sire!“

Vykročila k domu a zem se pod ní zhoupla.

Nevšimla si hlubokého výmolu, který byl zakrytý

uschlým trsem trávy.

Lewis k ní přiskočil a jen tak tak ji stačil zachytit,

aby sebou neplácla na zem. Objal ji v pase a přivinul

ji k sobě.

„Přes všechny vaše námitky se zdá, že osud nás

neustále svádí k sobě, madam!“ zašeptal jí něžně do

ucha.

„Stáje jsou tamhle, sire!“ podrážděně odsekla

Caroline.

Opřela se mu rukama o hrudník a snažila se

vytrhnout z jeho náruče.

Lewis ji držel pevně. Díval se jí do očí a smál se

jako pominutý jejímu marnému úsilí.

„Pamatuju si, kde jsou stáje! Narodil jsem se tady,

jestli si vzpomínáte, slečno Whistonová,“ řekl

rozjařeně a přitiskl ji k sobě ještě pevněji.

Najednou se zahleděl k domu a zmlkl. Ruce mu

klesly podél těla.

Caroline otočila hlavu.

Jedno z oken v patře bylo otevřené a vykláněla se

z něho zlatá hlava.

„Lewisi, ty jsi doma!“ zvolalo sladké zjevení.

„Julie!“

Lewis vyslovil to jméno tak něžně, tak láskyplně,

že se Caroline zatočila hlava závistí.

Upustil uzdu, rozrazil nízkou branku v zahradě,

jako vítr proletěl nádvořím a zmizel v domě.

Caroline zamrkala, aby zaplašila slanou chuť,

která se jí drala do očí, chytila uzdu a loudavým

krokem odváděla šedobílého hřebce do stáje.

Byla jsem guvernantkou a společnicí a zase

guvernantkou a znovu společnicí, brblala si tiše. Julie

se zatím několikrát zasnoubila, vdala se a ovdověla, to

všechno stihla od chvíle, kdy zavrhla Lewise

Brabanta. A přece jeho láska nevyhasla. I kdybych

studovala tisíc let, nikdy se nenaučím zvláštní řeči,

kterou ovládá Julie! zašeptala Filipovi nešťastně do

ucha. A nikdy se mi nedostane takové odměny!

DRUHÁ KAPITOLA

„Caroline, kolikrát jsem ti říkala, abys zacházela s

tou kulmou opatrně!“ ječela podrážděně Julie.

Otočila hlavu k zrcadlu a se zalíbením si prohlížela

prstýnky zlatých vlasů spadajících na ramena.

„Jsi nemotorná jako dřevo u kamen!“ vyjekla

znovu, když ji Caroline trochu zatahala.

Caroline potlačila mocnou touhu připlácnout jí

rozpálené kleště na protivný obličej.

„Smůla! Nejsem dámská služebná! V kudrlinách

nejsem zběhlá. Letty to umí, ta ano, ale já ne!“ řekla

klidně. „Nemělas jí dnes dávat volno!“

„To je ta největší pitomost, kterou jsem udělala!“

rozčilovala se Julie.

„To těžko!“ zabručela Caroline.

„Prosím?“ zeptala se Julie.

Ale nečekala odpověď. Stejně by s ní nesouhlasila.

Kladla otázky a zároveň si odpovídala. Někdy! Když

měla dobrou náladu. Když ji neměla, sypala ze sebe

jednu otázku za druhou, a každá odpověď ji přiváděla

k zuřivosti. Nikdo se o ni ani nepokoušel. Správná

nebo nesprávná, všechny byly špatně. Nikdo nikdy

nezjistil, která je ta správná. Caroline občas Julii

podezírala, že se potřebuje jenom vyřádit. Lidé si za

čas zvykli a přestali ji vnímat.

Teď se Julie už zase usmívala.

„Jak jsem mohla vědět, že si Lewis vybere k

návratu zrovna dnešek?“ dodala líbezně a oddala se

podrobnému studiu své dokonalé pleti.

Zdálo se, že je spokojená.

„Pospěš si, Caroline. Za deset minut je večeře!“

Caroline držela připravený plášť a sledovala, jak

se Julie otáčí před zrcadlem.

Velké modré oči jí zářily z jemné perleťové tváře a

vypadaly tak sladce a nevinně. Pravidelně vykrojené

rudé rty měla svůdně vyšpulené každému vstříc.

Záplava zlatých vlasů spadala v bohatých vlnách na

ramena. Dokonalá štíhlá postava.

Je opravdu krásná, pomyslela si Caroline a spolkla

závistivou touhu aspoň trochu se jí podobat. Bodejť

by nebyla krásná, když se kolem ní od rána do večera

točí aspoň tucet služebných, pohodila vzdorovitě

hlavou. Ale mně by to stejně nepomohlo, povzdychla

si vzápětí. Já mám zase svůj mozek, každá taková

Julie by mi ho mohla závidět! Ale k čemu by ho Julie

potřebovala? uvědomila si náhle. Mozek zřejmě není

to podstatné, řekla si sklesle.

„Vypadám opravdu dobře!“ pochvalovala si Julie.

„Lewis těžko odolá!“ dodala se spokojeným

úsměvem.

Asi má pravdu, napadlo Caroline, když si

vzpomněla na Lewisův zběsilý úprk za Juliiným

mámením. Ani se nemusí příliš namáhat, aby získala

zpátky jeho náklonnost, pomyslela si zkroušeně,

pokud ji vůbec někdy ztratila. Uvědomila si, jak ji to

mrzí a jak by si přála, aby Julie tentokrát neměla

pravdu. Aby Lewis znovu nenaletěl na její hezkou

tvářičku a nepodlehl svůdnému kouzlu Juliiných

půvabů.

Snad proboha nežárlím, zděsila se Caroline. Na

koho? Na toho floutka, který si tak neomaleně

pohrává s city neznámých žen? Který rozdává na

potkání vášnivé polibky a vzápětí běží za jinou? Stála

bych snad o muže, kterému se nedá důvěřovat?

Nestála! odbyla rezolutně dotěrné myšlenky.

Ale moc dobře věděla, že Lewis Brabant

zaměstnává její mysl víc, než kdokoliv předtím.

„Víš, že má Richard Slater sestru? Slečna

Lavender říkala, že je to velmi šarmantní dáma!“

Caroline nevěřila, že slyší svůj vlastní hlas. Nikdy

se nesnížila ke spřádání jakýchkoliv intrik, teď jí však

v hlavě zazvonilo varování, že její řeč nemá k intrice

příliš daleko. Sama nevěděla, proč to vlastně říká.

Chce Julii odradit od nástrah, které chystá na Lewise,

nebo ji jen chce pozlobit, aby jí trochu spadl

hřebínek? Nebo snad chce chránit Lewise?

Nevyznala se v sobě.

Lewis tady dlouho nebyl, co může vědět o Juliině

vypočítavosti a rafinovaných pletichách? rozjímala

Caroline. Když ji poznal, byla to naivní dívenka s

líbeznou tváří a nevinnýma očima. Půvab a nevinné

oči jí zůstaly, ale v povaze se leccos změnilo,

zamyslela se. I když možná nezměnilo, jenom

vytříbilo, ale tehdy jsme měli příliš málo zkušeností,

abychom to dokázali rozpoznat. Lewis Brabant a já

také.

„Kapitán Brabant si určitě našel čas a navštívil

Lyme, než zamířil k nám!“

„No Caroline!“ změřila ji Julie opovržlivým

pohledem. „Nějaká Fanny Slaterová pro mě není

žádná konkurence!“ odfrkla si povýšeně. „Taková

obyčejná ženská! Není na ní nic zajímavého, je přímo

odporně nudná. A pak, Lewis mi dal najevo, jak rád

mě vidí!“ usmála se na svůj obraz v zrcadle.

To je pravda! O tom jsem se přesvědčila na vlastní

oči! rozjímala v duchu Caroline.

Rychle se odvrátila, aby si Julie nevšimla

rozpačitého výrazu v její tváři. Přerovnávala kelímky

na toaletním stolku a pozorovala je tak zarytě, jako by

chtěla rozluštit ukryté tajemství Juliiny krásy.

„Chceš si znovu začít romantický románek s

kapitánem Brabantem?“ zeptala se po chvíli

přiškrceným hlasem.

„Proč ne?“ pohodila Julie ledabyle rameny.

„Aspoň by se v tomhle nudném hnízdě něco dělo!“

usmála se a její obličej na okamžik strnul v nehybné

grimase, jak zkoumala, zda je její nacvičený úsměv

působivý. Prohlédla si zářivě bílé zuby, které zasvítily

v zrcadle, a s uspokojením pokračovala. „Nestojí snad

za to? Lewis je tak nádherný, tak atraktivní! Změnil

se od té doby, kdy jsme se viděli naposledy. Kromě

toho je to moc dobrá partie. Nemám pravdu,

Caroline?“

„Nevím!“ úsečně odpověděla Caroline. „Nejsem

zvyklá přemýšlet takhle o mužích.“

„No to doufám!“ zvolala Julie pohoršlivě. „To by

tak scházelo, aby si obyčejná guvernantka dovolila

pomýšlet takhle vysoko. Abych nezapomněla, dnes s

námi nebudeš večeřet, Caroline!“ dodala zlomyslně.

„Stačí, že se o Lewisovu společnost musím dělit s

jeho sestrou. Taková ufňukaná padavka, jde mi dost

na nervy! Nemám chuť společnost dále rozšiřovat!“

Caroline skousla rty. Musela se ovládat, aby

zadržela pár ostrých slov, která se jí drala na jazyk.

Ale věděla, že práci potřebuje a že polykat urážky a

jedovatosti rozmazlených paniček patří k údělu

guvernantek a společnic.

Ovládla se.

„Bože, jak je ten život na venkově jednotvárný!“

povzdychla si Julie. „Doufám, že Lewis teď trochu

provětrá stojaté vody! Teď nás snad konečně pozvou

Percevalovi, možná dokonce i Cleeveovi…“ zasnila

se Julie. „Říkala jsem ti, že jsem loni potkala

hraběnku ve městě? Byla ke mně tak milá, tak

laskavá. Teď, když jsme sousedé…“

Caroline si pomyslela, že ani Percevalovi, ani

Cleeveovi dosud neprojevili žádné nadšení z tohoto

sousedství, ale mlčela. Několikrát se ve společnosti

Julie setkala s oběma dámami v Abbot Quincey a obě

byly sice příjemné, laskavé, ale žádné pozvání k

návštěvě nenásledovalo. Po několika týdnech Julie

nevydržela a nedočkavě vtrhla do jejich domovů.

Panstvo ji nevpustilo ani do dveří. Sluha ji sice

laskavě, ale důrazně vykázal se slovy, že lady

Percevalová není právě doma. Hraběnka Cleeveová

rovněž nebyla doma.

Caroline se ani neodvažovala nahlas vyslovit, co si

tyto dámy o Julii zřejmě myslí.

Ta nad tím jen mávla rukou a okamžitě začala

spřádat nový plán, jak donutit místní smetánku, aby ji

mezi sebe přijala.

„Dnes ráno jsem slyšela moc zábavnou historku ze

života místní aristokracie, Caro!“ rozzářila se Julie.

„Hádej, co se stalo?“

„Určitě mi to s potěšením prozradíš!“ kousavě

prohodila Caroline.

„Bože, jsi tak staromódní, Caro. Copak tebe

nezajímají ani drby? Taková fantastická zpráva!“

kroutila hlavou Julie. „Všichni byli úplně paf, když s

tím přišel pekařův učedník. Představ si, že markýza

Sywellová utekla!“ odmlčela se Julie a vzrušeně

pozorovala, jak její ohromující informace zapůsobila

na Caroline.

Caroline mlčela. Markýz byl známý prostopášník,

v okolí opatství se o něm mluvilo neustále, a ona si

pamatovala ještě ze školních let, jak každou nedělní

mši kněz hřímal z kazatelny nad jeho bezbožností a

zhýralostí. Dívky pak v pondělí ve škole celé

dopoledne zvědavě rozbíraly povahu jeho hříchů.

Když dostudovala, zapomněla na něho a teď ji zajímal

asi tak jako loňský sníh.

„Tebe to nezajímá?“ ušklíbla se Julie. „Taková

pikantní historka? Všichni předpovídali, že to

manželství špatně skončí. Když on je třikrát tak starý

a blázen k tomu a ona je divná…“

„Divná? Byla divná? Nic takového jsem

neslyšela!“

„Copak si to nepamatuješ? Jak tehdy šafář John

Hanslope odjel do města a vrátil se s dítětem?

Každému se snažil namluvit, že je to jeho kmotřenka,

ale všichni věděli, že je to jeho nemanželská dcera. To

ti řeknu, že jeho manželka se musela hodně zapřít,

když ji vychovala. Tu holku jsem nikdy neviděla,

protože ji vůbec nepouštěli z domu. A pak se

najednou objevila. Vyučila se u nějakého obchodníka

a vrátila se. Na její příjezd si asi nepamatuješ, bylo to

někdy po smrti tvého otce, už jsi byla pryč z

Akademie. Ale určitě jsem ti o tom psala, takovou

novinu bych si nenechala pro sebe.“

„To určitě!“ zabručela tiše Caroline.

„Uvažovala jsem o tom, že bych si markýze vzala,

moc dobrá partie!“ podotkla Julie. „Lehce bych ho

zvládla, všimla jsem si, jak mě hltal obdivnými

pohledy!“ sebevědomě se usmála a zálibně se zhlížela

v zrcadle. „Ale lady Brabantová mě pronásledovala

jako hlídací pes, abych k němu nemohla. Neřekla mu

jinak než zpustlý opilec a starý zhýralec. Jenže pak se

u mě strašně shodil, když se zaměřil na takovou

spodinu – šafářova kmotřenka, taková nuzota!“

Caroline zrudla a zlostně se po ní ohlédla.

„Svůj k svému, říkám já!“ prohodila škodolibě

Julie. „Každý se má držet ve své třídě. Však taky byla

za svou drzost řádně potrestaná!“

„To je snad jejich věc!“ rozhořčeně pronesla

Caroline.

„Jejich věc? Hloupost! Posluhovala mu tak oddaně

se vším všudy, že mu docela ošálila smysly. A když

byl starý Hanslope na smrtelné posteli, využila toho,

že ji markýz litoval. V podstatě ho k manželství

donutila. Skandální!“

„Kam mohla jít? Vždyť nikoho nemá…“

zamyšleně pronesla Caroline.

„To mě nezajímá!“ odbyla ji Julie. „Kdyby

nemířila tak vysoko, nepadala by tak hluboko. Patří jí

to. Troufala si, doufala, že se vdá a do smrti si bude

užívat jako markýza. Taková nula! Bezvýznamná

nicka! Hrnula se nahoru a za svou bezostyšnou

opovážlivost dostala za vyučenou!“

Caroline překvapeně sledovala, s jakou nenávistí a

zlobou o ní Julie mluví. Jako kdyby jí dodnes

nemohla odpustit, že jí téměř před nosem vyfoukla

takovou skvělou partii.

Nebo mi chce dát na srozuměnou, aby mě ani ve

snu nenapadlo napodobit její opovážlivost, napadlo ji

náhle.

„Jmenovala se Louise, ta drzá holka. Ten šafářův

bastard!“ dodala jedovatě. „Není to fantastický

příběh? Vždycky když markýz šokoval okolí nějakou

nestoudností, říkalo se, že už nic horšího nemůže

provést. Samozřejmě že mohl! Vzal si klidně tu

holku! Před očima všech! Ta holka byla zkrátka jen

obyčejná holka, takže budoucnost má zřejmě jasnou,

co jiného by z ní mohlo být!“

Zazvonili k večeři a Caroline si oddychla. Měla

právě

dost

zlomyslných

pomluv

a

jedovaté

nadřazenosti.

Julie se naposledy prohlédla v zrcadle, urovnala si

zlaté kadeře, naladila okouzlující úsměv a vykročila.

„Dnes už tě nebudu potřebovat, Caroline! Můžeš

jít do svého pokoje!“ pokynula majestátně.

Caroline si uvědomila, že Julie nikdy neopomene

dát důrazně najevo, kdo je tady královna, a kdo ta

bezcenná nicka.

Julie vyklouzla ze svého růžového pokoje a

elegantně se nesla po schodech do haly. Caroline se

pomalu vlekla za ní.

Dřevěné schody při každém kroku jemně zavrzaly.

Pocházely ze 14. století, stejně jako celá tato část

domu. Julie tvrdila, že takhle vrže celá ta stará

nepohodlná barabizna a trochu modernizace by jí

neškodilo. Hodlala Lewise dotlačit k přestavbě celého

sídla.

Caroline doufala, že se jí to nikdy nepodaří.

Obdivovala styl a eleganci minulých století a rušily ji

strohé, přísné tvary nového nábytku, kterým Julie

zařídila svůj pokoj.

V hale ještě dozníval gong, zvonil přesně tak

dlouho, aby k večeři stačili dojít i z těch

nejodlehlejších koutů sídla. Admirál si potrpěl na

přesnost a nesnášel, když se lidé loudali k večeři, jak

se jim zachtělo. Dbal na to, aby se u večeře sešli

všichni, sedával v čele dlouhého stolu a po jídle

dlouho s lidmi rozmlouval. Když onemocněl, Julie

tato

pravidla

změnila.

Nestála

o

společnost

podřízených a nevěděla, o čem by s nimi mluvila.

Několikrát je svolala, pokárala je za studené jídlo, za

lajdáckou práci a za neposlušnost. Pomalu se začali

vytrácet od stolu a raději nechodili Julii zbytečně na

oči.

Caroline si povšimla, že služebnictvo je ochotné a

úslužné, ale nikdo je neřídí, neznají rytmus prací, v

domě není žádný řád. Uvažovala, jak se k tomu

postaví Lewis Brabant, a rozhodně by nechtěla být v

kůži těch, kteří pod jeho vedením budou dávat do

pořádku zanedbané panství.

Lewis Brabant bude určitě hodně přísný pán,

pomyslela si.

Lewis stál dole v hale a upíral oči na Julii, která

scházela ze schodů.

Caroline se zatajil dech. Měl tmavý večerní oblek,

vypadal nádherně, moc mu to slušelo. Vysoký, štíhlý,

elegantní. Raději rychle zacouvala zpátky do přítmí

chodby a přála si, aby si jí nevšiml. Ani trochu

netoužila dát mu příležitost srovnávat ji s Julií.

Lewis vykročil Julii vstříc, v očích vřelý cit, rty

zvlněné vzrušením. Vzal jí ruku do dlaní, zvedl ji ke

rtům a něžně políbil. Okouzleně si Julii prohlížel,

trvalo hodnou chvíli, než odtrhl oči od její líbezné

tváře.

„Dobrý večer, Julie!“ naklonil se k ní blíž a téměř

zašeptal: „Vypadáte nádherně, Julie Chessfordová, to

musím přiznat!“

Caroline se zachvěla.

Julie měla pravdu, pomyslela si stísněně. Nemusí

hnout ani malíčkem, a on bude klečet u jejích nohou.

Dokáže si omotat kolem prstu každého. Podlehli

všichni, na které zaměřila svou pozornost. I Lewis

Brabant podlehne.

„Lavender už je v jídelně, ale postrádám slečnu

Whistonovou. Nebude s námi večeřet?“

Caroline nevěřila, že opravdu vyslovil tu větu.

Najednou měla pocit, že ji nohy neunesou, a musela

se přidržet zábradlí.

On se ptá na mě? On se ptá na mě! opakovala si

několikrát za sebou, aby se přesvědčila. Jak by Julie

mohla odpovědět, když mi to sama zakázala.

„Ach, Caro…“ vzdychla Julie procítěně. „Caro už

je jistě ve svém pokoji, je to taková samotářská duše,

nestojí moc o společnost, jak může utíká do tichého

soukromí!“ vykouzlila na tváři oslnivý úsměv.

„Přesvědčovala jsem ji, aby se k nám připojila, ale

odmítla. Pracuje perfektně, ale je tak vážná a

zdrženlivá!“ zavěsila se do Lewise, znovu se líbezně

usmála a dychtivě se mu zahleděla do očí. „Ale teď

chci poslouchat jen tebe. Nemůžu se dočkat, až mi

budeš vyprávět o svých dobrodružstvích, můj

drahý…“

Dveře jídelny se za nimi zavřely.

Caroline byla vzteky bez sebe. Měla chuť pořádně

zadupat na dřevěných schodech, aby Lewis slyšel, že

vůbec nesedí ve svém pokoji, nebo rozrazit dveře,

vletět do jídelny a pěkně od plic povědět Julii, co si o

ní myslí.

Neudělala jedno ani druhé. Skousla rty, potichu

vešla do svého pokoje a třískla za sebou dveřmi.

Cítila se trochu líp.

Většinou

neměla

problém

vyrovnat

se

s

podobnými potížemi. Ale tady na Hewly se jí zdálo

všechno těžší a složitější. Snad to bylo tím, že s Julií

bývaly kdysi přítelkyně, a teď si najednou musela

zvykat na nový vztah – vztah paní a služky. Rozum to

chápal, ale city se nedaly tak snadno přesvědčit. Taky

v ní ožívaly vzpomínky na dětství a na příjemná léta

studia na Guarding Academy. Komplikovalo jí to

život. Najednou nedokázala tak snadno od sebe

oddělit pracovní povinnosti a soukromý život jako

dřív.

A hlavně Lewis Brabant mi komplikuje život,

přiznala si Caroline upřímně. Od chvíle, kdy jsem se s

ním setkala, jsem nejistá. Ztrácím klid a schopnost

ovládat se. Nechci ho vidět, a když se mi vzdaluje,

mrzí mě to. Panikařím, když mě pozoruje, ale

nesnáším obdivné pohledy, kterými zahrnuje Julii.

Proč mě tak zneklidňuje? ptala se sama sebe. Nezáleží

mi na něm. Je mi docela lhostejný.

Shýbla se pod postel a vytáhla starou koženou

brašnu, v níž měla uložené své nejcennější poklady.

Zlatý náhrdelník a brož, které jí dala matka, když

umírala. Otcovy kapesní hodinky po dědečkovi na

dlouhém zlatém řetízku. A balíček dopisů, které jí

posílala Julie, převázaný koženým řemínkem.

Tolik let si dopisovaly, i když nepravidelně.

Jakmile se Julie vdala a odstěhovala se ze Steep

Abbot, odmlčela se. Ale když ovdověla, znovu se

ozvala. Juliiny dopisy byly docela zábavné, plné

drobných postřehů a klepů z míst, kde prožila

nejhezčí roky svého života. Snad proto si je stále

schovávala, připomínaly jí mládí.

Caroline rozvázala balíček a prohrabovala se v

dopisech, před očima jí přebíhaly hustě popsané

řádky.

… teď když jsi pryč, moje nejmilejší Caro, je život

na Hewly tak nudný. Lady Brabantová je ta nejlínější

osoba na světě, nechodí do společnosti, tak musím

sedět v domě. Jak si mám najít manžela? Nejspíš

lapím Andrewa, i když je to ten nejhloupější mužský,

jakého jsem kdy poznala, chodí na lov, na ryby a

mlčí. Mlčí, mlčí, mlčí! Jako by byl němý!…

Ale klidně se s ním vzápětí zasnoubila, brblala

Caroline.

Lewis je doma z Oxfordu, četla Caroline v dalším

dopise. Chce být básníkem, je velmi romantický,

lokny mu padají až na ramena a oči má stále zasněné,

pořád recituje verše. Bylo by docela zábavné zamotat

mu hlavu, aby se do mě zamiloval. Romantická láska,

co bych si mohla přát víc? Třeba by se konečně naučil

psát dobré verše. Možná že to zkusím. Určitě si

pamatuješ na paní Taperleyovou. Už je jasné, že

otcem jejího dítěte je markýz Sywell. Chlapec je celý

on, jako by mu z oka vypadl. Lady Brabantová si

dává velkou práci s tím, abych se s markýzem

nesetkala, ale já bych ho strašně ráda lapila!…

A tak dále a tak dále, povzdychla si Caroline. Plné

stránky klepů a Juliiných plánů na bohaté vdavky.

Nejdražší Caro, musím ti napsat ohromnou zprávu.

Lewis mě požádal o ruku. Není to úžasné? Je do mě

zamilovaný až po uši. Za pár týdnů odjíždí na moře a

přeje si, abychom se zasnoubili, než odjede. Je

přesvědčený, že admirál nebude proti zásnubám nic

namítat. Neumím si představit, co tady budu dělat, až

odjede… Budu mu věrná a věrná a věrná a budu na

něho jenom čekat a čekat a čekat! Umluvila jsem ho,

aby naše zásnuby zůstaly tajné. Zatím to nemusí

nikdo vědět, co když potkám někoho zajímavého.

Minulý týden jsem potkala Huga Percevala, je to

náramný fešák…

Caroline složila balíček dopisů a zamyšleně si

pohrávala s úzkým řemínkem. Viděla Lewisovy

rozzářené oči, když sledoval Julii.

Zračila se v nich jenom touha, nebo to bylo něco

víc? přemítala. Byla v nich láska? Lewis Julii stále

miluje, blesklo Caroline hlavou. A Julie to ví.

Píchlo ji u srdce.

A využije toho! I když ji nevede k tomuto muži

cit, ale jeho postavení, moc a bohatství, uvědomila si

Caroline. Julie tak vlastně smýšlela vždycky, napadlo

ji, ale nikdy jsem si toho moc nevšímala. Dřív mě to

nezajímalo, dřív ne…

Přivřela oči a viděla ho znovu. Jak stojí v hale,

hluboké modré oči nedočkavě upřené k Julii,

nepoddajná kštice světlých vlasů mu spadla do čela,

když se sklonil a políbil Julii ruku.

Všechno se v ní sevřelo. Vůbec se jí nelíbily

Juliiny plány, jak polapit Lewise Brabanta.

Znechuceně nacpala staré dopisy do kožené brašny

a zastrčila tašku pod postel, aby neměla minulost na

očích.

Lewis Brabant byl zřejmě první muž, jehož si Julie

tak snadno osedlala. Vzápětí však odjel a Julie

přenesla svůj zájem na staršího bratra, kterého měla

po ruce. Toto zasnoubení už netajila, byla pevně

rozhodnuta stát se paní Brabantovou stůj co stůj.

Andrew byl po ruce, a co víc – prvorozený syn, dědic

panství. Jaká příležitost! V jednom dopise se Caroline

svěřila, že admirálovi a jeho ženě se budoucí svazek

příliš nezamlouvá, ale Andrew je tak zamilovaný, že

si to rozhodně nedá rozmluvit.

Juliiny plány tehdy zhatila nemoc. Andrew i jeho

matka podlehli infekční horečce, která řádila v okolí

Hewly. Julie příliš dlouho netesknila. Přijala nabídku

Jacka Chessforda, Andrewova nejlepšího přítele, a

vdala se. Jack byl pohledný, bohatý, a Julii se

konečně splnil dlouholetý sen. Stala se váženou lady

Chessfordovou, postoupila do vysoké společnosti a

odjela s ním do Londýna. Ve víru společenské zábavy

na Caroline zapomněla. Znovu se ozvala, až když se

Jack zabil při jedné bláznivé jízdě v kočáru. Stýskala

si, že stačil utratit skoro všechny peníze a že jí

pravděpodobně nezbude nic jiného než se vrátit

zpátky ke svému strýci a skoro tchánovi na Hewly. O

Lewisovi už nepadlo ani slovo. V dalším dopise přišla

nabídka, aby se stala její společnicí. Lewis přišel

znovu na přetřes, když dorazila zpráva, že skončil

svou plavbu oceánem a vrací se zpět na Hewly.

Caroline se otřásla. Konečně pochopila Juliin plán.

Čekala na vhodnou příležitost, a ta teď přišla. Julie

ji rozhodně nehodlá promarnit, povzdechla si.

Nelíbilo se jí to. Bolestně se jí dotklo, že Julie chce

Lewise Brabanta začlenit do svých plánů bez jeho

vědomí. Pobouřilo ji to, i když si sebevíc namlouvala,

že takoví muži, jako je Lewis Brabant, si podobný

osud zaslouží. Pohrávala si s myšlenkou varovat

Lewise před Juliinými spády, ale nakonec ji zavrhla.

Přece k němu nemůže přijít a otevřeně mu vysypat do

tváře, že Juliiny úmysly jsou nečestné, že jsou

motivovány pouze touhou po společenském postavení

a bezstarostném pohodlném životě.

A co když se mýlím? Co když se v Julii opravdu

probudila láska? napadlo ji. Jak bych se jí pak mohla

podívat do očí, kdybych ji takhle očernila. Jak bych se

mohla podívat do očí Lewisovi?

Zatajila dech. Bylo těžké si představit, jak v její

přítomnosti Julie s Lewisem lehkomyslně flirtuje, ale

bylo mnohem těžší připustit si, že mezi nimi existuje

opravdový něžný cit.

Toto poznání ji zaskočilo.

Co mě to vůbec napadlo? spílala si.

Vstala a začala prudce rázovat po pokoji.

Lewis Brabant je domýšlivý a ješitný mizera, o

kterého vůbec nestojím, opakovala si hlasitě a chodila

sem tam, jako by jeho podobu chtěla navždy vyhnat z

hlavy. Pán na Hewly není nic pro mě! Je stejný jako

všichni ostatní! Laškuje na potkání s cizími dívkami,

protože se domnívá, že si může dovolit všechno ke

služkám, jako jsem já. K ubohým guvernantkám, k

takové nule a nuzotě, k takové lůze, jak by

nezapomněla podotknout Julie.

Nemá smysl se tím zabývat a hotovo! napomenula

se důrazně. Konec!

Ale nebylo snadné zbavit se pocitů, které

prožívala. Na mysli jí vytanuly jeho žhavé polibky a

vášnivé objetí. Ovládaly celé její tělo a ležely na srdci

jako kámen. Propadala podivné náladě, kdykoliv se v

její představě vynořily jiskřivé modré oči a potměšilý

úsměv na rtech. Nikdy netušila, že je schopna

podlehnout takové depresi, v jaké se teď tak náhle

ocitla. Namlouvala si, že to způsobila únava, málo

spánku a spoustu dalších povinností, které se v

poslední době tak nakupily. Dobře však věděla, že to

tak není, že její neklid a podivné nálady vyvolal

příchod Lewise Drabanta. Někdo zaklepal na dveře.

Caroline prudce otevřela a málem srazila k zemi

malou drobnou postavičku. Za dveřmi vykukovala

vyděšená tvář paní Priorové, která jen tak tak stačila

uskočit. Na Hewly byla snad odjakživa, vychovala

všechny Brabantovy děti, a sotva odešla na

odpočinek, povolali ji do domu zpátky, aby jim

pomohla pečovat o nemocného admirála.

„Promiňte, slečno Whistonová, že vás ruším,“

omlouvala se paní Priorová. „Mohla byste mě na

chvíli zastoupit u pana Brabanta? Není mu dnes moc

dobře, nerada bych ho nechala samotného.“

„Samozřejmě!“ přisvědčila ochotně Caroline.

Caroline se s paní Priorovou brzy spřátelila,

pomáhaly si navzájem a občas si vylily i své vlastní

stesky. Jednou se Caroline svěřila, že Julie je taková

bezcitná cukrová panenka, která není k ničemu a

svého kmotra by nejraději poslala rychle do hrobu,

aby se nemusela zatěžovat jeho nemocí. Caroline

polilo horko, když si uvědomila, že má možná pravdu.

„Jenom se trochu najím a uvařím si čaj, přepadla

mě únava, asi bych usnula, kdybych se alespoň na

chvilku neprošla…“ omlouvala se stará chůva.

„Jen si klidně odpočiňte,“ uklidňovala ji Caroline.

„Julie mě dnes nepotřebuje, mám dost času.“

Už si zvykla, že každý den trávila pár hodin u

lůžka nemocného, aby si paní Priorová trochu

oddýchla. Střídala se s Lavender, neboť Julie se

odmítla na této službě podílet. Prohlásila, že se nehodí

pro její citlivou duši, aby se trápila nad lůžkem

umírajícího.

Lavender a Caroline se střídaly v předčítání

povídek o dalekých plavbách a zámořských

dobrodružstvích. Nevěděly, jestli je admirál vnímá,

nebo ne, důležité bylo, že se v jeho očích rozhostil

klid, kdykoliv zasedly k jeho lůžku. Dokázal celé

hodiny ležet s očima otevřenýma, hledět ke stropu bez

jediného pohybu, beze slova. Jako by soustředěně

poslouchal. Nikdy však nedal najevo, jestli rozumí,

jestli vnímá, jestli ho to těší. Promluvil jen zřídka a

jeho slova nedávala příliš velký smysl. Když se cítil

dobře, vstal z postele, prošel se po zahradě a pak se

usadil v křesle v obývacím pokoji. Jeho oči těkaly z

místa na místo, jako by se snažil zjistit, kde je a co

tady vlastně hledá. Pak se zvedl, a to bylo znamení, že

se chce vrátit do svého pokoje. Nikdy nedal najevo,

jestli poznává tváře nejbližších, jestli ví, že je doma a

že o něho pečují. Bylo těžké smířit se s myšlenkou, že

z takového silného aktivního muže zůstala jenom

troska.

V pokoji nemocného panovalo přítmí, na stolku u

postele hořela jen jedna svíce. Admirál ležel v posteli

bez hnutí, vyhublé kostnaté ruce spočívaly na

přikrývce, oči měl zavřené. Nebylo poznat, zda spí,

nebo jenom odpočívá, jenom jeho sípavý dech

prozrazoval, že ještě žije.

Caroline se posadila na židli vedle postele, vzala

do rukou knížku, otevřela ji v místě, kde nechala

záložku Lavender, a začala tichým hlasem číst.

Po chvíli sebou vyděšeně trhla a otevřela oči.

Knížka se jí svezla do klína, hlavu měla opřenou o

křeslo. Nemohla uvěřit, že zničehonic usnula, ale

určitě chvíli spala, protože svíce uhořela o pořádný

kus.

Dveře se náhle otevřely.

„Netušil jsem, že se s vámi setkám tady, madam!“

ozval se nečekaně za jejími zády známý hlas.

Caroline vyděšeně vyskočila. Domnívala se, že se

vrací paní Priorová, hlas Lewise Brabanta ji vylekal.

Stál nad ní jako socha, vysoká vzpřímená postava,

hlava se mu ztrácela ve tmě. Všimla si, že má stále

ještě na sobě večerní oblek a v ruce drží sklenku

brandy.

Ještěže mě nepřistihl, jak tady spím, pomyslela si a

tou představou se celá roztřásla.

„Ach sire… ano,“ koktala celá nesvá. „Paní

Priorová si potřebovala chvíli oddechnout, ale vypadá

to…“ zmateně uvažovala, jak je to asi dlouho, co

odešla.

„Nemusíte se hned tak děsit,“ chlácholil ji Lewis,

„jedna služka v kuchyni se trochu zranila, paní

Priorová ji ošetřuje!“ usmál se. „Vystřídám vás,

můžete zajít do obývacího pokoje za mou sestrou a

paní Chessfordovou.“

Vyhlídka na setkání s Julií Caroline příliš

nenadchla.

Lewis si ji zpytavě prohlížel, až se lekla, že svou

myšlenku dala příliš najevo a Lewis ji dokázal vyčíst

z její tváře.

„Nenutím vás být v jejich společnosti!“ řekl

omluvným tónem a zahleděl se smutně na spícího

otce. „Paní Priorová mi říkala, že mu dnes není příliš

dobře,“ řekl tiše a znovu se podíval na Caroline.

„Myslím, že spal, když jsem mu četla,“

odpověděla trochu váhavě a cítila se poněkud

provinile, když si připomněla, jak hanebně usnula u

lůžka nemocného. „Dnes celý den proležel, ale někdy

je schopný i krátké procházky, vzpomíná na staré časy

a pronese i pár slov…“

Uvědomila si Lewisův pronikavý pohled a

odmlčela se. Znervózňovalo ji, jak ji napjatě sleduje.

„Strávila jste s mým otcem hodně času,“ prohodil

Lewis zamyšleně. „Děkuji vám, slečno Whistonová.“

Caroline se neklidně ošívala a připadala si hloupě.

Nebyla zvyklá, že jí někdo děkuje za práci, kterou

udělala. Sice starost o admirála nepatřila k jejím

povinnostem, ale ona ráda vyšla vstříc paní Priorové a

Lavender.

„Paní Priorová je velmi oddaná služebnice,“ řekla

nejistě, „ale i ona si potřebuje občas oddechnout.

Kdyby ji někdo nezaskočil, strávila by tu čtyřiadvacet

hodin denně. Pravděpodobně by jednoho dne padla

vyčerpáním.“

„Nezměnila se. Když jsme byli malí, taky nad

námi bděla ve dne v noci jako věrný anděl strážný.

Nikdy neodpočívala, nikdy nebyla unavená, nikdy na

nás nekřičela, nikdy nebyla netrpělivá!“ přívětivě

pronesl Lewis a na rtech mu kmitl lehký úsměv, jako

by mu před očima prolétly vzpomínky na bezstarostné

a šťastné dětství. Z jeho tváře zmizelo tvrdé odhodlání

a mihl se v ní romantický snílek dávných let.

Obrátil se ke krbu, udělal pár kroků a prohrábl

oheň. Odraz probuzených plamenů se roztančil po

temných stěnách.

Caroline se zničehonic zatočila hlava, zašátrala

rukou ve vzduchu a hledala nějakou blízkou oporu.

Lewis si toho všiml. Přiskočil k ní a zachytil ji do

náruče, aby neupadla.

Celá se rozechvěla, když ucítila jeho ruce na svém

těle.

„Podezřívám vás, že jste zmeškala večeři,

madam!“ zašeptal jí Lewis do ucha a přivinul ji blíž k

sobě. „No, co mi na to povíte?“ zvedl jí bradu a

starostlivě pozoroval, jak zbledla. „Posaďte se,

přinesu vám něco k jídlu!“ řekl něžně. „Abychom

brzy nemuseli volat doktora Pettifera i k vám!“ dodal

škádlivě.

Caroline vnímala jeho doteky, které působily

nesmírný zmatek v jejím těle, cítila, jak jí hoří tváře,

jak se v ní probouzí podivné chvění, které stoupá až

do mozku. Zatočila se jí hlava a podlomila se jí

kolena.

Lewis ji pevně sevřel a přistrčil jí sklenku ke rtům.

„Napijte se trochu, než mi tady omdlíte!“ řekl

důrazně. „Brandy účinkuje rychle!“

Měl pravdu. Caroline polkla a ihned cítila, jak jí

ostrý mok projel hrdlem a hřeje v útrobách.

Rozkašlala se, ale vědomí se jí okamžitě vrátilo.

Nevěřícně se podívala na prázdnou sklenici, vzhlédla

k Lewisovi a potkala se s pobaveným výrazem v jeho

tváři.

Zrudla rozpaky.

„Děkuji, sire… vaše brandy… promiňte…“

koktala. „To nic!“ pokrčil Lewis rameny. „Přinesu si

další! Jsem rád, že se vám vrátila barva do tváří!“

Zrudla ještě víc.

Všiml si toho a s potěšením zkoumal její obličej.

Netušil, jaké rozpaky jí působí. Nebo tušil?

„Měla byste si jít trochu odpočinout. Zařídím, aby

vám přinesli jídlo do pokoje. Silné brandy s člověkem

udělá divy, když na ně není zvyklý!“

„Brandy už jsem pila…“ špitla Caroline.

„Všiml jsem si!“ ušklíbl se Lewis.

„Můj dědeček říkával, že brandy je dobrá medicína

na všechno…“ uvědomila si, že hloupě blábolí, a

zmlkla.

Lewisovi pobaveně zacukalo v koutcích rtů a

potměšile zajiskřilo v očích.

No jasně, pomyslela si vzdorovitě. Náramně se

baví…

„Že byste patřila k těm vyhlášeným guvernantkám,

které se v soukromí svých pokojů tajně oddávají

pití?“ zeptal se zvědavě. „Člověk musí být

připravený, že ho překvapení může potkat na každém

kroku.“

Caroline znovu zrudla.

„Sluší vám to, když se červenáte!“ řekl Lewis a

jemně ji stiskl ve svých pažích. „Asi ještě nejste

nadobro zkažená!“ řekl poťouchle.

Caroline ho propíchla hněvivým pohledem.

Dělá mu dobře, když mě přivádí do rozpaků?

pomyslela si vztekle. Aby si dokázal, jak je skvělý a

dokonalý?

„Nemusíte se obtěžovat, sire!“ zamumlala nevrle.

„Dokážu se obsloužit sama!“

„Jak je libo, slečno Whistonová!“ ušklíbl se Lewis.

Uvolnil náruč, jemně se uklonil a otevřel jí dveře

dokořán. „Toužíte-li být tak zatraceně samostatná,

nehodlám vám v tom bránit!“ podotkl uštěpačně.

„Všiml jsem si také, že jste vyměnila svůj rudý samet

za nenápadnou šeď. I účes jste změnila! Pro

guvernantku velmi uspokojivé! Opravdu dokonalá

společnice!“ dodal.

Jízlivost a ironii v jeho pohledu nezastínilo ani

šero v admirálově pokoji.

„Nebo se tím přísným vzhledem jenom tak umně

maskujete?“ zeptal se a v hrdle mu zněl smích. „Kdo

je pravá slečna Whistonová? Sedá nenápadná

vychovatelka, nebo šarlatová víla, která se prohání po

lesích?“

„Pravá slečna Whistonová musí tvrdě pracovat,

aby se uživila, a nemá čas na vtipné hříčky, sire!“

odsekla ostře Caroline.

„Prosím!“ pokynul Lewis k otevřeným dveřím.

„Nedovolil bych si oddalovat váš odchod a zdržovat

vás od vašich povinností, madam!“ mírně se uklonil a

sledoval Caroline výsměšným pohledem. „Přeju vám

dobrou noc!“

Caroline za sebou pomalu zavřela dveře. Teprve

teď s úlevou vydechla. Opřela se o římsu vychladlého

krbu a zůstala bez hnutí stát v tmavé chodbě, aby se

uklidnila. Srdce jí divoce tlouklo, cítila napětí v

každém zjitřeném nervu a měla pocit, že nedokáže

udělat ani krok.

Lewis Brabant změnil její tichý samotářský život v

bouřící sopku.

Obdivuje Julii a flirtuje s její společnicí! zuřila v

duchu. Místo abych ho tvrdě usadila jako všechny

předchozí floutky, s kterými jsem se setkala, stala se

ze mě třesoucí se troska. Kdybych se s takovým

chováním setkala poprvé, bylo by to snad

omluvitelné, ale copak je neznám? spílala si. Copak

neznám všechny ty ješity a nafoukance, kteří si myslí,

že každá guvernantka je vhodným terčem pro jejich

choutky? Že se samým štěstím rozbrečí, když jí

potajmu někde v koutku zašeptají pár lichotek?

vydechla těžce a slzy jí vhrkly do očí. Hrozné je, že

mě jeho pozornost těší, ještě horší je, že jsem ráda,

když ho potkávám, a nejhorší je, že se mi líbí. Lewis

Brabant se mi líbí, i když vím, že je to hloupé,

bláznivé a nesmyslné! Naprosto nesmyslné!

Skousla rty, polkla slzy a pomalu se šourala do

kuchyně. Nalila si trochu polévky, sedla si ke stolu a

zamyšleně jezdila lžící po talíři. Nedokázala uškrtit

své myšlenky, přestože by to s chutí udělala. Každou

chvíli se zatoulaly k muži v šerém pokoji. Byl tak

proměnlivý, jednu chvíli chladný jako led a vzápětí

vstřícný, jemný a vášnivý, tak neproniknutelný,

ironický úšklebek mu pohrával kolem rtů, ale jeho oči

zářily něhou a pozorností, než je stačil přikrýt

jízlivostí a kousavým sarkasmem. Tak mocně ji

přitahoval, stěží se jeho působení bránila.

Polévka už dávno vystydla, ale Carolinina mysl se

toulala bůhvíkde.

Tak ráda bych věděla, co si o mně myslí, přemítala

v duchu, ale hned se okřikla. Blázním snad? Co by si

o mně měl myslet a proč vlastně? Jeho mínění je zcela

zaujaté Julií! O mně si pravděpodobně nemyslí vůbec

nic. Což je možná ještě horší, než kdyby si myslel, že

jsem hloupá husa. Ani mu za to nestojím. Je to vlastně

to nejhorší, co mě mohlo potkat.

Lewis si sedl do křesla vedle otcovy postele a

zavřel oči. Měl za sebou hodně dlouhý den a

pociťoval stopy únavy. Přesto stěží odolával silné

touze osedlat koně, vrátit se tam, odkud přišel, a

požádat, aby ho zařadili do posádky první lodi, která

vyjíždí na dalekou plavbu.

Povinnosti, které ho na Hewly čekaly, ho tížily

jako olověné koule přikované na nohou. Dům byl v

žalostném stavu, hospodářství na tom nebylo o moc

lépe. Otcův právní zástupce, s kterým musel složitě

jednat o každé koruně, o každé nepatrné změně, o

každé maličkosti, kterou potřeboval, byl nedůtklivý

nervózní stařík, který důrazně trval na tom, aby se

důsledně plnila otcova vůle. Uvést panství do

původního stavu. Když si představil úsilí, jaké by

musel vynaložit, nebyl si vůbec jistý, jestli to chce

aspoň zkusit. Měl k tomuto místu pramalý vztah od

svého dospívání a v posledních letech za dlouhých

pobytů ve vzdálených oceánech se mu ještě více

odcizilo. Za posledních deset let navštívil Hewly

jenom jednou, a to na výslovné přání svého otce.

Lewis otevřel oči. Otec pravidelně oddychoval, ale

za celý den neprojevil žádné známky života. Když se

Lewis poprvé po svém návratu sklonil nad jeho

postelí, ani nepoznal, jestli je při vědomí, nebo v

hluboké agónii. Ale věděl, že mu to dluží. Že si otec

zaslouží, aby mu v posledních chvílích života byl

nablízku, aby ho držel za ruku, až vydechne

naposledy.

Pozorně se zahleděl do otcovy klidné tváře. Nikdy

si nebyli příliš blízcí, ale vzájemně se respektovali.

Lewis otce obdivoval a vážil si ho. Otec toleroval

jeho vášeň k poezii, i když si mnohokrát posteskl, že

zdědil spíš romantickou duši své matky než mužnou

sílu svého otce. Proto byl tak překvapený, když mu

Lewis sdělil, že chce odejít k námořnictvu, ale byl

velice pyšný, že ho syn následuje.

Lewis si povzdechl.

Tak těžko se teď smiřoval s představou, že by si

otec přál, aby se usadil na Hewly a pokračoval v jeho

započatém díle. Vždycky tu byla možnost panství

prodat a vrátit se tam, kam ho srdce táhlo, ale věděl,

že se sotva dokáže zpronevěřit otcovu výslovnému

přání.

A pak, byla tu Lavender. Vyrostla na Hewly a

miluje toto místo. Bylo jí teprve čtrnáct, když odjížděl

na moře, mladé děvče se zatím proměnilo v dospělou

ženu. Když se s ní teď po letech setkal, měl pocit, že

ji vůbec nezná, že je to úplně cizí člověk. Nevěděl nic

o jejích snech a tužbách, o jejích představách vlastní

budoucnosti, neznal její povahu. Za těch několik

krátkých okamžiků, kdy spolu hovořili, stačil

pochopit jen to, že nemá ráda Julii.

Julie je stejně kouzelná jako tenkrát. Snad ještě

víc, sladší a velice žádoucí, pomyslel si Lewis.

Bylo jí tehdy osmnáct a Lewisovi dvaadvacet.

Připadal si jako dokonalý muž, světaznalý, moudrý a

statečný.

Usmál se.

Tenkrát si myslel, že se zamiloval na věky. Odjel

na moře s nejvěrnějším slibem své milované a věřil,

že dokáže překonat nemožné. Skolila ho první mořská

nemoc, pak vichřice, pak tropická horečka. Stýskalo

se mu po domově a připadal si tak opuštěný. Toužil

po lásce a po něžném pohlazení. Když v přístavu

našel dopis od matky, byl štěstím bez sebe. Matka mu

v něm psala, že se Julie zasnoubila s jeho starším

bratrem. Bylo to, jako by se pod ním země propadla.

Nemohl uvěřit, že ho Julie tak podvedla, že porušila

všechny sliby, že zapomněla na věrnost i na jejich

lásku.

Mladická hloupost! Nerozvážnost! mávl pokaždé

rukou na dlouhých cestách, když mu myšlenky

zabloudily k Julii. Mnohokrát byl odhodlaný hodit

mladickou nerozvážnost za hlavu. Když se vracel na

Hewly, nad vzpomínkami z mládí se lehkovážně

usmíval. Koneckonců jsou o deset let starší, dlouhá

doba dávno vymazala z paměti romantický vztah mezi

chlapcem a dívkou, život je rozdělil.

Ale v Londýně ho čekalo překvapení, dopis od

Julie. Oznamovala mu v něm, že se vrátila na Hewly,

neboť považuje za svou povinnost starat se o strýce,

když je tak vážně nemocný. Jak ji potěšilo, když se

dověděla, že se Lewis vrací domů a že se znovu

setkají… a tak dále.

Dopis byl přívětivý, slova dobře volená a v

Lewisovi probudil staré vzpomínky. Na Julii se těšil.

Obával se, že jejich setkání bude plné rozpaků, ale

vůbec ne. Julie byla vynikající hostitelka, zábavná a

velmi krásná. Mrzelo ho jenom, že se večeře odmítla

zúčastnit její záhadná společnice.

Lewis vstal z křesla, přistoupil k oknu a roztáhl

těžké sametové závěsy. Pootevřeným oknem začal do

pokoje proudit chladný vzduch. Měsíc visel na obloze

jako zlatý disk, jasný a plný, a zřetelně prosvětloval

opuštěnou zahradu. Vypadala tak tesklivě v podzimní

noci a vysílala takový chlad, že Lewis raději závěsy

zatáhl, vrátil se k ohni a prohrábl ho, aby se pokoj

znovu zateplil.

Zajímala ho ta dívka. Tak měkce spočívala v jeho

náruči a přijímala vášnivé polibky. A pak náhle před

ním stála přísná vychovatelka v unylém hábitu, šedivá

a chladná. Neuvěřitelná změna. Dobrovolně skrývá

své půvaby pod nepřitažlivou maskou, zatímco jiné

ženy vystavují svou krásu na odiv. Šarlatová noblesa

neskrývala nic, spíš odhalovala, usmál se Lewis pro

sebe. Vypadala jako madona z obrazu v londýnské

katedrále. Zářivé oříškové oči, bohaté kadeře

kaštanových vlasů, štíhlá postava, půvabná ňadra.

Krásná dívka se v okamžiku promění v ošklivou

slečnu.

Proč? vrtalo Lewisovi hlavou.

Co mě to proboha jen napadlo tak na ni zaútočit!

vyčítal si. Pravda, zpočátku jsem se domníval, že je to

nějaké děvče z vesnice. Ale nelíbal jsem ji tak, jako se

líbají služky, které nějaký mužský chytí někde v koutě

za sukni. Nechtěl jsem ji svést, líbal jsem ji, protože

mě okouzlila. Toužil jsem po ní, toužil jsem ji

přivinout k sobě v tichu vonícího lesa. Touha po ní

mě přepadla jako mámení, tak intenzivně, tak

neočekávaně. Něco mezi námi zajiskřilo, pocítil jsem

to souznění a ona prožívala stejný pocit jako já, vím

to. Proto je teď ze mě tak nervózní, proto se přede

mnou choulí do své ulity a zavírá přede mnou své

nitro. Přísná slečna Whistonová mi víckrát nedovolí,

abych k ní přistoupil blíž než na délku své paže.

Povzdychl si. Tížilo ho svědomí.

Guvernantky a společnice jsou zranitelné, mnohem

zranitelnější než jiné ženy, uvažoval. Být mladou

příjemnou společnicí dámy, a nezalíbit se přitom

jejímu manželovi vyžaduje přímo mistrovskou

diplomacii. Julie sice manžela nemá, ale v jejím okolí

se jistě pohybuje mnoho mužů, kteří lační po mladé

půvabné dívce. Caroline se brání po svém, proto se

skrývá za svou maskou, proto z ní vystupuje jen

zřídka ve svém tichém plachém světě. A já jsem toho

zneužil.

Lewis si zakázal přibližovat se k ní a zbytečně ji

děsit. I když ho ta zvláštní dívka neobyčejně

přitahovala a myšlenky se mu neustále toulaly jen k

ní.

Dům plný žen je pro muže, který strávil tolik let na

dalekých plavbách, naprosto nepochopitelný, smál se

Richard Slater, když se dozvěděl o Lewisově návratu

na Hewly.

Měl pravdu, pokýval Lewis. Ale pod pantoflem

ještě nejsem, jak Richard věštil. Ještě ne, ale jsem na

nejlepší cestě k tomu, abych se tam dostal, nedám-li si

dobrý pozor, uvažoval. Život na venkově je

pravidelný a jednotvárný jako stroj času. Udusí mě,

pokud se nevzepřu, semele mě, stane se ze mě slaboch

a nudný člověk, který bude jenom fňukat a sbírat

místní klepy. Můj otec to dokázal, dokázal se vzepřít,

zůstat silnou osobností i na Hewly, proč bych to

neměl dokázat já?

Napíšu Richardovi, pozvu ho na Hewly, začnu

spravovat panství, navážu kontakt se sousedy,

vytvořím si nový život. Námořnictvo mi naplňovalo

veškerý můj čas, neuměl jsem si jiný život představit,

byla to láska číslo jedna, láska na celý život, domníval

jsem se, že nenahraditelná. Ale může člověk ve třiceti

letech předvídat lásku na celý život?

Myšlenky mu znovu zaběhly k Julii, k první lásce.

Tehdy si také myslel, že je to láska na celý život,

nenahraditelná, a časem zapomněl. Kdyby se Julie

znovu neobjevila v jeho životě, možná že by si teď na

ni sotva vzpomněl. Už podruhé vtrhla do jeho světa

jako vichřice. Bydlí v jednom domě, denně se budou

potkávat, budou si vzájemně na očích. Zatím si však

vůbec nebyl jistý, jestli je rád, nebo jestli toho lituje.

Zvedl sklenku brandy ke rtům, smočil v ní jazyk a

pak se zamyšleně podíval na zlatavou tekutinu.

Musím se zeptat Caroline Whistonové, jak

dědečkova medicína účinkuje na životní šrámy!

zasmál se. Třeba je brandy zázračný lék…

TŘETÍ KAPITOLA

Lewis si párkrát vyšel do míst, kde se při svém

návratu do Hewly seznámil s Caroline, ale nikdy ji

znovu nepotkal. Usoudil, že Caroline se jim zřejmě

vyhýbá a na setkání s ní nemá naději. Přestal tam

chodit.

Počasí už vycházkám stejně příliš nepřálo.

Ochladilo se, fučel studený vítr, pršelo skoro každý

den.

Caroline se na bláznivou procházku do lesa už

nikdy neodvážila. Nechtěla si připomínat trapné

okamžiky a vyčítala si, že jim nedokázala zabránit.

A pak! Julie jí přidělovala nové a nové úkoly,

stačila sotva vydechnout. Neměla pomalu čas vystrčit

nos ani před dům, natož aby si chtěla někam vyjít.

Lewise v posledních dnech téměř nezahlédla. Ve

dne byl v domě zřídkakdy, trávil většinu času se

správcem panství, plánoval opravy a změny v

hospodářství, vracel se až k večeři. To zpravidla Julie

vykázala Caroline do vyhnanství jejího pokoje, a

Caroline nic nenamítala. Po celodenním shonu jí

samota přišla vhod, a nakonec byla ráda, že se může

Lewisovi vyhnout. Pokud se s ním setkala, cítila se

všelijak. V jeho přítomnosti se stěží ovládala,

rozechvělé ruce ji odmítaly poslouchat, tváře jí zcela

neočekávaně rudly, pod jeho pohledy ztrácela klid.

Při těch několika málo příležitostných setkáních

však s údivem zjistila, že Lewis není žádný

sebevědomý frajer, ale velmi rezervovaný muž. Ve

společnosti spíš naslouchal, mluvil zřídka, víc

pozoroval a podle výrazu jeho tváře se dalo soudit, že

si vytváří své vlastní mínění o dění kolem sebe.

Lavender po Lewisově příchodu ožila.

Caroline si všimla, že před ním otvírá problémy, o

kterých předtím nikdy nemluvila, ani netušila, že by o

nich někdy mohla přemýšlet. Ale s kým si o nich měla

povídat? Julie ji ignorovala, i když Caroline stejně

měla pocit, že Lavender o její společnost nestojí. Byla

jenom příliš dobře vychovaná, než aby jí dala své

smýšlení najevo. Ke Caroline byla přívětivá a milá,

ale protože se vyhýbala Julii, neměla Caroline nikdy

příležitost se s ní sblížit.

Caroline sešla po schodech do knihovny, a ve

dveřích se zarazila. Nad velkým stolem se skláněly

dvě světlovlasé hlavy a zaujatě studovaly rozložitou

mapu.

Lewis k ní zvedl oči a usmál se, vzápětí totéž

udělala i Lavender.

Jak jsou si podobní, užasle je pozorovala Caroline.

„Slečno Whistonová, jdete právě včas! Vy přece

dobře znáte steepwoodské lesy?“ podotkl Lewis a

vyzývavě jí pohlédl do očí.

Caroline zrudla.

„Nevím, co máte na mysli, sire?“ kroutila se

Caroline. „Studovala jsem ve Steep Abbot, ale okolí

znám jen velmi málo.“

„Což se mladé dívky neprocházejí tichou lesní

krajinou?“ provokoval Lewis. „Znám dokonce takové,

které si při ranních toulkách čtou verše!“

Lewis se usmál, v zúžených očích mu jiskřilo.

Hraje si se mnou jako kočka s myší, vztekala se v

duchu Caroline. Kam tím směřuje? Chce snad

Lavender vyprávět o tom, jak jsem se zesměšnila v

plesových šatech? Však už je nikdy nikdo neuvidí,

jsou navždy uložené na dně skříně! Ten protiva mi to

nezapomene připomenout při každém setkání.

Lewisovy modré oči výsměšně tančily po

Carolinině tváři a kochaly se rozpaky, které prožívala.

„Studentky nemají možnost brouzdat se po lesích,

sire!“ bránila se Caroline a snažila se ukončit dost

nejapný rozhovor.

„Neříkal jsem, že to byla studentka!“ dráždil ji

Lewis. „Jenom že to byla dívka velmi spanilá!“

Lavender těkala modrýma očima z jednoho na

druhého a snažila se pochopit, co se děje. Neušlo jí,

jak je Caroline rozčilená, její bratr se však náramně

bavil, poznala mu to na očích.

„Vůbec vám nerozumím!“ vstoupila tiše do jejich

rozhovoru. „Skrýváte snad přede mnou nějaké

tajemství?“

Caroline zrudla až po kořínky vlasů.

„Tajemství?“ zatvářil se Lewis udiveně. „Chtěl

jsem se jenom zeptat slečny Whistonové, jestli by ti

nemohla poradit. Zná tuto krajinu mnohem lépe než

já.“

Pohled Lewisových modrých očí byl tak nevinný,

zato Caroline vypadala rozrušeně. Lavender rychle

vstoupila do ticha záhadných pohledů a přeťala

mlčenlivě napětí.

„Ukazovala jsem Lewisovi své náčrtky, snažím se

zmapovat flóru tohoto kraje!“

„Opravdu?

Mohla

bych

si

vaše

kresby

prohlédnout?“ zeptala se Caroline se zájmem, a v tu

chvíli zapomněla na tíživé napětí, které ji svíralo.

„Samozřejmě,“ usmála se Lavender, „leží na

stole.“

Lewis významně pokýval hlavou, ukázal prstem

na rozměrné skici a upřel pohled na Carolinu. V očích

mu potměšile blýskalo, jako by chtěl zdůraznit, že on

myslel svou nabídku vážně a nemá žádný podíl viny

na tom, jak jeho slova pochopila Caroline.

Ta se zamračila a odvrátila se od Lewise. Jeho

proradným očím nevěřila ani za mák. Pohlédla na

stůl.

„Jsou nádherné!“ vydechla obdivně. „Netušila

jsem, že umíte tak dobře kreslit, slečno Brabantová.“

Zvědavě listovala kresbami.

„Konvalinky jsem v lese ještě neviděla, snad až

příští jaro! Nejsem tu tak dlouho… prvosenka,

ladoňka… mohla byste ilustrovat i náročné publikace.

Váš plán na zmapování místní flóry je velkolepý. Je

to už pár let, kdy jsem studovala botaniku…“

„Vy jste studovala botaniku?“ přerušila ji nadšeně

Lavender.

„Jen pro vlastní potěšení,“ dodala skromně, „život

rostlin mě velmi zajímá. Tehdy jsem často četla, že

někteří odborníci shánějí spolupracovníky, kteří by

jim pomohli vytvořit studie různých oblastí. Jistě by

váš plán uvítali!“

„Vážně? To mě nikdy nenapadlo!“ divila se

Lavender.

„Zdědila jsem po dědečkovi vynikající atlas.

Najdete v něm všechny divoce rostoucí rostliny s

detailním popisem. Objevila jsem v ní i pstroček,

poprvé jsem ho viděla tady v lese, předtím jsem tuhle

rostlinu vůbec neznala.“

„Nezmýlila jste se, slečno Whistonová?“ zajiskřilo

Lavender v očích. „Maianthemum bifolium je velmi

vzácná rostlina, dává přednost lehce kyselé půdě a

roste jen na několika místech.“

„Jestli chcete, můžu vám knihu půjčit, dědeček

opatřil některé rostliny výstižnými poznámkami, třeba

se vám budou hodit. Byl vášnivý botanik!“

„Váš dědeček musel být zajímavý člověk,

madam!“ přidal se do hovoru Lewis. „Povězte mi,

ještě jste po něm zdědila nějaké další vášně?“ pronesl

Lewis vážně, ale tvářil se tak poťouchle a vyzývavě,

když se jejich pohledy setkaly.

Caroline měla náhle pocit, že se v chladném pokoji

dusí horkem. Nejradši by mu jednu vrazila, ale nohy jí

vrostly do země a nedokázala se ani pohnout.

Nevydržela jeho pohled, a tak odvrátila oči stranou,

aby se trochu upokojila. Lavender si naštěstí ničeho

pozoruhodného nevšimla.

„Ráda bych si ten váš atlas prohlédla,“ řekla

Lavender.

„Věděl jsem, že se obracím na skutečného

odborníka!“ zašklebil se Lewis. „Už se nemusíš

spoléhat na svého bratra, Lavender, protože tvůj bratr

je tupec, který nepozná ani pestík od tyčinky. Slečna

Whistonová se vyzná, v lese nachází vzácné rostliny

jako divoká lesní žínka. Omdlela by hrůzou, kdyby

zjistila stav mých vědomostí z botaniky. Už teď mi

nevěnuje moc času, pak bych jí nestál ani za jediný

milosrdný pohled! Nemám pravdu, madam?“ upřel na

ni vyčítavý pohled.

Caroline ztuhla.

Všiml si snad, že se mu vyhýbám? uvažovala a

nervózně svírala prsty.

Lewis ji neustále zpytoval pohledem.

Jako omámená mu hleděla do očí, nedokázala je

odvrátit. Snad čekal její odpověď, ale teď by ze sebe

nedokázala vypravit jediné slovo. Hrdlo měla stažené,

rty se jí chvěly. Vlastně ani nevěděla, co by měla říct.

„Mám hodně práce, sire,“ stěží ze sebe vysoukala

teprve po chvíli.

Nic jiného ji nenapadlo.

„Možná…“ přikývl tiše Lewis, ale nespustil z ní

oči. „Já taky. Musím teď zařídit spoustu věcí!“ dodal

a obrátil se k Lavender. „Nezapomnělas, že máš dnes

zajít k Hammondům?“

„Většinou nezapomínám, co mám dělat!“ usmála

se Lavender.

„Možná, že by tě slečna Whistonová mohla

doprovodit, určitě má nějaké povinnosti v Abbot

Quincey!“ prohodil Lewis. „Chodíte tam přece skoro

každý den!“

Caroline k němu překvapeně vzhlédla.

„To víte, tady se nic neutají!“ usmál se Lewis.

„Chodím do Abbot Quincey nakupovat pro paní

Chessfordovou. Ráda doprovodím slečnu Lavender.

Jen musím vybrat ještě nějaké knihy.“

Sáhla do knihovny a položila dva vybrané svazky

na stůl. Lewis zvědavě nahlédl na jejich titulní strany.

„Rozum a cit a Román o růži? Snad nebudete číst

obě najednou?“ usmál se.

„Rozum a cit si přeje paní Chessfordová,“

vysvětlila mu Caroline.

„To je ale překvapení!“ podivil se Lewis. „Julie

čte knihy o morálce a vy čtete romance? Zvláštní!“

podivil se Levis. „Podle některých vnějších znaků

bych usoudil, že to bude spíš naopak! Měl bych si

Román o růži znovu přečíst, třeba se mýlím…“ zvedl

ruku na pozdrav a zamířil ke dveřím. „Musíte s námi

dnes povečeřet, slečno Whistonová. Žádné další

skrývání ve vašem pokoji!“ zahalekal ještě ve dveřích

a zmizel.

Caroline zůstala stát uprostřed pokoje se

zmateným a rozpačitým výrazem ve tváři a mlčky

pozorovala, jak se za Lewisem pomalu zavírají dveře.

Tušila, že tentokrát si Lavender jejího podivného

chování všimla.

Cesta do Abbot Quincey byla pořádně rozblácená

po minulých deštích, ale s Lavender probíhala

příjemně. Caroline zjistila, že je pojí mnoho

společného, po cestě skákaly od botaniky k literatuře,

od malířství k hudbě, sotva stačily probrat pár okruhů,

a byly na místě. Po předchozích pochmurných dnech

konečně vysvitlo slunce, obloha byla modrá jako v

létě a vzduch až podivuhodně teplý na konec

listopadu.

Julie využila příznivého počasí, sedla do kočáru a

odjela ke známým, aby se trochu povyrazila a přestala

ji brnět hlava z toho nudného hnízda Hewly, jak

pravila. Caroline na odpoledne milostivě propustila,

protože v kruhu vtipných mladých mužů se prý bez

její společnosti ráda obejde.

Caroline si oddychla, měla strach, aby si pro ni

Julie nevymyslela jinou práci a nezhatila jí plány, na

které se těšila.

Abbot Quincey bylo plné lidí, přestože tam nebyl

trh ani se neslavila žádná mimořádná událost.

Pravděpodobně se všichni rozhodli využít krásného

počasí a vyjít si do města, aby se před zimou ještě

poohlédli, čím doplnit zásoby.

Před novým obchodem, který patřil Hammondům,

se dívky s úžasem zastavily. Za pár dní stačil majitel

provést rozsáhlé úpravy průčelí a ozdobného štítu.

Lavender se chvíli překvapeně dívala na novoty,

kterými pan Hammond vyzdobil svůj dům. Přišlo jí k

smíchu obrovské okno nade dveřmi ve tvaru vějíře a

nová mohutná kulatá arkýřová okna ve štítu.

„Nezdá se vám to přehnané? Do malého

provinčního městečka se tyhle architektonické

vymoženosti příliš nehodí. Mám pocit, že štít je

probodán samými okny. Chápu, že pan Hammond

chtěl vzhled nového obchodu přizpůsobit tomu, který

už má zavedený v Northamptonu, ale tam je dům

mnohem větší. Pro malou nízkou stavbu mi připadá

taková honosná úprava dost nabubřelá. A podívejte

se, jak si vyzdobil vchod, samý kašmír a mušelín. To

jsem zvědavá, jak budou závěsy vypadat, až přijde pár

kupců z místních statků, volánky budou samé bláto.“

„Slečno Whistonová, slečno Whistonová…“ ozval

se za nimi známý hlas.

Caroline se ohlédla. Rychlým krokem se k nim

blížil vytáhlý hubený muž. Lavender na Caroline

významně mrkla a zmizela za parádními závěsy

vstupních dveří. Caroline si povzdychla, liknavě se

obrátila k příchozímu a pozdravila ho. Snažila se

vypadat přívětivě, ale nedokázala vložit vřelost do

svého chladného uvítání.

„Dobrý den, pane Grizeli. Jdete také nakupovat?“

„Ach ne, zahlédl jsem vás, chtěl jsem vás jenom

pozdravit,“ usmál se.

Hubert Grizel byl vikářem v sousední farnosti a

teď ho reverend William Perceval pozval, aby kázal v

Abbot Quincey. Od prvního okamžiku, kdy ho

Caroline spatřila v kostele, měla pocit, že to je přesně

ten typ ctihodného duchovního, který se rozhodl, že si

v Abbot Quincey najde manželku. V den, kdy jeho oči

poprvé spočinuly na Caroline a jejich pohledy se

setkaly, věděla, že je přesvědčený, že už manželku

našel. Několikrát se zastavil i na Hewly, zahrnoval

Caroline pozornostmi a obdivnými pohledy. Julie z

něho měla švandu a dráždila ho hloupými

provokativními poznámkami. Caroline to nemohla

vystát. Vůbec si nepřála dávat panu Grizelovi nějakou

naději, ale rozhodně ho nemínila ponižovat, urážet a

přivádět do rozpaků.

Hubená, téměř vyzáblá tvář pana Huberta Grizela

zářila štěstím a potěšením. Smekl klobouk a hluboce

se uklonil, tak hluboce, až se zakymácel, a Caroline se

skoro lekla, že se jeho vysoká postava překotí a skácí

se jí k nohám. Naštěstí vyrovnal převážení a

rovnováhu udržel.

„Moc vám to sluší, slečno Whistonová!“ vysoukal

ze sebe ještě v předklonu. „Doufám, že mi odpustíte,

že jsem tak smělý!“ usmál se, když se konečně

narovnal. „Chtěl jsem vás navštívit, ale v těch

lijácích…“

„Samozřejmě to počasí…“ opětovala Caroline

rezervovaně. „Na Hewly teď stejně není moc veselo.

Stav admirála Brabanta je vážný, a to nikomu radosti

nepřidá. Ale jistě jste slyšel, že se vrátil kapitán

Brabant.“

„Ano, jsem rád, že ve zdraví přežil všechna ta

námořní dobrodružství. Hlavně mě potěšilo, že ženy

se zase mohou spolehnout na mužského ochránce!“

pronesl okázale a málem se postavil do pozoru. „V

domě, kde schází silný muž, není v dnešní době

bezpečno.“

Caroline potlačila mocnou touhu sdělit mu, že na

Hewly nikdy žádné nebezpečí nepocítila, ale ovládla

se.

Nastalo ticho. Pan Grizel dlouho hledal další

konverzační téma. Bez úspěchu. Caroline neprojevila

sebemenší snahu pomoct mu. Pátravě mu hleděla do

tváře, a protože ho vůbec nic nenapadlo, rozloučila se.

„Můžu

vás

navštívit

na

Hewly,

slečno

Whistonová? Byl bych velmi šťastný, kdybych vás

mohl vidět co nejdříve.“

„Na Hewly budete vždycky vítaným hostem, pane

Grizeli,“ odpověděla opatrně Caroline. „Pan Brabant

si s vámi taky jistě rád popovídá. Ale já vám opravdu

nemůžu slíbit, že se vám budu věnovat. To víte,

nejsem pánem svého času, musím se přizpůsobit

přáním lady Chessfordové!“ snažila se mu taktně

naznačit, že s návštěvou nemusí nijak spěchat.

Hubert Grizel ji horlivě ujišťoval, že to chápe, a

povedlo se mu ještě pár hezkých poklon bez ztráty

rovnováhy, než se Caroline mohla zanořit do

puntíkovaného mušelínu a věnovat se nákupům.

Chudák pan Grizel, usmála se Caroline. Byla bych

radši, kdybych jeho záměry špatně odhadla.

Věděla však příliš dobře, že pro vikáře na malém

městečku je vychovatelka vyhledávanou partií.

Doufala, že z její strany nepadlo jediné choulostivé

slůvko, které by v jeho mysli mohlo roznítit jen

špetku naděje. Jeho city opravdu zranit nechtěla.

Zvědavě se rozhlédla, ale chvíli trvalo, než se oči

přizpůsobily přechodu z ostrého podzimního slunce.

Obchod nebyl vůbec tmavý, jak se jí původně zdálo,

naopak; všimla si, že je velmi šikovně řešený a že i

zboží na pultech je vkusně naaranžované a vypadá

kvalitně. V jedné polovině se prodávaly potraviny a

různé drobnosti od svíček až po šálky na čaj a druhou

polovinu zabíral textil. Bylo zřejmé, že Arthur

Hammond má skvělého obchodního ducha. Přesně

věděl, že musí uspokojit velice rozdílné klienty od

pekařovy ženy až po lady Percevalovou, pokud chce,

aby jeho obchod vzkvétal. Musí přilákat všechny

zákazníky, aby mu neutíkali do obchodů ve městě.

Šeptalo se, že Hammond je velmi bohatý a

využívá všech možností, aby se co nejrychleji

vyšplhal co nejvýš i po společenském žebříčku.

Caroline tomu docela věřila.

V Northamptonu vlastnil Arthur Hammond

rozsáhlý obchodní dům a patřil mu řetězec dalších

obchodů v zemi. Možná že jeho touha po kariéře byla

až nezdravá, ale obchod měl v genech, stejně jako

další

členové

jeho

rodiny.

Všichni

zbohatli

obchodováním.

Hammondovy

děti

vystudovaly

prestižní školy a všechny získaly vynikající postavení.

Všechny, až na Barnabase. Barnabas nebo Barney, jak

mu všichni říkali, byl nejstarší a byl předurčen k

tomu, aby obchod zdědil.

Caroline se sklonila k pultu s hedvábným textilem

a hledala barevné stuhy, které by se hodily k látkám

na Juliiny nové společenské šaty. Látky si Julie

vybírala sama, ale piplání s doplňky ji příliš nebavilo,

spoléhala se na dobrý vkus své společnice. Caroline

tyto nové povinnosti vítala s nadšením. Aspoň na

chvíli se dostala z domu a z blízkosti jednotvárného

Juliina šveholení.

S potěšením se přehrabovala v drahých látkách a

jemných ozdobách a představovala si modely, které

by se z nich daly zhotovit. Dokázala je hned u pultu

domýšlet až do nejmenšího detailu, a i když představa

zůstávala jen v její hlavě, působilo jí to velkou radost.

Zastavila se u pultu s překrásnými krajkami a jemným

prádlem.

Kdybych si tak mohla někdy něco takového

dovolit, zasnila se.

Měla na sobě jemně zelené hedvábné společenské

šaty, vznášela se po širokém schodišti do tanečního

sálu, všichni přítomní muži na ní mohli oči nechat.

Pod schodištěm jí nabídl rámě její vyvolený a pyšně si

ji vedl do sálu. Měl světlou bohatou hřívu a

nepoddajná kštice mu padala do čela. Zahleděl se na

ni modrýma očima… trhla sebou, až shodila krabičku

se stužkami.

Prudce rozevřela oči, a nemohla uvěřit, že ve své

představě zahlédla Lewise. Žádné zelené šaty,

vydechla vyděšeně. Na šaty nemám peníze a ani

nevím, kam bych je nosila. Jednou v životě jsem si

takový přepych dovolila! Jedinkrát! Oblékla jsem si

šarlatové šaty a co z toho bylo. Teď leží hluboko ve

skříni a taky tam navždy zůstanou! Žádný Lewis

Brabant! Co mě to jen proboha popadlo?

Ulekaně se rozhlížela kolem sebe, jestli ji náhodou

u toho pošetilého snu někdo nepřistihl.

Zahlédla však jenom Lavender, která kupovala

nějaké spony a knoflíky, pravděpodobně pro Lewise.

Byla nákupem tak zaujatá, že vůbec nevnímala okolí.

Obsluhoval ji sám Barnabas, a to bylo velmi zvláštní,

protože nákup byl tak zanedbatelný, že by ho mohl

vyřídit i ten nejposlednější prodavač.

Lavender sklonila hlavu a cosi šeptala.

Caroline zahlédla v Barnabasových očích takový

žár, že se jí téměř zastavilo srdce.

Zdá se, že krásný syn obchodníka Hammonda

našel zalíbení v admirálově dceři, pomyslela si.

Lavender zvedla oči a jemně se zarděla.

Takže sympatie je vzájemná, otevřela Caroline

pusu v němém úžasu.

Barney byl velmi krásný muž, temné hluboké oči

přitahovaly pozornost všech dívek v okolí, štíhlá

pružná postava byla tak dokonalá, jako by ji vytesal

nadaný sochař. Všechny dívky po něm bláznily, ale

Barney si jich nevšímal. Byl velmi milý a přívětivý,

pokud šlo o obchod, ale v soukromém životě tichý a

uzavřený jako Lavender.

Barney zvedl pohled a všiml si, že je Caroline

pozoruje. Narovnal se, ustoupil o krok a nasadil

formální výraz ve tváři. Caroline přispěchala s

vybraným zbožím k pultu a připravila si peníze.

Nechtěla, aby si Barney myslel, že je zvědavě

okukuje. Měla Barneyho ráda a vážila si ho, přesto se

jí však do hlavy vloudila pochybnost, jak Lewis

přijme fakt, že jeho sestra našla zalíbení v

obchodníkovi s textilem. I když jeho otec měl vysoké

ambice, přece jen majitel obchodu v malém městečku

nebyl rovnocenným partnerem pro sestru pána z

Hewly.

Dívky dokončily nákup a vyšly na hlavní ulici v

Abbot Quincey. Jako velmi vážené zákazníky je

vyprovodil sám Arthur Hammond. To byla vysoká

pocta.

Lavender měla ještě zardělé tváře a v očích jí

hořely plamínky, které u ní Caroline ještě nikdy

nespatřila. Byla v pokušení přímo se jí zeptat, ale než

stačila vymyslet vhodnou nevtíravou otázku, oslovila

je lady Percevalová.

„Lavender moje milá, jak ráda vás zase vidím!“

zvolala na celou ulici.

Caroline se tvářila poněkud nejistě. Vzpomněla si,

jak se nedávno setkaly s lady Percevalovou, když byla

ve městě s Julií. Chovala se k nim sice zdvořile, ale

velice chladně. Zdálo se jí to podivné, protože lady

byla známá jako laskavá a šlechetná bytost, u níž

každý najde pomoc a podporu. Teď, když tak vřele

vítala Lavender, uvědomila si, že její studený výraz

pravděpodobně vyvolala Julie. Tak dotěrně se na ni

tehdy pověsila! Lady Percevalová jí zřejmě chtěla

jenom taktně naznačit, že v žádném případě netouží

po bližším seznámení.

Lady se přátelsky usmála na Caroline. „Slečna

Whistonová? Byly jste nakupovat?“

„Ano, jen nějaké drobnosti!“ odpověděla skromně

Caroline, překvapená, že ji lady oslovila jménem.

„Slyšela jsem, že se vrátil váš bratr,“ obrátila se

lady k Lavender.

„Jsem šťastná!“ usmála se Lavender. „Moc mi

chyběl.“

„A váš otec? Jak se mu daří?“

„Ne příliš dobře. Jeho stav se zhoršuje každým

dnem, to sychravé počasí posledních dnů ho velmi

trápilo. Jsem velmi vděčná Lewisovi, že kvůli rodině

opustil milované moře.“

„Bude vám dobrou oporou v takových těžkých

chvílích!“ stiskla jí lady povzbudivě ruku a obrátila se

ke Caroline. „Změnilo se tady něco k lepšímu od dob,

kdy jste tu studovala?“

„Ach ano… změnilo… třeba tenhle obchod…“

koktala Caroline, naprosto užaslá zájmem lady

Percevalové. Zaskočilo ji, že dokonce zná i její

minulost.

„Nejsem žádná věštkyně a neumím číst myšlenky,

nebojte se!“ usmála se lady, když zahlédla udivený

výraz v jejím obličeji. „Znala jsem vaši maminku,

slečno Whistonová. S Deborah jsem chodila do

školy!“ pokývala hlavou. „Ten čas tak letí, byly jsme

moc dobré přítelkyně, ale to víte, rodina, starosti,

ztratily jsme spolu kontakt, a už jsme se neviděly. Ale

kdybyste něco potřebovala, bez ostychu přijďte.

Můžete se na mě spolehnout, máte mé slovo!“ laskavě

jí pohlédla do očí, jako by očekávala, že jí to Caroline

slíbí.

„Ano… děkuji, lady!“ koktala Caroline rozpačitě.

„Nechci vás zdržovat!“ řekla omluvně lady

Percevalová. „Ale ještě něco, milá Lavender, vím, že

váš bratr má teď hodně starostí s panstvím, ale velice

rádi uvítáme vás i vašeho bratra u nás na večeři. Pošlu

vám pozvánku! Na shledanou…“

„To je milé,“ usmála se Lavender, „společnost sice

moc nevyhledávám, ale Percevalovi jsou velmi

příjemní lidé.“ Zničehonic se zamračila. „Julie bude

asi dost naštvaná, ale domnívám se, že pozvání

nezahrnovalo také ji.“

Caroline zaváhala.

Vyjádřila bych to daleko přesněji, pomyslela si.

Lady Percevalová Julii přímo z pozvání vyloučila.

Ale Julie byla její zaměstnavatelka, tak raději

mlčela.

„Promiňte, slečno Whistonová!“ kajícně se

omlouvala Lavender. „S Julií už to máte beztak dost

těžké, odpustím si další netaktní poznámky.

Nebudeme si kazit hezký den!“

Caroline se usmála.

Bylo docela zábavné, jak s ní panstvo sympatizuje

jenom proto, že musí snášet Julii Chessfordovou. Jako

by Julie byla kukačka v hnízdě. Bez pozvání se

usadila na Hewly, nevítaná, ale přece nějak důležitá,

že ji není možné vypudit.

Až si vezme Lewise, všechno se změní, napadlo

Caroline. Lady Julii Brabantovou už nikdo nebude

smět ignorovat.

Jako by se slunce náhle schovalo za mraky.

Caroline přeběhl mráz po zádech a otřásla se chladem.

Ta představa byla tak nepříjemná, že jí to vyrazilo

dech. Vědomí, že Lewis pro ni bude navždy ztracený,

s ní otřáslo. Jako by jí ostrý nůž zajel přímo do srdce.

„Netušila jsem, že lady Percevalová znala vaši

rodinu,“

poznamenala

Lavender.

„Měla

něco

konkrétního na mysli, když vám nabídla pomoc?

Překvapilo mě to.“

„Mě taky,“ zamyšleně odpověděla Caroline. „Snad

kdybych hledala nové místo, mohla bych jejím

prostřednictvím získat dobré zaměstnání,“ řekla

neutrálně a uvažovala, jakou pomoc mohla mít na

mysli lady Percevalová. „Bylo to od ní velmi milé,“

dodala.

„To je pravda,“ pokývala Lavender hlavou.

„Kdyby se Julie odstěhovala, nebo kdyby se vdala…“

Caroline sevřela rty.

Už zase! pomyslela si.

Neměla chuť bavit se o Julii, ještě méně o její

budoucnosti, a vůbec ne o jejích vdavkách. Kdyby

neměla žádný jiný důvod, tak už proto, že dobře znala

Juliiny plány na zteč Lewisovy svobody. Cítila se

trapně, protože nemohla Julii prozradit, ale zároveň

měla špatné svědomí, že tají takovou nepřístojnost.

Náhle ji napadlo, jak bezstarostně si žila, když

pracovala jako vychovatelka. Byla ušetřena tíživých

tajemství, která teď dotírala na její mysl. Měla pocit,

že postavení společnice je v některých chvílích skoro

nesnesitelné.

„Je to neuvěřitelné, jak si člověk připadá najednou

důležitý, když má po boku zajímavého bratra!“

usmála se Lavender a celá se rozzářila.

„Všimla jsem si, že si s bratrem dobře rozumíte,“

poznamenala Caroline.

Myšlenka na Lewise ji znovu rozrušila.

„Abych řekla pravdu, příliš jsem si na bratra

nepamatovala. Je mnohem starší než já, i když mi

nikdy nebyl tak vzdálený jako Andrew. Ale když

odcházel na moře, byla jsem ještě malá a moc jsme

toho spolu nenamluvili.“

Zničehonic vyprskla smíchem.

„Vzpomínám si, jak byl nafoukaný a afektovaný,

když se vrátil z univerzity. Psal špatnou poezii, kudy

chodil, recitoval verše a stylizoval se do role velkého

tragéda. Bylo to k smíchu, i když jsem tomu tenkrát

příliš nerozuměla. Utkvělo mi v paměti, jak otec

obracel oči v sloup a lomil rukama, co jen z toho

kluka bude. Předpokládám, že moře ho ze všech

podobných hloupostí vyléčilo. Je teď mnohem

silnější, plný energie a rozhodnější. Moře udělalo z

romantického kluka opravdového muže. Jsem na něho

velmi pyšná!“ zaváhala a odmlčela se. „Jenom se

ptám, jestli i pro něho je ten návrat šťastný. Otec na

smrtelné posteli, Hewly v rozpadu, jak by mohlo být

pro něho toto místo šťastné. Hlavou se mi honí

myšlenky, proč jednoduše panství neprodá a nevrátí

se na moře…“

Caroline udiveně sledovala Lavender. Netušila, že

se zabývá takovými pesimistickými představami,

vždyť vypadala tak spokojeně a šťastně.

„Ale Hewly je mocné a bohaté panství. Až se

opraví, bude jistě velmi výnosné. A váš bratr si jistě

nepřál zůstat na moři až do konce svého života…“

odmlčela se, neboť si uvědomila, že je příliš troufalé

rozdávat rady v takovém postavení, v jakém je ona.

Lavender však nebyla její řečí nijak popuzená.

„Možná že si to jenom namlouvám, ale vždycky

jsem měla dojem, že Lewis nemá k tomuto sídlu

žádný zvláštní vztah, nemá na Hewly moc hezké

vzpomínky. Hewly také není žádné tradiční rodinné

sídlo, jako je třeba panství Perceval. Otec má kořeny

v Yorkshire, ale jako mladší syn si musel hledat

vlastní cestu. Maminka byla Fontenoyová, narodila se

tady, ale její aristokratická větev zchudla, sídlo bylo

zadlužené a celá rodina se musela málem vystěhovat.

Takže otec panství koupil. Přál si, aby se stalo

rodinným sídlem a spokojeně v něm vyrůstaly další

generace Brabantů. Netušil, že osud rozhodne jinak a

že Hewly nebude příliš šťastným domovem pro jeho

děti.“

„Člověk nemůže počítat s tím, že život se bude

skládat jenom ze šťastných okamžiků,“ řekla Caroline

zamyšleně. Připomněla si svůj vlastní osud, kdy ji

otcova náhlá smrt vrhla do tvrdé životní reality.

„Snažím

se

vyrovnat

co

nejrychleji

s

nepříjemnými zásahy do svého života. Pokouším se

na všem najít něco dobrého,“ zašklebila se čtverácky

Levander a Caroline připomněla Lewise. „Například

jsem ani nereptala, když mě poslali k tetě Auguste

Carewové do města, ačkoliv jsem po tom vůbec

netoužila!“ zasmála se. „Teta byla dost pohoršená,

když jsem odmítala chodit do společnosti a ulejvala se

z různých večírků! Bylo to pro mě moc dobré

poučení!“ dodala uštěpačně. „Ověřila jsem si, že

město pro mě vůbec není. Dávám přednost venkovu,

nerada plýtvám časem pro všechny ty šviháky a

frajery, kteří se bezcílně poflakují po bujarých

večírcích, a dívky s prázdnou hlavou, kterým se do

mozku nevejde žádná jiná myšlenka, než jak ulovit

bohatého manžela.“

Caroline se rozesmála na celé kolo.

„Vážně jsem si myslela, že nejsem normální, když

jsem prožívala něco podobného. A teď vidím, že

nejsem sama, že i vážená slečna Brabantová má větší

potěšení z botaniky a kreslení, a netouží po bezduché

zábavě znuděných fešáků!“ přestala se smát a zarazila

se. Úkosem pohlédla na Lavender, jestli si nedovolila

příliš kamarádský tón.

„To je pravda!“ spontánně vyhrkla Lavender a

přátelsky si změřila Caroline. „Ale mám ráda divadlo

a také plesy. Na takovou událost pozvání nikdy

neodmítnu, i když v minulé sezoně jsem si jich příliš

neužila.“

„Teď se splní všechna vaše přání, váš bratr třeba

pronajme na zimní sezonu ve městě dům a užijete si

dosyta,“ podotkla Caroline.

„Určitě! Pokud do toho bude mít co mluvit Julie.

Od chvíle, kdy zjistila, že se Lewis vrací domů, se na

to jen třese!“ Najednou měla Lavender úplně jiný

hlas. „Doufám jen, že Lewis se ne…“ znenadání

zmlkla a zatvářila se provinile. „Už jsem toho semlela

až dost, obvykle to vůbec nemám ve zvyku!“

„Nemusíte se omlouvat, slečno Brabantová!“

taktně prohodila Caroline.

„Nemohla byste mi říkat Lavender?“ pronesla

dívka váhavě. „Byla bych tak ráda, kdybychom byly

přítelkyně, můžu vám nabídnout tykání…?“

„Když mi budete říkat Caroline, neodmítnu,“

usmála se Caroline dojatě.

„Žijeme pod jednou střechou, proč by z nás

nemohly být přítelkyně, nemyslíš?“ stvrdila dohodu

Lavender. „Mám dojem, že se k nám blíží Lewis!“

ohlédla se, když zaslechla za zády kočár.

Caroline

ztuhla,

když

zahlédla

Lewisovu

rozesmátou tvář. Cítila, jak rudne, jako by ji náhle

přistihli při nějaké neřesti. Ukročila stranou a

přemýšlela, jak by se nenápadně mohla ztratit.

„Caroline, mám pocit, že už jsi dost unavená

běháním po obchodech!“ zaslechla Lavendřin hlas.

„Nemůžeš ten těžký koš vléct takovou dálku. Lewis tě

může svézt a já si zkrátím cestu přes pole. Potřebuju

si ještě ověřit výskyt rostlin v některých místech!“

Sotva to dořekla, prošla vrátky, kterých si předtím

Caroline ani nevšimla, a okamžitě zmizela.

Caroline zůstala stát s pusou dokořán a zmatkem v

očích. Zdálo se, že Lavender má tajemnou schopnost

objevovat se a mizet jako bludička.

Vzápětí Lewis Brabant zastavil kočár těsně vedle

Caroline.

„Počítal jsem s tím, že když se dvě mladé dámy

dostanou do obchodu, skončí s nákupy současně se

zavírací dobou!“ culil se Lewis. „Hledal jsem vás v

Abbot Quincey, ale řekli mi, že už jste na zpáteční

cestě. Neodbyly jste tak trochu vaše nákupy?“ řečnil

Lewis a zkoumal Carolininu tvář. Měl pocit, že je

trochu vyplašená.

„Kam zmizela moje sestra? Měl jsem dojem, že

jsem ji tady zahlédl, když jsem k vám přijížděl.“

Caroline po něm vrhla plachý udivený pohled,

jako by mu vůbec nerozuměla. Znovu se podívala na

vrátka, do nichž Lavender tak spěšně unikla, a

nedokázala si její úprk vysvětlit.

„Snad chtěla jít zpátky přes pole,“ mumlala

nervózně.

„Asi se jí znenadání rozsvítil v hlavě fantastický

obraz pro novou skicu!“ řehnil se Lewis. „A vás tu

klidně nechá stát s těžkým košem a zanechá vás

vlastnímu osudu. Jaké štěstí, že jsem vás dohonil!“

Lewis pozoroval její tvář plnou rozpaků. Očima

těkala z místa na místo, jako by hledala nějakou

záchranu.

„Snad se mě nebojíte, slečno Whistonová?

Vypadám tak strašidelně?“ dráždil ji.

„Ne… vůbec ne…!“ mumlala Caroline a pomalu

ustupovala před jeho rozjásanou tváří.

„A proč vám tedy čtu na nose vaše zaječí

úmysly?“ sklonil k ní hlavu, až Caroline poděšeně

ucukla. „Přece se mě asi bojíte!“ provokoval Lewis a

přikročil k ní blíž.

Náhle se prudce sehnul a Caroline vyděšeně

uskočila.

Lewis se začal smát na celé kolo.

„Taková statečná lesní rusalka má strach z

obyčejného mužského?“ dobíral si ji, zvedl ze země

koš a lehce ho přehodil do kočáru. „Svezu vás,

alespoň si ušetříte své ladné nožky na lesní tanečky!“

„Obejdu se bez vašich služeb. Cestu znám dobře!“

odsekla Caroline, ale klidná nebyla. Neuměla si

představit, že by strávila vedle Lewise skoro půl

hodiny jízdy. Už ta pouhá představa v ní vyvolala třes

a hrůzu.

„Nevěděl jsem, že rusalky jsou i vzpurné!“ smál se

Lewis.

Ještě jednou vysloví slovo rusalka, a na mou duši,

že si všimne, jak se rusalky umí také bránit, horlila v

duchu Caroline. Nic lepšího mě opravdu nemohlo

potkat. Zatraceně, proč Lavender tak znenadání

zmizela? vztekala se.

Najednou ji přepadl pocit, že vedle tohoto

neproniknutelného muže vůbec není v bezpečí, že by

se mu měla zdaleka vyhnout a ne s ním klábosit na

osamělé cestě, že by s ním neměla vůbec mluvit, že

by se na něho neměla ani podívat.

Ale podívala se.

Modré oči ji zpytavě pozorovaly, rty měl zvlněné

mírným úsměvem, ve tváři nebylo ani stopy po

nějakém ironickém úšklebku, vyzývavosti nebo

výsměchu. Bylo v ní jenom trochu zvědavosti a něžný

obdiv.

Caroline zalapala po dechu.

Obdiv ji snad vyděsil ještě víc, než kdyby v jeho

očích vyčetla tu nejkrutější zlobu. Přemýšlela, jestli si

to jenom nenamlouvá, jestli si to nevymyslela, jestli

její hloupá představivost a zaslepené oči nevidí něco

víc, něco, co třeba vůbec neexistuje.

Nadýchla se, aby mu vysvětlila, že toho má právě

dost, že slušný muž se takhle nechová, že vůbec

nestojí o nějaké avantýry s pánem domu, a i když je

jen prostá vychovatelka, má svou čest a hrdost. Než se

však stačila vzpamatovat, Lewis ji chytil pod lokty,

zvedl ji do výše a posadil ji do kočáru. Pružně se

vyhoupl vedle ní, a než roztřesená Caroline stačila

otevřít pusu, jeli už tryskem po hrbolaté lesní cestě.

„Držte se pořádně, slečno Whistonová!“ uštěpačně

jí připomněl Lewis, když si všiml, jak křečovitě svírá

postranní držadlo. „Tenhle kočárek umí být pěkně

jankovitý, když vjede do pořádného výmolu!“ hnal

koně kupředu a chechtal se jako pominutý.

„Bojíte se, že bych vás mohl někde vyklopit?

Nebo se snad opravdu bojíte mě?“ naklonil se k ní.

Jeho tvář byla teď tak blízko, že se Caroline bála i

pohnout. Na úzkém sedátku nebylo příliš místa, a jak

lehký vozík drncal po výmolech, jejich těla se tak

těsně dotýkala, že se téměř neodvažovala dýchat.

To je ta bláznivá jízda, uklidňovala se.

Sevřela prsty na opěradle, až jí zbělely. Proklínala

se, že raději nezmizela v polích jako Lavender,

proklínala Lewise, že ji tak bezostyšně zajal a proti

její vůli téměř unesl, proklínala smích v jeho modrých

očích, které byly tak okouzlující, že ji zcela omámily.

„Nemusíte se bát, madam, ovládám koně skoro tak

bravurně jako zámořskou loď. Tenhle vozík sice není

tak pohodlný jako čtyřkolák, ale je bezpečný a na

cesty lesem mnohem praktičtější. Všude se vejde a

můžu kdekoliv zastavit, aniž bych někomu překážel!“

řekl zvesela a přibrzdil koně, aby si Caroline mohla

ověřit pravdivost jeho slov.

„Nemusíte mě o tom přesvědčovat, sire!“ řekla

Caroline chladně a přímo se zděsila při představě, že

se s ním ocitne sama někde uprostřed temného lesa.

„Tak přece se bojíte víc mě!“ prohodil, jako by jí

četl myšlenky.

Caroline seděla jako přibitá, snažila se nevnímat

dotyky jeho těla, které jí hnaly krev do tváře a

působily nečekanou bouři v jejím těle.

„Víte, že nedaleko odtud je rokle, kde ještě v

listopadu kvetou ocúny? Kdysi jsem byl tak pošetilý,

že jsem je hledal, ale ne všechny krásné dívky

dokážou ocenit květiny!“ jizlivě se ušklíbl, ale v jeho

hlase se ozval teskný tón.

Caroline si vzpomněla na Julii a bylo jí ještě hůř.

Doufala jenom, že se Julie dobře baví a že se hned

tak z návštěvy nevrátí. Neuměla si představit, jak by

ocenila její troufalou jízdu na panském voze těsně po

Lewisově boku.

„Škoda že procházku lesem musíme odložit na

příště!“ už zase vesele popichoval Lewis. Jeho nemilá

vzpomínka utekla bůhvíkam, zasmušilá vráska

zmizela z jeho tváře a po nostalgii nebylo v hlase ani

stopy. „Čeká na mě otcův právní zástupce, ten

akorátní stařík by mi asi neodpustil, kdybych nepřijel

včas!“

Žádné příště nebude! pomyslela si Caroline

vztekle.

„Musím také provést Nelsona, zranění se mu

zahojilo, za pár dní bude v pořádku. Ještě jsem vám

nepoděkoval za to, jak jste se o něho postarala.

Čeledín si pochvaloval, jaké jste mu dala přesné

instrukce.“

„Nelsona? Říkal jste, že se jmenuje Filip.

Nevymýšlíte si trochu?“ mračila se Čaroline.

„Správně!“ culil se Lewis. „Jmenuje se Filip

Nelson! Filip po mém nejoblíbenějším strýčkovi,

Nelson po mém nejoblíbenějším admirálovi. Filip

Nelson, to přece zní!“

Caroline si ho měřila podezřívavým pohledem.

„Tak už se nemračte!“ škádlil ji Lewis. „Až se na

něm jednou projedete, uznáte, že si takové jméno

zaslouží!“

„Já?“ vyhrkla udiveně.

„Proč ne? Nikdy jste nejezdila na koni?“

„Dávno jsem to zapomněla. Kdysi se mi to líbilo,

ale ve službě jsem neměla příležitost jezdit na koni.“

„Pracovala jste ve městě?“ zeptal se Lewis.

Sjížděli teď z prudkého kopce, Lewis se vzepřel

nohama o podlahu a vybočeným kolenem ji chránil,

aby nesklouzla ze sedadla. Přimkl se k ní tak těsně, že

přímo na svém těle cítila intenzivní hru jeho svalů.

Stěží se mohla soustředit.

„Jen krátce před otcovou smrtí,“ odpověděla

přiškrceným hlasem. „Dávám přednost životu na

venkově, stejně jako Lavender.“

„Žádná láska?“ obrátil se k ní Lewis s otázkou v

očích.

Znovu v nich zahlédla obdivný pohled, který ji tak

přiváděl do rozpaků.

Nervózně polkla a jenom zavrtěla hlavou.

„Překvapujete mě, madam, předpokládal bych, že

jste měla plno atraktivních nabídek!“

Cítila, jak rudne. Přejela si studenou rukou po

obličeji, aby zchladila rozpálené tváře.

Lewis si nenápadného gesta všiml a sledoval ji

zkoumavým pohledem.

„Nenapadlo vás, že byste se mohla vdát?“

„Nenapadlo!“ opáčila úsečně. „Byla jsem mladá a

moc jsem se nezamlouvala usedlým matinkám ze

společenské smetánky. A také jsem nenašla nikoho,

kdo by za to stál. Naštěstí jsem netušila, co mi osud v

nejbližší době přichystá…“ uvědomila si, že její slova

znějí dvojsmyslně, a raději se odmlčela.

Nechtěla, aby si Lewis myslel, že by se uchýlila k

uzavření výhodného sňatku, aby si zajistila existenci.

Nikdy by takové řešení nevolila a nikdy o něm ani

nepřemýšlela. Vlastně neměla ani čas takhle

uvažovat. Dospěla ze dne na den, když otec zemřel a

zanechal jí pouze horu dluhů a prázdné ruce.

Nezůstala jí ani střecha nad hlavou, protože zadlužené

panství prodali v dražbě. Musela se rozhodovat

rychle, ale to nemohl Lewis pochopit.

„Výhodný sňatek by byl jistě méně bolestivý než

cesta do služby, nemyslíte?“ zeptal se otevřeně Lewis.

Caroline neměla chuť pokračovat v tomto

rozhovoru. Dívala se před sebe a modlila se, aby už

cesta skončila, a ona mohla uniknout před

Lewisovýma pátravýma očima do ticha svého pokoje.

Tušila, že to Lewis nepochopí. Ráda by mu vysvětlila

své postoje, ale nevěděla, jak otevřít takové

choulostivé téma před mužem, kterého tak málo

znala.

Vzpomněla si, jak se mladí muži předháněli v

lichotkách, dokud otec ještě žil a pohyboval se ve

vyšších společenských kruzích. Občas ji donutil

navštívit některý ze společenských dýchánků, ale

Caroline většinou nenašla nikoho, s kým by mohla

normálně mluvit. Párkrát se snažila otce přesvědčit, že

zbytečně ztrácí čas, a když nepochodila, snažila se

večírkům vyhnout a uniknout ze spárů ješitných

mladíků, kteří se ucházeli o její přízeň. Netoužila ani s

jedním z nich strávit zbytek života. Manželství,

rodinu a budoucnost si představovala trochu jinak.

Později, když začala pracovat, ztratila se ze zorného

pole všech výhodných ženichů a nikdy toho zvlášť

nelitovala.

Teď opatrně pohlédla na Lewise. Zamyšleně

pozoroval cestu před sebou a mlčel.

Domnívá se snad, že bych přijala jakoukoliv

nabídku k sňatku, jen abych unikla nouzi? uvažovala

znepokojeně.

Najednou považovala za velmi důležité, aby

opravila jeho mínění, i když sama netušila, proč jí na

tom tak záleží.

„Promiňte,

slečno

Whistonová!“

znenadání

promluvil Lewis. „Neměl jsem se pouštět do takových

témat. Ale nejsem zvyklý pečlivě hledat konverzační

náměty a promýšlet, které z nich jsou společensky

vhodné a únosné. Nechtěl jsem vás urazit!“ podíval se

na ni a usmál se. „Co na srdci, to na jazyku, moře mě

tak vycvičilo!“

„Chápu!“ souhlasila Caroline. „Loď by šla asi brzy

ke dnu, kdyby kapitán otálel s rozhodnutím!“

prohodila nervózně.

Sevřela rty. Hlavou se jí honila myšlenka, že určitě

svou nesouvislou řečí vzbudila v Lewisovi dojem, že

je povrchní ženská, která hledá dobrou partii a jenom

čeká, až se naskytne vhodná příležitost.

Zavřela oči.

Proč mi jen tolik záleží na tom, aby měl o mně

dobré mínění? přemítala v duchu. Je to jen obyčejný

muž v dlouhém zástupu svůdníků, kteří si chtějí užít.

Jak by jinak mohl milovat Julii a zároveň koketovat se

mnou?

Při myšlence na Julii ji píchlo u srdce. Před očima

se jí kmitla krásná vyzývavá tvář.

Julie vždycky dosáhne svého! pomyslela si

roztrpčeně.

Napadlo ji, že je to poprvé, kdy Julii opravdu

závidí.

A najednou věděla, že Lewis Brabant není jen

obyčejný muž v dlouhém zástupu, ale že je to první

muž v jejím životě, který ji skutečně zaujal. A že Julii

závidí jeho neskrývaný obdiv, jeho roztoužené

pohledy,

jeho

lásku.

Že

Julii

závidí

toho

pozoruhodného Lewise Brabanta.

„Takže Lavender se na venkově líbí?“ zničehonic

připomněl Lewis Carolininu poznámku. „Bál jsem se,

že tajně prahne po víru událostí ve městě. Uvažoval

jsem o tom, že bych na zimní sezonu pronajal ve

městě dům, aby se trochu pobavila, ale teď už vím, že

si to nemůžu dovolit!“

„Opravdu je stav panství tak špatný?“ tiše se

zeptala Caroline a opatrně pohlédla na Lewise.

Nebyla si jistá, jestli nepokládá její dotaz za příliš

dotěrný „Opravy si vyžádají mnoho času, nemůžu si

dovolit ztratit ani den, když nechci, aby se jarní práce

zdržely.“

„Admirál ulehl teprve před třemi měsíci, za tak

krátkou dobu…“ zarazila se Caroline. Napadlo ji, že jí

vlastně do toho nic není.

„To je pravda!“ přitakal Lewis. „Ale začal chátrat

už po matčině smrti, otec se nedokázal s jejím

odchodem smířit. Náhlá smrt mého bratra mu zasadila

další ránu. Mám pocit, že ho velmi vykolejilo vědomí,

jak se mu všechno hroutí pod rukama, a postupně

ztrácel o Hewly zájem!“

Vzpomněla si, jak Lavender mluvila o Hewly.

Otec netušil, že to nebude příliš šťastný domov pro

jeho děti.

„Myslím, že si otec velmi přál, abych se vrátil a

usadil se tady,“ zamyšleně pokračoval Lewis.

„Nestýská se vám po moři?“

„Stejně bych se vrátil, ale bylo by mnohem

příjemnější,

kdyby

to

bylo

za

příznivějších

okolností!“ usmál se, vzpomínka na moře však zůstala

v jeho očích ležet jako teskný stín. „Moje loď

Neohrožená, s kterou jsem nejednou projel od rovníku

až k pólům a zase zpět, byla vyřazena z provozu. A to

je pro námořníka výstražné znamení, aby skončil,

dokud je čas!“ díval se zpříma na cestu před sebou,

ale duchem plul někde ve vzdálených mořích, kam ho

Caroline nemohla dostihnout. „Byla to skvělá loď,

smělá, odvážná, spolehlivá a věrná… těžko bych si

zvykal na jinou!“ dodal zadumaně.

Projeli prudkou zatáčkou, kde se krajina svažovala

k jihu. Před očima se jim vylouplo Hewly. Jako

hedvábná stuha se kolem něho vinula řeka a olizovala

úpatí luk a polí, které se ukládaly k zimnímu

odpočinku. Panství spočívalo uprostřed údolí jako

drahocenný skvost, který tam odjakživa patří.

„Je to nádherný dům, sire!“ vydechla Caroline celá

zjihlá. „Víte, že štukatura nad vchodem pochází z

patnáctého století a je velmi vzácná?“ prohodila

Caroline.

Lewis ji obdařil jedním ze svých zkoumavých

pohledů.

„Četla jsem to v kronice panství…“ dodala

nesměle a zmlkla.

„Jedna z vašich dalších vášní, madam?“ zeptal se

škádlivě.

Uvědomila si, že zbytečně moc mluví. Poučovat

majitele

o

historii

vlastního

domu,

taková

neomalenost. Jistě ví o historii panství mnohem víc

než ona.

Lewis zpomalil koně a rozhlížel se po malebné

krajině.

„Musíte mě někdy s historií panství podrobně

seznámit, slečno Whistonová!“ zazubil se Lewis.

„Přiznávám se bez mučení, že o minulosti Hewly

nevím skoro nic. Lavender se tím určitě zabývala, ale

já mám co dohánět!“ uličnicky se ušklíbl a v očích mu

zajiskřilo. „Ale když mi pomůžete…“ dodal se

šibalským úsměvem a zůstal na ní viset očima.

Caroline se nervózně zavrtěla, když zachytila jeho

tázavý pohled.

„Lavender je velmi kultivovaná a sečtělá,“

zamumlala nejistě a snažila se změnit téma.

Nemohla pochopit, co se s ní děje. Byla v jeho

společnosti tak neklidná a nejistá, připadala si jako

malé nezkušené děvče, které právě přišlo z kláštera a

poprvé v životě vidí živého muže.

„Škola paní Guardingové má velmi dobrou

pověst!“ řekl Lewis ještě se stopami smíchu v hlase,

ale přistoupil na změnu konverzace, když si všiml, jak

se Caroline topí v rozpacích. „Někdy však ani dobrá

škola nestačí, když se střetne s nekultivovanou duší a

zájem chybí…“

Netušila, na co Lewis naráží, ale snažila se

nemyslet na Julii, která byla typickým příkladem

nekultivované duše, kde se vzdělání minulo účinkem,

přestože je velmi chytrá. „Myslím, že slečna

Brabantová má kultivovanou duši a zájem jí rozhodně

nechybí!“ pronesla Caroline a dávala si záležet, aby

její hlas zněl klidně a neutrálně.

„Doufám!“ souhlasil Lewis. „Jsem velice vděčný,

že tu našla také rozumnou společnost, madam!“ dodal

procítěně.

Není to příliš povzbuzující lichotka, když mě muž

označí za rozumnou společnost, pomyslela si Caroline

rozladěně, ale nic lepšího jsem nemohla očekávat.

Vlastně mohlo to být i horší.

„Lavender byla vždycky velmi mírná a tichá,

uzavřená do sebe,“ pokračoval Lewis. Věkový rozdíl

mezi námi ji zahnal do samoty, kterou ještě posílila

matčina smrt. Měl jsem strach, aby se z ní nestala

zatrpklá samotářka.

„Jsem rád, že jste tady.“

Prosím, prosím, prosím, odmlouvala v duchu.

Jsem tady k potěšení všech.

Ale nebyla naštvaná, dokonce ji uspokojilo, že

Lewis nic nenamítá proti tomu, aby se s Lavender

spřátelila. Inteligentní Lavender byla balzámem na

její

duši

unavenou

Juliiným

komandováním,

štiplavými

malichernými

drby

a

zlovolnými

poznámkami.

Nemohla pochopit, že Lewisovy oči jsou slepé a

uši hluché, že vnější maska dokáže oslnit jeho zdravý

rozum, ale těžko mu mohla pomoct a vyvést ho z

omylu. Zvlášť když v jeho představách Julie

ztělesňovala ideální ženu.

Kočár pomalu drkocal po kočičích hlavách k

vesnici. Caroline se zaujetím pozorovala Lewisovy

ruce, opálené a silné, jak lehce ovládají koně.

Vzpomněla si, jak ji něžně a pevně svíraly v objetí

a zachvěla se. Lewisova přítomnost narušovala její

rovnováhu, nedokázala se na něho podívat, aniž by

nepocítila vzrušení, které jí stoupalo do hlavy. Každý

jeho pohyb, každý jeho úsměv, každé jeho gesto ji

vyvádělo z míry, vnímala i sebenepatrnější dotek

Lewisova těla, neuměla své reakce ovládnout, nebyla

s to zůstat vedle něho klidná a lhostejná.

Zbláznila jsem se, musela jsem se zbláznit, když si

namlouvám, že by Lewis Brabant o mě mohl projevit

aspoň kapičku zájmu, peskovala se v duchu. Nic pro

něho neznamenám a nikdy nic pro něho znamenat

nebudu. Já, obyčejná vychovatelka, bezvýrazná a

nenápadná, tak snadno zapomenutelná, guvernantka,

společnice a kdovíco ještě, žena, pro kterou lidé

obvykle nemají ani jméno.

Dojeli na nádvoří panství.

Lewis pružně seskočil z vozu a napřáhl paže, aby

Caroline pomohl na zem. Líbilo se jí v pevné mužské

náruči a přála si, aby tento okamžik trval věčně.

Třeba je to naposledy, kdy mě svírají jeho silné

paže, posteskla si v duchu a hned se zastyděla. Ještě

před několika dny by mě taková hříšná myšlenka ani

nenapadla, pomyslela si s hrůzou.

Pohlédla plaše na Lewise a celá se rozechvěla.

Lewis ji postavil na zem a něžně se k ní sklonil.

„Začali jsme náš rozhovor u vás a skončili jsme u

mě a u mé sestry. Vždycky dokážete debatu tak

šikovně otočit a schovat se do své ulity? Zůstala jste

mi dlužna spoustu odpovědí!“ zasmál se Lewis. „A

dluhy se mají splácet, madam!“ zašeptal jí do ucha.

Začervenala se jako růže, která čerstvě rozkvetla.

„Moc vám to sluší, dívko spanilá. Nevěřil jsem, že

dnešní mladé dámy se ještě umějí červenat!“ řekl tiše.

„Musíme brzy dokončit náš rozhovor!“ dodal

rozverně, zvedl ruku na pozdrav a zamířil k budově.

Měla pocit, že v nejbližší vteřině omdlí. Musela se

opřít o kočár, aby neupadla. Mihlo se jí hlavou, že se

vždycky snažila zůstat nenápadně v ústraní, ve stínu

pozornosti ostatních. Většina lidí, která ji znala, by se

asi shodla v tom, že slečna Whistonová je spolehlivá,

pracovitá, možná trochu přísná, skromná a pečlivá.

Přesně jak se na guvernantku sluší. Její minulost

nikoho nezajímala a pravděpodobně ani budoucnost.

Chtěla taková být a doposud se jí to dařilo.

Připomněla si modré oči Lewise Brabanta a divně

ji píchlo u srdce. Přistihla se, jak si nebezpečně

pohrává s neodbytnou myšlenkou, že Lewis Brabant

je muž, s jakým by ráda sdílela své sny.

Zatočila se jí při tom pomyšlení hlava a hned tu

vtíravou představu zaplašila. Byla to hloupá představa

a bolela. Caroline věděla, že nemá žádnou

budoucnost.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Ten večer poprvé ode dne, kdy se Lewis vrátil,

večeřela Caroline s rodinou. Nevěděla, jak k tomu

došlo, večer na ni jenom Julie houkla, že s ní počítá u

stolu.

Žádné zvláštní nadšení však nepociťovala. Ve

svém obvyklém šedém hábitu vypadala vedle Juliiny

hedvábné krásy jako hastroš. Jaksepatří zapadla do

role průhledné společnice, která musí být vidět, ale ne

příliš, musí být slyšet, ale pouze tehdy, když je tázána,

a hlavně musí být ve správnou chvíli na správném

místě. Všechna tato pravidla splňovala Caroline do

puntíku.

Už hodnou chvíli stála rozpačitě u dveří, zatím si

však nikdo nevšiml její přítomnosti, propadala se

kamsi do ztracena, a kdyby navždy zmizela,

pravděpodobně by ji nikdo nepostrádal. Odolávala

silnému pokušení udělat to.

Vedle Julie neměla šanci, Lewis měl oči jen pro ni.

Uvědomila si, jak je hloupá, když si představovala, že

by to někdy mohlo být jinak.

Julie seděla u krbu, Lewis vedle ní a oba byli

pohrouženi do závažné debaty o přestavbě domu.

Lampa ozařovala Juliiny zlaté kadeře, modré oči

se jí v mihotavém světle hořících plamenů leskly jako

drahocenné diamanty. Modré hedvábné šaty skvostně

ladily k perleťové pleti a tvořily nadýchaný věnec

kolem její štíhlé postavy.

Slušelo jí to a Julie to věděla.

Nacvičený úsměv vstřícně Lewisovi pokyvoval,

Lewis okouzleně hleděl do diamantových očí a

nemohl se odtrhnout od sličné tváře.

Lewis už je podmaněný, uchvácený, upoutaný,

pomyslela si hořce Caroline. Už je polapený a úplně

ztracený.

„…červené dřevo a červený damašek se tu budou

báječně vyjímat!“ švitořila Julie a dávala velký pozor

na artikulaci, aby si nepokazila úsměv. „Musíš mi

dovolit, abych tento pokoj zařídila. Uvidíš, jak bude

moderní, všichni budou Hewly závidět…“

„Moje drahá Julie!“ přerušil ji Lewis. „Budu rád,

když se mi podaří obnovit hospodářství, bude trvat

dobrých pár let, než přijde na řadu rekonstrukce

domu.“

„To nemyslíš vážně, můj drahý!“ usmívala se

Julie, ale rty se jí chvěly a ruce nervózně muchlaly

elegantní šáteček v barvě šatů. „Nikdo k nám nebude

chodit, když to tu bude vypadat jako v muzeu.

Nepřeješ si přece, abych se tu unudila k smrti!“

Caroline tušila, že Julie v duchu zuří. Nebyla

zvyklá, aby jí muži odporovali.

„Caroline!“ zvolala náhle radostně. „Konečně jsi

vyslyšela mé naléhavé prosby a vystoupila ze své

samoty. Jsem tak šťastná, že jsi tady!“

Caroline dobře znala Juliinu taktiku. Když se spor

vyhrotí, odvede pozornost jinam, emoce se uklidní,

líbezná tvář okouzlí protivníky a Julie znovu zaútočí.

Obvykle úspěšně.

„No, řekni sama, máš přece tak dobrý vkus! Líbí

se ti snad tenhle pokoj? Nezasluhoval by si

přestavbu?“ Caroline zkoprněla úžasem.

Nestačí, že si hraje na mou nejlepší přítelkyni, že

mě osočuje, jak tvrdohlavě odmítám její naléhavá

pozvání, ještě mě bude zatahovat do nějakých sporů!

Copak ji někdy zajímal můj názor a zajímají snad

teď?

Byla zlostí bez sebe a litovala okamžiku, kdy

vstoupila dovnitř.

„Je zbytečné zabývat se tímto problémem,

rozhodnutí stejně nezměním!“ ukončil rázně diskuzi

Lewis.

Vstal z křesla, vykročil Caroline vstříc a zdvořile

se uklonil.

„Můžu vám nabídnout sklenku vína, slečno

Whistonová?“ zeptal se. „Nebo snad raději ovocný

likér?“

Caroline přijala sklenku vína, využila situace a

ustoupila k oknu, aby byla od Julie co nejdál.

Rozhodně se nehodlala stát obětovanou figurkou na

šachovnici Juliina taktického boje.

Julie už Lewise znovu přilákala k sobě, přisedla si

blíž, naklonila se k němu, důvěrně se opřela dlaní o

jeho předloktí a něco mu horlivě vysvětlovala. Lewis

jí pozorně naslouchal a jeho rozzářené oči svědčily o

tom, že mu to dělá dobře.

S jakou chladnou zdvořilostí přijal mě a jak vroucí

pohled věnuje Julii, přemítala sklesle Caroline.

Bolestný osten žárlivosti se jí zaryl do srdce.

Obrátila se k oknu, nechtěla přemýšlet o marných

snech a nadějích.

Zahlédla Lavender, která si v koutku výklenku

četla.

„Caroline,

jsi

úchvatnou

změnou

v

naší

společnosti!“ usmála se mile. „Bohužel nemám

žádnou moderní myšlenku, kterou bych přispěla do

diskuze o přestavbě našeho domu!“ dodala jizlivě a

kývla směrem ke krbu. „Nezbývá mi než čekat, čím

přispějí přistěhovalci!“ Zazvonilo k večeři.

Lewis nabídl Julii rámě, ta se do něho pyšně

zavěsila a vznášela se s ním do jídelny. Lavender s

Caroline je v těsném závěsu následovaly.

Caroline poněkud rozpačitě a sklíčeně, Lavender

trochu rozčileně a vzpurně.

Jídlo bylo dobré, všem chutnalo a chválili

kuchařku, jak se vytáhla. Jenom Julie se netvářila

příliš nadšeně. Vyprávěla o fantastické večeři, kterou

zažila v Londýně na královském dvoře. Ta mistrovská

díla! vzdychala. A to servírování! Špalír číšníků! A

což teprve bankety u prince regenta! Tak honosné!

Čtyřicet osm chodů! Umíte si to představit?

Nedostižné!

„Dostatečné, aby se člověku udělalo špatně!“

sladce poznamenala Lavender.

Julie ji zpražila modrým pohledem.

Caroline očekávala, že ji pěkně usadí, ale Julie se

ovládla. Bezesporu kvůli Lewisovi.

„Pamatuješ si, Caroline, ta příšerná jídla, která

nám servírovali ve škole?“ takticky odbočila od

tématu a hrozivě se otřásla. „Vařené skopové a

sekanou, brr! Divím se, že jsem to přežila!“

Caroline by dala krk za to, že si Lavender pro sebe

zabručela: Škoda! Skoro s ní souhlasila. Zmlkla a

rozhodla se, že se bude věnovat jen a jen jídlu.

Nehodlala Julii sloužit jako vhodný doplněk k její

vtipné konverzaci.

I Lavender se stáhla do sebe, sklonila hlavu nad

talířem a nepromluvila ani slovo.

Caroline uvažovala, zda Lavender považuje Julii

za vetřelkyni, nebo se pouze brání Juliinu

přezíravému postoji. Že ji nemá příliš ráda, to bylo

zřejmé, a že by si přála, aby o ni nestál Lewis, to bylo

nad slunce jasnější.

Julie jí znovu připomněla nežádoucí kukačku,

která se drze usadila v cizím hnízdě.

Caroline zvedla oči a zahlédla, jak Lewis udiveně

sleduje svou sestru.

Přemýšlí snad o tom, jak zmírnit její antipatie k

Julii? přemítala v duchu. Uvědomuje si, jak těžké by

bylo vzájemné soužití, kdyby se jeho budoucí žena a

jeho sestra nenáviděly? Možná, říkala si Caroline, ale

byla si téměř jistá, že by Lewise od jeho rozhodnutí

neodradilo nic.

Lewis pátravě pohlédl na Caroline, jako kdyby

uhodl její myšlenky. Pozvedl tázavě obočí, pokrčil

rameny a mírně pohodil hlavou.

Byla to snad odpověď? pomyslela si Caroline a

odvrátila pohled stranou.

Večeře skončila, přesunuli se do salonku. Lewis

odběhl něco zařídit, a dámy osaměly. V malém

prostoru zhoustlo nepříjemné napětí.

Caroline netrpělivě počítala minuty, kdy už tenhle

večer skončí, občas se podívala na Julii, jako by se

nemohla dočkat nenápadného gesta, kterým naznačí,

že už ji nebude potřebovat, že může nepozorovaně

vyklouznout.

„Tahle barva ti vůbec nesluší, drahá Lavender!“

zaútočila Julie na její světle modré šaty. „Vypadáš v

ní tak neduživě a vybledle.“

Caroline věděla, že to Julie Lavender nedaruje,

očekávala její pomstu od okamžiku, kdy ji Lavender

tak shodila. Teď přišla její chvíle.

„Možná višňově červená…“ zamyslela se,

naklonila hlavu na stranu a zkoumavě si ji prohlížela.

„Ba ne, příliš silná barva, žlutá nebo oranžová…“

„Mně se modrá líbí!“ nevrle odsekla Lavender.

„Co ty víš o módě, má drahá!“ kousavě prohodila

Julie. „Vůbec mě nepřekvapuje, že jsi v Londýně

nenašla ženicha! Sotva si tě nějaký džentlmen vůbec

všimnul!“

„Všechny dívky nejsou posedlé lovem bohatých

manželů, milá Julie!“ pronesla klidně Lavender.

„Raději bych chytla osypky, než se sblížila s

některým z těch hloupých nafoukanců!“

„Přece tady nechceš zůstat navždy!“ vydechla

Julie s líbezným úsměvem.

Caroline pochopila, že se Julie konečně dostala

tam, kam směřovala.

„Tvůj bratr se ožení a těžko se spokojí s tím, aby

se mu za patami neustále toulala jeho sestřička!“

jedovatě prohodila Julie.

Lavender zrudla vzteky.

V překladu to znamená, až se za tvého bratra

provdám, nesnesu tě tady! pomyslela si Caroline.

Prudce se nadechla, připravená zasáhnout a

zklidnit situaci, bude-li třeba. Zdálo se jí, že tentokrát

Julie opravdu přestřelila. Jejího zásahu však nebylo

třeba. Do salonku vstoupil Lewis a Julie okamžitě

zmlkla.

Lewis však postřehl Lavendřinu rozzlobenou tvář

a Juliin samolibý výraz. Zamračil se, chvíli

nerozhodně stál a pak se usadil v křesle.

„No, máte něco na srdci, dámy?“ prohodil ostře.

Kdyby Caroline byla v jeho kůži, otočila by se na

podpatku, zamkla se v pracovně na sto západů,

obrátila do sebe láhev portského a nechtěla by nikoho

ani vidět.

Lewisův nesmlouvavý pohled znepokojil i Julii.

Spolkla další zlomyslnou poznámku a beze slova se

usadila.

„Zahrajeme si whist!“ vykřikla a nadšeně

zatleskala rukama, jako by se vůbec nic nestalo.

„Karty nás určitě rozveselí. Lewisi, zahraješ si s

námi?“ škemrala a líbezně se na něho usmála. „Bude

to báječné!“

Caroline neříkala nic. Whist hrála nerada, i když

hrála dobře. Považovala karty za zbytečnou ztrátu

času, ale podřídila se. Julie po celou dobu vtipkovala,

komentovala každý krok, roztomile štěbetala a

koketovala s Lewisem. Nakonec vyhrála. Lavender se

hned po prvním kole omluvila, že ji bolí hlava, a šla si

lehnout.

„To je typický venkov! Chodí spát se slepicemi,

bavit se neumí!“ znuděně zívla Julie. „Musíš na

sezonu pronajmout dům ve městě, Lewisi! Na

venkově se nic neděje! Percevalovi a Cleeveovi jsou

tak nespolečenští, vůbec nepěstují sousedské vztahy!

A markýz Sywell? To je přímo šokující! Největší

statkář v kraji, a ignoruje nás!“ nerozhodně pokrčila

rameny. „Dobře, markýz Sywell se vyčerpává svými

skandály, ale pro ostatní neexistuje omluva. Nesnesu,

aby nás přehlížela polovina hrabství. Musíš s tím něco

udělat, Lewisi. Umřu nudou, jestli se nedostanu do

společnosti!“ stýskala si Julie.

„Nemusíš tady zůstávat, když tě naše společnost

tak otravuje, Julie!“ řekl Lewis. „Odjed do víru

společnosti, když tolik toužíš po společenských

radovánkách.“

Ani se na Julii nepodíval. V jeho hlase nebylo

stopy po stesku, prosbách nebo výčitkách. Byl klidný,

chladný, lhostejný.

Caroline musela skousnout rty, aby v její tváři

nebylo znát překvapení.

„Promiň, Lewisi, nemyslela jsem to tak!“ lísala se

Julie. „Samozřejmě že zůstanu! Kdo by pečoval o

ubohého strýce Harleye, víš, jak mi jeho zdraví ležína

srdci!“ lhala, jako když tiskne. „Brzy budou Vánoce,

o Vánocích je veselo i na venkově.“

Lewis se zamračil. Pomyslel na nemocného otce.

„Letos budeme slavit Vánoce jenom v úzkém

rodinném kruhu. A budou to velmi tiché Vánoce!“

řekl příkře.

Julie ztuhla, ale hned se ovládla, uměla mistrně

krotit své nálady, když jí na tom záleželo.

„Za pár týdnů bude velký ples, přece nás nechceš

připravit o takovou událost, drahý!“ rozjasnila tvář a

vyloudila ten nejkouzelnější úsměv. „Nestal se snad z

tebe puritánský podivín, Lewisi?“ laškovala.

Caroline toho měla právě dost. Přivítala, že k ní

Julie začala vysílat nepřátelské pohledy a naznačovala

jí, aby se klidila. Stejně si tu připadala jako nevítaný

křen a už nejmíň před hodinou si toužebně přála

odejít.

„Omluvte mě!“ zamumlala, vstala a zamířila ke

dveřím.

„Klidně!“ prohodila Julie a ledabyle mávla rukou,

že ji propouští. „A nevyspávej příliš dlouho, ráno tě

čekají nějaké pochůzky!“

Caroline vztekle sevřela rty, spolkla Juliiny

ponižující poznámky a s úlevou vyklouzla do haly.

Zastavila se až pod schodištěm.

Julie prostě musí mít vždycky navrch, brblala v

duchu, jak z ní vztek pomalu vyprchával, a čekala, až

si oči zvyknou na tmu v chodbě.

Překvapilo ji, když se dveře znovu otevřely, a

náhle za ní stál Lewis se svící v ruce.

„Posvítím vám na cestu, slečno Whistonová!“

nabídl se zdvořile. „Děkuju vám za dnešní večer!“

usmál se. „Doufám, že jste ho přetrpěla bez úhony!“

ušklíbl se a podal jí svíčku.

Zvedla

k

němu

hlavu.

V

očích

měl

neproniknutelný výraz, nebylo z nich možné vyčíst

vůbec nic. Nevěděla, co Lewis myslel svou poslední

větou, a nehodlala po tom pátrat. Kdyby měla

odpovědět upřímně, řekla by, že příště se raději nechá

ostříhat dohola, než by dobrovolně strávila další večer

v Juliině společnosti. Otevřenými dveřmi ji teď

zahlédla. Nervózními prsty ťukala do opěradla křesla,

koutky rtů vztekle stažené, nevraživě hleděla do

temné haly. Těžko se smiřovala s pomyšlením, že ji

Lewis opustil jen proto, aby doprovodil její

společnici, obyčejnou služku.

„Byl to příjemný večer, ale příště se raději zřeknu

účasti,

když

se

budou

projednávat

rodinné

záležitosti!“ řekla Caroline taktně a vyhnula se jeho

pohledu. „Dobrou noc, sire!“

Zdálo se jí, že Lewisovi zacukalo v koutcích a přes

rty mu přejel jemný smích.

Když vyšla nahoru po schodech, v otevřených

dveřích stačila ještě zahlédnout rozzářené Juliiny oči,

když se k ní Lewis sklonil.

Prosinec 1811

Hned na začátku měsíce uhodily silné mrazy a

jasné modré nebe slibovalo, že hned tak neustanou.

Od lady Percevalové přišla slíbená pozvánka, ale

oslovovala výlučně Lewise a Lavender.

„Ta zpropadená ženská moc dobře ví, že jsem tu

taky já!“ vztekala se Julie.

Dupala po pokoji a mlátila vším, co jí přišlo pod

ruku. Dokonce obětovala i svůj drahocenný stříbrný

kartáč na vlasy, mrštila s ním přes pokoj tak prudce,

že se rozletěl na kusy, jak narazil na dveře.

„Že nepozvala tebe, to chápu! Ale proč sakra

ignoruje mě?“ zrudla zlostí. „A Lewis?“ mrštila

dalším stříbrným kartáčem. „Lewis si klidně jede

někam na hon, místo toho, aby něco udělal! Vždycky

se na mě dívala svrchu, na Lavender nikdy! Tu malou

mrchu vždycky protěžovala! Tu bezvýraznou bleduli,

tu nulu…!“ odmlčela se, aby se nadechla. Skoro se

dusila, jak byla rozlícená!

„Uklidni se, Julie!“ napomínala ji Caroline.

„Nekřič na celý dům! Nadechni se zhluboka! Udělej

to několikrát za sebou a vztek tě přejde! Zkus to!“

mluvila k ní jako k malému dítěti.

„Nemůžu se uklidnit!“ křičela Julie. „Jak bych se

mohla uklidnit? Chovají se ke mně, jako bych byla

nějaká usmolená služka. Už dávno nejsem chudá. Můj

otec je mnohem bohatší než oni všichni dohromady!

Mohl by si je všechny koupit! Ale jenom proto, že

zbohatl v obchodě a nemá ty jejich zatracený erby, tak

mě přehlížejí! A kdo jsou Brabantovi? Admirál je

šlechtic, ale jaký? Nic nezdědil, nic! Je to jenom

druhý syn! Jeho manželka byla hraběnka, to ano, to

byla. Chudá jak kostelní myš! Málem jí sebrali

zadluženou střechu nad hlavou. A přesto Brabantovi

jsou někdo! Honorace! Všude je vítají a zvou! A já

tady zatím hniju! V téhle díře!“ křičela a tloukla pěstí

do stolu.

Caroline ji mlčky pozorovala.

Tak silně ji svrběla dlaň, že se musela přemáhat,

aby se proti její vůli nevymrštila. Rozum jí však říkal,

že to měl udělat někdo dávno před ní, teď že už je

skoro pozdě. Nemělo smysl jí vysvětlovat, že příčinou

její neoblíbenosti nejsou peníze, ale především její

chování.

„Percevalovi možná ani netuší, že jsi neodjela na

zimní sezonu do města!“ uklidňovala ji Caroline. „A

třeba se celá situace pro tebe v dobré obrátí!“

Julie si ji podezřívavě prohlížela.

„Co tím myslíš?“ zeptala se podrážděně, ale

zpozorněla. „Co je dobrého na tom, že mě ponižuje

jedna z nejvýznamnějších rodin?“

Caroline pečlivě urovnávala nepořádek, který Julie

způsobila ve svém záchvatu vzteku.

„Když se Brabantovi zúčastní večeře u nich na

panství, určitě pak pozvou Percevalovy na Hewly.

Můžeš se předvést jako skvělá hostitelka.“

Julie se ještě pořád mračila, ale v očích jí zasvítily

zlomyslné plamínky. Bylo jasné, že už vymýšlí, jak

Percevalovy oslní a přesvědčí je o vlastní dokonalosti.

„A co když si ta hloupá Lewisova sestřička bude

myslet, že ona je tady paní!“ zlobně vyhrkla Julie.

„Lewis jí to musí jednou provždy pořádně vysvětlit!“

Caroline sebou trhla.

Je to marné, pomyslela si. Julie má vzácnou

schopnost vybrat si ze všech možných variant tu

nejhorší.

Poprvé Caroline napadlo, že by si měla začít

hledat nové místo. Byla na Hewly teprve tři měsíce,

nepředstavovala si, že by panství opouštěla v tak

krátké době, ale bylo jí jasné, že konflikty s Julií

budou narůstat. Jednou jí dojde trpělivost a neudrží

jazyk za zuby. A to bude konec její kariéry

společnice. Věděla, že to nemůže nechat dojít tak

daleko.

Najít si nové místo nebude tak snadné, uvažovala

Caroline, nějakou dobu to potrvá, měla bych už začít.

Možná že lady Percevalová by mi pomohla, ale

kdybych se na ni obrátila, dala bych najevo, že jsou

na Hewly nesrovnalosti. Taková informace se rychle

roznese, někdo si přidá pár drbů jako vždycky a

bůhví, co z toho nakonec vznikne. Po tom netoužím.

A co lady Covinghamová, vzpomněla si Caroline na

matku jedné ze svých chovanek. Mohla bych se

obrátit na ni, ale tolik ji potěšilo, že budu společnicí

její dlouholeté přítelkyně, bude zklamaná, povzdychla

si. Ovšem chudáci si nemůžou vybírat, rozhodla se.

Hned zítra jí napíšu.

Ulevilo se jí. Zavrtala se do peřin a ještě s jednou

nohou na zemi usnula jako dudek.

„Víš, že si Lewis pozval na Hewly přítele?“

prohodila Julie, zavrtěla se před zrcadlem a rozhodila

své zlaté kadeře. „Budu si muset vymyslet nový účes,

tenhle už je okoukaný. Nezdá se ti, že mě dělá příliš

starou?“

„Nezdá,“ odbyla ji ledabyle Caroline.

„Kapitán Slater je docela fešák, i když odešel z

námořnictva jako invalida, je to pořád kus chlapa!“

šveholila Julie. „Má dům v Lyme Regis. No, ve

srovnání s Lewisovým panstvím je to spíš domeček,

ale tobě by to mohlo stačit, Caroline!“

„Nemám zájem!“ odsekla Caroline. „Ušetři mě

svých nabídek, Julie! Nehodlám svádět přátele Lewise

Brabanta.“

„Prosím, jak myslíš! Každá druhá na tvém místě

by po něm okamžitě chňapla!“ ryla do ní Julie.

„Nejsem každá druhá!“ řekla Caroline naštvaně.

„Poslyš, nejsi ty trochu domýšlivá?“ durdila se

Julie. „Ale jak chceš. Pokud dáváš přednost tomu

svému vikáři, je to tvoje věc!“ otočila se k zrcadlu a

začala si kolem krku aranžovat látku na nové šaty.

„Zavolej mi Letty, potřebuju se s ní poradit!“

Caroline vyběhla na chodbu pořádně rozzuřená.

Zavolala Letty a pak se zavřela do svého pokoje.

Nechtěla své rozhodnutí dále odkládat, napsala dopis

lady Covinghamové hned. Pak přes sebe přehodila

teplý kabát a vyšla na zahradu.

Zlost z ní pomalu vyprchala, čerstvý voňavý

vzduch jí pročistil hlavu, zhluboka se nadechla.

Je tu krásně, povzdychla si.

Zeleninová i ovocná zahrada tiše podřimovala a

ukládala se k zimnímu spánku. Čerstvá zem na

okopaných záhonech voněla, pod ovocnými stromy se

ještě kupily hromady zimních jablek, které čekaly na

uskladnění. Syrová vůně země prosycená sladkou

vůní ovoce jí připomněla dětství. Pokaždé touto

dobou, když se ovocná úroda svážela ze sadu, voněla

v kuchyni rozpečená jablka a čaj uvařený z

jablečných

slupek.

Vůně

zahltila

celý

dům,

rozprostřela se v něm, stoupala do nosu, do vlasů i do

oblečení. Za pár dní pak začínaly Vánoce, jak se na ně

těšila. Od té doby už nikdy nic takového neprožila.

Dětství se jí vytratilo z hlavy a zůstala hořkost

posledních dnů, kdy jeden za druhým přicházeli

věřitelé a domov se jí rozplýval před očima.

Vkročila na zarostlý pozemek, kdysi to bývala

květinová zahrada, ale teď už zahradou ani nebyla.

Caroline překračovala trsy plevele a neúhledné

hromady, které svědčily o tom, že se kdysi i tato část

země obdělávala. Admirálův zahradník už na

květinovou část nestačil.

To není otázka peněz, pomyslela si Caroline, ale

chybí tu pevná ruka, která by práci řídila, a snad i

zájem, aby tu všechno kvetlo jako dřív.

Když se vrátil Lewis, starousedlíci si slibovali

změny k lepšímu, vkládali do nového pána velké

naděje.

Asi správně, pomyslela si Caroline. Jestli Lewis

jednoho dne panství prodá a opustí je, těžko se s tím

budou všichni smiřovat. A co když se novou paní

domu stane Julie! ušklíbla se Caroline. Bude ještě

mnohem hůř.

Rychle zahnala nepříjemnou představu. Překročila

hromadu sutě z polorozbořené zdi a našla původní

pěšinku, která teď nebyla skoro vidět. Pod suchou

trávou vykukovaly květy růží a snažily se prorvat

vzhůru k posledním paprskům slunce. Podél kamenné

zdi trčely k nebi zdřevěnělé stonky levandulí.

Zbytky jejich vůně znovu vrátily Caroline do

dětství. Před očima jí vytanula babička, procházela

zahradou na panství Watchbell, přes parádní šaty

navlečenou obrovskou zástěru svázanou do uzlu,

plnou levandulové vůně. Sušené květy byly všude.

Mezi nádobím, v šatních skříních i v posteli. S

levandulovou vůní usínala a znovu se s ní probouzela.

Stesk po domově ji zaskočil. Od chvíle, kdy

odešla, ještě nikdy nepocítila tak silnou touhu po

domově. Tesklivý sen ji zcela přemohl, cítila se

zrazená, podvedená a opuštěná jako malé dítě.

Polykala slzy lítosti. Sevřela pevně rty a zaťala

pěsti, jak mocně se snažila zahnat tklivé vzpomínky.

Bezmyšlenkovitě zahnula na první cestu, která

vstupovala do lesa. Zabořila hlavu do límce a

zrychlila krok, jako by chtěla utéct před myšlenkami,

které ji neustále doháněly. Za chvíli už skoro běžela,

závoj slz jí zastřel oči, ani si nevšimla, že cesta se

náhle stočila, dokud téměř nenarazila do stromu.

Pevné mužské paže ji náhle sevřely. Lekla se a

trochu se zakymácela, než si uvědomila, že stojí na

zemi a bezpečně se opírá o mužskou hruď.

Zvedla oči a sevření paží ještě zesílilo.

„Slečno Whistonová…?“ uslyšela nad sebou tichý

Lewisův hlas. „Je vám dobře, madam?“ zeptal se

starostlivě.

Caroline se zachvěla, prudce se od něho odtáhla,

ale Lewisovy paže ji znovu přitáhly k sobě blíž.

„Promiňte, sire… já… já…“ na víc se nezmohla,

raději zmlkla.

Hlas se jí chvěl, slzy měla na krajíčku. Jeho náruč

ji znepokojovala; splašeně se rozhlédla.

V přerostlých tisech trčel vysoký žebřík a o něj se

opíral zahradník Belton. Bílé zuby mu zářily na dálku,

jak roztáhl pusu v úsměvu, v tváři se mu zračilo

porozumění. Mrknul na Caroline a začal sbírat

zahradnické náčiní. Caroline zrudla.

Vyprostila se z Lewisovy náruče a chtěla co

nejrychleji zmizet.

Lewis ji chytil za paži.

„Počkejte, slečno Whistonová!“ zarazil ji. „Když

mám takové štěstí a padla jste mi rovnou do náruče,

hned tak vás nepustím!“

Belton sbalil nářadí a narovnal se.

„Děkuju vám, Beltone!“ obrátil se k němu Lewis.

„Příští týden se do toho můžete pustit!“

Zahradník zvedl čapku k pozdravu, kývl na

Caroline, hodil si žebřík pod ruku, jako by to byla

dětská hračka, a za okamžik zmizel za vysokým

skleníkem.

„Proč mě tak zesměšňujete, sire?“ vyhrkla

Caroline. „Před personálem. Chtěla jsem se jenom

projít…!“ vybuchla ostřeji, než si přála.

Lewis na ni upřel modrý nevinný pohled, koutky

rtů vysoko zdvižené, jak s nimi pohrával poťouchlý

úsměv.

„Všiml jsem si!“ prohodil škodolibě. „Ale nebyl

jsem si jistý, jestli cestou nechcete vzít s sebou i ten

strom!“

Caroline k němu zvedla utrápený pohled. „Co se

děje?“ zeptal se něžně a otřel jí uslzené tváře.

Caroline sebou trhla.

Neuvědomila si, že slzy zanechaly viditelné stopy,

nervózně si přejela rukou po obličeji, tváře měla ještě

vlhké, oči zamlžené. Znovu si nejistě utřela oči a tvář.

„Byla jste tak rozrušená!“ ozval se znovu Lewis.

„Nic se nestalo, sire! Nic zvláštního!“ odmítla ho

Caroline a rozpačitě si začala sklepávat uschlé lístky a

trávu z kabátu.

„Samozřejmě…“ podotkl Lewis. „To jasně

vysvětluje vaše slzy. Ale když mi to nechcete říct,

nebudu vás nutit.“

Nastalo hluboké ticho.

Lewis stál před Caroline, hleděl na ni pátravým

pohledem a mlčel.

Chvíli se nepokojně ošívala, těkala z místa na

místo, jenom na Lewise se neodvážila pohlédnout.

„Přepadla mě jenom taková hloupá nostalgie,

myšlenky na domov…“ vyhrkla náhle. „Myslela jsem

na hlouposti a nevnímala jsem, kam jdu. Nechtěla

jsem vás rušit v práci, promiňte…“ omlouvala se.

„Nemáte chvilku čas?“ tiše se zeptal Lewis. „Chtěl

bych dát do pořádku zahradu, ocením vaše rady!“

jemně ji objal kolem ramen a vedl ji travnatou

pěšinkou.

Nevysmekla se mu, i když rozum jí napovídal, že

by měla. Nevnímala, kudy jdou, ani co Lewis říká.

Nedokázala se na nic soustředit, Lewisova paže ji

tížila jako kámen a pálila jako oheň. Teprve když se

málem zapletla do spadlého zimolezu a Lewis ji lehce

stiskl k sobě, vzpamatovala se.

„Zdá se, že můj nápad dát do pořádku zahradu

přišel na poslední chvíli!“ zasmál se a postavil ji na

pevnou zem.

Tíseň z ní spadla, trochu se uvolnila.

„Přál bych si, aby zahrada znovu zářila jako za

časů, kdy panství ještě patřilo k Percevalům. V

knihovně jsou ještě založené staré projekty z dob

vlády Jiřího III., zahradníkem tu byl tehdy Beltonův

dědeček. Zahrada patřila k nejkrásnějším v zemi.

Spousta okrasných stromů uhynula nedbalou péčí,

vzácné rostliny zmizely pod rozvalinami zdí. Je tu

spousta práce, potřebuju někde začít!“ zamyšleně

prohodil Lewis. Caroline okřála.

Znamená to, že se Lewis rozhodl zůstat na Hewly?

přemítala v duchu. Lavender o tom pochybuje. Přece

by však nezačínal s obnovou panství, kdyby uvažoval

o prodeji.

Rozhlédla se po ruinách kamenných zdí, kde jen

nepatrné zbytky růží a zimolezu svědčily o tom, že

zahrada kdysi bývala zahradou. Představila si, jak tu v

létě muselo být krásně pod pergolami obalenými

vonícími květy. Zpustošený pozemek však vypadal

tak žalostně, že Caroline otálela s odpovědí.

„Je to práce na několik let,“ namítla váhavě, „ale

stálo by to za to!“ dodala nesměle.

„No to doufám!“ zvolal Lewis. „Mám-li tady

zůstat, nehodlám civět na ruiny někdejší nádhery,

polorozbořené zdi a nebetyčný plevel!“ zasmál se a

ztišil hlas. „Nemíním při romantických procházkách

zakopávat o haldy kamení!“ dodal zvesela a změřil si

Caroline modrýma očima.

Rozpačitě přejela prstem po zbytku zdi.

„V přední části zahrady zůstala zeď zachovaná,

oprava nebude tak náročná, jak se na první pohled

zdá.“

„Opravdu?“ vyhrnul Lewis obočí. „Vypadá to, že

jste území prozkoumala dost podrobně!“ řekl

škádlivě.

Caroline zrudla.

Proboha! Snad si nemyslí, že tu zvědavě obcházím

celé panství, vyděsila se.

„Ráda se tu procházím, když mám chvíli čas!“

špitla. „Uklidněte se, madam!“ zasmál se Lewis.

„Nepodezřívám vás ze zbytečné zvědavosti, jak se

zajisté domníváte, když vidím vaši zamračenou tvář!“

popichoval ji Lewis, jako by jí četl myšlenky.

„Naopak! Zajisté budete vědět, kde bych měl

vybudovat jezero!“

Caroline si ho podezřívavě prohlížela. Nikdy

nevěděla, kdy žertuje, a kdy mluví vážně.

V jeho tváři se nehnul ani sval, oči na ni zpytavě

shlížely a mlčel jako hrob.

Topila se v rozpacích. Nevěděla, kam s očima,

kam s rukama, nejistě přešlapovala na místě.

Proč mě neustále s takovou oblibou dráždí?

pomyslela si vztekle. Zkouší mě snad, jak dlouho

vydržím jeho pohled? Nebo mě chce donutit, abych se

mu tady sesypala do náruče?

„Myslím to vážně, madam!“ ujišťoval ji.

„Potřebuju uspokojit svou nenasytnou touhu po

moři.“

„A nestačil by malý rybník?“ zasmála se Caroline.

„Mohl byste přehradit řeku po vzoru starých

zahradníků. To by snad šlo, nebo ne? Uspokojil by

vaši touhu rybník, sire?“ zeptala se zvědavě.

„Jednu z mých tužeb snad ano, ale mám jich

mnohem víc, madam!“ rozverně prohodil Lewis.

Caroline se zarazila.

„Pak byste si snad mohl postavit na břeh tuhle

sochu!“ odhrnula větve a spadané listí a ukázala na

kamennou buclatou tvář. „Určitě jich tady bude víc,

ale letité nánosy tu sahají dost vysoko. Sochy zřejmě

stály na venkovní zdi, ale když se hradba zhroutila,

vzala je s sebou.“

Lewis pokročil vpřed a sehnul se k nečekanému

objevu.

Vykoukl na něho kudrnatý andílek s baculatými

tvářičkami a udivenýma očima.

Stáli teď tak blízko sebe, že Caroline slyšela

Lewisův dech. Vítr mu cuchal husté vlasy, rozletěly

se tak doširoka, až ji zašimraly v obličeji. Lewis po

nich hrábl rukou, a jak je netrpělivě odhodil z čela,

dotkl se prsty Carolininy tváře.

Jako by jí tělem projel blesk.

Lewis odhrabal další část nánosu a opatrně

přejížděl rukama po odhaleném tělíčku, jako by se

obával, aby se kámen pod jeho doteky nerozpadl.

Caroline měla pocit, jako by se dotýkal jí.

Vzrušeně sledovala jeho dlaně, které měkce přejížděly

po hladkém kameni, a nemohla se toho pohledu

nasytit. Stěží se ovládla, aby mu nepřitiskla prsty na

tvář, tak náhle ji přepadla silná touha se ho dotknout.

Šokovalo ji to.

Prudce otočila hlavu, aby se nesetkala s

Lewisovým pohledem.

Chladný den byl zničehonic jasný a žhavý jako

uprostřed léta.

Nevěděla, jak se toho naléhavého pocitu zbavit.

Krev jí stoupala do tváří, nohy tížily, Lewisova

blízkost jí vyrazila dech.

Vycítila, že se na ni Lewis dívá.

Všiml si, jak jsem byla rozrušená? uvažovala

splašeně. Nechápu, co se to se mnou děje.

Rozpačitě žmoulala v dlaních suchou snítku

zimolezu a zoufale vymýšlela vhodný námět k

rozhovoru, aby setřásla neovladatelné napětí.

„Roste tu, jak se mu zachce…“ mumlala, „…ale

Belton mu dá určitě nějaký tvar…“

Lewis k ní přistoupil, vzal ji za ruce a schoval je

do dlaní. Přitáhl si ji k sobě blíž a zahleděl se jí do

tváře. Pak zvedl ruku a odhrnul jí pramen vlasů, který

se jí svezl do čela.

Caroline zatajila dech.

„Nehýbejte se,“ zašeptal. „Planá růže se vám

zachytila ve vlasech.“

Něžně kvítka vyprostil a pomalu spustil dlaň

Caroline po tváři.

Celá se rozechvěla, žár, který jeho dotyk způsobil,

se jí rozlil po těle. Zpanikařila. Prudce ustoupila a

málem přepadla přes rozbořenou zídku.

Jen tak tak ji zachytil.

Uvědomila si, že ji Lewis tiskne v náruči, a

vyplašeně k němu vzhlédla.

„Zdá se, že jediné bezpečí vám poskytuje moje

náruč!“ prohodil škádlivě Lewis.

„Musím už jít!“ vykoktala překotně.

Sotva popadala dech, srdce jí hlasitě tlouklo, třásla

se po celém těle. Věděla, že to Lewis poznal, a

nejradši by se propadla hluboko pod zem.

„Paní Chessfordová mě bude potřebovat…“

dodala plaše.

Jako by nahlas vyslovené Juliino jméno mezi nimi

náhle vztyčilo nedohledné hradby.

Lewis svěsil paže, poodstoupil a v tváři se mu opět

usadil neproniknutelný výraz, který už tak dobře

znala. Z očí mu nebylo možné vyčíst vůbec nic. Byly

teď temně modré, chladné, tajemné.

Caroline vyrazila k domu jako zběsilá. Doufala

jen, že nepoběží za ní, že ji nechá na pokoji. Zoufale

toužila po chvilce samoty, aby mohla uklidnit svou

splašenou duši.

„Tak se přece zastavte!“ dohonil ji Lewis. „Chcete

si snad zpřerážet všechny kosti na těch zatracených

výmolech?“ huboval ji.

Caroline zůstala stát.

Už stejně nemohla dál.

Bliklo jí hlavou, jestli si to všechno nevymyslela.

Jeho pohled byl naprosto klidný, bezvýrazný,

lhostejný.

Byl to jenom sen, ubezpečovala se, když pevně

svírala roztřesené ruce. Moc krásný sen, ale hodně

hloupý.

Vyloudila na tváři mírný úsměv.

„Už vás nostalgie přešla, slečno Whistonová?“

prohodil Lewis po chvíli.

Přešla nepřešla, pomyslela si Caroline, žádnou

nostalgii si nemůžu dovolit, napomenula se tvrdě.

Ale sama věděla nejlíp, že je jí mnohem hůř než

předtím.

Sklopila hlavu a mlčky klopýtala vedle Lewise.

Srdce se pomalu uklidnilo i dech se jí vrátil.

Hloupý sen! Jenom hloupý sen! přesvědčovala se

ostře, když si Lewis odhrnul z čela nepoddajnou

kštici.

„Kde je váš domov?“ zeptal se Lewis.

„Nemám žádný domov,“ sotva vydechla Caroline.

Lewis překvapeně povytáhl obočí.

„Nemáte domov?“ protáhl udiveně. „A odkud tedy

pocházíte?“

Caroline sbírala síly, aby dokázala klidně mluvit.

„Moje rodina pochází z Cumbrie, sire.“

„Whistonovi z panství Watchbell?“ hvízdl Lewis a

zastrčil ruce do kapes. „Nenapadlo mě, že byste

mohla mít něco společného s touto rodinou. Váš

dědeček byl známý sběratel hodin, slyšel jsem, že

vlastnil unikátní exempláře Johna Harrisona.“

„Ano!“ usmála se Caroline. „Mám jedny schované

na památku! Nepatří k těm nejdražším, ale pro mě

jsou velmi cenné.“

Lewis se zastavil.

„To se opravdu nenašel nikdo, kdo by vám po

otcově smrti pomohl?“ užasle zakroutil hlavou.

„Titul zdědil otcův bratranec!“ pohodila Caroline

vzdorovitě hlavou. „Proč bych měla být na obtíž

rodině, kterou jsem skoro neznala?“

„Měla jste ještě chodit do školy, a ne se starat o

vlastní živobytí!“ zamračil se Lewis.

„Nejsem první ani poslední!“ duchapřítomně

opáčila Caroline.

„Jste velmi pohotová, madam! Taky odvážná,

samostatná, snažíte se být nezávislá a jste trochu

vzdorovitá. Není to až příliš na jednu dívku?“ probodl

ji Lewis pátravým pohledem.

Mlčela.

Byla ráda, že se blíží k domu a že mu za pár

okamžiků zmizí z očí. Cesta pořádně klouzala, dávala

si dobrý pozor, aby se na poslední chvíli před

Lewisem nerozplácla. Pamatovala si příliš dobře na

jejich první setkání.

„Doufám, že váš slib na pomoc při obnově

zahrady stále platí,“ začal znovu Lewis. „Vím, že se

vyznáte, Belton mi prozradil, jak jste mu pomohla

vyléčit nemocné růže.“

„Když mě paní Chessfordová nebude postrádat,

pomůžu ráda,“ usmála se Caroline, „dokud jsem na

Hewly, budu alespoň užitečná.“

„To zní, jako byste z Hewly chtěla odejít,“

zpozorněl Lewis. „Chcete nás opustit?“

Hned věděla, že měla být opatrnější, že Lewis má

jakýsi dar zázračného vnímání, uhodne věci dřív, než

je vůbec někdo vysloví.

Jenom když mluví s Julií, tak mu vzácný dar

prozřetelnosti chybí, pomyslela si zkroušeně. Juliinu

duši se mu dosud odhalit nepodařilo.

„Nemám zatím žádné plány,“ řekla popravdě a

zastavila se. „Jsme tady!“ vydechla téměř s úlevou.

„Mějte se hezky, sire!“

Vklouzla do domu, zavřela za sebou dveře a opřela

se o ně. Odolala pokušení vykouknout za ním, aspoň

malou škvírkou. Bože, jak jsem byla bláhová, když

jsem věřila, že se mu můžu vyhýbat, že to budu chtít a

že to dokážu, pomyslela si nešťastně. Teď vím, že

nedokážu, a co je horší, ani nechci. Příliš jsem si

věřila. Podcenila jsem nebezpečí, jaké pro mě

znamená Lewis Brabant.

Měla strach. Bála se, že podlehne citům, které si

zakázala. Za deset let praxe se ještě žádnému muži

nepodařilo ji ovládnout. Odolávala jako netečná tvrdá

skála.

A teď? zoufala si Caroline. Lewis mě zcela

omámil. Pán na Hewly! A Juliin milenec, ať už

minulý, současný nebo budoucí, nebo všechno

dohromady, mumlala. Je to nebezpečné, nevhodné,

hloupé, marné, zoufalé! opakovala si donekonečna.

Musím odejít! Dřív, než mě láska zmate a omámí mi

rozum docela. Opustím tenhle dům, zahradu

ztracenou v čase, zapomenu na city a prolhaná

mámení. Dřív, než se dočista znemožním.

Admirálův stav se den ode dne zhoršoval a

vyčerpaná paní Priorová už sotva stála na nohou.

Lavender a Caroline ji střídaly, jak jen to bylo možné,

ale měly i své vlastní práce dost. Lékař chodil k

nemocnému každý den, ale už mu nemohl pomoci.

Služebnictvo klouzalo po chodbách neslyšně a téměř

neviditelně a Julie byla ještě podrážděnější než

obvykle.

„Nechápu, proč nás tady Lewis takhle drží!

Plížíme se po domě jako duchové, už nevím, co to

znamená zábava!“ hudrala rozzlobeně. „Když admirál

umře, můžeme se rozloučit se všemi večírky.

Seschneme tady nudou! Lewis nám ani nedovolí

zúčastnit se vánočního plesu!“

„Admirál to určitě vezme v úvahu a naplánuje si

smrt ve vhodném termínu!“ odsekla jí Caroline. Už se

nemínila podřizovat jejím rozmarům.

„Ty jsi ale jedovatá!“ okřikla ji Julie. „Co je ti do

toho, kdy admirál umře? Ty nejsi schopná pochopit

naše zoufalství!“

„Máš pravdu!“ řekla klidně Caroline. „Neznám ho

tak dlouho jako ty, ale snažím se mu ulehčit poslední

chvíle života. Služebnictvo je dojaté jeho utrpením,

slečna Brabantová je hluboce rozrušená a…“ mávla

rukou a zmlkla.

„Ach, samozřejmě… Lavender…“ vyprskla Julie.

„Udělám všechno, abych ji uklidnila…“ šklebila se.

„Já se musím postarat především o Lewise. Vrátil se

domů do takové situace. Vím, že se musím obětovat a

zajistit mu budoucí štěstí!“

„To jistě! To musíš! Určitě ti bude vděčný!“

odsekla Caroline. „Myslím, že tady už nemám žádnou

práci, půjdu dolů!“

„Jen jdi!“ souhlasila Julie. „Přijdu za tebou,

zahraješ mi na klavír, aspoň malá kapka radosti na

můj splín.“

Caroline nemířila do hudebního pokoje, hledala

Lavender, ale nenašla ji ani v obývacím pokoji, ani v

knihovně.

Dům byl temný a tichý. V prosinci se stmívalo

brzy, dny byly stejně chmurné jako život na Hewly.

Caroline se zastavila u okna a pozorovala temnou

zahradu. Tma byla teď od časného rána, mlhavá,

chmurná, tesklivá. Ještě před pár dny jsem se

procházela prosluněnou krajinou, vzpomněla si na

Lewise a srdce se jí zastavilo.

Odtrhla se od okna a zamířila na chodbu. Chtěla se

poptat služebných, kde by mohla najít Lavender.

Když sáhla na kliku, dveře se zprudka otevřely.

Do knihovny vtrhl Lewis.

Vtáhl Caroline dovnitř a zabouchl za sebou dveře.

Byl velmi rozčilený. Caroline se na něho chabě

usmála, ale tentokrát úsměv neopětoval, dokonce i

jeho obvyklá zdvořilost se vytratila bůhvíkam.

„Slečno Whistonová, to je ale náhoda!“ vyjel

nakvašeně. „Zrovna jsem vás chtěl požádat, abyste mi

věnovala pár minut času!“

Caroline před ním zaraženě stála. Nevzpomínala

si, že by provedla něco tak strašného, aby si zasloužila

takové jednání. Připadala si jako zpráskaný pes.

Nevybídl ji, aby se posadila, vůbec se na ni

nepodíval. Stoupl si k oknu, zády k ní, a mlčel.

„Můžete mi vysvětlit, co tohle znamená, slečno

Whistonová?“ prudce se otočil a hodil na stůl kus

papíru.

Vypadalo to jako dopis. Caroline přistoupila blíž.

Samozřejmě

dopis…

výstřední

písmo,

samá

kudrlinka, samá klička. Ten dopis nemohl psát nikdo

jiný než Julie. S otázkou v očích pohlédla na Lewise,

nechápala, jaká je souvislost mezi ní a dopisem.

Všimla si zvláštního dopisního papíru a náhle jí svitlo.

Je to jeden z dopisů, který jí kdysi psala Julie.

Ale jak se mohl Lewisovi dostat do rukou,

zatrnulo jí.

„Ano…!“ zamračila se Caroline. „Ten dopis mi

psala paní Chessfordová, ale…“

„Všechny dopisy, které vám někdo napíše, si

schováváte, slečno Whistonová?“ skočil jí Lewis

velmi nezdvořile do řeči. „Není to poněkud zvláštní?“

Podíval se na Caroline, ale ta mlčela.

„No, co mi na to řeknete?“ řekl nepřátelsky,

zastrčil ruce bojovně do kapes a rázně pochodoval

místností

sem

tam.

„Pokud

jste

je

ovšem

neschovávala za jistým účelem!“ dodal výhružně.

Caroline ztuhla.

„Prosím?“ vyhrkla překvapeně.

„Slyšela jste dobře!“ odbyl ji tvrdě.

„Schovala jsem si Juliiny dopisy, protože mi

připomínají období, kdy jsem byla šťastná, kdy jsem

tady chodila do školy, spojují mě s dětstvím… ale…

nechápu, jak se vám dopis dostal do rukou, sire?“

Lewis ji zpražil opovržlivým pohledem.

Náhle si vzpomněla a nešťastně si přitiskla ruce na

spánky. Musela dopis zapomenout v knížce, kterou

vrátila do knihovny. Četla zrovna Román o růži, když

ji paní Priorová odvolala k admirálovi. Dopis ležel na

stolku, chtěla ho později uklidit, ale zřejmě ho

nevědomky vložila do knihy jako záložku. Když

později knihu znovu otevřela, nejspíš dopis

automaticky založila na konec knihy. Při mumraji,

který nastal s admirálovou nemocí, na dopis úplně

zapomněla.

Caroline strnula a horečně přemýšlela, co asi v

dopise Julie psala. Psala o zasnoubení s Andrewem, o

svých milostných plánech, nebo tam byla nějaká

poznámka o Lewisovi? Něco tam být muselo, když

Lewis reaguje tak nepřiměřeně.

Sledoval ji pronikavým pohledem, sjížděl ji očima

od hlavy až k patě a mračil se jako čert.

„Panebože…“ chytila se za hlavu. „Promiňte…“

koktala Caroline. „Vysvětlím vám to…“

Je pozdě, pomyslela si bezradně, když si všimla

Lewisova zlověstného pohledu. Teď si určitě myslí,

že jsem to tak schválně nalíčila.

„Velmi jste mě zklamala, slečno Whistonová!“

řekl Lewis odměřeně. „Netušil jsem, že jste schopna

tak podlého činu. Skrýt dopis v knize je starý

osvědčený trik, který dobře slouží svému účelu!

Očernit protivníka a zaujmout jeho místo!“

Caroline vytřeštila oči.

To snad ne! zděsila se v duchu. Přece si o mně

nemůže myslet, že bych udělala něco takového

úmyslně! Ale myslel si to.

Jeho oči byly temné a zlověstné jako moře před

bouří a studené jako kámen.

„Čeho jste tím chtěla dosáhnout? Postavit mě proti

Julii? Vyvolat konflikt mezi mnou a lady

Chessfordovou? Měl jsem o vás lepší mínění,

madam!“ pronesl ledovým hlasem.

Caroline se nezmohla ani na slovo.

„Můžete si sbalit, slečno Whistonová! Už vás na

Hewly nechci vidět!“

PÁTÁ KAPITOLA

Byla to hloupá náhoda, nic víc, chtělo se jí křičet,

ale nikdo ji neposlouchal. Lewis za sebou zabouchl

dveře a zmizel.

Caroline byla otřesená.

Musela si sednout, aby neupadla. Zůstala sama v

temné místnosti, pohroužená do svých neveselých

myšlenek.

Zavinila jsem si to sama vlastní neopatrností, ale

schválně jsem to neudělala, to ne. Podezírá mě z

takového činu! Nedal mi ani příležitost, abych se

jediným slůvkem obhájila. Nevěří mi, trápila se. A

proč by mi měl věřit? Jsem jenom obyčejná služka,

nic víc, moje slovo nic neznamená.

Slzy jí vhrkly do očí.

Nemohla se smířit s tím, že tak snadno proti ní

vznesl nespravedlivé obvinění.

Z nepříjemných myšlenek ji vyrušil gong.

Děkovala Julii, že jí dnes zakázala vstoupit na

rodinnou večeři. Připravovala na dnešní večer

generální útok na Lewisovo věčné štěstí a nestála o

žádné svědky. S Lavender si jistě lehce poradí,

zdolala už větší překážky.

Caroline pomalu vstala, utřela si slzy a šourala se

do svého pokoje. Sbalí si věci a odejde. Kam?

Nevěděla. Ale doufala, že brzy najde novou práci a

život bude pokračovat jako dřív. Zapomene na Hewly,

zapomene na Lewise.

Ale dobře věděla, že na Lewise nezapomene.

Život na Hewly plynul pravidelně jako hodiny,

uteklo pár dnů a Caroline na Hewly stále zůstávala.

Netrpělivě očekávala dopis od lady Covinghamové

rozhodnuta okamžitě odejít. Byla připravena čekat do

Vánoc, a pokud se do té doby nic nezmění, odejde

kamkoliv. Vánoce už trávit na Hewly nechtěla.

Lewise od onoho podvečera nespatřila. Důsledně

se mu vyhýbala, takřka nevycházela z pokoje, pokud

nemusela, a bylo zřejmé, že Lewis se vyhýbá jí.

Dnes se poprvé zase odvážila do knihovny,

potřebovala alespoň číst, aby se jí mozek úplně

nezbláznil. Lewis se potuloval někde na honu,

Lavender trávila den u lůžka svého otce, Julie od rána

vymýšlela nový účes na velký vánoční ples a Letty jí

pomáhala. Byla vhodná příležitost.

Caroline přejížděla očima jednotlivé svazky a

nemohla si vybrat.

„Vy jste ještě tady, slečno Whistonová? Něco mi

říká, že jsem vás poslal pryč už před několika dny!“

ozval se za ní důrazný hlas.

Caroline se zatmělo před očima.

Lewis! Srdce se jí splašeně rozběhlo. Kde se tady

tak náhle vzal? Neslyšela jsem ho vůbec přijít.

„Můžete mi nějak rozumně vysvětlit vaši

přítomnost, slečno Whistonová?“ hřímal na ni, až se

knihovna třásla.

Teď se ale Caroline opravdu naštvala.

Co si vlastně myslí? vztekala se v duchu. Chtěla

jsem mu všechno vysvětlit, ale nepustil mě ke slovu.

Chtěla jsem se mu omluvit, neposlouchal mě.

Neprovedla jsem nic, za co bych se měla stydět, proč

bych měla utíkat se svěšenou hlavou? Půjdu pryč, až

já budu chtít!

„Nejste můj zaměstnavatel, sire, nemáte právo mě

propouštět ze zaměstnání pro nějaký váš malicherný

rozmar!“ pronesla klidně.

„Nepropustil jsem vás ze zaměstnání, vykázal

jsem vás ze svého domu. A to je rozdíl, slečno

Whistonová. Je to můj dům! Můžu se svobodně

rozhodnout, koho ve svém domě strpím, a koho ne!“

zpražil ji Lewis.

„Když ovšem zvážíme situaci do detailu, není to

ještě váš dům, sire!“ řekla Caroline už naprosto

klidně. „A váš otec by se nikdy nechoval tak

arogantně jako vy!“

Lewis se zhluboka nadechl.

„Když zvážíme situaci do detailu, slečno

Whistonová, mám tomu snad rozumět tak, že si

dovolujete

kritizovat

mé

chování?“

výhružně

zvyšoval hlas Lewis.

Caroline znejistěla.

Věděla, že zašla příliš daleko, ale ulevilo se jí.

Koneckonců proč by si měla brát nějaké servítky,

stejně už byla jednou nohou pryč a k ní také nikdo

žádné ohledy neměl.

„Kritizujete mé chování, odmítáte splnit můj

příkaz, chcete snad také popřít, že jste se dopustila tak

opovrženíhodného činu?“ zeptal se Lewis a ulpěl na

ní zlověstným pohledem.

„Obviňujete mě, že jsem to udělala schválně?“

bránila se ostře Caroline. „Vážně mi chcete podstrčit

takovou změť nesmyslů, sire? Vy tomu opravdu

věříte?“

Lewis si ji zkoumavě prohlížel. Zdálo se, že se

trochu uklidnil, že Carolinina vášnivá obhajoba na

něho přece jen zapůsobila. Zlověstný výraz z jeho očí

se vytratil, ale nebyla v nich ta zázračná jiskra, jakou

Caroline tolik obdivovala, jenom jakási odevzdanost,

která byla výrazem hlubokého zklamání.

„Považuj u to za rozumné vysvětlení, slečno

Whistonová. Schválně jste zapomněla ten ničemný

dopis v knize, abych ho našel právě já. Předpokládala

jste, že si ho přečtu a že ta hloupá záležitost z dávné

minulosti ovlivní cit, který chovám k paní

Chessfordové.“

Caroline píchlo u srdce, ale snažila se tuto

podivnou bolest nevnímat. Byl tak cizí a vzdálený a

tak zaujatý Julií, že každá sebemenší myšlenka na

něho byla jen beznadějná marnost a zbytečně jí

rozdírala srdce.

„Nevěřil bych, že jste takové podlosti schopna!“

promluvil teď Lewis tiše, ale tak chladně a lhostejně,

že Caroline zamrazilo v zádech. „Kdyby se paní

Chessfordová nezmínila…“ odmlčel se Lewis.

Caroline zrudla.

„Jen pokračujte, sire!“ pobídla ho Caroline. „O

čem se zmínila paní Chessfordová? Proč otálíte, co

vám brání? Už jste mě ranil tak hluboce, nemůžete mi

víc ublížit!“

„Slečno Whistonová…“ podíval se na ni

znepokojeně Lewis; přece jenom ho zarazilo, jak

tvrdošíjně trvá na svém.

„Čekám, sire!“ útočila Caroline, nechtěla mu

dovolit, aby couvl.

Lewis si ji zpytavě prohlížel a neřekl ani slovo.

Její oči byly upřímné, vůbec nevypadala jako

intrikánka, která si chce naklonit přízeň osudu

úkladnými pletichami.

Usadil se do křesla a pokynul jí, aby udělala totéž.

Podařilo se mu oslabit její útok. Připadala si trochu

hloupě, jak tady nad ním stojí jako generál na prahu

války, a poslechla ho.

„Slečno Whistonová,“ začal pomalu Lewis,

„navrhuj u vám smír, co kdybychom na toto

nedorozumění zapomněli…“

„Nedorozumění?… Zapomněli?… Nic takového!“

syčela mu Caroline vztekle do očí v domnění, že chce

pouze chránit Julii.

Naštvalo ji to, přímo rozzuřilo. Tváře jí hořely, v

oříškových očích divoce plálo, byla tak rozčilená, že

ji nemohlo nic zastavit.

„Ani služka se nesmí beztrestně urážet, sire!“

vmetla mu přímo do obličeje. „A teď hned mi laskavě

řekněte, o čem se zmiňovala paní Chessfordová!“

vyhrkla bojovně.

„Nemůžete přistoupit na dohodu?“ mírně se usmál

Lewis a se zalíbením sledoval její rozpálenou tvář.

„Prostě se stala chyba!“

„Není to poněkud zbabělé, sire?“ osočila ho

Caroline. „Někoho hrubě nařknout a pak zastrčit

hlavu do písku? Přestaňte mi mazat med kolem pusy,

sire. A nemusíte se namáhat, tuším, co paní

Chessfordová mohla říct, znám ji už dostatečně

dlouho!“ vrhla po něm nenávistný pohled. „Nejspíš že

jsem musela minulé místo opustit, protože odhalili

mou špatnou pověst, nebo že mě vyhodili, protože

jsem byla nespolehlivá… nebo něco podobného!“

V Lewisových zúžených očích zablýsklo, rty se

pevně sevřely.

Caroline poznala, že ťala do živého. „Vlastně je

úplně jedno, co řekla…“ mávla rukou. „Vy jste tomu

věřil. Uvěřil jste, že jsem prohnaná, podlá potvora,

kterou Julie zaměstnává jenom proto, že je tak laskavá

a pomáhá mi, abych se udržela nad vodou. Je to celé k

smíchu!“ Spojila si ruce, třásly se jí, ale nevzdávala

se. „Ano, přiznávám se, že jsem v knize zapomněla

dopis, zřejmě jsem ho tam založila nedopatřením,

když jsem spěchala k vašemu nemocnému otci. Byla

to hloupá náhoda, nic víc. Nic zlého jsem neměla v

úmyslu!“

Lewis ji napjatě sledoval, ani na okamžik z ní

nespustil oči.

„Kromě toho mám vynikající reference ze všech

míst, kde jsem pracovala. U paní Chessfordové

pracuju proto, že mi práci nabídla a na Hewly mě

pozvala. Ale protože se domnívá, že jsem

nespolehlivá, nemůžu v jejích službách dále setrvávat.

Nemusíte se bát, sire, opustím Hewly co nejdříve!“

dokončila Caroline svou řeč, ještě jednou ho probodla

nenávistným pohledem, zvedla se a odcházela ke

dveřím.

Lewis se začal tichounce smát.

Byla tak obdivuhodná, jak mu tady servírovala do

tváře jeho vlastní tupost, tak vášnivá, jak obhajovala

svou čest, tak líbezná, jak jí planuly oči a hořely tváře.

Vyskočil z křesla a zastoupil jí cestu.

„Slečno Whistonová, počkejte!“ postavil se do

dveří a bránil jí vlastním tělem, aby nemohla

vyklouznout.

„To je všechno, sire! Už vám nemám co říct!“

odsekla Caroline.

Netoužila po tom, aby ji začal chlácholit, bála se,

že mu podlehne. Ucouvla pár kroků zpátky, jeho

blízkost byla tak nebezpečná, vnímala ho každou

nepatrnou částečkou svých zjitřených nervů. Celá se

roztřásla. Tváře měla rozpálené, ale výraz kamenný,

jeho pohledu se vyhýbala.

„Bráníte mi v odchodu, sire? Nevím, co si o tom

mám myslet!“ prohlásila tvrdě.

„Neutíkejte mi, slečno Whistonová!“ řekl tiše

Lewis. „Dovolte mi, abych vám vysvětlil…“

„To je příkaz, sire?“ zeptala se ostře Caroline,

snažila se ukrýt chaos ve své duši pod pohrdavý tón.

„To je prosba, madam!“ sklonil se k ní Lewis.

„Když vás co nejponíženěji poprosím?“ zašeptal, vzal

ji pod bradou a donutil ji, aby se na něho podívala.

„Prosím, posaďte se…“

Najednou měla pocit, že z ní vyprchala veškerá

síla dál vzdorovat.

„Byl bych rád, kdybychom uvedli věci na pravou

míru,“ pronesl laskavě Lewis.

Caroline byla v pasti. Dobré vychování jí velelo,

aby mu vyhověla, rozum jí napovídal, ať úprkem

zmizí z jeho blízkosti. Váhala, ale nakonec se

posadila.

„Dovolte, abych se vám omluvil, madam!“ svraštil

obočí. „Bylo to ode mě velmi netaktní, že jsem tak

vyletěl, aniž bych si celou záležitost prověřil. Byla

jste v právu, když jste tak vybuchla a kritizovala moje

nevhodné jednání!“ odmlčel se, jako by hledal slova,

která by správně vyjádřila jeho pocity. „Bylo to…

zaskočilo mě to… překvapilo… naprosto se to

neslučovalo s mými představami o vás…“ znovu se

odmlčel. „Ale to s tím nesouvisí, vím, že mě to

neomlouvá, chci jenom, abyste pochopila moje

pohnutky!“ tvář se mu rozjasnila. „Věřím, že jste

nevložila dopis do knihy schválně a že nebyl určen

mně.“

„Správně! Zvlášť proto, že džentlmeni nečtou

dopisy adresované někomu jinému.“

Nastalo hrobové ticho.

„Máte pravdu, madam!“ pokýval pomalu hlavou

Lewis.

Caroline postřehla, že mu v očích pobaveně

zajiskřilo.

„Vlastně jsem přečetl jen kousek, abych zjistil,

komu dopis patří…“ kroutil se Lewis.

„Samozřejmě!“ odbyla ho Caroline. „Protože

všechny dopisy začínají oslovením Drahá Caro!“

podotkla jizlivě. „To nesvědčí o vašem mimořádném

intelektu, sire!“

„Drahá Caro,“ opakoval zamyšleně Lewis a vložil

do toho jména váhu, důstojnost i jemnou něhu.

Caroline se zarděla.

Ano, především to jméno přitáhlo Lewisovu

pozornost k dopisu. Sám nevěděl, proč vlastně.

„Hezké jméno…“ dodal.

„Zamlouváte fakta, sire!“ obořila se na něho

Caroline a doufala, že hněv skryje její rozpaky a že si

Lewis nevšimne, jak ji znervózňuje. „Pokaždé věříte

kdečemu a kdekomu?“ řekla jedovatě.

„Přiznávám, že došlo k velkému nedorozumění.

Především z mé strany. Ani Julie jistě nechtěla

zpochybnit vaši spolehlivost. Je to jen a jen moje

vina, pravděpodobně jsem si špatně vyložil její

slova.“

Caroline téměř oněměla úžasem, když Lewis

dokončil svůj výklad.

Julie je prostě dokonalá, pomyslela si ztrápeně.

Kam se poděla jeho prozíravost, je tak zaslepený,

když jde o Julii.

Bylo jí, jako by jí vytahovali koberec přímo pod

nohama.

„Ale…“

Lewis jí položil ruku na ústa. „Teď nic neříkejte!“

Málem mu řekla, jak je nesmyslné, aby kryl Julii,

ona že ví, jak dovede být krutá a zlá, jak je

pomstychtivá.

„Nechci, aby se vloudily problémy mezi vás a lady

Chessfordovou. Nechci, abyste pro jednu neuváženou

větu měla pocit, že musíte opustit Hewly. Promiňte,

že jsem vyvolal bouři v šálku čaje!“ usmál se Lewis.

Caroline se zamračila.

„Pořád mi vrtá hlavou, jak vás mohlo napadnout,

že mám důvod a potřebu zdiskreditovat Julii. Nejste

příliš domýšlivý, kapitáne Brabante?“

„Vážně se domníváte, že jsem takový nadutý

hejsek, abych si připisoval váš obdiv a vaši

náklonnost?“ zeptal se pokorně Lewis.

„Ne, to si nemyslím,“ popravdě přiznala Caroline.

„Tu myšlenku vám totiž vnukla Julie!“

Lewis neodpověděl.

„Nedáte si sklenku vína?“ zeptal se a zvedl

naplněnou karafu.

„Mám pravdu, to Julie vás vehnala do tohoto

sporu! Julii napadlo, že mám zájem očernit její

pověst. Julie roznítila ten plamen ve vaší mysli!“

pronesla vítězně, když si všimla, jak se vyhnul

odpovědi. „Ale ten dopis psala Julie, nikoliv já, sire!“

dodala tiše.

Lewis seděl bez hnutí, v ruce držel naplněnou

karafu a s obdivem ji pozoroval.

„Jenom doufám, že jste nezapomněl. To vy jste mi

vnutil svoji pozornost!“ prudce se k němu obrátila.

„Já jsem se o ni neprosila!“

„Ne, na to jsem opravdu nezapomněl…“ zasmál se

Lewis.

Položil karafu s vínem a šel pomalu ke Caroline.

Zalapala po dechu a začala instinktivně couvat.

To nebyl moc dobrý nápad připomínat mu naše

setkání, přemítala.

„Musím už jít,“ prohlásila důrazně.

„Musíte?“ zastavil ji Lewis. „Zrovna jsme začali

takovou zajímavou debatu!“ prohodil Lewis a objal ji

kolem ramen.

Caroline cítila, jak ji polévá horko, jak ji vlastní

tělo zrazuje. Nohy ovládla podivná slabost, ruce se jí

roztřásly.

Vyvlékla se z jeho paží a vykročila ke dveřím.

Lewis ji předběhl. Postavil se proti ní a chytil ji za

ruce.

„Neodejdete z Hewly, slibte mi to!“ oči visely na

jejích rtech tak nedočkavě, že v ní zatrnulo.

Náhle měla v hlavě úplně jasno.

Julie pomluvila její bezúhonnost. Lewis předstírá,

že se omlouvá za nedorozumění, ale jenom to

předstírá.

Zkouší mě snad? napadlo ji.

Podívala se na něho a zahlédla v jeho očích cosi,

co ji polekalo.

Nebo snad…

Neměla odvahu pokračovat do konce. Bylo to

hořké poznání. Julie odporně lhala a Lewis tomu

uvěřil.

Jako by se pod ní zachvěla zem.

Teď věděla, že musí z Hewly pryč. Co nejdříve.

Lewis si přečetl odpověď v jejích očích.

„Slečno Whistonová,“ začal rozvážně a postavil se

znovu ke dveřím, „moc vás prosím, zůstaňte s námi.“

Opřel se o dveře a zmlkl. Jeho pohled byl teď

mírný, jemný, zračila se v něm prosba a porozumění,

bolest a stesk.

„Prožíváme teď těžkou dobu,“ pokračoval Lewis,

„všiml jsem si, že moje sestra se na vás hodně upíná,

považuje vás za nejlepší přítelkyni, myslím, že bude

vaši společnost brzy potřebovat. Zapomeňte aspoň na

chvíli na Julii a prosím zůstaňte. Pomůžete

Lavender.“

Caroline si povzdechla. Lewis ji zahnal do pasti.

Věděla, že Lavender stojí o její přátelství, věděla,

že ji bude potřebovat, až otec zemře. Zvlášť když její

nevlastní sestřenice, která má na Hewly otevřené

dveře dokořán, je hloupá, marnivá ženská, která se

stará jenom o sebe. Pravda, má sice bratra, ale ten

bude mít spoustu jiných starostí. Před několika týdny

by takhle neuvažovala, před několika týdny jenom

věděla, že Lavender existuje.

Před několika týdny jsem ještě nemusela z Hewly

utíkat, pomyslela si trpce.

„Vím, že je to troufalé žádat vás o takovou

laskavost,“ omlouval se Lewis, „ale věřte mi, žádám

vás jenom proto, že vím, jak je to pro Lavender

důležité. Ale pokud opravdu nemůžete…“

„Ne!“ vyhrkla Caroline. „Zůstanu! Na pár dní.

Kvůli slečně Brabantové.“

„Děkuju vám!“ řekl Lewis, sevřel jí ruku do dlaně,

zvedl ji ke rtům a něžně políbil. „Jsem vám velmi

vděčný, slečno Whistonová. A ještě něco. Mýlil jsem

se, když jsem o vás pochyboval…“

„Už o tom nechci mluvit!“ zarazila ho Caroline,

vyprostila ruku z jeho dlaně a vyšla na chodbu. Srdce

se jí bolestně sevřelo. Šla pomalu nahoru po schodech

a uvědomila si, že ji Lewis sleduje. Oddechla si, když

se dostala do bezpečí svého pokoje. Potichu zavřela

dveře, posadila se do křesla a přivřela oči. Zamyšleně

pozorovala temnou oblohu za oknem.

Nemohla zůstat na Hewly. Lewis a jeho chování ji

zneklidňovaly. Julie a její záludnost ji deprimovaly.

Lavender? Za čas bude mít svůj vlastní život. Nemůže

zůstat na Hewly.

A přece si tak silně přála, aby jí Lewis řekl, ať

zůstane kvůli němu.

Vánoce už byly pomalu za dveřmi. Lewis a

Lavender objížděli panství, aby pozdravili své

poddané a rozdali dárky. Admirálova nemoc se

nelepšila ani nehoršila. Trávil čas ve své posteli, spal

a dýchal.

Přihlásil se velký ples. Julie podnikala rozsáhlé

přípravy, celé dny o ničem jiném nemluvila. Lavender

se odmítla zúčastnit, Caroline se k ní přidala. Jestli o

něco nestála, tak o to, aby se celou noc dívala na Julii,

jak flirtuje s Lewisem, a celý ples toužebně čekala,

aby se Lewis na ni aspoň podíval. Lewis odmítnout

nemohl, očekávalo se, že pán z Hewly se plesu

samozřejmě zúčastní.

Julie se vrátila ve výborné náladě a ráno u snídaně

hýřila vtipem a místními drby. V šatech ze žlutého

mušelínu vypadala skvěle, tak svěží, že bylo až

neuvěřitelné, že měla za sebou probdělou noc.

„Beatrice Roadeová má zítra svatbu, bere si lorda

Ravensdena, to je fantastické!“ rozplývala se Julie.

„Nebýt toho zpropadeného sněhu, mohli jsme tam jet!

Moc si polepší, lord Ravensden je úžasná partie! To je

obdivuhodné, jak takového famózního ženicha utrhne

vždycky nějaká nanicovatá puťka. Když se Indii

Rushfordové podařilo loni polapit lorda Ishama, byl

to skoro zázrak! Ale tahle Beatrice Roadeová, ještě k

tomu bez věna, to opravdu nechápu!“

„Třeba je lord Ravensden rád ve společnosti

slečny Beatrice. Nenapadlo tě to náhodou?“

poznamenala kousavě Caroline.

„Nejsi trochu divná, Caroline?“ vytřeštila oči Julie.

„Nepamatuješ si, jak jsme se ve škole bavily?

Nabídku k sňatku od opravdového džentlmena

dostaneš jenom tehdy, když budeš krásná!“ vyprskla

smíchy.

„Ty ses tak bavila!“ opravila ji Caroline.

„No, tenkrát jsi ještě byla docela hezká!“

poznamenala Julie a sjela ji kritickým pohledem od

hlavy až k patě. „Teď je to mnohem horší!“

Lewis vztekle odhodil noviny.

„Nezapomněla jsi na vikomta Wyndhama, Julie?

Neměla bys ho před Vánocemi navštívit? Copak

od něho nemáš žádnou pozvánku?“ poznamenal

jedovatě.

„Samozřejmě že mám!“ rozzářila se Julie, vůbec

nepochopila Lewisovu narážku a pokračovala ve své

samomluvě. „Znáte nejpikantnější historku posledních

dnů? Vikomt Wyndham si prý zve samotné dívky na

svou loveckou chatu!“

Lavender se beze slova zvedla a odešla z jídelny.

Julie za ní zůstala koukat s otevřenou pusou.

„No čestné slovo, nelžu…“ obrátila se k ostatním,

jako by je chtěla přesvědčit.

Lewis složil noviny, zastrčil je pod paži a zvedl se.

„Budu v pracovně, kdyby mě někdo hledal!“

Julie otráveně pokrčila rameny.

„Co je jim?“ kývla za nimi hlavou. „Už jsem ti

vyprávěla o slečně Reethové?“

Caroline si povzdychla. Připadalo jí nespravedlivé,

že ona jediná nemůže utéct před Juliiným žvaněním.

Admirál Brabant zemřel tři dny po Vánocích. Celá

rodina byla u něho, všichni věděli, že se blíží jeho

poslední chvilka. Caroline si vzpomněla na rozhovor s

Julií a nepatrně se usmála. Jako kdyby opravdu čekal,

až bude po všem, a nechtěl jim pokazit svátky.

Paní Priorová nesla jeho smrt těžce, schoulila se

do sebe a najednou z její uslzené tváře vystoupila ta

dlouhá léta, plná dřiny a starostí. Caroline ji dovedla

do kuchyně a lila do ní jeden šálek kávy za druhým,

aby ji znovu postavila na nohy. Občas ho vyměnila za

oslazený čaj, aby ji kofein neudolal. Celý večer

trpělivě naslouchala vzpomínkám na dlouholeté

soužití s rodinou Brabantů. „Žehnej ti Bůh, žes

poslouchala moje stesky, dítě!“ přerušila stará chůva

tok své řeči uprostřed hluboké noci. „Je to smutné,

když dobří lidé umírají, ale naděje neumírá nikdy. Až

pan Lewis bude mít děti, nastanou nám na Hewly

lepší časy.“

Co tím myslí, uvažovala Caroline, přestala míchat

čaj a podívala se na paní Priorovou. Znamená to, že to

bude brzy?

Stará chůva však nevěnovala Caroline pozornost.

„Zpráva o zasnoubení může přinést novou radost

do domu smutku, i když ne všichni to rádi uvidí a

budou šťastní!“

O jakém zasnoubení to mluví? přemítala Caroline.

Nerozumím tomu. Má snad tahle stará žena schopnost

předvídat budoucnost? napadlo Caroline a otřásla se.

„Paní Julie přišla a pan Brabant onemocněl. Tak

brzy po jejím příjezdu, divné. Nebyla tady ani dvě

hodiny, když dostal ten záchvat.“

Souvisí Lewisovy zásnuby s Julií? rozjímala

Caroline. Zdá se, že paní Priorová to tak vidí.

Zabolelo ji u srdce. Měla chuť se zeptat, jestli si

myslí, že vyvrcholením všech událostí bude Lewisův

sňatek s Julií, ale mávla nad tím rukou.

Koneckonců myslím si to taky a žádný zvláštní dar

předvídání budoucnosti nemám, řekla si smutně.

Jenom nechci, abych se toho na Hewly dočkala.

Zakručelo jí v břiše, uvědomila si, že vlastně od

včerejšího oběda nic nejedla. Vzala si zákusek a s

chutí se do něho zakousla.

Hodně špatný zvyk uklidňovat sladkostmi bolavou

duši, napomínala se.

„Našli jsme ho v pracovně. Všechno kolem bylo

rozházené, inkoust rozlitý po celém stole, pero na

podlaze, papíry… byl tam hrozný nepořádek,“

pokračovala chůva ve svém rozjímání.

Caroline zpozorněla.

„Admirál ležel v bezvědomí uprostřed té spouště,

nehýbal se, neslyšel nás. Byl to zázrak, že ještě žil tak

dlouho.“

„Co psal?“ zeptala se tiše Caroline.

Paní Priorová k ní zvedla nepřítomné oči, jako by

se právě probrala z letargie.

„No, teď se ptáte!“ řekla vyčítavě a zamračila se,

jako by se snažila vypátrat v ochablé paměti odpověď.

„Nevím, slečno. Nikdy jsem o tom nepřemýšlela.

Něco psal, ale nevím, co to bylo. Snad nějaký dopis,

je to samá kaňka, není to k přečtení…“ odmlčela se,

dlouho přemýšlela, pak zmateně zakroutila hlavou.

Caroline uvažovala, jak spolu souvisí její

chaotické poznámky. Chce snad naznačit něco

podivného? Julie, její příchod, admirálova nemoc,

Lewisovo zasnoubení? Lewis a Julie?

Nevěděla si s tím rady. Jednotlivé příběhy byly

samy o sobě srozumitelné, ale žádnou souvislost mezi

nimi nenašla.

Jsou to prostě útržky vzpomínek, řekla si nakonec

Caroline, vyprávění staré paní, která téhle rodině

obětovala svůj život. Není divu, že je rozrušená. Říká

to, co jí slina zrovna přinese na jazyk, potřebuje se

jenom vypovídat! smetla Caroline celou záležitost

pod stůl.

„Promiňte, paní, volá vás paní Chessfordová,“

vyrušila její úvahy služka, která nakoukla do kuchyně.

Julie stála nahoře na schodech, opírala se o Lewise

a posmrkávala do krajkového kapesníčku.

„Caroline, přines mi horké mléko s muškátovým

oříškem a brandy. Musím se napít, abych aspoň na

chvíli usnula, nebo budu ráno vypadat hrozně!“ sladce

se usmála na Lewise a úsměv doplnila smutným

výrazem v očích. „Lewisi, zůstaň prosím se mnou,

než se vrátí Caro, nemůžu být sama…“

Z admirálova pokoje vyšla Lavender, bledá jako

smrt, tvář poznamenanou pláčem.

„Jsem tak slabá, ta tragická událost mě tak

vyčerpává!“ povzdychla si Julie a opřela se celým

tělem o Lewise.

Caroline podepřela Lavender a pomaluji odváděla

do pokoje.

„Myslím, že vás potřebuje vaše sestra, sire!“

zavolala přes rameno na Lewise. „O paní

Chessfordovou se postarám.“

„Děkuju vám, slečno Whistonová!“ zdvořile se

uklonil Lewis.

Jemně odstrčil Julii, aniž se na ni podíval, seběhl

po schodech, podepřel Lavender a pomalu ji odváděl

do pokoje.

„Výborně!“ odfrkla si Julie a narovnala se, slabost

ji náhle opustila. „Člověk by předpokládal, že se

galantní muž alespoň ujistí, že žena po jeho boku je v

pořádku, než ji opustí! Nemůžu uvěřit…“

„Julie!“ okřikla ji Caroline. „Slečna Brabantová

právě ztratila otce! Snad tvoje city k zemřelému jsou

upřímné, ale i když cítíš bolest, nedá se srovnat se

zármutkem, jaký prožívá Lavender. Tak se uklidni, jdi

do svého pokoje, přinesu ti mléko, abys dobře usínala,

a pošlu ti Letty, aby s tebou zůstala!“

„Kdo tady udílí příkazy, ty, nebo já?“ utrhla se na

ni Julie a vyrazila ke svému pokoji. „Když nikoho

nezajímá, jak mi je, zvládnu to klidně sama!“ zvolala

uraženě a třískla za sebou dveřmi.

Caroline si vzdychla a vrátila se do kuchyně.

Kuchařka už tam byla a ohřívala mléko.

„Připravila jsem trochu mléka pro mou malou

holčičku,“ řekla něžně a usmála se. „Dala jsem do

něho trochu brandy a muškátového oříšku, aby

spala…“

Caroline na ni vykulila oči, nešlo jí do hlavy, jak

se najednou její vztah k Julii proměnil.

„Slečna

Lavender

měla

otce

moc

ráda,“

poznamenala kuchařka a otřela si slzy.

Teprve teď si to Caroline uvědomila. Nápoj nebyl

pro Julii.

„Jděte si lehnout,“ obrátila se ke kuchařce.

„Dodělám to. Za chvíli musíte zase vstávat!“

„Bůh vám žehnej, slečno Whistonová!“ vděčně se

na ni usmála služka. „Všichni brečí, John odešel do

vesnice, aby oznámil úmrtí, ještě se nevrátil, mám jen

jedny ruce…“

„Můžu vzít trochu mléka paní Chessfordové?“

zeptala se opatrně Caroline. „Bude ráda…“

„Ta nikdy nebude ráda!“ odfrkla si zlostně

kuchařka. „Nikdy není spokojená! Chodí tu jako

nabubřelá pávice, jako by jí dům už patřil, a jenom si

na nás stěžuje pánovi! Vážená paní Brabantová, to

byla opravdová dáma, bude se v hrobě obracet, jestli

tahle zaujme její místo!“

Caroline si uvědomila, že Julie nemá v domě snad

jediného spojence. Všichni ji nenávidí a ze všeho

nejvíc si přejí, aby jim zmizela z očí.

Pocítila k ní lítost, nechtěla by být na jejím místě.

„Admirál byl šlechetný pán,“ zamumlala kuchařka

a otřela slzy, které jí vytryskly na tvář. „Škoda že už

byl v poslední době tak slabý. Na Hewly by se určitě

žilo jinak!“ povzdychla si, nalila mléko do dvou šálků

a podala podnos Caroline.

Caroline zaťukala na dveře Juliina pokoje.

Otevřela jí Letty, vzala od ní šálek a vzápětí jí

přibouchla dveře před nosem, nejspíš na výslovné

Juliino přání. Caroline si oddechla, vůbec netoužila

několik dalších hodin poslouchat Juliiny narážky,

pomluvy a stížnosti. I za zavřenými dveřmi slyšela

Juliin pronikavý hlas, který stoupal a klesal v

pravidelných intervalech jako polní buben.

Lavender seděla na posteli a opírala se o nastlané

polštáře. Lewis ji držel za ruku. Jeho tvář byla bledá a

unavená, oči měl zastřené smutkem.

Caroline v sobě potlačila mocnou touhu obejmout

ho, vzít mu hlavu do dlaní a konejšit ho ve své náruči.

Lekla se vlastní představy. Šálek poskakoval na

podnosu, jak se jí roztřásly ruce, horké mléko

vyšplíchlo ven. Vzpamatovala se. Postavila tác na

příruční stolek. „Zůstaneš se mnou, Caroline? Lewis

má ještě tolik starostí!“ žadonila Lavender.

„Když si to přeješ,“ usmála se Caroline. Lewis jí

poděkoval a rozloučil se. Caroline si dávala dobrý

pozor, aby se po něm ani neohlédla, nechtěla se setkat

s jeho pohledem, nechtěla číst v jeho očích vyzvání,

která ji zneklidňovala, dráždila a kterým nerozuměla.

Nechápala, proč se obrací k ní, když tolik stojí o Julii.

„I když jsem věděla, že otec umírá, zaskočilo mě,

když se to stalo!“ zašeptala Lavender. „Nemůžu se

smířit s tím, že už se nedá nic vrátit.“ Caroline jí

přátelsky stiskla ruku. „Smrt byla pro něho

vysvobozením, ale i tak je to těžké…“ vzlykala

Lavender.

„Napij se, udělá ti to dobře,“ povzbuzovala ji

Caroline a podala jí šálek. „Musíš spát, odpočinout si,

poslední dny a noci jsi strávila u otce!“

„Caroline,“ zašeptala Lavender, „myslíš, že si

Lewis vezme Julii?“ na okamžik otevřela oči plné

strachu a slz. „Doufám, že ne. To bych neunesla!“

Caroline ztuhla.

Vypadá to, jako by nastala noc pravdy, pomyslela

si Caroline. Všichni odhalují svou duši, všichni se

brání proti kukačce usazené v hnízdě a nikdo nemá

sílu ji vypudit.

„Nemysli na to,“ uklidňovala ji Caroline.

„Nemám ráda Julii. Nevěřím jí. Každého jenom

využije a pak ho odhodí, když se to kříží s jejími

zájmy!“ pokračovala Lavender.

Buď dala kuchařka do mléčného nápoje příliš

brandy, nebo žal, který Lavender cítí, je tak silný, že

zboural hradby její mlčenlivosti, přemítala Caroline.

Nebo možná obojí dohromady.

„Julie se před lety zasnoubila s Lewisem, ale

klidně ho opustila, když odešel na moře, a začala lovit

dalšího. Andrew jí taky naletěl. Rodiče s tím

nesouhlasili, ale Andrew byl jako smyslů zbavený,

když se kolem něho Julie motala. Všichni si mysleli,

že jsem ještě malá, že tomu nerozumím, ale já jsem na

to nezapomněla…“

Caroline s úžasem sledovala příval slov, který na

ni Lavender chrlila. Jako by se potřebovala zbavit

těžkého břemene, které ji léta tížilo. Doufala jen, že si

Lavender ráno ani nevzpomene, s čím se jí dnes

svěřila.

„Ronila slzy po jeho smrti, ale za pár dní už měla

svatbu. Vzala si Jacka Chessforda jenom pro peníze, a

když se zabil, netruchlila pro něho, ale pro ztracené

peníze! Jak byla zklamaná, když po něm žádné

nezůstaly!“ dodala Lavender s určitým uspokojením.

„Já tak doufám… tak strašně doufám, že Lewis

prohlédne… ale mám strach, že marně. Včera jsem je

viděla, jak se objímali…“ vzlykala Lavender.

Caroline

zamrazilo.

Několikrát

se

prudce

nadechla, aby se ovládla.

Věděla to. Tohle všechno věděla. A přece když to

slyšela vyslovit nahlas, rvalo jí to srdce. Kolikrát si

říkala, že Lewis Julii prokoukne, že to není žádný

hlupák, že jeho jasnozřivé oči umějí číst v lidských

duších.

Možná že to platí jen pro duše obyčejných lidí,

jako jsem já, ale ne pro Julii, pomyslela si Caroline

hořce. Krásná slupka dokáže i vzácné muže oslepit,

zmást, omámit, oloupit je o zdravý rozum a správnou

úvahu. A Julie je mistrem v tomto umění.

„Musím se přiznat, Caroline,“ špitala Lavender

tichým hlasem, „ze všeho nejvíc by se mi líbilo,

kdyby si Lewis vzal tebe!“ usmála se. „Vážně by se

mi to líbi…“ poslední slova už zanikla v pravidelném

oddechování, Lavender konečně usnula.

Caroline strnule seděla na posteli a v uších jí ještě

doznívala poslední věta, kterou jí Lavender svěřila.

Vzpamatovala se teprve, když ji roztřásla zima.

Vstala, rozhrábla oheň a sehnula se pro další poleno.

„Pomůžu vám!“ řekl tiše Lewis a přihodil poleno

do krbu.

Caroline zůstala stát s otevřenou pusou. Jako by se

před ní zjevil přízrak, který svými myšlenkami

přivolala. Vůbec nepostřehla, kdy Lewis vstoupil

dovnitř.

„Třesete se zimou,“ podotkl a starostlivě jí

přehodil přes ramena vlněný pléd. „Doufám, že je

Lavender v pořádku, že na ni zoufalství příliš

nedolehlo.“

Těžko mu mohla říct, že Lavender přivádí k

největšímu zoufalství jeho obdiv k Julii.

„Slečna Brabantová byla velice rozrušená,“ řekla

tiše, „ale myslím, že zbytek noci bude klidně spát.

Kuchařka zalila mléko dostatečným množstvím

brandy.“

„Doufám, že jí brandy nerozvázalo příliš jazyk,“

usmál se Lewis.

„Nijak zvlášť, sire!“ nejistě odpověděla Caroline a

vyhnula se Lewisovým očím.

Lewis jí zkoumavě přejel po tváři.

Hned věděla, že ji nejistý tón prozradil. Ztrácela

hlavu v jeho přítomnosti a neuměla tomu zabránit.

„Nebojte se, slečno Whistonová!“ řekl pobaveně.

„Nebudu z vás mámit sestřiny důvěrné tajnosti!“

zasmál se. „No, jste určitě unavená. Přeju vám dobrou

noc, madam.“

Vyšli společně na chodbu, Lewis jí mávl rukou na

rozloučenou a zmizel v pracovně. Caroline se uložila

do postele, ale spát nemohla. V hlavě se jí převalovaly

zážitky posledních hodin a slova Lavender.

Viděla jsem, jak se objímají… tlouklo jí v hlavě na

poplach.

Lewis a Julie, řekla si nahlas a všechno se v ní

sevřelo. Každý to ví, že ti dva patří k sobě, každý s

tím počítá. I stará chůva se svým darem

prozřetelnosti. Proč se s tím nedokážu smířit?

přemítala Caroline. Nemám žádnou naději. Žádnou!

Vstala z postele, postavila se k oknu a sledovala

mihotavé stíny v tmavé zahradě. K uším jí doléhaly

tlumené zvuky poletující domem, pak všechno náhle

utichlo. Hodiny v hale odbily dvě. Bylo skoro ráno.

Měla bych se pokusit usnout, přesvědčovala se

Caroline, ale věděla, že se jí to nepodaří. Snad šálek

mléka s brandy by pomohl!

Přehodila si přes noční košili vlněný pléd a pomalu

scházela do kuchyně. V jedné ruce držela svíčku,

druhou rukou se přidržovala zábradlí. V domě bylo

ticho, nikde se nic nepohnulo, jenom z Lewisovy

pracovny prosvítaly pod dveřmi paprsky světla. Náhle

koutkem oka postřehla pohyb. Prudce se ohlédla,

plamen svíčky zavlál, a ona tlumeně vykřikla. Byla

přesvědčená, že ve stínu chodby zahlédla postavu,

která utíká pryč. Svíčka jí vypadla z roztřesené ruky a

zhasla. Chodba se ponořila do tmy.

ŠESTÁ KAPITOLA

Dveře pracovny se rozletěly dokořán a ticho

prořízl ostrý Lewisův hlas. „Co se tu sakra děje?“

Lewis vyběhl do chodby, v ruce držel svíčku a

pátravě se rozhlédl do tmy. U schodiště našel

schoulenou postavu.

„Slečno Whistonová, co tu proboha děláte?“

„Promiňte, sire… viděla jsem… myslela jsem…

někdo

procházel

halou…“

koktala

Caroline

roztřeseným hlasem „…postava v šedém…“

Lewis ji chytil za ruku, beze slova ji vtáhl do

knihovny a zabouchl za sebou dveře.

Caroline se ještě třásla, ale ulevilo se jí. Byla zase

ve světle, v bezpečí, pryč z temné chodby. Vzápětí si

však uvědomila, že je v lehké noční košilce a sama s

Lewisem v místnosti uprostřed noci. Přitáhla si pléd

kolem ramen a znovu se rozklepala.

Lewisovi to neuniklo a usmál se.

Ani on však nebyl příliš společensky oblečený.

Sako a kravata ležely na opěradle křesla, bílou košili

měl rozhalenou až na hruď.

Caroline si všimla, jak se mu svaly při každém

pohybu napínají, bronzová barva kůže vypadala v

mihotavých plamenech svící ještě tmavší, přiléhavé

kalhoty těsně obepínaly úzké boky. Stál jako socha

opřený o široké dveře, v přimhouřených očích mu

jiskřilo, koutky rtů vytažené k úsměvu.

Caroline měla sucho v krku, nedokázala ani

polknout, musela se přinutit, aby od něho odtrhla oči.

Její pohled sjel na stůl, na zpola vypitou láhev brandy.

Lewis se pohnul a stará prkna zavrzala.

Caroline se znovu rozklepala.

„Nebojte se, slečno Whistonová,“ tiše promluvil

Lewis. „Ačkoliv si nejspíš myslíte něco jiného, jsem

úplně střízlivý.“

Došel až k ní, přistavil jí křeslo a pobídl ji, aby se

posadila.

Caroline neměla jinou možnost, nohy už by ji

stejně neudržely.

„Povězte mi, co vás tak vyděsilo?“ zeptal se jemně

Lewis, zasadil svíci do stojanu na stole a posadil se

proti ní.

Caroline znovu pevně stáhla pléd až ke krku. Ani

nechtěla pomyslet na to, jak vypadá. Ale neubránila

se tomu.

Uvědomila si, že je v noční košili, že jí rozpuštěné

vlasy padají až na záda a musí vypadat příšerně a

přinejmenším podivně.

Lewis z ní nespustil oči, vnímala jeho pronikavý

pohled, i když se na něho nedívala.

„No tak, co se stalo?“ povzbuzoval ji a nespouštěl

z ní oči.

„Raději ne, sire!“ špitla sotva slyšitelně. „Byla to

jenom moje hloupá představivost, bylo mi tak úzko v

té temné chodbě, možná únava a všechny ty události

posledních dnů…“ hlas se jí zadrhl. „Najednou jsem

měla pocit, že chodbou prochází postava… jakýsi

přízrak…“

„Dáma v šedém,“ dodal Lewis.

„Bylo to tak neuvěřitelné, ale tak skutečné…“ hlas

se jí znovu rozklepal.

„Dáte si se mnou sklenku brandy? Uklidní vás!“

„Ne, děkuju, sire, už je to pryč!“ Caroline vstala.

„Pryč? Spatřila jste ducha tohoto domu, to se ještě

nikomu nepřihodilo!“

„Dámu v šedém?“ podivila se Caroline.

„Posaďte se a zůstaňte chvíli, potřebuju dnes v

noci společnost,“ usmál se Lewis. „Ještě jste v

knihách na ten příběh nenarazila?“

Caroline se znovu posadila.

„Takový nesmysl! Duchové a přízraky! Byla jsem

jenom unavená, to je všechno!“ odbyla ho Caroline.

„Ta dáma byla ženou roajalisty, který zemřel v

občanské válce. Když dostala zprávu o jeho smrti,

toužila se s ním znovu setkat, přestala jíst a chtěla

zemřít. Od své smrti bloudí domem a zahradami jako

šedý stín a vystupuje ze svého stínu, kdykoliv někdo

zemře.“

„Výmysly a nesmysly!“ prohodila Caroline, ale

hlas se jí chvěl.

„Praktická slečna Whistonová! Nevěří na duchy!“

zasmál se Lewis a v očích mu potměšile zablýsklo.

„A přece jste přízrak viděla jenom vy!“

Caroline se zachvěla, teď spíš zimou. Přitáhla si

pléd na ramena, aby se trochu zahřála.

„Pojďte si sednout blíž k ohni!“ pobídl ji tiše

Lewis. „Je tu chladno.“

Podal jí ruku a pomohl jí vstát. Ten jemný dotyk

způsobil, že se Caroline celá roztřásla. Přitáhl jí pléd

kolem ramen a spustil dlaně po jejích pažích.

„Ještě se bojíte?“ zeptal se a něžně jí stiskl paže.

„Ten příběh je pravdivý!“ zašeptal jí do ucha.

Neuměl si představit, co způsobil.

Caroline měla pocit, že hoří. Zapomněla na chlad v

pokoji, vnímala jenom Lewisovy dlaně na svých

pažích a slyšela něhu v jeho hlase. Propadla panice.

„Myslela jsem, že nemáte na takové hlouposti čas,

sire!“ vyhrkla zmateně a jemně se od něho odtáhla.

Lewis se narovnal.

„Mýlíte se! Námořníci patří mezi nejpověrčivější

lidi na světě. Budou vám vyprávět ty nejstrašnější

historky a budou se s vámi i bát. Ale ten příběh má

své místo v historii, jenom dámu v šedém si přidali

místní kronikáři. Ale kdo ví? Když se mladé dámy

toulají v noci po domě jenom v noční košilce!“

zasmál se Lewis a upřel na Caroline modrý pohled.

„Nemohla jsem spát,“ vysvětlovala Caroline a

utáhla si pléd pevně kolem krku, „chtěla jsem si ohřát

jenom mléko!“ vyskočila z křesla. „Vlastně to právě

teď jdu udělat!“

Lewis ji pozoroval přimhouřenýma očima,

pohledem laskal zrůžovělé tváře a rozevláté vlasy,

obdivně sjížděl po její štíhlé postavě.

„Sama? Odvážíte se projít temnými chodbami?“

škádlil ji.

„Dámu v šedém si přidali místní kronikáři, sám

jste to říkal!“ odpověděla hbitě.

„Kdo ví?“ usmál se Lewis.

„Tam mi nehrozí žádné nebezpečí!“ vyhrkla

Caroline.

„Máte pocit, že tady vám hrozí, když zůstanete se

mnou?“ prohodil Lewis a pohlédl jí do tváře.

Jeho oči byly teď temně modré jako letní moře za

večerního soumraku a Caroline se v nich skoro

utopila, když se jejich pohledy setkaly. Srdce jí

divoce bilo a znělo jako varování, ještě je čas… ještě

je čas…

Jako kdyby vyslyšela výstražný signál, začala

ustupovat ke dveřím.

„Nenapijete se se mnou?“ zeptal se znovu Lewis.

„Myslím že ne,“ odmítla zdvořile Caroline.

Pocítila úlevu, když sahala na kliku, už už chtěla

dveře otevřít.

„Tak na dobrou noc!“ zvedl Lewis naplněnou

sklenku ke rtům.

Carolinin pohled znovu sklouzl na láhev, v níž

brandy povážlivě ubývalo.

Co když se chce opít? napadlo ji. Otcova smrt,

nervozita posledních dnů, dost důvodů, aby hledal

zapomnění. Jak by se cítila Lavender, kdyby ho tu

ráno našla zpitého do němoty?

„Váháte, slečno Whistonová? Nechcete mě

opustit?“ zeptal se vyzývavě, když viděl, že

nerozhodně stojí u dveří.

„Ne, o tom jsem nepřemýšlela. Ale…“ odmlčela

se a hledala vhodná slova.

Zvedl se a pomalu šel k ní.

„Jen jsem si představila… že byste možná…“

mumlala Caroline a vyplašeně ho sledovala.

„Obáváte se, že jsem poněkud vyvedený z míry a

bez vašeho přísného dohledu bych mohl propadnout

zhoubnému vlivu alkoholu?“ usmíval se Lewis. „Máte

pravdu, jsem velice vyvedený z míry!“ pronesl vážně,

ale v hlase zněl jemně dráždivý tón a v očích mu

jiskřilo, když se blížil ke Caroline.

Tiskla se vystrašeně ke dveřím, ruku neustále na

klice, připravená okamžitě vystřelit na chodbu, když

to bude nutné.

„Nemusíte mít strach, vím, že mě Lavender

potřebuje!“ dodal mírně.

„Věřím, že byste to neudělal,“ vyhrkla. „Ale

někdy… ti, kteří vypadají silní a starají se o ostatní…

nikdo si nevšimne, že potřebují taky útěchu…“

Ztichla, když si všimla, jak se Lewis baví jejím

nesmyslným blábolením. Zrudla, když si všimla

výrazu v jeho očích.

„A co vy, slečno Whistonová? Vy nepotřebujete

útěchu?“ zeptal se něžně, postavil se před ni, rukama

se opřel o dveře a uvěznil ji v kruhu svých paží.

„Hodně vám záleží na lidech, pořád se staráte o

ostatní, a kdo se stará o vás?“

Caroline sotva dýchala, cítila jeho vůni, blízkost

jeho štíhlého pružného těla působila jako roznětka na

její rozjitřené smysly.

Pokusila se vzkřísit zdravý rozum.

„Mluvila jsem o vás, sire!“ řekla vyhýbavě.

„Opravdu?“ pobaveně prohodil Lewis. „Líbí se mi,

že mě chcete utěšit!“

Caroline zrudla.

Uvědomila si, jak se bezhlavě zaplétá do vlastních

slov, jak toho Lewis obratně využívá a náramně se

baví její bezradností.

„Nic takového jsem neměla v úmyslu, sire!“

odpověděla příkře.

„Škoda!“ posteskl si Lewis a upřel na ni modrý

pohled.

Oči mu podivně zářily, a s Caroline se zatočil svět.

Rychle se od něho odvrátila.

„Snažíte se překroutit má slova, sire. Musím jít,

jsem velmi unavená!“ sáhla znovu na kliku.

„Neutíkejte mi, slečno Whistonová!“ zašeptal

Lewis.

Objal ji v pase a přitáhl ji k sobě. Než se stačila

vzpamatovat, tiskl ji v náruči a něžně se dotýkal jejích

rtů.

Napadlo ji, že by se měla bránit, odstrčit ho,

vysmeknout se mu z náruče a zmizet dřív, než bude

pozdě. Nic z toho neudělala. Jeho rty byly tak něžné,

jak jí hladily spánky, oči, tváře, a tak neodolatelné,

když spočinuly na jejích ústech a otevřely je k

vášnivému polibku.

Caroline ztrácela půdu pod nohama. Opřela se mu

dlaněmi o hrudník, cítila, jak mu zběsile tluče srdce.

Všechny protesty, které se jí ještě před chvílí honily

hlavou, zapomněla, vnímala jen Lewisovy polibky a

dotyky jeho rukou. Ovládla ji tak mocná touha po

tomto nádherném muži, že jí zastřela rozum a

omámila smysly jako bláznivý sen.

Zapletl jí prsty do kaštanových vlasů, hladil ji po

zádech, jak si pohrával s hustými loknami, prsty mu

měkce sjížděly po páteři, vrátily se a dráždivě laskaly

hebkou kůži na krku. Vzal jí hlavu něžně do dlaní,

pohlédl jí vroucně do očí a znovu se sklonil k jejím

rtům. Objal ji v bocích a pevně ji k sobě přivinul.

Caroline si neuměla představit větší slast, než

navždy spočívat v jeho náruči a vnímat dráždivé

dotyky laskajících prstů.

„Drahá Caro…“ zašeptal vroucně. „Jsi líbezná

jako jarní ráno…“

Oči mu ztmavly touhou, když se k ní sklonil a

čechral jí vlasy svými polibky, něžnými dotyky prstů

jí sjížděl po tváři a stvrzoval je dalšími a dalšími

polibky. Zvedl jí bradu a přejel konečky prstů po

rtech, a když se pod jeho dotykem vstřícně

pootevřely, zahrnul je polibky; něžnými, mazlivými,

vzápětí dráždivými plnými vášně.

Svíral Caroline pevně v náruči, jeho rty i dlaně

rozehrály vznětlivou hru s jejím tělem, jakou ještě

nikdy nepoznala a které tak snadno podléhala.

Opojeně přijímala Lewisovy mazlivé dotyky, těsně

se k němu přimkla, zdravý rozum už ji dávno opustil.

Objala ho kolem krku, aby mu byla blíž. Smyslná

malátnost jí ochromila tělo, neznámé blažené pocity ji

prostupovaly od malíčků u nohou až po její

zmámenou mysl.

„Tolik bych chtěl…“ zašeptal něžně Lewis.

Někde blízko klaply dveře. Téměř neslyšně.

Caroline sebou škubla. Stačilo to, aby jí mozek

začal znovu fungovat.

Vzpamatovala se.

Kolik lidí si všimlo, že jsem šla dolů? přemýšlela

horečně. Co kdyby mě někdo přistihl v Lewisově

pracovně uprostřed noci samotnou s pánem domu! A

k tomu v noční košili! pomyslela si zoufale. Nikdy se

mi nic podobného nestalo! Zaplést se s panstvem! Pán

domu a vychovatelka, pane bože!

Vyprostila se z Lewisovy náruče.

„To ne…! Už nikdy…“ řekla nejistě a rozpačitě si

začala upravovat vlasy a oblečení.

V Lewisových očích ještě doznívala touha a

Caroline napadlo, jak nebezpečně si pohrávala se

svým vlastním osudem.

„Slečno Whistonová, já…“ prohrábl si Lewis

kštici nad čelem. „Já…“

„Prosím, neomlouvejte se, sire!“ přerušila ho

Caroline.

Nesnesla by, kdyby jí teď začal vysvětlovat, jaký

to byl omyl, náhoda, náhlý popud, opilecká slabost,

cokoliv, co se obyčejně říká. Už tak měla pocit, že má

slzy na krajíčku, že se každou chvíli rozpláče.

„Nic takového jsem neměl v úmyslu!“ upřímně

řekl Lewis a znepokojeně sledoval její rozrušení.

„Sakra! Tohle jsem neměl v úmyslu…“ opakoval

zdrceně.

Caroline ho chvíli poplašeně sledovala. Pak jí

náhle vytanula na mysli věta, kterou jí v noci svěřila

Lavender: Viděla jsem, jak se spolu objímali…! Jako

by ji zničehonic někdo polil ledovou vodou, vmžiku

vystřízlivěla. Litovala, že se jí těch pár krutých slov

tak brzy vytratilo z paměti. V hlavě ji strašila Julie,

myšlenka na ni bodala jako ostrý šíp.

Podvedl mě, ublížil mi… málem jsem ztratila

srdce, letělo jí hlavou.

A on mě využil, tak strašně mě ponížil… všechno

jsem pochopila!

Bylo to jako vnuknutí, vyburcovalo v ní takovou

vlnu vzteku.

„Chápu, že tak rychlé střídání žen vám dělá určité

potíže, sire!“ syčela mu nenávistně do tváře. „Radím

vám, držte na uzdě své vášně, život budete mít lehčí!“

zlost s ní lomcovala, prudce vydechovala, skoro se

přestala ovládat.

Lewis stál před ní, rozkročený jako bůh pomsty,

shlížel na ni z té své výšky a nevěřil vlastním uším.

„Střídání žen?… Vášně?…“ ušklíbl se výsměšně.

„Moje drahá Caroline…“

„Nedovolila jsem vám, abyste mě oslovoval

jménem, sire! Odpusťte si takové důvěrnosti!“ zuřila

Caroline. „Nemíním o vaši pozornost soupeřit s Julií!

Nemám zájem stát se Juliinou rivalkou!“ vmetla mu

do tváře. „Vy jste se možná dobře bavil, ale mně to

připadá jako dost nejapný žert!“

„Nejapný žert? Juliina rivalka? Co tím kruci

myslíte?“ zmateně se bránil Lewis.

„Což jste ještě včera neprojevoval Julii vášnivou

náklonnost? Jste nějaký přelétavý, sire!“ dodala

rozhořčeně.

V Lewisových zúžených očích zlostně zablýsklo,

Caroline si všimla, jak zaťal pěsti.

„Co to má znamenat, madam?“ zahřměl jeho hlas.

„Nasloucháte snad přízemním drbům služebných?

Něco takového rozhodně popírám a odmítám se o tom

bavit! Je to pod moji důstojnost!“

„Celý dům o tom mluví!“ zveličila Caroline jeho

provinění. „Na důstojnosti vám nepřidá, když

zapíráte, sire!“

Lewis přimhouřil oči, pokrčil rameny, vrátil se ke

stolu a dolil si plnou sklenici.

„Když to vidíte takhle, madam,“ prohodil tichým

hlasem, „podřídím se vašemu přání!“ vzal svíci ze

stolu, vykročil ke dveřím a otevřel je dokořán.

Bylo zcela zřejmé, že ji posílá pryč.

Když byla Caroline ve dveřích, zvedla hlavu a

odvážila se mu pohlédnout do očí.

Byly temné, studené, neproniknutelné.

Už nepromluvil ani slovo, jenom se mírně uklonil

a důrazně za ní zavřel dveře.

Caroline zůstala nerozhodně stát uprostřed temné

chodby a nohy se pod ní podlomily. Zachytila se

zábradlí a pomalu se vlekla do svého pokoje. Když za

ní dveře zaklaply, zabořila hlavu do polštáře a

usedavě se rozplakala.

Pláč uvolnil napětí a bolest, kterou prožila.

Jaká já jsem Juliina rivalka, štkala potichu do

polštáře. On miluje Julii, obdivuje ji, má oči jen pro

ni. Já jsem byla jen chvilkové potěšení, nic víc. Julie

mě pomluvila, to ona mu našeptala, že její společnice

je přístupná a povolná. Naskytla se příležitost a on jí

využil.

Byla zvyklá, že se musí potýkat s hloupými

narážkami, zlomyslnými poznámkami a ponižujícími

úskoky, ale neměla žádnou zkušenost se záplavou

citů, kterou v ní probudil Lewis Brabant.

Do rána nezamhouřila oči. Události minulé noci se

jí přemílaly v hlavě jako kolotoč. Za úsvitu, kdy zlost

a bolest otupěly, konečně dospěla k poznání, že si za

všechno může sama. Kdyby se v noci neproducírovala

po domě v noční košili a nevstoupila do knihovny,

nemuselo se nic stát. Dobře věděla, že je tam sám,

dobře si všimla, že si posílil sebevědomí alkoholem,

mohla tedy jeho reakci předpokládat. Chovala jsem se

jako naivní školačka, a ne jako dospělá žena!

Bránila jsem se snad, když mě Lewis objímal a

líbal, když se mě dotýkal a mazlil se se mnou?

vyčítala si a roztřásla se studem, když si vzpomněla,

jak mu polibky vracela a jak se jí to líbilo. Ale začal

on, vůbec se nerozpakoval, dovolil si ke mně, protože

jsem jenom obyčejná holka, služka, nic víc! K takové,

jako jsem já, si páni můžou dovolit všecko! Je to

mizera, nevychovanec a lhář! spílala mu Caroline.

Zaslouží si jenom pohrdání! Už ho nikdy nechci

vidět!

Její rozum to věděl, to ano, ale její srdce mluvilo

úplně jinak!

Zůstala ohromeně sedět, když si to uvědomila.

Zírala na protější bílou stěnu a tiše, úplně tichounce

špitla: Já jsem se do něho zamilovala. Zamilovala

jsem se do Lewise Brabanta.

Bože, vydechla udiveně.

Takový nesmysl! Taková hloupost! okřikla se

vzápětí. Musím pryč! Musím opustit Hewly co

nejdřív! přikázala si důrazně a konečně usnula.

Vzbudila ji služebná. Přinesla džbán horké vody a

podnos s bohatou snídaní.

„Co to znamená?“ divila se Caroline. „Copak jsem

nějaká rozmazlená panička, které se nosí snídaně do

postele?“

„Promiňte, slečno!“ omlouvala se dívka. „Pán na

tom trval. Říkal, že jste většinu noci strávila u

Lavender a že si potřebujete odpočinout!“

„Ano? Pán je velice ohleduplný!“ řekla jízlivě

Caroline. „A co ještě pán říkal?“

Služebná se zastavila a udiveně se na ni podívala.

„To nic, Rosie! Nevšímej si toho, jsem jenom

trochu přetažená!“ omluvila se Caroline a pustila se

do snídaně.

Jak bych byla ráda, kdyby pán dnes zmizel z

domu, abych se mu mohla vyhnout, pomyslela si

zbaběle. Ale hned věděla, že se to sotva stane.

Rozmrzele si vzdychla, vstala z postele, umyla se a

oblékla si spodní prádlo. Pak se posadila k toaletnímu

stolku a pečlivě se prohlížela.

Postava není špatná, hodnotila kriticky pohled do

zrcadla, štíhlá, proporce správné, trochu vysoká.

Lewis je hodně vysoký, napadlo ji, ale hned tu

myšlenku zahnala. Společnost se dívá na vysokou

dívku s despektem, v módě se to příliš nenosí. Ale pro

vychovatelku je to výhoda, výška dodává ženě

autoritu. A pravidla módy se stejně na guvernantky

nevztahují, uvažovala. Vlastně je dobře, že vypadám

tak, jak vypadám. Služka nemá být příliš hezká, dámy

to uráží a muže nebezpečně přitahuje. Co ke mně

přitahuje Lewise Brabanta? přemítala. Nemám

porcelánovou pleť jako Julie, je příliš snědá, vlasy

příliš tmavé a oči taky tak.

Prohrábla si kaštanové lokny, natočila si pramen

vlasů na prst a vykulila do zrcadla oříškové oči.

Netouží snad muži po zlatých kadeřích a modrých

očích, plných nevinné bezmocnosti?

Co ke mně přitahuje Lewise Brabanta? Nejspíš

nic! Nudí se a chce si užít. Jako všichni! Moje chyba,

že jsem mu naletěla! dokončila své rozjímání

Caroline.

Vstala, navlékla na sebe svůj beztvarý šedivý hábit

a zamotala si vlasy do pevného uzlu. Pohlédla na sebe

do zrcadla.

Ne, Lewise Brabanta ke mně opravdu nemůže

přitahovat vůbec nic! řekla si rázně a scházela dolů,

do obývacího pokoje.

Dům byl tichý jako by v něm nikdo ani nebydlel.

Přízemí bylo vylidněné, nikde ani hlásku. Caroline

váhala, zda se nemá poohlédnout, kam se poděla

Julie. Odnikud se neozýval její pronikavý hlas. Pak

uslyšela kroky venku na zahradě. Rozhrnula závěsy a

vyhlédla francouzským oknem.

Kousek od domu stála Lavender zabraná do

hovoru s Barnabasem Hammondem. V jejich blízkosti

trůnil obrovský koš, přes okraje přepadalo černé

hedvábí, žoržety, krepy, vlněné šatovky, dokonce i

kapesníky. Na věšácích kolem visela černá saka,

obleky, čepice i klobouky. Barnabas zřejmě přivezl

nabídku na smuteční oblečení. Ani Lavender, ani

Barnabas si však oblečení příliš nevšímali, byli úplně

zaujati sami sebou.

Caroline odstoupila od okna, aby ji náhodou

nezahlédli a nedomnívali se, že je špehuje. Otočila se

od okna a stála tváří v tvář Lewisovi.

Lekla se. Lewis chodil jako duch, pokaždé ji

znovu vyděsil.

Dnes mnohem víc, setkání s ním si vůbec nepřála.

A teď ještě zmateně uvažovala, jestli mu nemá

zastoupit cestu, aby nezahlédl Lavender.

„Buďte klidná, slečno Whistonová!“ oslovil ji s

pobaveným výrazem v očích. „Byl bych opravdu

krutý bratr, kdybych sestře odepřel pár příjemných

okamžiků. Nehodlám se jí plést do života!“

„Tak vy to víte!“ vydechla s úlevou.

Ustoupila dozadu, aby získala víc prostoru k

dýchání, jeho blízkost působila na její smysly jako

vichřice.

Lewis se usmál.

Pokud pokračoval v pití, když opustila knihovnu,

účinky alkoholu na něm rozhodně nebyly znát.

Obličej měl svěží, jenom v očích mu zůstaly nepatrné

stopy únavy. Měl na sobě černý oblek, který jeho

postavu ještě zeštíhlil a protáhl, vypadal nádherně

jako vždycky, jenom o něco přísněji.

„Než utečete, rád bych vám něco řekl, slečno

Whistonová,“ promluvil velmi tiše, „nebude to

dlouhé!“

Uhodl. Přesně to chtěla – utéct! A přesně to

nechtěla – aby jí začal něco vysvětlovat.

Srdce se jí divoce rozběhlo.

„Teď si myslíte, že po minulé noci máte mnoho

náležitých důvodů, abyste opustila Hewly!“ začal

Lewis.

Mluvil pomalu, uvážlivě volil slova, díval se jí

zpříma do očí a nedovolil jí, aby uhnula pohledem.

Zdálo se, že mu na rozhovoru velice záleží.

„Chci se vám omluvit za své chování…“

Caroline se zajíkla. Rychle otočila hlavu, aby ji oči

neprozradily, nechtěla mu otevřít své nitro.

„Neodvracejte se ode mě, madam! Chci to říct

vám, ne té židli!“ napomenul ji Lewis a sevřel jí ruku

do dlaně.

„Pil jste!“ prohodila nesměle.

Chtěla mu dát najevo, že o žádné vysvětlování

nestojí, nechce slyšet žádné omluvy, výmluvy, nechce

slyšet vůbec nic. O tom, co se stalo minulou noc,

nechce vůbec mluvit, chce na to rychle zapomenout.

Zvedl jí bradu a donutil ji, aby se na něho

podívala.

„Nijak moc. Caroline, já…“

„Lewisi!“ vyrušil je ostrý hlas.

Caroline píchlo u srdce.

„Lewisi! Tady jsi!“ hlas už zněl mile, sladce a

trochu zmateně. „Promiňte, nechtěla jsem vás

vyrušit!“ dodala Julie líbezně, ale přece jen poněkud

udiveně.

Caroline zaslechla, jak Lewis zaklel. Okamžitě ji

pustil a zastínil ji tak, aby na ni Julie neviděla.

„Dobrý den, Julie. Za chvíli jsem u tebe!“

Caroline si v tu chvíli přála být neviditelná. Znala

Julii dobře, věděla, že se nikdy dobrovolně neodhodlá

diskrétně opustit podezřelou dvojici.

„Promiňte!“ hlesla za Lewisovými zády.

Tváře jí hořely, v očích ještě plno stesku.

Proklouzla se svěšenou tváří kolem Julie, neodvážila

se na ni ani podívat.

„Lewisi, můj drahý, nesmíš být tak laskavý k

chudince Caro!“ volala za ní provokativně Julie. „Víš,

že vede samotářský život, je ve vážném nebezpečí, že

se do tebe zoufale zamiluje, chudák holka!“ vyprskla

smíchy. „Co by sis s tou chudinkou počal?“ smála se

Julie.

Smích se nesl po schodech jako ozvěna a

pronásledoval Caroline až do pokoje. Slyšela ho

všude, měla pocit, že se ho nikdy nezbaví.

Kupodivu se Julie o té ranní scéně už nikdy

nezmínila.

Zřejmě

si

byla

tak

jistá

svými

bezkonkurenčními úspěchy, že neměla potřebu o tom

mluvit. Caroline si to tak vyložila a snažila se

zapomenout. Vlastně v duchu Julii děkovala, že ji

vysvobodila z trapné situace a nemusela tak

vyslechnout Lewisovu omluvu až do konce.

Od posledního setkání se Lewisovi důsledně

vyhýbala. Chodila po domě jako kočka, tiše

našlapovala a rozhlížela se kolem, aby Lewise

nepotkala nebo aby ji někde nepřekvapil. Klid jí to

však nepřineslo.

Za pár dní konečně dostala odpověď od lady

Covinghamové. Lady v něm vyjadřovala své

zklamání, že se Caroline na Hewly nedaří, ale zároveň

jí sdělila povzbudivou zprávu. Jejich přátelé se právě

vracejí z Indie a mají dvě dcery ve věku, kdy jistě

budou potřebovat vychovatelku.

Caroline se smutně usmála. V nitru se jí rozlila

podivná směs různých pocitů. Naděje a zklamání,

touha i úleva.

S povzdechem se zvedla, zastrčila dopis do

zásuvky ve skříni a odebrala se k Julii.

Bylo ráno před admirálovým pohřbem.

Julie seděla u toaletního stolku a kartáčovala si

vlasy. Když Caroline vstoupila, přejela ji letmým

pohledem, ohrnula nos a kývla na souhlas.

„Tušila jsem, že máš nějaké staré černé šaty,

pracovala jsi v tolika rodinách, musela jsi zažít

spoustu pohřbů.“ Jednoduché vlněné černé šaty

Caroline slušely, možná až moc.

„Pro

guvernantku

až

příliš

dobré,“

suše

poznamenala Julie. „Chtěla jsem ti koupit nové, když

je dostalo i služebnictvo, ale pak jsem si řekla, že je to

zbytečné. Měla jsem pravdu!“ smála se Julie.

Caroline si jí nevšímala. Její poznámky jí šly

jedním uchem tam a druhým ven. Bylo to tak

jednodušší.

Julie se postavila, Letty ji navlékla do hedvábí a

Caroline beze slova pomáhala dokončit poslední

úpravy. Uvažovala, jestli Julie očekává, že jí poděkuje

za její snaživou laskavost.

„Nebude ti zima v tom hedvábí, Julie? V kostele se

netopí!“ poznamenala Caroline.

„Vezmu si kabát a rukávník, to stačí!“ mávla

rukou Julie. „Mohla jsem si vybrat vlněnou látku, ale

hedvábný krep vypadá tak úžasně!“

Julie se posadila a Letty jí připnula do vlasů malý

klobouček s průsvitným černým závojem.

Caroline Julii zamyšleně pozorovala.

Prožívá Julie alespoň nepatrný smutek nad

admirálovým odchodem? uvažovala. Byl to její

kmotr, léta se o ni staral, a později málem tchán. Ba

ne, řekla si. Pro Julii je pohřeb společenská událost

jako každá jiná.

„Tak ponuře začínáme nový rok!“ povzdychla si

Julie. „Ticho a protáhlé tragické obličeje. Potřebuju

kolem sebe lidi a vzrušení! Lewis říkal, že to bude

tichý pohřeb, ani si nebudu mít s kým popovídat!“

„Místní rodiny určitě přijdou vyjádřit soustrast,“

stroze řekla Caroline a v duchu se usmála. Trefila se.

„Jistě,“ ušklíbla se Julie, „s místními rodinami si

nemám o čem povídat!“

Vstala a začala se točit po pokoji. Uchvátilo ji, jak

se hedvábí vznáší, jak jemně šustí kolem její postavy.

„Dobře víš, že lady Percevalová se tváří, jako bych

byla průsvitná. Ale změní se to, brzy se to změní! Až

budu lady Brabantová z Hewly. Ovšem já budu

velkorysá a nikdy jí nebudu její chladné chování z

minulosti připomínat!“

Caroline ztěžka polkla. V hlavě jí duněla Juliina

věta.

Brzy! Co to znamená brzy? ptala se sama sebe

zoufale.

Lewis se opřel o krb a zavřel oči. Byl vděčný za

ticho, které ho obklopilo. Uklidňovalo ho to.

Dnes pohřbil otce. Přesně, jak si otec přál.

Reverend William Perceval odsloužil jednoduchou

mši a mnoho vesničanů přišlo vyjádřit svou soustrast.

Teď byl dům prázdný.

Poslední truchlící odešli, admirál leží ve studené

zemi po boku své milované manželky. Holý hrob

čerstvě zaházený zeje na hřbitově uprostřed sněhu

jako otevřená bolavá rána.

Lewis vzal do ruky dopis, který ležel na stole.

Poslední dopis od otce. Rodinný právník Churchward

ho opatřil poznámkou, že se dostaví za pár dní, aby

projednal záležitosti poslední vůle. Lewis bezděčně

dopis znovu otevřel. Očima přelétl řádky psané

otcovou rukou.

… protože nemůžu být pohřben do moře, chci

ležet vedle své milované ženy v zemi. Obřad nechť se

uskuteční s minimálními poctami a výlohami…

Lewis si pročítal drobný škrabopis a usmál se, jak

ho zastihla vzpomínka. Před očima mu vyvstala

otcova důstojná tvář, tvrdá, neústupná, a přesto

laskavá a vstřícná. Vzpomněl si, jak ho všichni

respektovali. Nepamatoval si, že by někdy zvýšil hlas,

že by někdy jednal nerozvážně. Vážil si svého otce a

v jeho vzpomínkách zůstane navždy uchovaný jako

velká osobnost.

Položil dopis na stůl a sáhl po láhvi brandy.

Zamračil se, když si uvědomil, že za poslední týden

vypil víc alkoholu než za celý měsíc na moři.

Do mysli se mu vloudila Caroline. Možná proto se

tak mýlil v úsudku, a bezhlavě podlehl hloupým

nařčením. Třpytivé oříškové oči ho provázely ve dne

v noci, věděl přesně, co chce, jenom zatím netušil, jak

toho dosáhnout.

„Lewisi?“

Otočil se ke známému hlasu, který mu tak

necitlivě vstoupil do tichého rozjímání.

Ve dveřích stála Julie v černých šatech, mdlé

sluneční paprsky ji zezadu prosvětlovaly, jak se

prodíraly oknem z chodby, vypadala jako nehmotný

přízrak. Vplula elegantně do pokoje a tiše za sebou

zavřela dveře.

„Nechci tě vyrušovat, Lewisi,“ pronesla mazlivě.

„Vím, že si přeješ být sám a vzpomínat na otce.“

„Vyrušila jsi mě!“ odpověděl chladně Lewis.

„Chtěla jsem ti jenom popřát dobrou noc.“

„Dobrou noc, Julie,“ řekl Lewis a odmlčel se.

„Chudák strýček Harley!“ povzdychla si Julie a k

odchodu se neměla. „Je mi tak líto, že tolik trpěl. I

když jsme byli tak rozdílní, velmi jsem ho milovala.“

Lewis si malátně protřel oči. Nijak zvlášť netoužil

klábosit s Julií, ale měl pocit, že mu chce něco

povědět, a připadalo mu nezdvořilé vypoklonkovat ji

rychle ze dveří.

„Máš na mysli něco určitého, Julie? Chceš mi

naznačit, že jste si s otcem nerozuměli?“

Všiml si, že zaváhala, ale pak mávla odmítavě

rukou.

Okouzlující pohyb, pomyslel si Lewis, ale určitě

něco znamená.

„Už jsem ti to chtěla říct dávno, Lewisi,“ v hlase jí

zazněl rozkolísaný zmatek a stydlivě zvedla oči,

„ale…“

„Co se stalo?“ zpozorněl Lewis a popošel k ní.

„Ach, nemluvme o tom!“ úzkostlivě povzdechla

Julie. „Aspoň ne teď!“

Lewise to podráždilo, ovládl se však a přinutil se k

trpělivosti. Přistoupil k ní blíž a vzal jí ruce do dlaní.

„Julie, jestli je to něco, co bych měl vědět…“

„Není to tak důležité!“ přerušila ho Julie a učinila

slabý pokus vyprostit své ruce. Neúspěšný. „Stydím

se o tom mluvit!“ sklopila oči a mírně se otřásla. „Už

je to tak dávno a možná že jsem si to špatně

vysvětlila…“

„Julie!“ zatřásl s ní Lewis.

Co mu proboha naznačuje? Lewis byl tak otrávený

z tajemných náznaků, které mu tady Julie předváděla,

že byl rozhodnutý dostat to z ní, i kdyby jí měl vytřást

duši z těla. Co mohl otec provést, že se Julie tak

zdráhá to prozradit?

„Když ti to musím říct…“ zaváhala Julie a

pokrčila rameny. „Vzpomínáš si, Lewisi, když jsi

odcházel na moře? Byla jsem do tebe tak zoufale

zamilovaná, doufala jsem, že se vezmeme!“ bolestně

k němu zvedla oči, nevinné, křišťálově modré.

Lewise náhle přepadl pocit, který si nechtěl

připomínat. Prudce sevřel rty.

Julie jeho pohled postřehla.

„Naše zasnoubení bylo sice tajné, ale já jsem ho

respektovala, jako kdyby…“ odmlčela se a kousla se

stydlivě do rtu. „Co sis asi musel myslet, když ses

dozvěděl, že jsem zaslíbená Andrewovi, to si neumím

představit!“ dodala sklíčeně a nadechla se. „To zařídil

tvůj otec, Lewisi. Přinutil mě, abych souhlasila se

svatbou. Otevřeně mi řekl, že je to obchodní

záležitost, že můj otec sice zbohatl, ale jeho bohatství

nikdy nebude mít důstojnou váhu, pokud nebude

spojené s váženou rodinou. A že bych byla hloupá,

kdybych něco takového odmítla. Tvůj bratr byl stejně

odhodlaný jako tvůj otec. Společně mě zlomili, byla

jsem tak mladá a nezkušená, tak opuštěná…“ vzlykla

Julie.

Vyprostila se mu a ustoupila stranou.

S Lewisem cloumal vztek. Nejradši by ji chytil

pod krkem a vyhodil. Pozoroval ji, jak stojí opřená u

krbu a tesklivýma očima hledí do ohně.

Nemůže za to, uklidňoval se Lewis. Není to její

vina. Otec byl ambiciózní muž, jeho plány vždycky

počítaly s rozšířením majetku a pamatovaly na

společenský vzestup, zahrnovaly i děti. Možná, že do

své strategie zapojil i Julii. Nepamatoval se však, že

by otec někdy nutil někoho násilím, aby jeho plán

přijal.

Ale Lewis na Hewly dlouho nebyl, otec se mohl

změnit.

Všiml si, že ho Julie napjatě sleduje, a uvažoval

proč. V jednom okamžiku se mu zdálo, že se jí v

očích kmitl podivný záblesk, nedokázal si v tu chvíli

uvědomit, co by mohl znamenat, ale zůstal mu v

paměti.

Pak se Julie narovnala a usmála se na něho. V

úsměvu jí zůstalo trochu utrpení a stopy otřesného

zážitku, který měla za sebou, a v očích pohled

statečné dívky, která všechna úskalí překonala.

„Lewisi, můj drahý, je mi tak líto, že ti říkám

takové věci, když tvůj otec ještě nevychladl, ale tolik

mi záleží na tom, aby náš vztah byl upřímný…“

Lewis se probral.

Najednou si uvědomil, jak blízko stojí Julie,

nevzpomínal si, že by se k ní během hovoru přiblížil.

Jemně k němu pozvedla tvář a svůdně pootevřela rty.

Cítil její parfém.

Je opravdu krásná, pomyslel si Lewis.

Julie chvíli čekala, ale když se Lewis nehýbal,

lítostivě pokračovala ve své řeči.

„Bohužel ti musím sdělit ještě horší zprávu!“

odmlčela se, jako by nesměle otálela. „Když tvůj bratr

před naší svatbou zemřel, tvůj otec navrhl, že on sám

by se mohl stát mým manželem!“

Lewis zůstal ohromeně stát, jako by mu někdo

právě vrazil nůž do zad. Užasle zíral na Julii a nemohl

se vzpamatovat.

Starostlivě mu položila ruku na paži.

„Lewisi…“ oslovila ho něžně.

Lewis se zamračil a zhluboka se nadechl. Sevřel

zlostně pěsti.

„Tomu nevěřím!“ odpověděl rázně. „Ty mi chceš

namluvit, že můj otec se s tebou chtěl oženit? Můj

otec?“ zavrtěl nevěřícně hlavou. „Pár dnů po matčině

smrti?“

Julie se vyhnula jeho pohledu, tváře jí zrůžověly

ostychem, oči otřela smutečním kapesníčkem.

Lewis nemohl ani promluvit, věděl, že by bolest a

nevole pronikly i do jeho hlasu. Přešel na druhý konec

pokoje, jako by to hrůzné poznání chtěl zahnat daleko

od sebe.

„Dobrý bože, taková špinavost! Jak jen mohl…“

dusil se zlostí. Julie ho tiše následovala, vnímal její

blízkost. Prudce se otočil a chytil ji za ruce. Hluboce

se jí zahleděl do očí.

Že by se otec rozhodl provdat ji za Andrewa, tomu

snad mohl uvěřit. Tomu ano. Ale že by se dopustil

takového špinavého poklesku? Svou ženu velice

miloval, stejně jako ona jeho. Byl zoufalý, když

zemřela. Že by ho napadlo oženit se s vlastní

kmotřenkou, pár dní po smrti své manželky? Ne,

tomu uvěřit nemohl…

Juliiny oči byly čisté, nevinné, průzračně modré,

ztrápené úzkostí.

Proč by měla lhát? ptal se sám sebe Lewis. Nic tím

nezíská. Znovu se jí podíval do očí. Ne, Julie mluví

pravdu, připustil znechuceně. „Je mi tak smutno,

Lewisi,“ zašeptala Julie. „Chtěla jsem tě toho ušetřit,

ale vím, že bys měl znát pravdu. Proto jsem se v tak

neuvěřitelném spěchu provdala za Jacka Chessforda!

Musela jsem zabránit té ničemnosti, musela jsem

rychle uniknout!“ obrátila k němu nevinný pohled.

„Ale ty jsi jediný muž, kterého jsem odjakživa

milovala. Jediný…“ Lewis cítil, jak se k němu Julie

přitiskla. Díval se jí do krásného obličeje, jemného,

dokonalého. Mozek mu zaslepovala bolest a únava.

Julie se o něho jemně otřela svým tělem a přitiskla se

ještě blíž. Dobře si pamatoval tenhle její svůdný

pohyb, kdysi ho velice vzrušoval, miloval ho. Objal ji

kolem ramen, Julie se v jeho náruči zavlnila, zlaté

kadeře ho zašimraly ve tváři.

Závan větru, který švihl do knihovny pootevřeným

oknem, zvedl dopis na stole, chvíli ho točil ve

vzdušném víru, a když ztratil sílu, upustil ho na stůl.

Dopis zašustil a všechno ztichlo.

Lewis se upřeně díval na dopis a náhle se v něm

vzepjaly pochybnosti. Přepadly ho tak nečekaně, jako

by je vyvolal pohled na létající dopis, někde v hloubi

mozku se probouzelo jakési tušení, ale souvislost mu

unikala.

Nemohl si vzpomenout.

Julie otevřela oči a zvedla k němu tvář.

„Lewisi?“ zašeptala.

Odstrčil ji od sebe, najednou mu přišla její snaha

svést ho skoro odporná.

Před očima mu zářila tvář Caroline Whistonové.

Upřímná, sladká, líbezná. Půvabný milý úsměv, který

jí tak zřídka rozjasnil oči, zádumčivé oči plné citu,

nádherně sametové, v kterých četl jako v otevřené

knize. Její něžné rty svůdně napjaté po vášnivých

polibcích, když se tak hloupě nedokázal ovládnout.

Julie se k němu znovu nenápadně přitočila.

„Promiň, Julie! Jsem velmi unavený!“ odstoupil

od ní několik kroků a ruce natáhl před sebe, jako by

se chtěl bránit jejímu útoku.

Viděl, jak se jí oči zalily zklamáním a jak

netrpělivě stáhla rty. Ale než mohla promluvit,

rozdrnčel se zvonek u dveří.

Pohlédli na sebe.

„V tuhle dobu návštěva?“ podivila se Julie. Lewis

rozrazil dveře a vyběhl na chodbu.

Vstupní dveře byly dokořán a z kočáru před

domem se valily hromady zavazadel.

„Co se tu kčertu děje?“ zařval Lewis.

„Kruci, Lewisi, už nejsi na palubě, abys pořád

poroučel!“ uslyšel odkudsi z hlubin známý hlas, za

nímž se vynořila hlava Richarda Slatera. „To je ale

přivítání od nejlepšího kamaráda! To koukáš, co?“

řehtal se na celé Hewly a vyběhl Lewisovi v ústrety.

SEDMÁ KAPITOLA

Caroline přeskakovala kaluže na cestě z Abbot

Quincey do Steep Abbot. Vysvitlo slunce, roztál sníh

a

byla

pořádná

plískanice,

domorodci

však

předpovídali, že na jaro si ještě všichni dlouho

počkají.

Škoda, vzdychla Caroline. Budu si muset koupit

nové boty. Na mokré cestě plné louží zjistila, že boty

jsou celé děravé, udělá jí to pořádnou čáru přes

rozpočet.

Otřásla se. Nohy ji pěkně zábly, kabát už měla

celý promáčený. Začalo se stmívat a domů ještě

zbýval pořádný kus cesty, musela si pospíšit.

Ale bylo tak příjemné dostat se z domu… Cítila se

volná a svobodná.

Lewis s Richardem projížděli panství, vytratili se

ráno a už se neukázali. Julie měla zase náladu pod

psa, lady Percevalová pozvala Lavender na návštěvu a

Julie nemohla překousnout, že ji znovu přehlédla.

Byla pichlavá a jedovatá, zlomyslná, zkrátka

nesnesitelná.

Caroline už počítala dny, kdy opustí Hewly.

„Slečno Whistonová!“ ozval se za ní udýchaný hlas.

To mi ještě scházelo, pomyslela si Caroline a

zastavila se.

Právě minula poslední domek v Abbot Quincey a

doufala, že cesta zpátky proběhne v klidu.

Z fary vyběhl vikář a úzkou pěšinou se řítil přímo

k ní, sutana mu vlála kolem těla, vychrtlý obličej měl

celý zvrásněný nadměrným úsilím, které do běhu

vkládal. Carolině připomínal vránu, která se vrhá za

svou kořistí.

Nedej bože, abych zrovna já měla být tou kořistí,

pomyslela si nezdvořile a naladila obličej do

přiměřeného úsměvu. Tedy snažila se.

Pan Grizel sotva popadal dech.

„Promiňte, madam, že vás takhle přepadám!“

vyrážel ze sebe s námahou. „Ale zahlédl jsem vás,

toužil jsem s vámi prohodit pár slovíček!“ odmlčel se,

aby nabral dech.

„To je od vás milé!“ utrousila Caroline.

„Víte, mám takový nápad, madam, výtečný

nápad!“ svěřoval se vikář nadšeně. „Znám vaše

geniální schopnosti při výchově mládeže k dobru a

ctnostnému životu. Napadlo mě, jestli můžu být tak

smělý…“

Pan Grizel zabloudil ve svém rozvláčném

nepřehledném projevu a chvíli sbíral myšlenky.

Caroline zvedla oči a netrpělivě čekala.

„Vesnická škola, slečno Whistonová!“ mával

kolem sebe zaníceně rukama. „Můžu být tak smělý a

požádat vás, abyste byla tak laskavá a věnovala trochu

svého času dětem? Prospěch z hodnotného vyučování

negramotných a vliv kultury a výchovy…“

„Dobrá, pane Grizeli, souhlasím,“ přerušila ho

spěšně Caroline, aby ho náhodou nenapadlo udělat jí

celou přednášku.

„Jste mimořádná osobnost, slečno Whistonová.

Vím, že se můžu na vás spolehnout, vy budete šířit

světlo tam, kde je učiněná temnota…“ odmlčel se

vikář.

„Máte pravdu, pane Grizeli,“ chytila se Caroline

příležitosti, „brzy bude tma, musím si pospíšit, ještě si

o tom promluvíme!“ Chtěla se rozloučit, ale vikář se

nevzdával, postupoval za Caroline na silnici a

protahoval rozhovor.

Caroline odpovídala zdvořile, ale úsečně a trochu

přidala do kroku. Jakmile se silnice změnila na polní

cestu, otočila se k němu.

„Na shledanou, pane Grizeli!“ řekla a podala mu

ruku.

Vikář jí ruku dychtivě uchopil a sklonil se k ní.

„Slečno Whistonová!“ vydechl nervózně. „Moje

drahá slečno Whistonová! Neměl jsem v úmyslu vás

takhle přepadnout, ale když jste tak celým srdcem

přijala mé plány, nemám sílu to dál odkládat. Uvěřil

jsem… vím, že vy jste tou ženou, kterou potřebuji.

Dovolte mi, abych se vám vyznal, jak nesmírně vás

obdivuji, jak vroucně toužím, abych vám mohl být

stále nablízku!“

Caroline vyděšeně zamrkala. Pokoušela se

vyprostit z jeho sevření, ale pan Grizel byl urputnější,

než vypadal, a zavěsil se na Caroline s děsivou

rozhodností.

„Pane Grizeli…“ snažila se ho zastavit.

Klekl si před ní a zastavit se nedal.

„Buďte má, obdivuhodná Caroline! Můžu být tak

odvážný a nazvat vás mou, drahá Caroline?“ pronesl

vzletně. „Řekněte, že se stanete mou ženou, a učiníte

mě nejšťastnějším mužem na světě. Řekněte jediné

slovo!“

„Pane Grizeli, žádám vás, abyste vstal!“ řekla

důrazně Caroline.

„Jediné slovo, má drahá Caroline!“

Caroline zuřila. Netušila, že by mohl na světě

existovat dospělý muž, který by se takhle choval,

přesáhovalo to její nejstrašnější představy, které o

panu Grizelovi kdy měla. Bylo to komické a tragické

zároveň a nedokázala tomu zabránit.

„Jediné slovo, Caroline!“ škemral muž klečící na

kolenou.

„Myslím, že to slovo je ne!“ odpověděla rozhodně

Caroline a snažila se vyprostit z pevného sevření. „Je

mi líto, ale musím vás odmítnout!“

„Ale proč?“ zaúpěl nechápavě. „Je to pro vás

mnohem příznivější než vaše současná situace.

Nejsem bez prostředků…“

„Ne, říkám znovu ne,“ odpověděla rychle, aby

ukončila trapnou situaci, „a prosím už nic neříkejte.

Nehodíme se k sobě! A buďte tak hodný a vstaňte!

Klečíte v louži, a to už pěkně dlouho, nastydnete!“

„Potřebujete čas!“ vydechl nadějně vikář a líbal jí

hltavě ruce. „Všechny dámy potřebují čas, aby zvážily

nabídku. Já budu trpělivě…“

„Přestaňte, pane Grizeli!“ napomenula ho ostře.

Caroline ztratila naději, že by ho mohla taktně

přesvědčit, aby jí dal pokoj. Byl tak důkladně

vytrvalý, že ho přestala litovat, a došla k závěru, že si

zaslouží, aby ho setřela. Chtěla mu vytrhnout ruku,

kterou jí neustále svíral, ale on ji stáhl zpět, Caroline

sklouzla po mokré trávě a jen tak tak že neupadla. To

už byla pořádně rozzlobená.

Odstrčila ho, trochu se zapotácela, ale konečně

byla volná.

V tu chvíli za sebou uslyšela dusot koňských kopyt

a vzápětí skřípění kamenů a písku, jak kůň prudce

zabrzdil. O vlásek minul vikáře a zastavil kousek za

jejími zády.

Jezdec ostře zaklel, hbitě seskočil, chytil

nešťastného vikáře pod krkem a zvedl ho ze země.

Pan Grizel byl poměrně vysoký, ale v těsném sevření

Lewise Brabanta se klátil ve vzduchu jako mátoha.

Lewis ho pustil stejně rychle, jako ho chňapl. Pan

Grizel zalapal po dechu, zavrávoral a dosedl na

nízkou zídku vedle pěšiny. Nic se mu nestalo, jenom

byl trochu roztřesený a Caroline musela popravdě

přiznat, že si to zaslouží.

„Nemůžete takhle jednat s duchovním, sire!“

vypravila ze sebe s námahou.

Lewis Brabant však žádnou bratrskou lásku k

duchovnímu necítil, naopak hrozivě proti němu

vykročil.

„Pane, doufám, že se slečně Whistonové omluvíte

za nebezpečí, kterému jste ji vystavil. Pane bože, od

muže, jako jste vy, bych očekával více sebeovládání.

Řešit své milostné záležitosti uprostřed cesty těsně

před setměním je přinejmenším nevhodné, ne-li

podezřelé!“ hřímal Lewis.

Caroline polilo horko. Napadlo ji, že je Lewis

musel vidět už zdálky, a nechtěla ani pomyslet na to,

co všechno viděl.

„Takhle se muž chová k dámě? Což nemáte v sobě

základ slušného vychování?“

„Promiňte… promiňte…“ koktal vikář. Byl tak

vyděšený, že se nezmohl ani na slovo.

Vypadal tak směšně, jak seděl uprostřed rozpadlé

zídky s vyděšenýma očima, rozcuchanými vlasy,

zamotaný do sutany, že by se Caroline s chutí

rozesmála, kdyby ho trochu nelitovala.

„Přestaňte mu vyhrožovat, sire. Jednáte s panem

Grizelem jako se zločincem!“

„Bylo by mu mnohem hůř, kdyby se mi nepodařilo

zastavit koně včas!“ odbyl ji chladně Lewis, ale

poprvé za tu dobu jí pohlédl do tváře.

„Příště si vyberte jiné místo, až vás další ctitel

bude žádat o ruku, slečno Whistonová! Jinak by se

vám mohlo stát, že než se zasnoubíte, budete už na

cestě do nebe!“

Caroline po něm hodila zlostný pohled.

Lewis stál proti ní a nechutně se šklebil, škodolibě

sledoval Huberta Grizela, jak se snaží vyškrabat z

prohlubně v zídce, kam ho tak neurvale usadil.

„Můžu vám blahopřát, madam?“ zeptal se

uštěpačně.

Caroline na něho nechápavě koukala, než si

uvědomila, nač se vlastně ptá.

„Není k čemu!“ odsekla rozzuřeně.

„Žádná svatba?“ dobíral si ji Lewis. „Tak můžu

pana vikáře vysvobodit?“ smál se na celé kolo Lewis,

přistoupil k zídce a postavil ho na nohy.

„Doufám, že teď odjedete, sire!“ kabonila se

Caroline.

„Ani nápad! Přece vás tu nenechám napospas

tomu horlivému nápadníkovi, madam!“

Hubert Grizel otevřel ústa, chtěl něco říct, ale

Lewis ho probodl výhrůžným pohledem, takže zase

pusu zavřel, ani necekl.

„Vezmu vás s sebou, slečno Whistonová!“ řekl

důrazně Lewis.

„Ani nápad, sire!“ posmívala se Caroline. „Umím

se o sebe postarat sama, jestli jste si ještě nevšiml,

vážený kapitáne!“

„Vy se chcete se mnou hádat, madam?“ zavrtěl

Lewis nevěřícně hlavou. „Sbohem, Grizeli!“ houkl na

vikáře přes rameno.

Popadl Caroline v pase, hodil ji do sedla a vyhoupl

se za ní.

Stalo se to tak rychle, že se ani nestačila

nadechnout, aby mu odpověděla.

„Co to má znamenat?“ vyjela, když konečně

popadla dech. „Chci okamžitě dolů!“

„Opravdu?“ prohodil Lewis, sevřel ji dlaněmi v

bocích a otřel se jí tváří o spánky. „Můžeme

pokračovat v započatém hovoru o vašem sňatku,

pokud vám to chybí!“ zasmál se.

Caroline zmlkla, seděla jako na jehlách, ale nic

jiného stejně dělat nemohla. Utéct se nedalo.

Lewis přes ni přehodil cípy svého rozepnutého

kabátu, objal ji v pase a přitiskl si ji k hrudi.

„Vadí vám moje společnost?“ zašeptal jí něžně do

ucha.

Caroline nemohla odpovědět, i kdyby chtěla.

Cítila, jak mu srdce hlasitě bije, a svoje nemohla

udržet, jak mu splašeně odpovídalo. A jeho vůni. A

jeho dech ve vlasech. A teplo jeho těla.

Bylo to úžasné, závratné! Chtěla by takhle mlčet

až na konec světa.

„Vážně se nebudete vdávat?“ slyšela jeho tichý

hlas.

Caroline sebou trhla.

„Už zase začínáte, sire?“ vyhrkla nakvašeně.

„Je to dobrá partie!“ podotkl Lewis. „Třeba

přemýšlíte, jak uniknout ze zapeklité situace!“

„Ze zapeklité situace? Co si o mně myslíte, sire?

Že bych se vdala z rozumu?“ zvyšovala Caroline

rozhořčeně hlas a začala klouzat z koně, jak plamenně

gestikulovala.

Lewis ji sevřel pevněji a přitiskl ji k sobě.

Caroline skoro přestala dýchat.

„Opatrně, madam!“ zašeptal Lewis. „Splašíte

Filipa Nelsona, říkal jsem vám, že hádky nemá rád.“

Přesně si teď představila, jak ji štiplavě pozoruje, a

v očích mu poťouchle blýská.

„Nesmysl!“ odsekla Caroline. „To zvíře je stejně

bezcitné jako vy!“

Slyšela, jak se směje. Zneklidnilo ji to.

„Jak je možné, že žena tak jemná v náruči má

jazyk ostrý jako břitvu?“ vdechl jí do vlasů.

Jeho slova ji vyvedla z míry, celá se zachvěla.

„Okamžitě zastavte a pusťte mě dolů!“ vyjela

zprudka.

Třásla se po celém těle, vzpomínky z včerejší noci

jí vehnaly krev do tváří, všechny bolestné city, které

chtěla zahnat, zapomenout, navždy zmrazit až v

nejhlubší části svého nitra, znovu ožily.

„Nemusím vás vůbec poslouchat!“ vyhrkla

rozčileně.

„Ale posloucháte!“ dráždil ji Lewis. „Je to tak

strašně ponižující pro mladou nezávislou dámu?“

Caroline se nervózně zavrtěla.

„Ale teď jste v pasti, slečno Whistonová! Musíte

mě poslouchat!“ dodal vesele.

„Nemusím vůbec nic!“ odsekla Caroline, ale její

rozechvělé tělo ji prozradilo.

„Drahá Caro!“ zašeptal jí do ucha. „Vy se

nechcete vdát z rozumu a já to moc rád slyším!“

„Do toho vám nic není, sire!“ chtěla být přísná,

ostrá a chladná, ale bylo ji sotva slyšet. „Jste drzý a

nevychovaný…“

„Já vím, už jsme o tom mluvili!“ zašeptal Lewis.

„O dobrých mravech nemám ani ponětí, dívko

spanilá!“ přitiskl ji k sobě a políbil ji do vlasů.

Caroline měla pocit, že se jí srdce roztrhne. Tělo jí

hořelo, jak ji k sobě těsně přivinul, cítila každý jeho

nepatrný pohyb, chvěla se s jeho dechem, bála se, že

už se nedokáže ovládnout.

„Vy dobře víte, jak se máte chovat, sire. Jenže jste

si vybral to, co je pro vás výhodné! A to je hanebné!“

vyrazila ze sebe z posledních sil.

„Víte, jak si teď připadám, milá slečno

Whistonová?“ šeptal Lewis a přivinul ji k sobě ještě

blíž. „Jako váš nejneposlušnější žáček!“ sklonil se k

ní a pohladil jí koutky úst svými rty. Caroline hlasitě

vydechla.

Sama nevěděla, jestli je opravdu ráda, že právě

vjeli na nádvoří v Hewly, i když ještě před chvílí po

tom tak úpěnlivě toužila, nebo jestli by si přála, aby

cesta nikdy neskončila.

Zastavili před stájemi, Lewis seskočil z koně, vzal

Caroline do náruče, vtiskl jí polibek na čelo a postavil

ji na zem.

Caroline přivřela oči, jak se s ní zatočil svět. Měla

co dělat, aby se udržela na nohou. Odvážně se mu

vytrhla z náruče a bez ohlédnutí vyrazila k domu.

Lewis ji dohnal téměř u vchodu. Objal ji kolem

ramen.

„Caro, moje milovaná…“ zašeptal jí do vlasů. Ale

to už Caroline neslyšela. Rozletěly se dveře a

uprostřed stála rozlícená Julie.

„Kde jsi byla, Caroline?“ ječela jako rozzuřená saň

a pátravě sjížděla její rudé tváře. „Čekám na tebe už

nejmíň dvě hodiny! Jak si to představuješ?“

Těkala zuřivým pohledem z Caroline na Lewise a

z Lewise na Caroline. Zřejmě je podezírala oba.

Setkala se s Lewisovým zamračeným pohledem a

poněkud ubrala na síle svého rozhořčení.

„Potřebuju, abys mi pomohla s důležitým

dopisem!“ řekla už mnohem klidněji.

Na prahu se objevil Richard Slater. Vůbec netušil,

co se před domem odehrává, a rozčísl napjaté ticho

svým dobromyslným úsměvem.

„Lewisi, jsi tady brzy, jaká byla cesta?“ zeptal se

upřímně.

„Rušná!“ prohodil Lewis.

„Rušná? To mi musíš vyprávět, Lewisi!“ usmála

se líbezně Julie.

„Není co!“ odbyl ji Lewis. V očích měl

neproniknutelný výraz a hlas naprosto lhostejný. „Dal

by sis se mnou před večeří sklenku brandy, Richarde?

Myslím, že ji nutně potřebuju!“ mírně se uklonil a

zmizel.

„No, to je jasné! Takhle to vypadá, když se v domě

objeví další chlap!“ hartusila Julie a vztekle sledovala,

jak se za nimi přibouchly dveře pracovny.

„Vypadáš, jako kdyby ses tajně líbala v křoví a

přistihli tě při tom!“ křikla na Caroline Julie.

Caroline zrudla ještě víc.

„Kapitán Brabant celou cestu hromoval, že mě

zastihl samotnou s panem Grizelem!“ odpověděla

Caroline téměř pravdivě. „Byla to velmi nepříjemná

cesta!“

Julie se rozzářila, zatleskala rukama a dobrá nálada

se jí vrátila.

„No a co? Tak řekni! Učinil ti ctěný vikář

nabídku?“ vyzvídala Julie. „Já jsem to věděla! Přiznej

se, požádal tě o ruku! Vypadáš na to! Doufám, žes ho

vyslyšela, Caroline!“

„Samozřejmě že ne!“ odvětila Caroline.

„Tak proto byl Lewis tak otrávený!“ spokojeně si

oddychla Julie. „Ty nevíš, co děláš, Caroline.

Odmítnout takového nápadníka, zbláznila ses?

Taková partie! Pan Grizel má příjem deset tisíc

ročně!“

„Omlouvám se za včerejšek, starý brachu,“

prohodil kapitán Slater. „Neměl jsem ani ponětí, že se

strefím zrovna v den pohřbu. Než jsem vyrazil za

tebou, pobýval jsem několik dní v Bath, tvůj dopis mě

bohužel minul.“

„Neomlouvej se, moc rád tě vidím!“ mávl rukou

Lewis.

„Nemohl jsem se dočkat, až uvidím muže pod

pantoflem!“ chechtal se Richard. „I když jsem váhal,

jestli tě nenajdu spíš v Londýně po boku čarovné lady

Chessfordové!“ rýpnul si Richard.

„Nevím, zda bych tě neměl potrestat za tu drzou

poznámku!“ přimhouřil Lewis oči a zdrtil ho

kritickým pohledem.

„To není zdaleka všechno!“ řehtal se Richard.

„Fanny mi přikázala, ať se nevracím dřív, dokud

nebudu mít přesnou informaci o tvém zasnoubení s

Julií. To víš, drby v Lyme se šíří rychlostí blesku, na

tvé brzké manželství se uzavírají vysoké částky!“

„Cože?“ zatvářil se nechápavě Lewis. „Čím jsem

si zasloužil takovou čest ocitnout se ve středu

veřejného zájmu?“

„Majetek, starý brachu! Panství a nezadaný

džentlmen, pohledný k tomu, nediv se!“ zašklebil se

Richard.

„Jak je možné, že ty jsi této cti unikl?“ prohodil

kousavě Lewis.

„Protože já mám zlomené srdce navždy a žádná

kráska mě nemůže utěšit!“ prohodil Richard s

tragickým výrazem v očích.

„To zrovna! Něco takového slyším poprvé!“

zasmál se Lewis. „Však určitě nějaká existuje, která

už kuje plány, jak vyléčit tvůj splín!“

„To je tedy depresivní myšlenka, musím si

vymyslet novou výmluvu, než na to některá přijde.

Naštěstí nemám v patách žádnou vdavekchtivou lady

jako ty!“ prohodil škodolibě.

Lewis zpozorněl.

„Co tím myslíš?“ uhodil na něho.

„Ale nic!… Jen možná že třeba taky nebudu muset

zůstat navždy se zlomeným srdcem!“

Lewis vstal, prohrábl oheň v krbu a zkoumavě

pohlédl na svého přítele.

„Snad

nechceš

usilovat

o

přízeň

lady

Chessfordové?“

„Tak to mě vskutku ani nenapadlo! Jenom kdyby

sis to výslovně přál, abych tě vydrápl z jejích spárů!“

řehtal se Richard. „Ale o to ty určitě nestojíš!“

„Proč myslíš?“

„Lady Chessfordová se tvým obdivem nijak zvlášť

netají! Všichni předpokládají, že už je ruka v rukávě!“

„Vážně?“ podivil se Lewis.

„To víš, ženský…“ mávl rukou Richard. „Ale já

mám

úplně

jiné

plány!

Okouzlující

slečna

Whistonová, to bude můj terč!“ zasnil se Richard.

„Cože?“ vyletěl Lewis a karafa s brandy mu téměř

vypadla z ruky.

„Ano! Uchvátila mě ta stará panna, která plete

svetry a pečuje o květiny. Říkals to tak, nebo ne?“

bavil se Richard.

„Nevzpomínám si…“ obrátil se k němu Lewis s

otázkou v očích.

„Ale ano! Nevzpomínáš si? Poslední den u mě,

než jsi odjel na Hewly. Tvůj popis je úplně vedle!“

„Nebyl z mé hlavy, ještě jsem ji neznal!“ odmrštil

ho Lewis.

„Musím ji blíž poznat! Učarovala mi! Pro ni jsem

ochotný vypracovat úplně novou strategii!“

„Nejdeš na to trochu zhurta?“ brzdil ho Lewis.

„Jako vždycky! Včera večer mi připadala jako

bohyně Juno!“ přivřel okouzleně oči.

Lewis zaklel.

„Bohyně Juno?“ mračil se jako čert. „Kdypak ti

tak připadala, Richarde?“ zeptal se výhružně.

„Včera večer, jak jsem řekl. Hned jsem se jí také

představil!“ usmál se Richard. „Pod paží svírala

Sofokla, tváře zrůžovělé, oči se jí třpytily jako

drahokamy, prstence kaštanových vlasů jí spadaly po

zádech, toužil jsem do nich zabořit ruce…“

„To stačí, Richarde!“ ostře ho přerušil Lewis.

„Ale?!“ odmlčel se Richard a hlasitě hvízdl.

„Odtud tedy vítr vane!“

Nastalo ticho. Richard mlčky sledoval Lewise a v

očích mu visel velký otazník.

„Myslím, že jsem řekl všechno!“ dodal Lewis už

mír něj i.

„To sotva!“ prohodil Richard s potutelným

úsměvem. „Pak mi tedy nic nebrání, abych byl slečně

Whistonové neustále v patách!“

„Na to rychle zapomeň!“ okřikl ho Lewis. „Paty

slečny Whistonové nech laskavě na pokoji!“

„Dobře, dobře!“ přisvědčil Richard pokorně.

„Nemusíš mě hned vyzývat na souboj!“ zvedl ruku na

znamení, že se vzdává. „Vzpomínáš si na Charlese

Drewa?“ začal Richard okamžitě odjinud. „Sloužil s

tebou na Neptunovi pod Freemantlem? Minulý týden

se u mě stavil…“

Lewis přikývl, ale myšlenkami byl jinde.

Richardova slova ho vrátila do včerejšího dne. Ale

nemyslel na Caroline, hlavou mu zněla Julie, její

včerejší slova ho pronásledovala jako zlý sen. Včera

si nemohl vzpomenout, co mu na její výpovědi tak

vadí. Teď si vzpomněl. To, co říkala, naprosto

odporovalo slovům v dopise, který psala. O tom, že

by si Andrewa vzala z donucení, nestálo v dopise ani

slovo.

Teď litoval, že si nepřečetl dopis celý. Kdyby tak

mohl vidět ostatní dopisy.

Jak by asi reagovala Caroline, kdybych ji požádal,

abych mohl do dopisů nahlédnout?

V duchu se usmál.

Nejspíš by mě pěkně hnala.

Ale věděl, že zjistit to musí, zatím sice netušil jak,

ale musí. Pokud Julie mluví pravdu, pak je to ta

nejbolestnější pravda, jakou budu muset přijmout,

pomyslel si s hrůzou.

Pochybnosti s ním zmítaly, vytahoval jeden nápad

za druhým, jak se pravdy dopátrat, ale hned je zase

zavrhoval. Zkrátka si vůbec neuměl představit otce v

takové situaci. Musel by se zříct všech idejí, jejichž

ztělesněním pro něho otec po celý svůj život byl a

které Lewis u něho tak obdivoval.

A co když Julie lže? napadlo ho. Byla by skutečně

schopná tak bezuzdně lhát a bez rozpaků neprávem

obvinit člověka z takové špinavosti? Ale proč by měla

lhát? A přece! Vždyť Caroline ji ze lži usvědčila…

Vzpomněl si na Caroline, jak se vášnivě bránila

křivému obvinění, jak hájila svou čest, a přesto se ani

jednou nesnížila k tomu, aby Julii pomluvila.

Vzpomínka na Caroline mu vyloudila zasněný

úsměv na tváři. Schoulila se do své ulity, aby zahalila

něhu a cit, pod přísným zevnějškem ukrývá rozpaky a

ostych, převtěluje se do nezávislé dívky, aby zastřela

bezbrannost a zranitelnost. A přitom je plná bezmezné

touhy a nespoutané vášně.

A Richard to poznal okamžitě. Tváře zrůžovělé,

oči se jí třpytily jako drahokamy, prstence

kaštanových vlasů jí spadaly po zádech, toužil jsem do

nich zabořit ruce…

Toužím do nich zabořit ruce! zasnil se Lewis. Tu a

tam se mihne vábivý záblesk víly, kterou jsem potkal

v lese. Toužím ho zachytit! Ale víla přede mnou

uniká, skrývá se v mlze, převléká se do šedé masky a

ztrácí se mi bůhvíkam, neumím jí v tom zabránit. Je

půvabná, líbezná, obdivuhodná, ale tak plachá,

ostýchavá a uzavřená. Proč mi nechce dovolit, abych

se k ní přiblížil?

Caroline Lewise okouzlila. Přitahovala jeho

pozornost jako magnet, poutala k sobě jeho myšlenky,

ale pořád pro něho zůstávala tajemnou hádankou.

Odpoledne bylo klidné a bez mráčku.

Julie se zničehonic rozhodla, že nutně musí odjet

do Northamptonu. Jestli tento náhlý popud souvisel s

cestou kapitána Slatera, který svou cestu nijak

neskrýval, to Caroline netušila. Richard Slater s

úsměvem prohlásil, že ji bude provázet rád, a Julie se

celá rozzářila.

Caroline vrtalo hlavou, jestli je to taktický manévr,

aby Lewis žárlil. Že by se Julie chtěla vzdát Lewise a

nahradit ho Richardem Slaterem, o tom Caroline

pochybovala. Nebyl ani tak pohledný, ani tak bohatý.

Neměl ani takové postavení. Lewisovi nemohl

konkurovat.

Caroline se Richard Slater líbil. Byl velmi milý,

dobrosrdečný a vtipný. Jednal s ní stejně uctivě jako s

Lavender a Julií. Dokázala s ním rozprávět celé

hodiny, cítila se v jeho společnosti volná a bezpečná.

Zahlédla v jeho očích obdiv, ale nepřiváděl ji do

rozpaků a nevyvolával v jejím těle bouři, jako to

dokázal jediný pohled Lewise Brabanta.

Občas jenom znepokojeně pomyslela na to, jestli

také neuvázl v síti Juliiných půvabů.

Zasmála se.

Kolik ještě dalších námořníků Jeho Veličenstva

bude potřebovat ochranu před Juliinými úskoky?

napadlo ji.

Julie nebyla pryč ani půl hodiny, když přišla lady

Percevalová s dcerami a hraběnka z Yardley. Jako by

tušily, že Julie vytáhla paty z domu.

Julie omdlí, až se to dozví, pomyslela si Caroline.

Pokrčila rameny a šla se obléknout.

Byl krásný slunečný den, teplo jako na jaře, bylo

až neuvěřitelné, že je teprve leden.

Bylo by škoda nevyužít takového počasí.

Šla podél řeky Malá bystřina, přešla můstek a

vydala se úzkou pěšinou, která od řeky ubíhala do

nízkého houští a zase zpátky, klikatila se kolem ní v

prudkých zatáčkách, v některých místech tak blízko,

že málem padala do hnědé vody. Malá bystřina byl

snad příhodný název v létě, kdy řeka byla sotva

malým potůčkem, ale teď po prvním tání stoupala

voda až k vrcholům hlubokého kaňonu a brala s sebou

půdu z travnatých břehů, kameny i kusy skal a

ztrouchnivělých stromů. Letěla divoce úzkým

korytem a chvílemi se zdálo, že nestihne vplout do

zákruty a přelije se ven.

Byla to úžasná podívaná.

Caroline se zaujetím sledovala vlny, jak divoce

útočí na břeh, jak dravě soupeří o prvenství. Jakmile

vpluly do zákruty, srovnaly se v ukázněném zástupu a

propluly v klidu, v určeném pořadí, aby se vzájemně

nepodupaly, nezničily a nevyšplíchly ven.

Škoda že mnohým lidem taková ohleduplnost

chybí, pomyslela si Caroline.

Zvedla oči od rozdováděné řeky a zastavila se.

Pár kroků před ní, ukrytý převislými větvemi vrb,

stál Lewis Brabant. Opřený o kmen stromu, ruce v

kapsách, přimhouřené oči, soustředěně sledoval

rozbouřenou hladinu.

Caroline zjihla. Pozorovala jeho ušlechtilou tvář a

hlavou jí prolétla vzpomínka na první setkání, na

chvíli, kdy ho spatřila a viděla ho přijíždět. Usmála

se, když si připomněla své vlastní hodnocení. Jak

strašně se tehdy spletla.

Všimla si, že vypadá mnohem spokojenější a

svobodnější tady dole u řeky než v domě plném stěn.

Jako by ho sevřené domovní zdi omezovaly, tísnily,

jako by v nich nemohl volně dýchat.

Vítr mu čechral vlasy, napjatě čekala, kdy přijde to

gesto a odhodí je z čela. Usmála se, když to udělal.

Srdce se jí rozběhlo, musela zastavit dech, aby se

neprozradila. Ale vydechla a pohnula se.

Lewis se k ní otočil.

„Slečno Whistonová!“ usmál se. „Odkud vás vítr

přivál? Nebo se snad zhmotnily moje představy?“

Caroline zrudla.

„Nechtěla jsem vás vyrušit, sire!“ omlouvala se.

„Moc hezky jste mě vyrušila, madam!“ řekl tiše.

„Jenom se bojím, že zavřu oči, a krásný přelud zmizí

bůhvíkam. Řekněte mi, že se mýlím!“

Caroline s námahou polkla.

„Myslela jsem, že bavíte hosty, sire!“ vypravila ze

sebe stěží.

„Přenechal jsem tu poctu Lavender!“ usmál se

Lewis. „Netoužím trávit čas tlacháním v salonech.

Využil jsem první příležitosti, abych se mohl ztratit.

Tady se můžu volně nadechnout a nechat nerušeně

plynout myšlenky. Někdy mám pocit, že mi utíkají

rychleji než ta voda!“ prohodil zamyšleně Lewis a

podíval se na Caroline. „Neodpověděla jste mi,

madam. Vyhnula jste se odpovědi jako obvykle!“

Uhnula očima, ale cítila jeho pronikavý pohled.

Vpíjel se jí do tváře a vyvolával to neobyčejné chvění,

které ji pokaždé znovu zaskočilo.

„Nemáte rád tlachání a já teď tady…“ kroutila se

nejistě.

„Máte pravdu, někdy je příjemné i mlčet, ale ne

každý má ten dar.“

Caroline pomyslela na Julii.

Jak si budou takoví dva protichůdní lidé rozumět?

Obrátila obličej ke slunci, příjemně hřálo, aspoň na

okamžik zapomněla na utkvělý Lewisův pohled.

Lewis zvedl kamínek a hodil ho do vody.

„Můžu se vás na něco zeptat?“ prohodil zamyšleně

po chvíli váhání. „Mluvila s vámi někdy Julie o svém

manželství?“

Caroline procitla, otázka byla tak nečekaná,

zůstala na něho civět s pusou dokořán.

Lewis se díval někam daleko za řeku, v očích

nezřetelný výraz.

Najednou byl příjemný pocit klidu ten tam.

Znervózněla, nechtělo se jí mluvit o Julii a vůbec ne o

jejích milostných pletkách a vypočítavých plánech.

„Něco mi psala,“ prohodila opatrně. „Proč se ptáte,

sire?“

Lewis hodil další kamínek do vody.

„Přemýšlím, jestli byla šťastná!“ odpověděl

váhavě a jeho oči utekly bůhvíkam.

Caroline sevřela rty. Jako by se náhle pod ní

propadla země.

Všechno potěšení z Lewisovy blízkosti se

vytratilo, sen zmizel, slunce pro ni přestalo hřát.

Julie, Julie, Julie! opakovala si v duchu. Jediná

žena v Lewisově mysli. A já hloupá jsem si myslela…

okřikla se dřív, než myšlenku dokončila. Patří mi to!

Každý se má držet ve své třídě, řekla by Julie a má

pravdu.

Dotklo se jí to, tak hluboce se jí to dotklo, že měla

chuť se otočit a zmizet. Smích jí zmizel ze rtů, v očích

se usadil nepřítomný výraz, schoulila se do své ulity,

aby Lewis nepostřehl bolest, kterou jí způsobil.

„Na to se musíte zeptat lady Chessfordové, sire!“

řekla po chvíli zamyšleně. „Nevím, co bych vám

mohla odpovědět. Myslím, že se jí život v Londýně

líbil a že Jack Chessford byl zábavný muž.“

„Zábavný muž?“ přemítal Lewis. „Jak se stane

muž zábavným, slečno Whistonová?“

Podivná otázka, pomyslela si Caroline.

„To nevím, sire. Nikdy jsem o mužích tak

neuvažovala!“ pronesla Caroline.

„Opravdu ne?“ usmál se Lewis. „Nestojíte o

zábavného muže?“ zvědavě se na ni podíval a zůstal

viset očima na její tváři.

„Myslíte, že to stačí pro manželství?“ odsekla

ostře.

Měřil ji pátravým pohledem, jako by se divil, co ji

tak rozzlobilo. Neřekl však ani slovo.

Znovu se zahleděl někam nad řeku, přimhouřil oči

a svraštil čelo. Snad uvažoval, jestli ho Julie opravdu

miluje.

„Slečno Whistonová, máte schované všechny

dopisy, které vám Julie posílala?“ zeptal se náhle.

„Ano, sire!“ přikývla nejistě.

Sakra, co to znamená? durdila se v duchu.

Vyslýchá mě snad? Má to nějakou souvislost s

dopisem, který četl, nebo mu Julie zase něco

napovídala?

Rozpačitě k němu vzhlédla.

„Asi vám to vyptávání připadá poněkud zvláštní,

slečno Whistonová,“ ošíval se Lewis, jako by nevěděl

kudy kam, „ale věřte mi, mám k tomu vážný důvod!“

prohrábl si světlou kštici tak nervózně, že to Caroline

překvapilo. „Přemýšlel jsem, jestli Julie naznačila, že

nebyla šťastná… že neměla pocit bezpečí… na

Hewly…“

„Prosím?“ otevřela Caroline údivem oči dokořán.

„Neměla pocit bezpečí na Hewly? Tomu nerozumím,

sire. Proč by se sem tedy vracela?“

„Proč by se sem vracela?“ opakoval po ní

zamyšleně Lewis a upřel svůj pohled do dáli.

„Nikdy jsem z Juliiných dopisů takový pocit

neměla. Ale musíte se zeptat lady Chessfordové, sire.

Nemůžu mluvit za ni!“ řekla dost rozčileně Caroline.

Pořád nechápala, kam svými otázkami směřuje.

Ubezpečuje se, že Julie se spokojí s životem na

Hewly, že ho nebude tlačit, aby se přestěhoval do

velkého města, snad do Londýna, svitlo jí náhle. Ale

možná že se chce jenom dovědět nějaké podrobnosti z

minulosti své milé. Jistě nějaký vážný důvod má!

povzdychla si hořce.

Lewis se vrátil ze svých dálek a poněkud mdle se

usmál.

„Samozřejmě máte pravdu, slečno Whistonová.

Nevím, co mě to napadlo, abych vás takhle zpovídal!“

omlouval se Lewis. „Řeka stoupá příliš prudce. Nelíbí

se mi to!“ ohlédl se na rozbouřenou řeku, zvedl

kamínek a hodil ho do vody. „V lednu tahle vysoká

voda nevěstí nic dobrého. Doufám, že se zase ochladí

a sníh zůstane ještě pár týdnů tam, kde má být!“

Popadl do ruky mohutnou sukovici, která byla

opřená o strom, a udělal pár kroků ke kraji břehu v

prudké zátočině. Párkrát rýpl, voda zavířila a půda

povolila.

„Lewisi!“ vykřikla Caroline a hrůzou vytřeštila

oči.

Lewis se chytil za větev a zhoupl se až k ní.

„Slyšel jsem dobře, madam?“ zeptal se poťouchle

a v očích mu blýskalo.

„Nevím, co jste slyšel, sire, ale takové hlouposti

byste neměl vyvádět.“

„Ano, paní učitelko, příště se polepším!“ zahalekal

rozverně Lewis.

Caroline se zamračila.

Lewis ji objal v pase a přivinul k sobě.

„Ale vy se celá třesete!“ zvedl jí bradu a pohlédl jí

do tváře. „Vy jste se o mě bála, přiznejte se!“ dorážel

na ni a něžně jí hladil spánky svými rty.

„Hrozně jsem se lekla!“ špitla rozrušeně.

„Bála jste se o mě!“ smál se Lewis na celé kolo.

„A to je dobré znamení, dívko spanilá!“

„Bála bych se o každého, s kým se utrhne břeh nad

rozvodněnou řekou!“ odsekla ostře a vytrhla se mu z

náruče.

„Opravdu?“ škádlil ji Lewis a chytil ji za ruku.

Nechápu to, vůbec nic nechápu! pomyslela si

vztekle. Celé odpoledne má v hlavě jenom Julii a teď

mi snad začne vyznávat lásku. Ješita! Nevychovanec!

Takový domýšlivý donchuán!

Ale srdce jí bláznivě tlouklo a chvěla se jako v

horečce. Uvědomila si, že jí stále ještě svírá ruku a

pozoruje ji tím svým uhrančivým pohledem.

Vytrhla se mu.

Chňapl po ní ještě dřív, než stačila udělat krok.

Vrhla po něm ten nejodpornější pohled, jaký vůbec

dokázala.

„A teď mě dobře poslouchejte, drahá slečno

Whistonová!“ řekl přísně a držel ji pevně v pase, aby

ji náhodou nenapadlo zmizet. „Můžete mě častovat

nenávistnými pohledy, můžete si na mně brousit svůj

ostrý jazyk, můžete se přede mnou schovávat třeba

pod zem, ale teď se mě budete pěkně držet za ruku a

nehnete se ode mě ani na milimetr! Rozuměla jste

mi?“ zabodl jí modré oči do tváře a čekal.

Byly temné jako rozbouřené moře, až z nich šel

strach.

Pořád se ještě třásla a nevěděla, jestli ji tak vyvádí

z míry jeho blízkost, nebo jeho tmavomodrý pohled,

nebo otřes, který prožila.

„Rozuměla!“ kývla poslušně a nevěděla proč.

„Tak je to správně!“ usmál se Lewis. „Břehy jsou

podemleté, je to nebezpečné, stačí šlápnout kousek

vedle, a vezete se po vlnách. Nebo pod vlnami, jak

kdo!“ oslabil trochu svůj ostrý tón. „Slibte mi, že už

sem sama nikdy nepůjdete!“

Caroline se nespokojeně ošila.

„Chcete mi snad odmlouvat, vy moje malá

vzpurná vílo?“

„Ne, to nemám v úmyslu, sire,“ snažila se, aby jí

hlas zněl suše a chladně, ale příliš se jí to nedařilo.

Lewis uvolnil náruč, ale ruku jí nepustil.

Šli pomalu úzkou pěšinou, která už dávno vedla

loukami daleko od řeky, ale Lewis jí stále pevně

svíral ruku.

Caroline si všimla, že už cesta dávno není

nebezpečná, ale ruku z jeho dlaně nevyprostila.

Připadala si jako malá holka, která umíněně lpí na

hračce, kterou jí nemůže nikdo dát.

Když se blížili k osvětlenému domu panství

Hewly, Caroline zneklidněla.

Lewis se usmál a objal ji kolem ramen.

„Nemusíte se bát, madam. Nikdo vás neuvidí, dnes

večer jsme zůstali v domě sami!“

Caroline

měla

pocit,

že

právě

propuklo

zemětřesení.

Lewis na ni upíral nevinné modré oči, potutelně se

usmíval a pokračoval jakoby nic.

„Julie si naplánovala, že zůstane v Northamptonu

do zítřka a Richard ji prý s radostí doprovodí,“ dodal

uštěpačně.

Caroline na něho pohlédla, nenašla v jeho očích

ani žárlivost, ani smutek, ani přílišné rozrušení nad

možnou ztrátou Julie.

„A slečna Brabantová?“ zeptala se úzkostlivě.

„Slečna Brabantová odjela na pár dní na panství

Perceval. Když jsem odpoledne odcházel, právě vám

psala vzkaz, abyste ji přijela navštívit!“ ušklíbl se

poťouchle Lewis. „A…“

„A žádné další členy naší malé domácnosti už

neznám!“ škádlil ji, odhrnul jí spadlou kadeř z čela a

vdechl jí polibek do vlasů.

Lekla se, když si uvědomila, jakou bouři v těle jí

ten nepatrný dotyk způsobil.

„Čeká nás večeře ve dvou, madam!“ zasmál se

Lewis.

Caroline zamrazilo v zádech a skoro přestala

dýchat. Byla přesvědčena, že až k Lewisovi musí

doléhat splašený tlukot jejího srdce.

„Neumíte si představit, jak se na náš první

společný večer ve dvou těším.“

Lewis z ní nespustil oči.

Nedívala se na něho, ale cítila jeho pohled každým

vláknem svých zjitřených nervů, chvěla se při každém

kroku. Cítila jeho vůni a slyšela jeho dech.

Galantně jí otevřel dveře a doprovodil ji až ke

schodům. Vzal jí ruce do dlaní, zvedl je ke rtům a

něžně políbil.

„A nemyslete si, že se přede mnou schováte.

Najdu vás všude!“ zašeptal jí do ucha a zmizel v

pracovně.

Musela vynaložit hodně úsilí, aby vyšplhala až do

svého pokoje, a nepodlomila se jí kolena.

To není dobrý nápad. Tohle vůbec není dobrý

nápad, vířilo jí ve zmatené mysli.

Tělo měla rozpálené touhou, srdce jí splašeně

poskakovalo, myšlenky se pletly jedna přes druhou.

Nedokázala si představit, jak s ním stráví celý večer,

aniž by ztratila hlavu.

OSMÁ KAPITOLA

„Promiňte, madam,“ vstoupila s úklonou služka,

„čeká na vás pán, aby s vámi povečeřel.“

Caroline vztekle přibouchla truhlu.

„Pánovi už jsem se nejmíň před hodinou omluvila,

nezbývá mu, než aby povečeřel sám!“ odbyla ji

Caroline a začala nervózně přecházet po pokoji sem a

tam.

V okamžiku, kdy jí Lewis sdělil, že budou večer v

domě sami, propadla panice. Houpal se jí žaludek,

nohy ji neposlouchaly a v hlavě měla zmatenou

směsici naprosto protikladných pocitů. Na chvíli ji

ovanula závratná naděje, když si vzpomněla na něhu v

jeho očích, a vzápětí ji zlomila sklíčenost a trýzeň a

přesvědčovala se, že by Lewisův obraz měla navždy

vymazat z paměti. Před očima ji strašila Juliina tvář,

znenadání se před ní zjevovala jako němá výčitka.

Patří Julii, ne mně, okřikovala se. Julii věnuje svou

pozornost, Julii obdivuje, Julii miluje, opakovala si

pořád dokola.

Před večeří konečně dospěla k poznání, že je

hloupá, že nemá žádnou naději, vůbec žádnou! Á že

nestojí o chvilkovou zábavu s pánem domu pro jeho

potěšení.

Jenom jediné si nepřiznala. Jak ji Lewisova

přítomnost těší, jak ji každý jeho pohled zneklidňuje,

jak touží po jeho blízkosti a jak se zoufale brání

propadnout lákavým představám. Ještě teď měla tělo

rozpálené něžnými dotyky a na rtech cítila jeho

polibky. Ještě teď cítila bouři, kterou v jejím těle

způsobil. Zrudla až po kořínky vlasů, jen na to

pomyslela.

Ne, nemohla s Lewisem večeřet!

Zvedla hlavu a všimla si, že služebná stojí stále na

svém místě a udiveně ji pozoruje.

„Na co čekáte, Rosie? Řekla jsem vám své roz

hodnutí, můžete to pánovi vyřídit!“

„Promiňte, madam!“ zakroutila hlavou služebn

„Pán se s takovým vzkazem nespokojí. Přikáz mi…“

nervózně polkla, „…trvá na tom… prý jestli ne

přijdete, hodlá s vámi povečeřet ve vaší ložnici!“ c

lila se Rosie.

Caroline mrskla botou, jen to zadunělo. Služebn

vyděšeně uskočila a couvala ke dveřím.

„Co se děsíš, není to tvoje chyba, Rosie!“

uklidňovala se Caroline. „Vyřiď pánovi, že za chvíli

přijdu.“

„Ano, madam,“ zamumlala dívka a zmizela z

pokoje.

Caroline si přehodila černou hedvábnou šálu

kolem ramen a letěla dolů, aby mu to pěkně

vytmavila, než ji přejde vztek a odhodlání.

Sluha jí přidržel otevřené dveře, když viděl, jak je

rozpálená a jakou rychlostí se řítí do jídelny.

U vchodu se zastavila.

Lewis stál u okna a díval se do zahrady.

Vysoký, štíhlý, vlasy mu spadaly přes límec,

nádherný.

Otočil se, když slyšel, jak vrazila dovnitř, a

vykročil k ní.

V

očích

vznětlivý

pohled,

který

ji

tak

znepokojoval, rty povytažené ve škádlivém úsměvu.

V krku se jí všechno sevřelo, byl tak neodolatelný, že

ji to vyděsilo.

Mírně se uklonil, vzal jí ruku do dlaně a něžně ji

políbil.

„Dobrý večer, slečno Whistonová, jsem rád, že jste

přišla.“

Úplně ji odzbrojil.

Spolkla slova, která měla na jazyku, a jenom tiše

zamumlala: „Máte ve zvyku zásobovat sloužící

napínavými příkazy? Vzkázala jsem vám, že nechci

večeřet!“

„Ne!“ vlídně ji opravil Lewis. „Vzkázala jste mi,

že nechcete večeřet se mnou. To je rozdíl, slečno

Whistonová!“

Obešel stůl, odsunul židli a pobídl ji, aby se

posadila.

„Dobrá, nebudeme si hrát se slovíčky. Dala jsem

přednost večeři o samotě.“

„Děkuji, že jste mi to objasnila. Možná mi také

vysvětlíte proč!“

Caroline zaváhala.

Mohla mu snad přiznat, že jeho modré oči v ní

vzbuzují bláznivé představy, mohla mu snad říct,

jakou paniku v ní vyvolává jeho blízkost a něžné

dotyky? Mohla mu snad říct, kolik úsilí musí

vynaložit, aby zaplašila marné naděje?

„Je to velmi nevhodné, sire!“ podotkla jen suše.

„Nevhodné?“ drtil mezi zuby Lewis a zpytoval ji

modrým pohledem. „Je to vaše oblíbené slovo, slečno

Whistonová?“

„Je velmi nevhodné, abychom spolu večeřeli sami,

když vaše sestra a lady Chessfordová nejsou doma.“

„Domníváte se snad, že by bylo vhodnější,

kdybychom večeřeli sami, když moje sestra a lady

Chessfordová jsou doma? Tak jste to myslela,

madam?“ dobíral si ji Lewis a náramně se bavil jejími

rozpaky.

„Tak jsem to nemyslela a vy to dobře víte, sire!“

začervenala se Caroline.

„Patrně mám malou fantazii, madam, ale opravdu

nemůžu uvěřit, že porušujeme společenskou etiketu

pojídáním tohoto znamenitého rostbífu!“ usmíval se

Lewis.

Caroline sklonila hlavu do talíře, ani pořádně

nevěděla, co jí. Všimla si, jak se sluha zvědavě otočil,

když se rozdrnčel Lewisův smích.

To bude sousto pro služebnictvo, pomyslela si. Až

se to donese k Julii, nebudu muset ani dávat výpověď.

„Vy tomu nerozumíte, sire! Guvernantka by

neměla…“ nejistě se odmlčela. Lewis ji napjatě

sledoval.

Caroline dráždil jeho vyzývavý pohled, v očích

ještě stopy smíchu, pobaveně čekal, co se z ní

vyklube.

„Co by neměla guvernantka, madam?“ obrátil se k

ní, když sluha odešel.

„Neměla by… neměla by…“ koktala Caroline.

Nedokázala najít vhodná slova, při kterých by se

nemusela červenat.

„Guvernantka by snad neměla večeřet?“ zeptal se

poťouchle Lewis.

„Asi vám to nevysvětlím, sire. Jenom zbytečně

plýtvám časem a energií!“

„Těžko!“ smál se Lewis. „Nejsem tak chápavý, jak

na první pohled vypadám. Je zbytečné plýtvat energií

a časem v bitvě předem prohrané!“

„Ne, jste jenom velmi tvrdohlavý, sire!“ špitla

Caroline.

Lewis vstal, obešel stůl a blížil se k ní.

Caroline se zavrtěla na židli, cítila, jak se jí půda

ztrácí pod nohama. Dokud seděl na židli proti ní a

odděloval je stůl, byla schopná mu čelit, ale teď?

Postavil se za ni a položil jí ruce na ramena.

Jako by jí tělem projel blesk, jistota byla ta tam.

„Půjdeme si sednout ke krbu do obývacího

pokoje? Neodmítnete sklenku vína?“ zašeptal jí do

vlasů.

„Domnívám se, že je to… že to není…“ koktala a

zrudla až po kořínky vlasů.

„Vhodné, jste jistě chtěla říct!“ dráždil ji Lewis.

„Ano, vhodné!“ vysoukala ze sebe Caroline.

„Nehodí se, aby společnice… guvernantka trávila

večer s pánem domu!“ konečně vyslovila nahlas to, co

ji trápilo od počátku večera, vlastně od chvíle, kdy se

Lewis Brabant objevil na Hewly.

„Přehlédl jsem snad nějaký předpis, jak mají

vychovatelky trávit večery, madam?“ smál se Lewis.

„O tom se nežertuje, sire!“ zlobila se Caroline.

„Vzpomeňte si na markýze Sywella, lidi ho málem

ukamenovali, když se scházel se svou služebnou.“

„Chcete mě srovnávat s markýzem Sywellem,

madam?“ zamračil se Lewis. „Myslíte, že své lásky

střídám jako ponožky?“

„To mě ani nenapadlo, sire!“ omlouvala se

Caroline a polila ji červeň. „Jenom jsem vám chtěla

připomenout, jak reagují lidé z okolí!“

„Mám se snad strachovat o svou pověst, když se

zhlédnu v krásné guvernantce?“ smál se Lewis.

„Samozřejmě!“ odsekla Caroline podrážděně. „A

opačně to platí dvojnásob!“

„Můžu to snad aspoň zkusit?“ zašeptal Lewis, vzal

ji pod lokty a zvedl ji ze židle.

Obrátil ji proti sobě a objal ji v pase.

„Zcela pošetilý je ten, kdo posuzuje člověka buď

podle šatu nebo podle postavení. Seneca!“ pronesl s

vážnou tváří Lewis a podíval se Caroline do očí.

Pozorovala ho, jako kdyby spadl z měsíce.

„Čtete filozofické spisy, sire?“ zeptala se po chvíli

překvapeně a skoro zapomněla, že se mu chtěla

vytrhnout z náruče.

„Studoval jsem filozofii, madam. Nemám hlavu

zaplněnou

pouze

scestnými

myšlenkami,

jak

obalamutit nevinné guvernantky!“ řekl škádlivě.

„Myslíte, že jsem hoden vaší ctěné pozornosti a že mi

můžete věnovat chvíli svého vzácného času u sklenky

vína?“ zeptal se.

Než se stačila vzpamatovat, seděla v křesle u krbu

a Lewis jí podával naplněnou sklenku. Díval se na ni

tak něžně a s takovou úpěnlivou prosbou v očích, že

nedokázala odmítnout. Jenom poplašený výraz v

obličeji prozrazoval, že ji Lewis zaskočil.

„Není krále, který by nepocházel z otroka, a kaž

dý otrok je potomek králů, praví Platón. Průběhe

dlouhé doby se vše pestře promíchalo a Štěstěn

zpřevracela lidi nahoru i dolů. Kdo je urozený? Ten,

koho příroda dobře vybavila k ctnostnému životu.

Kdo je svobodný? Ten, kdo se sám cítí svobodně,

dodává Seneca!“ citoval Lewis. „Čtete Platóna,

Senecu, Sofokla a schováváte se za postavení

guvernantky? Není to jenom proto, že se bojíte

svobodně rozhodnout? Že máte strach, aby vás

nepotkalo zklamání? Není pro vás pohodlnější zavřít

se do své ulity a schovat se v ní před normálním

světem?“

Lewis teď mluvil velmi vážně, Caroline ho

nepoznávala. Zpytavě na ní visel očima, jako by na

její odpovědi závisel jeho život.

„Za nic se neschovávám, sire! Jsem guvernantka!“

pohodila vzdorně hlavou.

„A guvernantky se bojí o svou pověst!“ dodal

Lewis vyzývavě.

„Musím se starat o svou pověst! Zakrátko opustím

Hewly, teď když je slečna Brabantová v pořádku,

jsem tady zbytečná, musím si najít nové místo.

Myslíte,

že

někdo

zaměstná

guvernantku

s

pošramocenou pověstí?“

„Nikdo vás přece odtud nevyhání, slečno

Whistonová!“

zarazil

se

Lewis.

„Proč

tolik

pospícháte?“

„Domluvili jsme se tak! A teď mám možnost

získat dobré místo!“ stroze odpověděla Caroline.

„Máte pravdu, domluvili jsme se,“ pokrčil rameny

Lewis. „Zdá se, že tady není nic, co by vás mohlo

zdržet!“ prohlásil bezvýrazně.

Caroline k němu udiveně zvedla oči.

„Lady

Chessfordová

žádnou

společnici

nepotřebuje!“ řekla nejistě a téměř zoufale dodala:

„Víte, že si spolu příliš nerozumíme. Já jí nemůžu

nabídnout zábavu a rozptýlení, které potřebuje.

Vrátila se na Hewly, protože se domnívala, že v

sousedství najde zábavnou společnost, ale když

admirál po jejím příjezdu tak záhy onemocněl, bylo to

pro ni velké zklamání…“

Caroline si všimla, že Lewis přimhouřil oči a

zpozorněl.

„Po jejím příjezdu, slečno Whistonová? Nemýlíte

se? Julie přece přijela na Hewly právě proto, že můj

otec onemocněl!“ zamračil se Lewis.

„Vůbec ne! Paní Priorová mi vyprávěla, jak se to

celé seběhlo. Admirál byl zcela zdráv, když Julie

přijela. Teprve o několik hodin později, když ho Julie

navštívila v pracovně, dostal ten těžký záchvat.“

Lewis vyskočil z křesla a rázně pochodoval

pokojem. Mračil se jako čert, v očích měl podivný,

zlověstný výraz.

„Řekla jsem něco, co vás rozzlobilo, sire?“ nejistě

promluvila Caroline. Lewis zakroutil hlavou.

„Ne, slečno Whistonová, to není vaše vina!“ řekl

zamyšleně, zastavil se za jejími zády a přejel jí

chlácholivě po ruce. „Jenom přemýšlím, co všechno

ještě víte, ale…“ zahlédl její vyplašené oči. „To nic.

Moje chyba, že nemám odvahu zeptat se vás na to, co

mi leží na srdci.“

Caroline vnímala jeho blízkost. Jemně jí svíral

ramena a přejížděl prsty po šíji. Věděla, že by měla

odejít, ale jenom přivřela oči, neboť bylo tak příjemné

cítit jeho teplé dlaně na své kůži.

Hedvábná šála se jí svezla, odhalila holá ramena,

ruce mu sjely po nahých pažích.

Caroline se celá roztřásla tím náhlým dotykem.

Sáhla po šále, ale Lewis jí ruku zachytil.

„Nebuďte tak přísná, madam!“ zašeptal Lewis.

„Není všechna ta vaše nesmlouvavost ukrytá jenom v

tom drdolu, který tak ráda nosíte?“ pronesl laškovně,

sáhl do zapleteného uzlu a hbitě vytáhl sponu.

„Ne, to nesmíte!“ vyjekla vyděšeně Caroline a

snažila se ho zastavit.

Vlasy se jí v bohatých loknách rozletěly po

zádech. Lewis do nich zabořil ruce, rozhodil je po

ramenou a po holých pažích a čechral je v dlaních.

„Jste velmi krásná, Caroline!“ šeptal vzrušeně.

„Proč to přede mnou pořád tajíte?“

Sklonil se k ní, chytil ji za paže a postavil ji proti

sobě. Objal ji v pase a přivinul k sobě.

Caroline ho chtěla odstrčit, ale Lewis ji sevřel ještě

pevněji.

„Jsi tak krásná, když se červenáš,“ šeptal. Něžně ji

laskal svými rty, pohrával si s ušními lalučky,

přejížděl jí prsty po krku, líbal přivřené oči a dotýkal

se jejích rtů.

Caroline cítila, jak se jí zrychluje dech, jak jí hoří

tváře. Pomyšlení, že by se měla bránit a odstrčit ho, že

by mu nic takového neměla dovolit, se náhle podělo

bůhvíkam.

Lewis se nemohl její blízkosti nasytit.

Zmocnil se jejích rtů, vzal je něžně do svých, líbal

je a hrál si s nimi, až mu vyšly vstříc, rozevřel je

jazykem a s rozkoší vychutnával každou skulinku

jejích úst.

Caroline se přestala ovládat. Srdce jí divoce

tlouklo, tělo měla rozpálené touhou, zapomněla na

všechno. Objala Lewise rozechvělými pažemi a

vnímala jenom jeho vášnivé objetí.

Lewisovy laskající prsty jí dráždivě přejížděly

kolem páteře a po zádech. Sevřel ji v bocích a pevně

ji k sobě přitiskl.

Vyděsila se, když ucítila na svém těle jeho

roztoužené mužství, a vylekaně se mu vysmekla z

náruče.

„Proč?“ zeptal se Lewis tiše a něžně ji pohladil po

vlasech. „Líbilo se ti to, vím to!“ zašeptal jí do ucha a

jemně ji k sobě přivinul.

Caroline se od něho odtáhla a sklopila hlavu.

„To nesmíte! Už nikdy!“ řekla plaše, rozpačitě si

upravila šaty a ustupovala ke dveřím. „Nikdy!“

opakovala nejistě. „Moje chyba, že jsem to dovolila!“

zajíkla se.

Lewis šel pomalu za ní.

Caroline ho vyplašeně pozorovala.

Nechtěl ji děsit, a tak se zastavil.

„Vím, že pod šedivou maskou dokonalé společnice

se skrývá skutečná Caroline Whistonová. Není tak

přísná, tak strohá, tak neúprosná. Je úplně jiná. Plná

citu, rozjitřené touhy a sladké vášně. Počkám si, až

dokonalá společnice dovolí svůdné a opojné Caroline

z té šedé masky vystoupit, madam!“ řekl jemně a

pohladil ji po rameni.

Caroline se nadechla a vytřeštila oči.

„Toho se nikdy nedočkáte, sire!“ vyhrkla a

vyběhla ze dveří.

Nesl se za ní jenom jeho něžný hlas.

„Dobrou noc, madam!“

Na její roztoužené smysly působil stejně, jako by ji

jeho rty zasypávaly horoucími polibky.

Caroline seděla na posteli a zašívala potrhané

punčochy. Měla pocit, že v poslední době se jí

všechno sype. Opotřebovaná garderoba i vlastní život.

Slzy se jí hrnuly z očí jako řeka, padaly do klína,

nestačila je utírat.

Taková troufalost, přemítala zoufale. Vzhlížet tak

vysoko, jak jsem na to mohla jen pomyslet! Ani

koutkem oka jsem neměla nikdy zavadit o ty jeho

proklatě modré oči, a když mu kštice spadla do čela,

měla jsem si radši hlavu vykroutit, jen abych si toho

nevšimla, vzlykala usedavě.

Filozof to má jednoduché, napíše pár slov, udělá

tečku a hotovo! Filozofie nikoho neodmítá ani si

nevybírá: svítí všem! Ale každému asi jinak, milý

pane Seneco! Jakápak svoboda, jakápak jiná Caroline

Whistonová! posmívala se sama sobě. Moje svobodná

duše vůbec není svobodná, musí se podřídit šedé

guvernantce, která si vydělává na živobytí, střízlivá

vychovatelka vždycky zvítězí! Svobodná duše nikdy

nevystoupí, nemůže si to dovolit!

Punčocha už byla celá mokrá, a ještě ke všemu se

přetrhla nit, jak Caroline vztekle protahovala rozbitá

očka. Mrskla zašíváním a vyhlédla z okna.

Přes zahradu dohlédla až k Northamptonu. Krajina

se mírně vlnila a spadala k řece. Vzpomněla si na

odpoledne v Lewisově společnosti. Na něžný obdiv v

jeho očích a rozechvění, které v ní vyvolal. A na Julii!

Celé odpoledne k ní utíkal. Když vyslovil její jméno,

upřel zasněný pohled k horám do dáli. Nerozuměla

jeho proměnám, nechápala je a ani jim rozumět

nechtěla. Unikalo jí, proč se zajímá o ni, když tolik

obdivuje Julii. Pomyšlení, že jeho srdce patří Julii,

příliš bolelo.

Procitla ze vzpomínek.

V zahradě stál Belton a kolem obrovského

skleníku obcházel Lewis. Zkoumavě přejížděl rozbité

tabule a vzrušeně diskutoval se zahradníkem.

Caroline uvažovala, co ji k tomuto muži tak

přitahuje od prvního okamžiku, kdy ho spatřila.

Ačkoliv od samého počátku věděla, že je pro ni

nedostupný. Přesto se nedokázala tohoto pocitu

zbavit.

Snad protiklady v jeho povaze, přemítala.

Autoritativní muž, přísný a pevný jako skála s

něžnýma očima. Tak nebezpečně vnímavý…

Zachvěla se a opatrně se odtáhla od okna, jako by

měla strach, že její myšlenky by mohly přilákat

Lewisovu pozornost.

Rychle se oblékla a vyrazila na procházku, aby

zahnala dráždivé myšlenky. Dala si dobrý pozor, aby

se vyhnula zahradám a všem cestám, které do ní

vedou. Dnes neměla odvahu pohlédnout Lewisovi do

očí.

Nohy ji zavedly k Akademii paní Guardingové, na

kterou měla tolik hezkých vzpomínek. Když poprvé

pomyslela na to, že by měla odejít z Hewly, chvíli si

pohrávala s myšlenkou, že by ji paní Guardingová

mohla zaměstnat. Ale pak si uvědomila, že by to

vlastně nebylo k ničemu. Hewly bylo příliš blízko a

Lewis příliš na očích, než aby dokázala zapomenout.

Věděla, jak by bylo těžké žít tak blízko Hewly, kde je

novou paní Julie Brabantová.

Paní Guardingová ve škole zrovna nebyla. Škoda.

Caroline by si s ní tak ráda popovídala. Zdržela se

tedy jen chvíli a vyrazila směrem k panství Perceval.

Chtěla Lavender vyřídit nějaké vzkazy a odevzdat

dopisy, které přišly na Hewly.

Dámy ji přemluvily na čajový dýchánek a potom jí

Lavender navrhla, že by spolu mohly zajít k

admirálovu hrobu.

„Lady Percevalová by tě chtěla pozvat, ale Julie tě

určitě nepustí!“ ušklíbla se Lavender. „Promiň, jazyk

se mi kroutí, když mám o ní mluvit! Ještě se snaží

uhnat kapitána Slatera?“ řekla jedovatě.

„Lavender, víš, že možná mluvíš o své budoucí

švagrové?“ káravě na ni pohlédla Caroline.

„To vím až moc dobře!“ podrážděně řekla

Lavender a oči jí hněvivě blýskaly. „Všichni to vědí!

Na nic jiného se mě neptají!“

Zmlkly, když procházely hřbitovní bránou a

ubíraly se pěšinou k hrobu. Syrová země navršená na

hrobě připomínala, jak je admirálova smrt čerstvá.

„Víš, že mi otec velmi schází?“ ozvala se tiše

Lavender. „Je to divné, protože za jeho života jsme

spolu příliš nemluvili. Ale věděla jsem, že kdybych

potřebovala otcovu pomoc, jeho srdce bude vždy

otevřené. Byl to dobrý a vzácný člověk!“ povzdechla

si.

Caroline na ni s obavami pohlédla. Lavender byla

bledá, ale vypadala vyrovnaně.

„Tvůj bratr otce zastoupí!“ poznamenala Caroline.

„Je stejně dobrý a spolehlivý.“

Nastalo ticho. Dívky se vzájemně na sebe dívaly,

Juliino jméno viselo ve vzduchu jako strašák, ale ani

jedna ho nevyslovila.

„Otci by ses určitě líbila!“ promluvila zničehonic

Lavender. „Vždycky si vážil bystrého ducha a

inteligence.“

Caroline píchlo u srdce.

„Nejsem příliš bystrá, Lavender!“ zasmála se.

„Vychovatelka si takový luxus nemůže dovolit.

Musím se držet v pozadí a plížit se nenápadně jako

myš.“

„Teď přeháníš!“ rozesmála se Lavender a pokrčila

nos. „Copak to, že ses samostatně proklestila světem a

uživila se, nesvědčí o bystrosti ducha? Ne každá dívka

by to dokázala, ty jsi tu odvahu měla!“

Carolinu to dojalo, v duchu děkovala Lavender, že

ji tak povzbuzuje. V poslední době se jí odvaha trochu

vytrácela.

„Vzpomněla jsem si na markýzu Sywellovou,“

prohodila Caroline, aby odvedla pozornost jinam, „ta

měla odvahu! Odejít bůhvíkam, když neměla rodinu

ani žádné přátele. Chudák, musí prožívat těžké

chvíle!“

„Ach, Louise měla…“ začala Lavender a náhle se

odmlčela a zrudla.

Caroline si ji pátravě prohlížela. Chtěla snad říct,

že Louise utekla s nějakým mužem?

„Párkrát jsem ji viděla mluvit s Athénou

Filmerovou,“ pokračovala po chvíli Lavender. „Žije s

matkou v Steep Ride. Možná že je u nich, byly s

Athénou přítelkyně. Louise Hanslopeovou kdekdo

pomlouval, myslím, že jí hodně záviděli, když se tak

bohatě provdala. Ale věřím, že ani polovina z těch

drbů není pravdivá. Nesnáším tuhle nevraživost!

Vždycky mě to hrozně rozčílí, když si vzpomenu na

takovou zlobu!“ zhluboka se nadechla. „Promiň,

Caroline, nechtěla jsem se pustit do žádného kázání.“

Caroline ji po očku sledovala. Bylo zvláštní, jak

plamenně Lavender obhajuje tajemnou Louise.

Možná proto, že vycítila, jak je ta žena odlišná, že se

stejně jako ona vůbec nehodí do konvenční

společnosti. Příliš upřímnosti a nedostatek lstivosti

učiní člověka zranitelným. Neuměla si představit, že

by Lavender vydržela žít pod jednou střechou s Julií.

Panství Perceval opustila Caroline pozdě. Už se

stmívalo, když se vydala na zpáteční cestu. Lady

Percevalová jí nutila kočár, ale Caroline odmítla.

Těšila se na procházku lesem, potřebovala si vyčistit

hlavu od nesmyslných přání a tužeb.

Setmělo se mnohem dřív, než očekávala. Občas

problikl mezi stromy měsíc, ale hustá tma jí ztěžovala

cestu. Přitáhla si kabát ke krku. Pořádně se ochladilo,

mráz ji štípal do tváří a nohy pořádně zábly. Vyčítala

si, že přece jenom neposlechla lady Percevalovou.

Měla sice pro strach uděláno, ale v té tmě pokaždé

vyděšeně uskočila, když se někde něco šustlo.

Oddychla si, když les prořídl a zahlédla vzdálené

obrysy Hewly.

Zničehonic však před sebou zahlédla podivné

záblesky. Mihly se mezi stromy a zmizely. Za chvíli

se objevily znovu. Mihotavá světýlka poskakovala

mezi stromy, rozsvěcovala se a zhasínala na různých

stranách jako v nějakém podivném rituálním tanci.

Naskočila jí husí kůže, když si vybavila všechny ty

povídačky, báchorky a historky o lesních přízracích a

mátohách, o dámě v šedém. Skrčila se do předklonu,

přidala do kroku a skoro se plížila, aby se

nepozorovaně dostala aspoň na kraj lesa. Přes pole to

vezme zkratkou, utíkat uměla dobře.

Najednou les končil a Caroline stála na kraji cesty

lemované keři. Opřela se o strom, aby nabrala dech.

Vyletěla, jako by do ní střelil, když se za ní ozval

hlas, který si nemohla splést.

„Netušil jsem, že holdujete tak náročnému sportu,

slečno Whistonová!“ uštěpačně prohodil Lewis. „Za

tmy se plazit po lesích. Máte štěstí, že jsem vás

nezastřelil!“

„Proboha, co tu děláte, sire?“ vysoukala ze sebe

Caroline, zalapala po dechu, oči jí div nevypadly z

důlků. „Strašně jsem se lekla!“ dodala rozčileně, když

si uvědomila, v jaké ji zastihl situaci. „Chcete mi říct,

že chodíte po lese a jen tak halabala si střílíte do

tmy?“ dodala trochu nazlobeně.

Lewis si přehodil pušku přes rameno a postavil se

vedle ní.

Prudce vydechla, když se jí dotkl.

Lewis si toho všiml a usmál se.

„Mně se vaše noční toulky v lese taky nelíbí!“ řekl

přísně a přimhouřil oči. „Myslím si, že pro dámu

rozhodně není vhodné!“ ušklíbl se poťouchle. „A

nestřílím jen tak halabala! Les je plný pytláků!“

Náhle si ji přitáhl a vší silou ji vlekl do houští.

„Co to děláte?“ bránila se Caroline.

Hlohyně po nich chňapala trnitými větvemi, cítila

jejich ostří i přes silnou látku kabátu, i když ji Lewis

chránil vlastním tělem. Usadil ji uprostřed křoví,

položil jí dlaň na pusu, rozevřel šosy svého kabátu a

přitiskl ji k sobě do klína. Její hlavu si schoval pod

bradu. Přes tenkou košili vnímala jeho teplou kůži a

slyšela jeho dech. Přivřela oči. Bylo jí tak nádherně v

Lewisově náruči, že by snad odpustila i pytlákům.

Sotva to domyslela, listí zašustilo, uslyšela kroky a

tlumené hlasy. Pak všechno ztichlo.

Opírala se celým tělem o Lewise a skoro

nedýchala. Držel ji v pase a hlavu měl zabořenou do

jejích vlasů.

„Co… co to bylo?“ vyjekla Caroline a chtěla se od

Lewise odsunout.

„Pytláci!“ zašeptal Lewis. „Unikla jste jim jen o

vlásek!“

Přitulil se k ní a vzal jí hlavu do dlaní.

Políbil ji na spánky, pak jí jeho rty sjely po tvářích

až na rty.

Caroline se zajíkla leknutím a odstrčila ho od sebe.

„Zneužíváte situace, sire!“ vyjekla. „Musíme

odtud!“ křikl na ni a chytil ji pevně za ruku.

Než stačila něco namítnout, táhl ji přes pole k

domovu. Caroline mu sotva stačila. Teprve když byli

skoro u silnice k Hewly, zpomalili.

„Já to nechápu!“ vyrazila Caroline přerývaně, jak

popadala dech. „Máte přece zbraň, kdybyste se jim

postavil…“

„Zbláznila jste se? Bandě pytláků? S vámi po

boku?“ podíval se na ni tak zlostným pohledem, že už

se neodvážila říct ani slovo. „Umíte si představit, co

by se mohlo stát, kdybyste se jim připletla do cesty?

Slibte mi, že už nikdy neuděláte nic tak

nezodpovědného!“

„Nejsem nezodpovědná!“ odmrštila ho příkře,

ačkoliv věděla, že má pravdu.

Lewis se prudce zastavil, chytil ji za ruce a obrátil

ji k sobě.

„Musíte mi pořád odporovat, madam?“ syčel jí do

tváře. „Jste jako malé umíněné dítě!“

Chytil ji v pase a držel ji tak pevně, až to bolelo.

„Potřebujete se schválně vystavovat nebezpečí,

abyste prožila vzrušení, kterého se vám nedostává ve

vašem jednotvárném životě?“ hřímal jí do tváře.

„Znám mnohem lepší způsob, jak ho dosáhnout.“

„Jak se opovažujete…“ nadechla se Caroline, aby

mu řekla něco pěkně ostrého, ale už to nestihla.

Lewis se zmocnil jejích rtů tak tvrdě a vášnivě, že

se nezmohla ani na slůvko odporu.

Podvolila se.

Líbal ji tak nedočkavě, tak divoce, že se jí srdce

málem rozskočilo. Svíral ji tak pevně, že cítila na

svém těle každý jeho sval.

Nedokázala se od něho odtrhnout. Teprve když

ztrácela dech, povolil svou náruč, něžně jí přejel po

tváři, očních víčkách a vtiskl jí do vlasů polibek.

„Ještě máte chuť se hádat, madam?“ zeptal se s

potměšilým úsměvem na rtech a přejel jí rukou

mazlivě po zádech.

Caroline se celá třásla, nohy se pod ní

podlamovaly, tváře měla rudé od vášnivých polibků,

vlasy rozčepýřené kolem hlavy.

„Moc vám to sluší, dívko spanilá. Na mou duši,

teď se vůbec nepodobáte guvernantce, kterou znám!“

zašeptal jí do ucha a políbil ji na ušní lalůček.

„Vy!… Vy!… Vy!…“ vydechovala prudce

Caroline.

„Teď opravdu nechápu, co máte na mysli!“

pochechtával se Lewis. „Uvítal bych, kdybyste se

vyjádřila přesněji, madam!“

„To radši nechtějte slyšet!“ sykla mu zlostně do

tváře.

„Násilníku! Surovce! Prostopášníku!“

Otočila se a utíkala pryč. Za ní se nesl rozjařilý

Lewisův smích.

Nestydatý smích! brblala Caroline. Nechutně

nestydatý!

Zastavila se až na nádvoří. Stál tam Juliin kočár.

Aspoň dnes budu večeřet sama, pomyslela si s úlevou.

Bože! povzdychla si. Místo abych ho odstrčila,

přitiskla jsem se mu do náruče. Místo abych se

bránila, přijímala jsem jeho polibky jako omámená.

Místo abych ho rázně odmítla, mlčela jsem.

Začervenala se.

Tělo měla rozpálené jako v horečce. Sáhla si na

tváře, hořely po Lewisových polibcích. Olízla si rty,

chutnaly po Lewisovi.

Loudala se pomalu k domu a uvažovala, jak se

prosmýkne halou, aby ji nikdo nespatřil. Hlavně Julie.

Té by určitě neušly stopy Lewisových polibků na její

tváři.

Proklouzla do haly tiše jako myška.

„Slečno Whistonová, slečno Whistonová, tady

jste!“ vítal ji nadšeně kapitán Slater, jako by ji právě

vyhlížel.

Musel stát přímo za dveřmi.

Caroline nenápadně sjela očima po svém kabátě.

Nesl viditelné stopy po ostnatých větvích hlohyně,

bylo jasné, že křovím doslova prolezla. Nechtěla si

ani představit, jak vypadá zbytek.

„Jsem rád, že vás vidím ještě před večeří, budete

mít chvilku času? Přivezl jsem vám z Northamptonu

překvapení, jsem zvědavý, co tomu řeknete!“ hlaholil

vesele.

Caroline souhlasně pokyvovala hlavou a horečně

uvažovala, jak se mu vyvléknout, aby se mohla aspoň

trochu upravit.

„Nepočkalo by to až po večeři?“ křikl Lewis, který

vtrhl právě do dveří. „Mám strašný hlad! Představ si,

Richarde, že les je plný pytláků, budu asi muset

zavolat na pomoc četníky!“ chytil kapitána Slatera a

strkal ho do obývacího pokoje. „Dáme si před večeří

sklenku brandy, co říkáš?“

Caroline si oddechla.

Ještě než stačila zavřít dveře do pokoje, uslyšela

Lewisův hlas.

„Slečno Whistonová, čekáme vás u večeře!“

Večeře proběhla celkem v klidu hlavně zásluhou

kapitána Slatera. Byl to příjemný a zábavný

společník, sršel nepřebernou zásobou neuvěřitelných

historek a jeho bodrý smích nakazil i ostatní.

Lewis byl mnohem zdrženlivější než obvykle. Na

Caroline se ani nepodíval, zato Julii obšťastňoval

neustálou pozorností. Ta se kolem něho vinula jako

liána, nepromarnila ani jedinou příležitost řádně se

předvést.

Caroline se nestačila modlit, aby ta proklatá večeře

už skončila.

„Slečno Whistonová, musím vám ukázat svůj

objev!“ zadržel ji Richard, když se chtěla ztratit

cestou do obývacího pokoje.

Byla přesvědčená, že ji nikdo nebude postrádat.

Julie rozhodně ne, ta už jí pěknou chvíli naznačovala,

že je tady přebytečná, a Lewis si jí nevšímal. Kapitán

Slater ji zaskočil.

Nabídl jí rámě a téměř slavnostně ji posadil ke

krbu. Pak jí položil do klína svůj dar.

Caroline rozpačitě rozbalila hedvábný papír a

užasla.

„Knížka?“ ohrnula pohrdlivě nos Julie, která

zvědavě nakukovala do balíčku. „Náhrdelník s

diamanty by mě snad ohromil, ale tohle?“

Nádherná kožená vazba výpravné knihy byla

vykládaná dřevem a ozdobená překrásnými rytinami a

drobnými mozaikami z polodrahokamů.

Caroline vydechla obdivem.

Jenom vazba sama o sobě byla dokonalým

uměleckým dílem.

„Umění milovat? Sakra, co to má znamenat?“

uhodil Lewis rozčileně na Richarda, když zahlédl titul

knihy.

Oči se mu zlostně zúžily a nevěstily nic dobrého.

Caroline překvapeně vzhlédla k oběma mužům.

Julie zvědavě sáhla po knize.

„Nejkrásnější

kniha

světa

v

nejkrásnějším

provedení, jaké jsem kdy viděl!“ usmál se bezelstně

Richard.

„Další úkol je dívku, jež líbí se, prosbami získat…

pff! Básničky, poezie! K čemu je to dobré?“

opovržlivě vrátila knihu Julie.

Lewise to však podráždilo.

„Co tím chceš kčertu naznačit?“ pustil se do

Richarda.

Teď už se udiveně ohlédla i Julie. Podezřívavě

těkala očima z jednoho muže na druhého, jako by z

jejich očí chtěla vyčíst tajemství, které právě

naznačili.

„Děje se tu něco mimořádného?“ zašveholila

sladce a upřela modré oči na Lewise.

Z jeho očí sršely blesky, v tváři bojovný výraz,

sledoval Richarda jako ostříž. Julie si ani nevšiml.

Caroline zabořila oči do knihy, cítila, jak rudne.

„No, dozvím se nějakou rozumnou odpověď?“

zvyšoval Lewis vyzývavě hlas.

„Neznamená to vůbec nic! Nechci tím nic

naznačit! A nic mimořádného se neděje!“ smál se

Richard jako pominutý. „Máš snad něco proti

Ovidiovi?“

„Proti Ovidiovi nemám vůbec nic!“ stroze pronesl

Lewis. „Pokud se ovšem neocitne v nepovolaných

rukou a pokud tím někdo nechce naznačit něco, co se

mi vůbec nelíbí!“ dodal důrazně a na některých

slovech si dal obzvlášť záležet.

Caroline nevěřila svým uším.

Chce tím snad Lewis říct, že si nepřeje, abych se

bavila s kapitánem Slaterem? přemítala. Nebo se mu

zdá nevhodné, aby někdo jen tak pro nic za nic

rozdával vzácné dary obyčejné vychovatelce? Nebo

snad – proboha! Snad nežárlí?

Ne, tomu nemohla uvěřit.

„Ty blázne jeden bláznivá!“ smál se Richard na

celé kolo. „Uklidni se! Slečna Whistonová má ráda

knihy, chtěl jsem jí jenom udělat radost!“

„Radost?“ podezřele si ho prohlížel Lewis. „A to

jen tak? Umění milovat? Jiný titul neměli?“ zeptal se

jedovatě.

„Ona totiž tahle kniha je nejen krásná, ale taky

vzácná. Je to jedno z prvních vydání a na zadní straně

má vyražený takový zvláštní erb. Ten mě zaujal!“

pomalu vysvětloval Richard a sledoval Lewisův

obličej.

Caroline opatrně otočila knihu.

„Bože!“ vydechla údivem.

Lewis jí nedočkavě pohlédl přes rameno.

„Whiston z Watchbell?“ přečetl nahlas.

„To je z dědečkovy knihovny!“ usmála se šťastně

Caroline a jemně pohladila koženou vazbu. „To je

nejkrásnější dárek, jaký jsem kdy dostala!“

„Už jsi spokojený, ty…“ Richard málem řekl

žárlivce, ale včas se zarazil, když se střetl s Juliiným

zamračeným pohledem, „…ty janku ztřeštěný!“ dodal

a sladce se na Julii zaculil.

Julie to vzala jako výzvu.

„Škoda že si nemůžeme dovolit trochu hudby,

mohla bych si s Richardem zatančit!“ opětovala

úsměv Richardovi a obrátila žadonící oči k Lewisovi.

„Caroline hraje tak božsky na klavír!“

Lewis ji setřel zlostným pohledem, mračil se jako

kakabus, každý jiný už by se neodvážil ani ceknout.

„Já vím, Lewisi, jen jsem chtěla upozornit, že

Caroline je opravdový mistr, určitě jsi ji ještě neslyšel

hrát.“

Caroline se po ní nevraživě ohlédla. V hlavě jí

vrtalo, co má za lubem, dobře věděla, že by ji Julie

nevychvalovala pro nic za nic.

Zřejmě potřebuje zvrátit téma, pomyslela si

otráveně.

„Přece moc dobře vím, Lewisi, že se to nehodí.

Uplynula tak krátká doba od strýcovy smrti!“ pronesla

líbezně. „Kdy předpokládáš, že se dostaví strýcův

právník a seznámí nás s jeho poslední vůlí?“

Přece jen! usmála se Caroline, znám Julii příliš

dlouho.

„Za pár dní!“ poznamenal Lewis. „Napsal mi, že

ho zdržela nešťastná smrt lorda Nantwiche.“

„Ano, máš pravdu!“ ožila Julie. „Nezemřel snad se

svou milenkou při nehodě v kočáru?“ okamžitě byla

ve svém živlu. „Lidi říkají, že chtěl svou milenku

ubytovat v místní krčmě, aby ji mohl každý den

navštěvovat.“

Caroline se po Julii znechuceně ohlédla, neměla

chuť poslouchat nějaké drby.

Jak je možné, že Julie dávno zapomněla všechno,

co se naučila ve škole paní Guardingové, ale všechny

skandály si pamatuje do detailu? Jak by teď přivítala,

kdyby ji Julie odtud vypoklonkovala.

Jako by jí Richard Slater četl myšlenky.

„Je pozdě, půjdu si lehnout, za včerejší noc mám

co dohánět!“ prohodil kapitán a zvedl se z křesla.

Julie vystřelila za ním.

„Půjdu taky, když dovolíte!“ špitla Caroline, vzala

knihu a těšila se, jak si v klidu prohlédne svůj

drahocenný poklad.

„Slečno Whistonová!“ zadržel ji Lewis. „Je vůbec

taková kniha pro nevinnou vychovatelku vhodná?“

zeptal se uštěpačně a v očích mu jiskřilo.

Caroline ho sjela zlostným pohledem.

„Kdybyste něčemu nerozuměla, rád vám to

vysvětlím!“ zašeptal jí do ucha.

Na schodech Caroline přepadla rozlícená Julie.

„Kde se couráš, nutně tě potřebuju!“ křikla na ni.

„Ta cesta mě tak vyčerpala, musíš mi pomoct!“

Usadila se u toaletního stolku a pečlivě si

prohlížela tvář.

Kapitán Slater ji odmítl, že tak vyvádí? uvažovala

Caroline. Nebo si snad všimla Lewise?

„No, musím se pořádně vyspat!“ prohodila Julie

po chvíli. „Vypadám dnes nějak unaveně!“ zahleděla

se znovu do zrcadla. „Komu bys dala přednost,

Caroline?

Lewisu

Brabantovi,

nebo

Richardu

Slaterovi?“ zeptala se náhle.

„Mě se neptej, Julie!“ odpověděla unaveně

Caroline.

Ale jako vždy Julie na odpověď ani nečekala.

„Lewis je hezčí, ale Richard je zase galantnější a

mnohem zábavnější,“ zvažovala pro a proti Julie.

Ani na okamžik si nepřipustí, že ji Richard třeba

nebude chtít. Nebo Lewis. Nebo oba! Přežila by to

vůbec? napadlo Caroline. Ale nic takového se

nestane, chtějí ji oba! pomyslela si hořce.

„Lewis je někdy tak protivný! Tváří se tak

povýšeně a arogantně, jako bych ho ani nezajímala!“

stěžovala si Julie. „Richard je tak pozorný! Jak ti

přinesl ten dárek a jaké s ním dělal tajnosti!“ zasmála

se Julie. „Dárek pro služku! Takhle by se Lewis nikdy

neponížil!“ změnila náhle hlas.

Caroline zrudla.

Lewis by se pravděpodobně tak neponížil, usadila

se jí v hlavě vtíravá myšlenka, Lewis ne! Lewis má

úplně jiné spády! pomyslela si vzdorovitě a popadl ji

pořádný vztek.

Julie kalkuluje s lidmi, jako by to byly bochníky

chleba! Vůbec jí nevadí, že mluví o mně! Přede

mnou! hučelo jí v hlavě.

„Lewis je bohatý, Hewly má velkou cenu. Stav

Richardova majetku se mi zatím nepodařilo zjistit.

Nejspíš se rozhodnu pro Lewise! Co říkáš, Caroline?“

„Víš co, Julie? Vezmi si, koho chceš! Přestaň mě s

tím obtěžovat!“ řekla rozzlobeně a mrskla hřebenem,

kterým jí rozčesávala vlasy. „Najdi si laskavě někoho

jiného, kdo tě bude poslouchat!“

Julie jen ohromeně zírala, jak Caroline odkráčela.

Když se konečně dostala do svého pokoje, bylo už

dlouho po půlnoci a ona sotva stála na nohou.

Ráno se probudila celá rozlámaná, hlava jí třeštila,

matně si vzpomínala, jak ji včera Julie vytočila a že

dneska možná bude muset balit.

Rozhlédla se po svém pokoji. Líbil se jí, byl

příjemný a útulný i s těmi prodřenými koberci, pod

nimiž místy prosvítala hnědá prkna.

Bude se mi stýskat, pomyslela si.

Oheň v krbu jemně praskal, Rosie už ho zřejmě

prohrábla, ani ji neslyšela přijít.

Caroline vystrčila nohy z postele a zdlouhavě

rozvažovala, jestli se má umýt a obléct, nebo zastrčit

nohy zpátky a zachumlat se znovu do peřin. Pak si

vzpomněla na včerejší dárek a rovnýma nohama

vyskočila z postele.

Sklonila hlavu, aby si protřepala vlasy, a zahlédla

malý útržek papíru. Zvedla ho, nápadně se podobal

kousku Juliina dopisu.

Kde se tady vzal? vrtalo jí hlavou. Včera jsem tady

uklízela, žádný papír tady nebyl. Vmžiku byla pod

postelí, vytáhla starou kabelu a začala ji zuřivě

prohrabovat. Všechny vzácnosti byly na svém místě,

jenom Juliiny dopisy chyběly. Znovu se natáhla pod

postel a šmátrala rukou po zemi, jestli dopisy někam

nevypadly. Nikde nic.

Někdo dopisy ukradl, uvažovala rozčileně.

Pozorně se rozhlížela po pokoji, ale žádné

podezřelé stopy nenašla.

Znovu vlezla pod postel a ještě jednou prohledala

kabelu. Pro jistotu se podívala i do zásuvek ve skříni,

jestli dopisy někam omylem nezaložila. Po dopisech

ani stopy.

Nic jiného nezmizelo, přemýšlela Caroline. To

znamená, že zloděj přesně věděl, co chce ukrást. Ale

nemohl vědět, kde má hledat, nikomu jsem to neřekla.

Byl velmi opatrný a všechny stopy pečlivě zahladil. O

dopisech věděl jediný člověk. Lewis Brabant.

Caroline se hrůzou celá zpotila. Nechtělo se jí

věřit, že by Lewis mohl udělat něco takového.

Ale kdo? Nikdo jiný o dopisech nevěděl. A koho

by také zajímaly staré dopisy? horečně uvažovala

Caroline. Lewis se na ně ptal, dokonce velmi naléhal,

když jsem se o nich odmítla bavit. Z nějakého důvodu

ho dopisy velice zajímaly. Jediný člověk, který mohl

dopisy vzít, je Lewis.

To je šílené, říkala si Caroline. Podezřívat Lewise

z takového činu? Ale na dopisech mu velmi záleželo.

Tolik ho zajímá, co o něm Julie psala? V dopise, který

četl, psala o Andrewovi, o Lewisovi v něm byla pouze

zmínka, i když ne příliš přívětivá. Ovšem mohl by to

být důvod! Mohl podnítit Lewisovu zvědavost. Ale je

to tak dávno. Proč by Lewise mělo zajímat, co Julie

psala před deseti lety? V osmnácti toho člověk

napovídá!

Carolině se pletly myšlenky jedna přes druhou.

Hned byla přesvědčená o své pravdě, hned zase

váhala. Chodila po pokoji od ničeho k ničemu, v

hlavě ji strašila Lewisova vina, ale rozhodnutí

promluvit s Lewisem oddalovala.

Jenom jediný člověk měl důvod, skončila svou

dlouhou meditaci. Jediný člověk o dopisech věděl!

Lewis.

V rychlosti se upravila, naházela na sebe oblečení

bez ladu a skladu a vyběhla z pokoje.

Lewise našla v knihovně. Živě debatoval s

kapitánem Slaterem o chovu závodních koní.

Richardovi stačil jediný pohled na Caroline, a

okamžitě se poroučel.

Caroline měla srdce až v žaludku.

„Dobrý den, slečno Whistonová! Špatně jste se

vyspala? Snad nějaký hrášek pod duchnami?“

žertoval Lewis, i když si všiml, jak je Caroline

rozzuřená. „Provedl jsem snad něco nevhodného?“

„Žádám vás, abyste mi vrátil Juliiny dopisy!“

obrátila se k němu rozhodně.

„Prosím?

Asi

jsem

se

přeslechl,

slečno

Whistonová!“ řekl ostře, smích mu zmrzl na rtech.

„Trvám na tom, sire! Na nic takového jste neměl

právo!“ rozčilovala se dál.

„Nemám tušení, o čem mluvíte!“ zamračil se

Lewis.

„Však vy to víte moc dobře!“ vybuchla Caroline.

„Někdo mi ukradl Juliiny dopisy!“ vyjela zostra. „Vy

jste jediný člověk, který o nich věděl, dokonce jste

jeden četl. Chcete to popřít?“

„Jenom část jednoho!“ opravil ji Lewis. „Ale jinak

to nepopírám, samozřejmě! Ale že bych je ukradl? O

tom na mou duši nic nevím!“ řekl posměšně.

„Chcete mě zase obalamutit? Neprozradila jsem

vám, co v nich Julie psala, tak jste si je prostě vzal.

Viník je jasný!“

Nastalo hrobové ticho.

Z Lewisových očí zůstaly jenom úzké štěrbiny,

jeho pohled byl ostrý jako nůž. Opřel se oběma

rukama o stůl a naklonil se ke Caroline.

„Moment, slečno Whistonová!“ řekl velmi pomalu

a velmi klidně. „Mám tomu rozumět tak, že mě vážně

obviňujete z krádeže?“

„Jinak si to neumím vysvětlit!“ znejistěla Caroline.

„Vy si vážně myslíte, že se plížím po vlastním

domě a prohrabuju váš pokoj, abych vás okradl?“

narovnal se, zastrčil ruce do kapes a upřel na ni

rozlícený pohled.

Vypadal hrozivě.

Caroline se rozbušilo srdce. Tak rozčileného ho

ještě nikdy neviděla.

Kdyby aspoň křičel, kdyby jí to chtěl vyvrátit,

kdyby jí spílal a obviňoval. Ale on jen mlčel a

probodával ji tím svým hrozivým pohledem.

Caroline začala couvat.

„Neutíkejte mi, slečno Whistonová, ještě jsme

spolu nedomluvili!“ chňapl ji za ruku a prudce ji

otočil k sobě.

„Zjistil jsem, že si o mně myslíte hrozné věci.

Nafoukaný, bezohledný, surový násilník a teď ještě ke

všemu lhář, podvodník a zloděj! Zdá se, že už

nezbývá moc zločinů, kterých jsem se ještě

nedopustil, madam!“

Caroline zrudla.

„Já… já… nevím!“ koktala.

Vůbec ji nenapadlo, že by se mohla mýlit. Bylo to

tak jasné! Prožil takové zklamání, že bez zaváhání

použije úskoku, aby dostal to, co chce.

„Jsem pěkný darebák, že, slečno Whistonová?“

promluvil po chvíli. „Nehodlám ztrácet čas svou

obhajobou! Ani si neumím představit, jak bych vás

přesvědčil, když si myslíte…“

„Co jsem si měla myslet?“ špitla sklesle. „Vy jste

ty dopisy chtěl! A teď jsou pryč! Někdo je vzít

musel!“

Rázoval teď po místnosti z jednoho konce na

druhý a zarytě mlčel.

Caroline se k němu přiblížila a položila mu ruku

na paži. Trochu ji uklidnilo, že jí ruku nesetřásl.

Zastavil se.

„Promiňte!“ řekla tiše.

„Někdo je pravděpodobně vzal, ale já jsem to

nebyl, slečno Whistonová!“ řekl chladně. „Kdybych

ty dopisy měl, vrátil bych je. Ale musím vás zklamat.

Nemám je!“ podíval se na ni tak, že ji zamrazilo.

„Máte o mně vskutku nevšední mínění, madam!“

Zlost mu vyprchala z očí, ale zůstal v nich temný

stín.

„A teď mě prosím omluvte, mám práci. Přeji vám

hezký den, slečno Whistonová!“

Otočil se a zmizel ve dveřích.

Zůstala po něm jenom jeho vůně a nešťastná tvář

Caroline Whistonová.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Před setměním přijel pan Churchward, jeden z

nejvýznamnějších londýnských právníků. Lewis

poslal rychlý vzkaz k Percevalům, aby informoval

Lavender, že čtení poslední vůle bude druhého dne v

deset hodin dopoledne.

Doktor Churchward odmítl odpočinek po dlouhé

cestě a požádal Lewise o soukromý rozhovor. Trval

na tom, aby se schůzka uskutečnila hned.

Lewise tato neobvyklá žádost překvapila, pozval

ho tedy na sklenku portského do své pracovny.

„Nějaké záhady v závěti?“ zeptal se přímo.

„Neobvyklé

zvláštnosti!“

odpověděl

stroze

právník. „Byl bych rád, abyste je znal dříve, než s

nimi seznámím ostatní.“

„Pravda, otec si potrpěl na neobvyklé zvláštnosti!“

usmál se Lewis. „Budu vám trpělivě naslouchat,

doktore.“

Právník byl neklidný a Lewisovu přímému

pohledu se vyhnul. Nervózně prohraboval dokumenty,

skládal je z jedné hromádky na druhou a zarytě v nich

cosi hledal.

Bylo zřejmé, že se mu příliš nechce kousnout do

kyselého jablka.

„No, vážený doktore, pokud vás něco znepokojuje,

ven s tím. Nebudeme kolem toho chodit celý večer

jako pes kolem horké kaše. Před žádnými

nepříjemnostmi stejně neutečeme.“

„Děkuji vám, sire, máte pravdu!“ odkašlal si

právník. „V závěti je několik rozhodnutí, která

neodpovídají běžným pravidlům.“

„Prosím?“ podivil se Lewis. „Můj otec byl sice

občas svérázný, ale že by postupoval proti pravidlům,

s tím jsem se u něho nikdy nesetkal.“

Podal právníkovi sklenku portského a zvědavě

očekával jeho sdělení.

„Víte, člověk má na někoho po celý život určitý

názor a pak po letech zjistí, že ho vlastně vůbec

neznal. Už mnohokrát jsem se setkal při projednávání

poslední vůle se situací, kdy pozůstalí oněměli

údivem!“ zakroutil hlavou právník. „Samozřejmě

požadavky vašeho otce jsou po právní stránce

naprosto v pořádku, jen bych je označil za méně

obvyklé a poněkud donkichotské…“ nejistě prohlásil

právník, „prostě neodpovídají běžným zvyklostem!“

tvářil se, jako kdyby měl rozlousknout ten nejtvrdší

oříšek ve svém životě.

„Tak do toho, doktore!“ povzbuzoval ho Lewis.

„Nejsem z cukru, něco unesu. Přání svého otce budu

pochopitelně respektovat, měl na ně právo!“ usmál se.

Doktor Churchward si obřadně nasadil brýle na

špičku nosu, dlouho listoval v obsáhlém svazku a

nakonec vyňal jeden list. Zatvářil se velmi oficiálně.

„Sire, v poslední vůli vašeho otce nejsou žádné

nejasnosti. Po smrti vašeho bratra ji admirál změnil,

upřesnil a doplnil!“ odmlčel se a pohlédl na Lewise,

jako by zkoumal, zda následující stať unese.

„Rozumím, doktore, pokračujte!“ kývl Lewis

netrpělivě, aby už měl konečně to nevyzpytatelné

tajemství za sebou.

„Jste uvedený jako univerzální dědic panství

Hewly a veškerého majetku!“ pokračoval suše

Churchward. „Admirál v posledních letech velmi

výhodně investoval. Pokud se naplní poslední vůle

vašeho otce, budete velmi bohatý muž, sire, gratuluji

vám.“

„Děkuji vám, doktore! Vím, že otec byl velmi

schopný, ale ani vzrůstající majetek nezacelil ránu,

kterou mu osud nachystal. Než se stačil vzpamatovat

ze smrti mé matky, zemřel můj bratr. Andrewova smrt

ho velmi zasáhla, nikdy se s ní nedokázal vyrovnat.

Možná že kdyby k němu osud nebyl tak krutý, ještě

by tu byl.“

„Ano, sire, máte pravdu!“ potvrdil doktor. „Ale…“

„Ale?“ zpozorněl Lewis. „Co znamená vaše ale?

Znamená to, že jsme se konečně dostali k

záležitostem,

které

se

vymykají

obecným

zvyklostem?“ zvedl sklenku portského ke rtům a

zůstal viset očima na právníkově tváři.

„Ano, sire!“ potvrdil zamyšleně právník. „Vaše

dědictví je vázáno dvěma podmínkami, za okamžik se

k nim dostaneme. Dovolte mi však, abych probíral

věci pěkně popořadě. Váš otec podělil určitým

obnosem věrné sluhy a pak dvě další osoby z rodiny.“

„Samozřejmě!“ souhlasil Lewis. „Moje sestra a

otcova Schovánka.“

„Přesně tak!“ souhlasil právník, ale klidný nebyl, v

hlase mu zněla tíseň, váhavě hledal další slova.

„Počítal jsem s tím. V čem je problém?“ zeptal se

Lewis, opřel se v křesle a pozorně sledoval právníka.

„Slečna Brabantová získá deset tisíc liber jako

věno, pokud se do pěti let neprovdá, přejde dědictví

do jejího soukromého vlastnictví.“

„To je v pořádku. Otec byl moudrý, když se

rozhodl, že nebude klást Lavender žádné podmínky.“

„Ano, sire!“ nadechl se doktor Churchward,

přerovnal papíry, vytáhl další list a pohlédl na Lewise.

„A teď admirálova schovanka, paní Chessfordová.

Zdědí tisíc liber!“

„Prosím?“ škubl sebou Lewis. „Tisíc liber? Asi

jsem se přeslechl, doktore.“

„Ne, sire, nikoliv! Nepřeslechl jste se. Tisíc liber!“

Lewis tiše hvízdl. Představil si, jak bude Julie

vyvádět, než dokáže tuto hrůzostrašnou zprávu

spolknout. Sotva jí to bude stačit, aby mohla vést

život, o jakém sní a jehož si teď dosytosti užívá. Otec

byl velmi bohatý muž, Julie určitě očekává

celoživotní zajištění.

Lewis se nervózně zavrtěl na židli. Vzpomněl si na

historku, kterou mu Julie vyprávěla. Dosud se velmi

zpěčoval uvěřit jí, ale v novém světle viděl všechno

jinak. Co když je to pravda, co když se otec Julii

skutečně dvořil, ona ho odmítla a on se jí pomstil!

Polilo ho horko, když si uvědomil, že Julie možná

nelhala.

„Otec nebyl ke své schovance příliš štědrý,“ řekl

opatrně Lewis. „Neudává nějaký důvod, proč se tak

rozhodl?“

Právník nasadil velmi formální výraz a suše se

usmál.

Lewis pochopil, že i kdyby otec svého právníka

seznámil se všemi podrobnostmi, doktor Churchward

rozhodně nebyl ochotný se s někým o tajemství

podělit.

„Admirál žádný důvod neuvedl, sire!“ bezvýrazně

odpověděl právník a zvedl sklenku portského.

Nenapil se. Pouze nepatrně smočil rty a sklenici

odložil.

Lewis ho podezříval, že jenom oddaluje čas, aby

našel vhodnou odpověď.

„Váš otec se domníval, že lady Chessfordová má

dostačující vlastní majetek,“ mávl bezděčně rukou,

„tedy dříve měla.“

Lewis pochopil.

Julie měla značný majetek. I Jack Chessford byl

velmi bohatý muž. Dokud bohatství společnými

silami rozmařile neprohýřili. Lewis dobře znal

všechny ty povídačky, které kolovaly kolem

Chessfordů, ale tehdy jim nepřikládal příliš mnoho

důležitosti, klepy nikdy nepovažoval za příliš

věrohodné. Po čase však zjistil, že nebyly daleko od

pravdy. Možná, že to věděl i otec.

„Už jsem se zmínil, že váš otec změnil závěť po

smrti Andrewa. Tehdy upravil i částku pro paní

Chessfordovou, v první verzi byla mnohem vyšší.“

„Opravdu?“ podivil se Lewis. „Není to zvláštní?“

Právník jen pokrčil rameny.

Lewis si povzdechl.

Každý čin se dá různě interpretovat, uvažoval.

Jediné, co je z tohoto chumlu podivných událostí

jasné, že otec z nějakého důvodu nesouhlasil s

určitým chováním Julie Chessfordové. Ale může to

být tisíc důvodů a tisíc různých Juliiných činů, s

kterými otec nemusel souhlasit. Docela dobře to

ovšem může být i ten jediný, který mu svěřila Julie.

Nemohl tomu uvěřit. Ale i kdyby si každý den od

rána do večera opakoval, že je to šílené, podezření se

nikdy nezbaví. Zvlášť když všechny okolnosti svědčí

spíš pro Juliina slova než proti nim. A otec je mrtvý

Už nikdy nemůže promluvit a obhájit se.

Lewis se probral ze zamyšlení, když právník

znovu zašustil papíry a vytáhl z hromádky spisů další

list.

„A teď se konečně dostáváme k meritu věci!“

zamumlal právník a upřel pátravý pohled na Lewise.

„Teď? Doufal jsem, že neobvyklé zvláštnosti jste

už vyčerpal!“ ulevil si Lewis.

„Vaše dědictví je vázáno dvěma podmínkami,

sire!“ pokračoval právník, jako by jeho poznámku

přeslechl. „Musíte se oženit do roka ode dne, kdy váš

otec zemřel!“ pohlédl do listu. „Admirál trval na tom,

aby v poslední vůli stála přesně tato slova: Žádné

protáhlé obličeje a hloupé stýskání po mé smrti.

Chlapec ať se usadí, ožení se a zplodí dědice…“

„Cože? To jsou slova mého otce?“ vyprskl Lewis

smíchy. „To mě uklidnilo!“ ušklíbl se. „Ještěže

nemusím taky do roka zplodit dědice!“

„Ne, sire!“ podotkl právník. „V poslední vůli se

výslovně mluví o manželství, zplození dědice už je

pouze logickým vyústěním manželského svazku.“

„Ó, děkuji ti, drahý otče!“ pozvedl Lewis sklenku

s portským. „Musel bych se sakra činit, abych mohl

tvé přání splnit. Díky bohu, že jsi byl tak

ohleduplný!“ smál se.

„Ještě je tu druhá podmínka, sire,“ zarazil ho

právník.

„Nic horšího už mě nemůže potkat!“ šklebil se

Lewis.

„Váš otec si nepřál, abyste se oženil s lady

Chessfordovou!“ opatrně řekl právník. „Vlastně

doslova uvedl: Nemůžu tomuto svazku nijak zabránit,

ale pokud se můj syn ožení s Julií Chessfordovou,

stane se právoplatnou dědičkou veškerého majetku

moje dcera Lavender Brabantová!“

Lewis oněměl.

Ticho bylo nepříjemné. Oba muži se napjatě

pozorovali a dráždili si už tak dost rozjitřené nervy.

Doktor Churchward stál bez hnutí a čekal, až

Lewis promluví.

Ten si dával na čas. Naplnil si sklenku a pomalu

upíjel portské. Zdá se, že otec dotáhl svou pomstu až

do konce, pomyslel si a v očích se mu zračila zlost i

děs zároveň.

„To je neuvěřitelné!“ řekl po chvíli tiše. „A velmi

urážlivé pro lady Chessfordovou. Kdybych si chtěl

Julii vzít…“

„Ano, přijdete o dědictví, sire! Přesně tak!“

Lewis si rozčileně prohrábl vlasy.

„Ale proč?“ vykřikl náhle.

„Je mi líto, sire. Ale váš otec na této podmínce

trval!“

„Musel k tomu přece mít nějaký důvod!“

„Nevím!“ pokrčil rameny právník. „Příčinu svého

rozhodnutí mi nesdělil.“

Lewis zvedl hlavu. Oči měl ještě plné rozhořčení a

zloby, ale jeho hlas už zněl klidně.

„Pak už k tomu nemám co dodat, doktore

Churchwarde. Zítra v deset hodin dopoledne

seznámíte s otcovou poslední vůlí ostatní.“

„Ano, sire. Jistě chápete, že jsem vás na jisté

výjimečné okolnosti chtěl upozornit předem.“

„Chápu!“ přikývl Lewis nepřítomně. „Děkuji vám,

že jste mě předem varoval. Mám aspoň chvíli času na

přemýšlení!“ vstal z křesla a podal právníkovi ruku.

„Připojíte se k ostatním, nebo si raději chcete po

dlouhé cestě odpočinout?“

„Zvolím ten odpočinek, sire. Měl jsem dnes velmi

dlouhý den.“

„Netušila jsem, že je tak krutý!“ úpěla Julie, drtila

v ruce kapesník a upírala zoufalé modré oči na

Caroline. „Proč to udělal? Čím jsem se provinila?

Starala jsem se o strýce jako vlastní dcera. A jak se mi

odvděčil! Nechal mě na mizině! Oddělil mě od

jediného muže, kterého jsem kdy milovala! Ach bože,

nikdy v životě se s tím nesmířím!“ lkala a z očí se jí

koulely velké slzy, které pustošily její dokonalé

nalíčení.

Caroline ji pozorovala se smíšenými pocity.

Uvědomila si, že poprvé v životě vidí opravdové

Juliiny slzy. Julie byla vždycky schopná rozplakat se

kdykoliv a pro cokoliv. Už ve škole si dokázala

omotat učitele kolem prstu, když potřebovala zahnat

nějakou pohromu. Pokaždé se její nevinné modré oči

zalily slzami, při nichž se i to nejtvrdší srdce

obměkčilo.

Ale teď jí z očí proudily opravdové slzy. Slzy

neštěstí, trápení, smutku, zoufalství. Byly jí odepřeny

dvě věci, po kterých nejvíc toužila. Peníze a Lewis.

Bohatství a postavení. Bezstarostný život po boku

krásného, bohatého a uznávaného muže. Otřáslo to s

ní.

„To je tak nespravedlivé!“ zaúpěla znovu Julie a

po tváři se jí skoulely další slzy. „Jak budu žít bez

peněz? Co si počnu?“ setřela si kapesníkem tvář, ale

vzápětí se z očí hrnuly další potoky. „Ale zakázat mi

život s Lewisem! To je ta nejpodlejší krutost, jaké se

mohl dopustit!“ začala usedavě vzlykat. „O

budoucnosti jsme sice spolu příliš nemluvili, ale

oběma nám bylo jasné, co bude dál. Jenom strýcova

smrt zabránila Lewisovi, aby mi dosud neučinil

oficiální nabídku. A teď?“ zoufale se rozplakala. „Tak

dlouho jsme čekali a teď se to nikdy nestane! Lewis si

mě nesmí vzít!“

„Třeba kapitán Brabant nebude respektovat otcovo

přání, když jsou jeho city tak silné!“ promluvila

potichu Caroline.

Jenom stěží dokázala tato slova vyslovit nahlas.

Musela se přemáhat, aby její hlas zněl klidně a

vyrovnaně, aby si Julie nevšimla jejího rozrušení. I

když

dnes

měla

jiné

starosti.

Připadalo

jí

pravděpodobné, že by se Lewis mohl dědictví vzdát,

pokud Julii opravdu miluje. Nepatřil k lidem, kteří si

nechají někým dirigovat život.

Ale nechtěla se tím zabývat. Pomyšlení na Lewise

po boku Julie Chessfordové příliš bolelo. Teď věděla,

že okamžik rozhodnutí už není příliš daleko, nechtěla

se stát svědkem spojení, o němž pochybovala.

„Kapitán Brabant má přece vlastní majetek…“

„Nikdy!“ vykřikla Julie. „Nikdy bych nemohla od

Lewise žádat takovou oběť. Rozhodovat se mezi

láskou a povinností!“ chytila se za srdce. „Nikdy!“

pronesla rozhodně. „Lewisův majetek se nedá vůbec

srovnat s bohatstvím, které mu spadlo do klína. Musel

by pracovat, aby se uživil!“ ohrnula pohrdlivě nos.

„To je přece hrozné!“

Caroline na ni vytřeštila oči.

Julii vůbec nejde o Lewise! pomyslela si. Jak jsem

mohla být tak naivní a jenom na okamžik uvěřit, že ho

skutečně miluje. Ano, miluje Lewise. Miluje ho,

pokud je s ním spojené Hewly, panství, majetek,

peníze a postavení. Bez této ozdoby je pro ni nula.

„Už jsem se rozhodla!“ řekla najednou Julie s

naprostým klidem. „Odjedu, musím si najít nový

způsob života!“

Caroline si uměla představit, co znamená nový

způsob života v Juliině pojetí.

„Půjdeš se mnou, viď, drahá Caro!“ chytila

Caroline za rukáv a pohlédla jí sladce do očí. „Bude

to skvělé, budeme si užívat!“

Caroline si neuměla představit nic, co by ji

přitahovalo méně. Julie srdceryvně naříká nad

pokaženou nadějí, ale rána ještě nestačila zaschnout, a

už spřádá plány na nová dobrodružství. Propadá

zoufalství nad výší zděděné částky, kterou si Caroline

nevydělá za celý svůj život, ale vzápětí ji přemlouvá,

aby odešla s ní.

Jak tomu mám rozumět? pomyslela si Caroline.

Má snad v zásobě další bohatou oběť, kterou podrobí

svému útoku? Nebo pevně doufá, že Lewis se k

majetku přece jen dostane?

„Musím pracovat, abych se uživila, Julie!“ odmítla

její nabídku. „Ty si teď určitě nebudeš moct

společnici dovolit!“

„Kdo mluví o společnici?“ chytila ji Julie za ruku.

„Jsme přece přítelkyně.“

Caroline spolkla jedovatou odpověď a vysmekla se

jí z ruky.

„Už jsem se rozhodla!“ pronesla Julie rázně. „Za

pár dní opustíme Hewly!“

Slzy zmizely, Julie odhodila promáčený kapesník

a vstala ze židle.

„Pošli za mnou Letty! Začneme balit. A udělej si

chvíli času, potřebuju, abys mi napsala nějaké

dopisy!“

Caroline šla dolů po schodech a uvažovala o

překotných událostech posledních dnů. Srdce se jí

svíralo úzkostí při pomyšlení, že za pár dní se navždy

rozloučí s Lewisem.

V hale zastihla Lavender, která se právě loučila s

panem Churchwardem.

„Caroline!“ zvolala radostně. „Dáš si se mnou čaj?

Potřebuju si s někým promluvit!“

Caroline se usmála, ale Lavender zahlédla stín,

který jí přelétl po tváři.

„Nepotřebuješ se taky někomu svěřit?“ pátravě na

ni pohlédla Lavender. „Vypadáš smutně.“

Nalila Caroline čaj a sedla si proti ní do křesla.

„Lewis si vyjel s kapitánem Slaterem. Chudák

Lewis, myslím, že si potřebuje trochu provětrat

hlavu!“ povzdychla si. „Abych řekla pravdu, mně se

ulevilo, ale nechápu, proč to otec udělal,“ pohlédla na

Caroline s otázkou v očích, jako by od ní očekávala

odpověď. „Mám v hlavě trochu zmatek. Vím, že otec

neměl Julii příliš rád, hlavně od té doby, co se tak

hanebně pověsila na Andrewa a s klidným srdcem

pustila Lewise k vodě. Nikdy jí to neodpustil. Ale že

by se zachoval tak krutě kvůli té dávné záležitosti…“

zavrtěla nevěřícně hlavou a odmlčela se.

Carolinu také překvapil striktní příkaz a přísné

omezení. Dokonce ji napadlo, že by Julie mohla být

admirálovou vlastní dcerou, tedy Lewisovou sestrou,

pak by byl sňatek samozřejmě vyloučený.

Usmála se tomu nápadu.

Už mě ty drby, které Julie kolem mě neustále

trousí, pomalu zahltily, napomenula se.

Pošetilý nápad vzápětí zapudila.

Nesmysl! řekla si. Jednak by svou vlastní dceru

tak neodbyl a pak podoba s vlastním otcem, jehož

portrét nosí v medailonku, je tak nápadná, že se nedá

popřít. Tajemné rodinné vztahy rozhodně nehrají

žádnou roli v admirálově závěti. Podivné je, že ani

Julie nenaznačila žádný důvod, který by admirála

mohl vést k tak krutému rozhodnutí.

„Lewis

mi

dnes

ráno

položil

několik

znepokojivých

otázek,“

zamyšleně

pronesla

Lavender. „Ptal se mě, jaký názor měl otec na Juliino

zasnoubení s Andrewem. Řekla jsem mu všechno, co

vím. Ale pak se mě zeptal, co se stalo té noci, kdy se

Julie vrátila na Hewly. Snažila jsem se, abych si na

všechno vzpomněla, nemám ráda tajemství, ale to

opravdu nevím!“ zasmála se a obličej se jí vyjasnil.

„Vím, že je to ode mě velice šeredné a sobecké,

Caroline, ale potěšilo mě, že se Julie nestane mou

švagrovou. Ani nevíš, jak moc mě to potěšilo!

Obrovský balvan mi spadl ze srdce. Připadám si tak

spokojená a blažená, jako když za černými mraky

náhle vyjde slunce. Řekni, Caroline, jsem hodně velká

potvora?“

Caroline se snažila potlačit úsměv.

„Poslyš, moje drahá Lavender, cožpak tě

nenapadlo, že by se tvůj bratr mohl vzdát dědictví a

vzít si Julii proti vůli svého otce?“

Lavender vykulila modré oči. Bylo znát, že ji

Caroline poněkud zaskočila svou úvahou.

„Ba ne!“ řekla po chvíli. „Lewis by se panství

nikdy nevzdal kvůli Julii.“

Caroline sevřela rty.

„Řekla bych, že tvůj bratr si cení lásky víc než

majetku!“ prohodila zamyšleně. „Zdědila bys panství,

stala by se z tebe bohatá dívka.“

„Netoužím po žádném panství!“ ohradila se

Lavender.

Upřela své modré oči na Caroline, už byla zase

klidná, a rozvážně dodala: „Ne, Lewis o Julii tolik

nestojí, aby něco takového udělal. Teď mám dokonce

pocit, že ho Julie vůbec nezajímá, že se ohlíží po

úplně jiné nevěstě.“

Caroline zrudla.

Mohlo mě napadnout, že Lewis se může zakoukat

do nějaké dívky v okolí, uvažovala v duchu.

„Máš pravdu, tvůj bratr má spoustu času. Ledacos

se může změnit, než se rok s rokem sejde. Tolik

svobodných dívek v sousedství…“

„Caroline!“

okřikla

ji

laškovně

Lavender.

„Myslím, že se Lewis neohlíží do dalekého okolí.

Vím, že se mu líbíš ty!“

Caroline oněměla úžasem.

„Nevím, o čem mluvíš, Lavender!“ stěží ze sebe

vysoukala. „Tvůj bratr a já, jak jsi na to proboha

přišla! Copak bychom se k sobě hodili?“ mumlala

rozpačitě. „Za pár dní odejdu z Hewly a tvůj bratr si

na mě ani nevzpomene.“

„Proč bys měla odcházet?“ naklonila se k ní

Lavender. „Přála bych si, abys tady zůstala!“ podívala

se na ni úplně stejně jako nedávno Lewis. „Vlastně

nutně potřebuju společnici!“ rozzářila se. „Proč bych

měla hledat někde v okolí, když mám jednu naprosto

perfektní přímo po ruce!“ vybuchla rozjařeně.

„Nezlob se, Lavender!“ srazila její nadšení Caroline. „Už jsem požádala o nové místo…“

„Kvůli Julii?“ přerušila ji Lavender. „Nemusíš se

na Julii vůbec ohlížet, když zůstaneš se mnou!“

„Není to jenom Julie!“ posmutněla Caroline.

„Mám i jiné důvody, nemůžu tady zůstat!“

Lavender jí hodnou chvíli pozorně zpytovala tvář.

„Je to Lewis, přiznej se!“ pronesla nakonec s

uspokojením. „Mám pravdu, že mám pravdu!“

dorážela na Caroline, ale nečekala na odpověď, stačil

jí pohled do jejích očí. „Já jsem to věděla, věděla jsem

to! Záleží ti na něm, viď?“

Caroline si schovala hořící tváře do dlaní.

„Lavender, prosím…“

Slzy měla na krajíčku, ještě jedno slovo, a určitě

by se rozplakala. Nechtěla před Lavender odhalovat

své city, nechtěla, aby se dozvěděla, jak hloupě a

nesmyslně se zamilovala. Bránila se tomu, bůh je

svědek, bránila se ze všech sil, ale marně. Jedině útěk

ji může zachránit, pokud je vůbec ještě co

zachraňovat. Její rozbité nitro se bude hojit léta.

Nikdy se nezahojí, přemítala sklesle Caroline.

Lewis mi nikdy nevymizí z paměti. Ale musím se o to

aspoň pokusit, dodávala si odvahy.

Lavender ji neklidně pozorovala.

„Promiň, Caroline!“ omlouvala se. „Nebudu tě

násilím nutit, abys tady zůstala. Nechci tě vyslýchat

ani tě uvádět do rozpaků. Jenom…“ zaváhala,

„…jenom prosím tě neodcházej s Julií. Zůstaň tady

tak dlouho, dokud si nenajdeš místo, dokud si

nezařídíš všechno, co potřebuješ. Slibuju ti…“

Rozdrnčel se zvonek.

„To bude Julie!“ vzpomněla si Caroline. „Mám jí

napsat nějaké dopisy.“

„Nemůže si dopisy napsat sama? Je snad

negramotná?“ vyskočila Lavender z křesla.

Málem převrhla stolek, jak prudce vstala, konvice

s čajem se svezla na samý kraj, jen tak tak ji Caroline

zachytila, aby nespadla na zem.

„Copak je ta ženská tak neschopná?“ hromoval

Lavender. „Dochází mi trpělivost, když vidím, jako jí

děláš služku za tu almužnu, co ti dává!“

Caroline ji udiveně pozorovala. Ještě nikdy

neviděla Lavender tak rozčilenou. Vlastně ji

překvapilo, kde se v ní ta zlost bere, vždycky měla

dojem, že je to klidná, mírná, až zakřiknutá bytost.

„Jdu za chůvou Priorovou, ta si vždycky ví se vším

rady, trochu si s ní popovídám.“

Caroline k ní vylekaně vzhlédla.

„Nemusíš se bát, Caroline. O tvém tajemství ani

neceknu!“ usmála se.

Jak ráda bych zůstala na Hewly, povzdychla si

Caroline, když Lavender zmizela za dveřmi. Ale

nemů žu. Nechci se tady dočkat dne, kdy si Lewis

přived na panství novou paní. Ať už to bude kdokoliv.

Znovu zaburácel zvonek.

Caroline se pomalu zvedla.

Musím opustit Hewly! ujišťovala se. Musím pryč!

Pryč od Julie, pryč od Lavender, hodně daleko od

Lewise. Od všeho, co by mi mohlo přivolat sebemenší

vzpomínky. Je to vhodné, rozumné a jediné řešení. A

velice skeptické, žádná růžová budoucnost mě

nečeká, pomyslela si sklesle.

Zbytek odpoledne strávila Caroline nad dopisy.

Bylo jich tolik, až měla dojem, že se Julie rozhodla

oslovit celou Anglii od severu k jihu a od západu k

východu. Všechny začínaly stejně: Můj drahý,

rozhodla jsem se, že by mi prospěla změna vzduchu,

za pár dní budu projíždět nedaleko vašeho panství, co

kdybych… a tak dále a tak dále.

Julie zahájila velký lov a Caroline nepochybovala

o tom, že úspěšný. Lewis už pro ni byl jen

rozplývajícím se dýmem nad vyhaslým ohništěm.

Vyčpělá minulost. Aspoň si to myslela.

Chudák Lewis, uvažovala, když scházela do

knihovny. Jistě nemá dosud ani tušení, že bez Hewly

nemá u Julie šanci, možná se trápí úplně zbytečně.

Do večeře zbývala ještě spousta času, ale všude v

přízemí už byl roztopený krb a rozsvícené svíce.

Krátký lednový den už pohasl, za okny byla tma a

mráz kreslil po sklech ledové květy.

Caroline si vybrala novou knihu, ale neotevřela ji.

Sedla si ke krbu a zadumaně pozorovala mihotavou

hru plamenů. Slyšela, jak se Lewis s Richardem

vrátili z projížďky. Jednu chvíli ani nedýchala, když

se jejich kroky těsně přiblížily ke dveřím knihovny.

Oddychla si, když zamířily jinam. Od posledního

sporu s Lewisem ještě nemluvila. Neměla ani

možnost omluvit se mu.

Kdoví jestli by Lewis ode mě nějakou omluvu

přijal a jestli vůbec o ni stojí, pomyslela si hořce. Při

těch starostech, které se teď na něho valí, nejspíš už

dávno vypustil z hlavy hloupou hádku s Juliinou

společnicí. Proč by pro něho měla být nějak zvlášť

významná a důležitá. Co mu na mně záleží? zachvěla

se Caroline.

Hlasy se ztratily kdesi v domě.

Caroline bezmyšlenkovitě otevřela knihu a očima

přeběhla první řádky. Ne, dnes neměla náladu na

milostnou poezii, zastrčila drobnou knížku do kapsy

až na příště a vrátila se znovu k zaplněným policím.

Oko jí spočinulo na úspěšném titulu Clarissa. Ale

souboj nenaplněné lásky a vypočítavého rozumu se jí

odehrával téměř před očima, netoužila jitřit si

poraněné city ještě četbou. Potřebovala rozptýlení.

Náhle si všimla, že v rohu jedné police jsou založeny

staré plány a mapy panství. Vzpomněla si, jak jí

Lewis

vyprávěl

o

dochovaných

historických

dokumentech.

Bez rozmýšlení po nich sáhla.

Povytáhla jednu mapu, ale asi v polovině se mapa

zadrhla. Rozhrnula knihy a opatrně vysouvala mapu

ven, aby ji nepoškodila. Když se jí to konečně

podařilo, zjistila, že vyňala celý svazek složitě

poskládaný do sebe. Zřejmě někdo mapy porovnával,

položil je na sebe a pak je složil všechny najednou do

jednoho balíčku. Chtěla mapy rozložit, ale když je

otevřela, vypadl jakýsi papír, nepořádně poskládaný,

postříkaný inkoustem.

Caroline se rozbušilo srdce, vybavilo se jí zmatené

vyprávění staré chůvy.

Admirál psal nějaký dopis tu noc, kdy dostal silný

záchvat, vzpomínala Caroline. Chůva dopis viděla,

nezmínila se za jakých okolností, pak se dopis někam

ztratil, nevěděla kam a jak. Pokaňkaný dopis zřejmě

zprvu nepovažovala za důležitý, ale později se k němu

začala vracet. Pravděpodobně nějak důležitý je.

Souvisí snad s Julií? S Lewisem? S admirálovou

nemocí? Možná že je to právě tenhle dopis, napadlo

ji. Ale co dělá mezi mapami, to je záhada.

Pomalu otáčela složený papír v ruce, napětím ani

nedýchala. Sebrala veškerou odvahu a papír rozložila.

Byl to dopis. Byl adresovaný Lewisovi.

Můj drahý Lewisi, stálo v úvodu. Píši ti ve velkém

spěchu, možná už nikdy nebudu mít příležitost ti to

povědět…

Caroline polekaně dopis opět složila a zastrčila ho

do kapsy, uklidila mapy a uvažovala, co má dělat.

Zdá se, že dopis je opravdu důležitý, letělo jí

hlavou. Je určený Lewisovi. Nakonec se rozhodla.

Patří mu, ať je důležitý nebo není! Nemám jinou

možnost.

Ještě před chvílí si slibovala, že se bude Lewisovi

vyhýbat až do konce svého pobytu na Hewly, teď

však bylo její povinností ho vyhledat.

Udělala pár nerozhodných kroků, pak se vrátila

zpátky ke krbu.

Nebylo by příliš moudré znovu ho znenadání

přepadnout jako vichřice, uvědomila si, když si

vzpomněla na jejich poslední setkání.

Chvíli nervózně postávala u krbu, cítila, jak jí

odvaha pomalu uniká, jak jí napětím hoří tváře a celá

se třese.

Nemůžu se vyhnout setkání, povzbuzovala své

vlastní sebevědomí, které se postupně vytrácelo jako

bublina na vodě.

Zvedla ruku a zazvonila.

Když vstoupil sluha, požádala ho, aby ji ohlásil u

pana Brabanta.

Sluha byl v mžiku zpátky.

„Pán se s vámi rád setká v pracovně, slečno

Whistonová!“ hluboce se uklonil a zdvořile jí podržel

dveře, když vycházela.

Caroline měla pocit, že Lewisova pracovna je na

konci světa. Že ji tam vlastní nohy nikdy nedonesou.

Že jí srdce vyskočí z těla.

Jenom mu předám dopis. Poslední dopis od otce.

Splním svou povinnost. Nic víc, uklidňovala se. Nic

na tom není. Předám mu dopis a zmizím.

„Přála jste si se mnou mluvit, madam?“ řekl

Lewis, když vstoupila do pracovny, a vyšel jí vstříc.

Caroline se podlomila kolena, sotva uslyšela jeho

hlas. Nesměle k němu zvedla hlavu a setkala se s

bezvýraznou tváří a ledovým pohledem.

Tak to má být, uklidňovala se.

„Ano, sire… já… chtěla jsem…“ koktala

přihlouple.

Proklínala se, že se nedokáže vyjádřit, že ji rozum

opouští, kdykoliv se ocitne v jeho blízkosti, že ztrácí

řeč a nohy i ruce jí vypovídají poslušnost. Proklínala

se, že vešla do této místnosti, že mu dobrovolně

vstoupila do cesty, proklínala se za ten hloupý nápad

předat mu dopis osobně. Mohla ho klidně poslat po

Lavender nebo po chůvě Priorové. Ani jedna z nich

by mu jistě dopis neupřela. Ale bohužel si na to

vzpomněla až teď.

Cítila, jak rudne.

A proklínala se za to, že se červená a stojí tu jako

hloupá školačka, která neví, co počít s rukama a jak

ze sebe vysoukat kloudnou větu.

Vykročila k němu a beze slova mu vložila dopis

do ruky.

Lewis se na ni udiveně podíval.

Zmohla se na pár nesouvislých slov.

„Tohle… našla jsem to… před chvilkou… myslela

jsem, že bych vám to měla neprodleně odevzdat. A

teď mě omluvte…“ začala couvat.

„Prosím! Sedněte si!“ pokynul jí automaticky

Lewis.

Uvažovala, zda ji vyzval proto, že ji nevnímal,

nebo proto, že její slova prostě ignoruje.

Sklonil se nad dopisem, ani se na ni nepodíval.

Sedla si na kraj židle a nervózně čekala.

„Dopis je psaný otcovou rukou,“ promluvil

znenadání Lewis.

Škubla sebou, lekla se jeho ostrého tónu.

„Říkáte, že jste dopis teď právě našla, slečno

Whistonová?“ zkoumal ji nedůvěřivým pohledem.

„Byl schovaný v mapách,“ rozpačitě odpověděla

Caroline a celá se schoulila pod jeho pohledem, který

ji snad podezíral z něčeho nekalého. „Nevěděla jsem,

jestli to není pro vás důležité, sire, dopis oslovuje

vás…“

„Četla jste to?“ vyjel na ni ostře.

Caroline zrudla.

„Jen abych zjistila, komu dopis patří, sire!“

Lewisovi zacukalo v koutcích, když vyřkla stejná

slova, kterými se nedávno před Caroline obhajoval.

Přejel znovu očima řádky psané otcovou rukou.

„Takže vy nemáte ponětí, co stojí v tom dopise?“

útočil na ni Lewis.

„Ani v nejmenším, sire!“ řekla pevně a dívala se

mu do očí. „Nevím, jestli je ten dopis pro vás

důležitý, ale vzpomněla jsem si, že tu noc, kdy váš

otec zemřel, chůva Priorová mluvila o dopisu, který

váš otec psal, když dostal ten silný záchvat… když ho

navštívila Julie. Tak mě napadlo…“

„Že by to mohl být on?“ přerušil ji Lewis a

potměšile na ni pohlédl. „To říkala chůva Priorová? Já

jsem to neslyšel. Ale zřejmě je toho hodně, co jsem

ještě neslyšel!“

Caroline se zamračila, usilovně přemýšlela, co

jeho slova znamenají.

„Mluvím příliš nesrozumitelně?“ zeptal se Lewis,

když zahlédl její pohled. „Vám se to nezdá podivné?

V domě koluje spousta dopisů, ztrácejí se a zase

vyplouvají, jako by s nimi manipulovaly neviditelné

osoby, které se u nás tajně procházejí!“ usmál se

Lewis. „Nějaké záhadné dámy v šedém nám tu

bezhlavě rozstrkávají a schovávají poštu a my nevíme

proč. Našla jste vaše ztracené dopisy?“

„Nenašla, sire. Hledala jsem je všude, opravdu!“

zarděla se.

„Asi bych se měla…“ postavila se, neboť měla

pocit, že tak získá víc odvahy.

Lewis zvedl ruku, aby ji zadržel.

„Pokud chcete mluvit o našem nedorozumění,

nedělejte to, prosím.“

„Ale…“ vykoktala Caroline.

Vyplašeně sledovala, jak se k ní Lewis blíží.

Pohrávala si s myšlenkou, že si raději zase sedne, ale

vzápětí tuto možnost zamítla; usoudila, že by to bylo

ještě horší.

„Dovolte mi, sire… chtěla jsem se omluvit…“

Lewis šel rovnou k ní.

Caroline k němu vzhlédla. Modré oči se usmívaly

a četla v nich… co v nich vlastně četla? Zaskočilo ji

to, vylekalo, úplně zapomněla, co chtěla říct.

Najednou měl ruce kolem jejích boků, ona se mu

opírala o hruď a jeho rty ji hladily na čele a spáncích.

„Vaši omluvu přijímám, madam. Oba jsme se

mýlili!“ zašeptal jí něžně do ucha.

Caroline cítila, jak ji vlastní tělo opouští, jak se mu

poddává, jak touží zůstat v jeho náruči.

Spěšně se odtáhla.

Lewis se usmál.

„V budoucnu nám to snad půjde líp!“ prohodil

tajemně a upřel na ni jiskřivý modrý pohled.

„Na to už nebude čas!“ zamumlala zmateně

Caroline a couvala ke dveřím. „Za pár dní odjíždím s

lady Chessfordovou do Londýna!“

Píchlo ji u srdce, když si uvědomila, že za pár dní

se může Juliino postavení změnit. Lewis se může

vzdát dědictví, Julie může najít skulinku v závěti,

Lavender může dědictví odmítnout, Lewis může

získat majetek zpátky, co všechno se může za pár dní

stát. Julie klidně může zaujmout místo nové paní na

Hewly.

Lewis ji dlouho pozoroval, než znovu promluvil.

„Vím, že chcete opustit Hewly, Lavender mi už o

tom pověděla. Nemůžu vás nutit, abyste zůstala. Ale

pokud si to rozmyslíte, na Hewly jste vždy vítaná jako

vzácný host!“

„Jste velmi laskavý, sire!“ poděkovala Caroline.

„Ale nemůžu vaši nabídku přijmout.“

„Ani kdybych vás snažně poprosil, slečno

Whistonová?“ vzal jí ruku do dlaně a pohlédl na ni

tak, že se s ní zatočil svět. „Zůstaňte na Hewly.“

„Už jsem se rozhodla, sire!“ sotva špitla a snažila

se vyprostit ruku z jeho dlaně.

„Pokud je hlavní příčinou vašeho odchodu

Julie…“ začal Lewis.

„Promiňte!“ zarazila ho v půli věty, už to dál

nemohla snést. „Přeju vám, abyste byli spolu šťastní!

Dobrou noc, sire!“

Vyběhla ze dveří jako splašená.

Musela pryč, aby ji slzy neprozradily.

Večer začalo sněžit. Sníh se nepřetržitě sypal z

černé oblohy, husté chuchvalce vloček zanedlouho

obílily krajinu a vytvořily souvislý příkrov na

zahradách a polích.

Byla to podivná noc. Světlo jako za bílého dne,

nikde ani stopy, nikde žádný pohyb, jenom tichý zvuk

dopadajících vloček a občas zakvílení větru, který bílé

chumáče roztočil nad zemí.

Caroline stála u okna a pozorovala zasněženou

krajinu. Za pár hodin napadlo tolik sněhu, že by jí

sahal nejmíň po kolena. Za oknem už narostla vrstva

téměř do půli skla, kdyby ho teď otevřela, měla by

závěje i v pokoji.

Od večera ji sužoval podivný neklid. Snad to bylo

tím, že se definitivně rozhodla k odchodu, snad tím,

že ji setkání s Lewisem tak rozrušilo. Občas jí prolétl

hlavou i spletitý osud tajemného dopisu, který se tak

znenadání vynořil.

Hodiny odbily jednu.

Měla bych se pokusit usnout, přemítala Caroline.

Odstoupila od okna, ale bílé světlo jí otvíralo oči,

spát se jí vůbec nechtělo.

Lehla si do postele, založila ruce pod hlavu a

pozorovala bílé chumáče, které se lepily na sklo a

pomalu klouzaly dolů až na římsu, kde si ochotně

přisedly k bílé záplavě.

Slyšela, jak zavrzal schod.

Posadila se na posteli.

Kdo se v tuto noční hodinu plíží po chodbě?

uvažovala.

Schody znovu zavrzaly.

Snad Lavender? napadlo ji. Převracejí se jí v hlavě

události posledních dnů a nemůže spát jako já.

Vyklouzla z postele, potichu otevřela dveře a

vyhlédla do temné chodby. Ve světle protějšího okna

zahlédla tmavou postavu, jak opatrně schází ze

schodů. To nebyla Lavender.

Caroline si vzpomněla na historku o dámě v

šedém.

Zas nějaký přízrak? zatajila dech a přimhouřila

oči, aby si zvykly na tmu.

Schody teď pořádně zaskřípaly.

Co je to proboha za přízrak, pod kterým schody

tak hlasitě vržou? vysmívala se Caroline vlastnímu

strachu. To není žádný přízrak! uklidňovala se. Je to

postava z masa a kostí! Tomu, kdo se v tuhle noční

hodinu tak opatrně plíží ze schodů, hodně záleží na

tom, aby ho nikdo nespatřil.

Možná je to ten, kdo mi ukradl dopisy.

Opatrně zavřela dveře a zvědavě následovala

temný přízrak. Zastavila se, když uslyšela, jak někdo

ťapká po kamenné podlaze v hale. Po nohou jí přejel

průvan, jak se náhle otevřely dveře. Zahlédla tanec

mihotavých světel. Pak všechno ztichlo a dům se

znovu ponořil do tmy.

Caroline stála bez hnutí na posledním schodu a

váhala, má-li se odvážit otevřít dveře, za nimiž

přízrak zmizel, a střetnout se tváří v tvář osobě, která

tam tak tajně slídí, nebo má-li čekat, až se přízrak

znovu vynoří.

Náhle se jí zastavil dech.

Dveře pracovny se pomalu otevřely a vyplížila se z

nich další tmavá postava.

Caroline vyděšeně couvla do pootevřených dveří

knihovny.

Zdá se, že dnešní noci je dům plný přízraků,

kmitlo jí hlavou.

Závěsy nebyly stažené, bílé světlo zasněžené

zahrady vysílalo na stěny bledou zář.

Caroline opatrně došla až k oknu a ukryla se do

závěsu. Najednou jí připadlo divné, že se tak tajně

plíží po domě, nemá skoro nic na sobě a vyděšeně zírá

do tmy, kde se vynořuje jeden přízrak za druhým.

Přece nemám tajemná vidění! okřikovala se.

Už už chtěla opustit svou tajnou skrýš a zapálit

svíčku, aby se vzpamatovala z fantastických představ,

když zaslechla kroky a vzápětí cvaknutí. Dveře

zaklaply a někdo byl uvnitř. Věděla, že někdo teď v

knihovně je. Nedaleko od ní.

Ztuhla. Stála jako kamenná socha za závěsem, ani

nedutala, ale byla si jistá, že ať je tou osobou

kdokoliv, musí slyšet, jak se třese a jak splašeně

dýchá.

Přece se nebudu bát v knihovně, přemílalo se jí v

hlavě. Nenechám se děsit přízraky v obydleném domě

plném lidí. Všichni by se mi vysmáli, kdybych jim

vyprávěla

takovou

bláznivou

historku.

Žádné

nebezpečí mi tady nehrozí!

Sebrala zbytek odvahy, který se scvrknul někde

hluboko v jejím podvědomí, odhrnula závěs a

vystoupila ven.

Mužské paže ji sevřely tak pevně, že bolestí

vykřikla. Zvedla hlavu a setkala se s hrozivým

pohledem Lewise Brabanta.

DESÁTÁ KAPITOLA

„Co tu sakra…“ zahromoval Lewis, ale hned se

překvapeně zarazil. „To jste vy, Caroline?“ prohrábl

si vlasy, jako by tím pohybem chtěl ztlumit zlost. „Co

tu kčertu děláte?“ řekl o poznání mírnějším tónem.

„Co vy tu děláte?“ vyhrkla Caroline. „Vyděsil jste

mě k smrti!“

Ve tmě se zavlnila silueta další postavy.

Caroline vyjekla.

„Tiše! To je Richard!“ položil jí Lewis dlaň na

ústa.

Kapitán Slater se vynořil ze tmy, přistoupil k oknu,

aby ho Caroline viděla, a hluboce se uklonil.

„Váš služebník, madam!“ ušklíbl se a hbitě se

narovnal.

Caroline se musela držet, aby se nezačala smát.

Přišlo jí komické, jak tu uprostřed noci šaškují všichni

pohromadě, tajemně si šuškají a vyčkávají, jako by se

připravovali na mohutný útok proti bezpočetné přesile

nepřátel.

„Před chvílí jsem vás zahlédla v křídle pro

služebnictvo!“ podivila se Caroline. „Jak je možné, že

jste najednou tady?“

„To jsme nebyli my,“ řekl potichu Lewis.

„A kdo tedy?“ vykulila oči Caroline.

Richard mu položil ruku na rameno.

„Teď není čas na vysvětlování, Lewisi! Už jdou!“

„Bože kdo?“ špitla Caroline.

Kroky se neodvratně blížily. Caroline zůstala stát

na místě jako přibitá. Lewis po ní chňapl a stáhl ji za

závěs, Richard uskočil vedle. Stihli to jen tak tak.

Dveře se pomalu otevřely a do knihovny se vnořila

hořící svíce, hlava zůstala v jejím světle neviditelná.

„Pospěš si, ty hloupá huso!“ zasyčel ženský hlas.

Julie? překvapeně zavrtěla hlavou Caroline, ten

jedovatý tón si nemohla splést.

„Máme málo času! Minule jsme došly až k

Shakespearovi. Zbývá nám nejmíň tři sta svazků.

Nechápu, že si nepamatuješ, kam jsi to dala!“ vztekle

drmolila Julie.

Caroline zaslechla, jak druhá osoba něco

nesrozumitelně mumlá. Když zorientovala zrak,

poznala Letty.

„Sakra, přestaň kňučet! Kdybys neměla místo

mozku piliny, nemusely jsme se dostat do takové

situace!“ okřikla ji Julie.

Lewis vystoupil tiše ze závěsu jako duch.

„Dobrý večer, Julie!“ zdvořile pozdravil a rozsvítil

svícen. „Možná, že bych ti mohl pomoct, kdybys mi

pověděla, co hledáš!“

Julie otevřela pusu dokořán. Letty začala kvílet

jako smyslů zbavená. Julie se k ní prudce otočila a

bez rozmýšlení jí vrazila pořádnou facku.

„Buď zticha! Chceš probudit celý dům?“

„Trochu pozdě na vaše ohledy, lady!“ prohodil

lakonicky Lewis.

Caroline vystrčila hlavu ze závěsu a ohromeně

sledovala neuvěřitelné divadlo. Julie byla geniální

herečka. Když spatřila Caroline, vypadla však trochu

z role. Chvíli lapala po dechu, pak zapomněla na

ohledy, vztyčila ruku proti závěsu a téměř nepříčetně

vykřikla: „Co ta tady chce?“ rozmáchla se a píchla

prstem vztekle do vzduchu.

V mžiku se však vzpamatovala. Byla to skvělá

herečka. Líbezně se usmála a melodramaticky se

zeptala: „Nepřerušila jsem vám snad nějaké

romantické dostaveníčko?“

„Jen jsem chtěla vědět, co tady děláš, Julie!“ řekla

klidně Caroline, jako by ani nepostřehla její jízlivý

tón.

„Taková zvědavost není zdravá, milá Caroline!“

odsekla Julie.

Posadila se pohodlně do křesla, pečlivě si urovnala

šaty a rozzářila tvář. Světlo svící jí prozlatilo kadeře a

vdechlo do tváří jemný samet. Vypadala tak

bezelstně, tak hodnověrně, tak vznešeně.

Je možné, že si tropí blázny z nás všech?

pomyslela si Caroline a musela se několikrát

nadechnout, aby se jí z Julie neudělalo špatně.

Julie

se

pobaveně

usmívala,

přejela

blahosklonným pohledem z Lewise na Richarda a

zase zpátky.

„Není počet osob poněkud podivný na milostné

dostaveníčko?“ pronesla shovívavě a znovu pohlédla

na oba muže.

Lewis se zamračil.

„Proč ten protáhlý obličej, můj drahý? Po takovém

rušném dni nemůžu prostě spát, přišla jsem si jenom

vybrat knihu…“

„Dovol, abych to upřesnil. Zřejmě jsi hledala staré

mapy panství. Máš pravdu, dokážou zkrátit dlouhou

noc!“ klidně prohodil Lewis. „Možná že do nich tvoje

služka, která tady teď tak dojemně fňuká, schovala tu

drahocennost, kterou hledáte. Máš smůlu, že má

trochu chabou paměť!“

Julie sebou trhla, ale neřekla ani slovo.

Letty začala znovu vzlykat.

„Nic špatného jsem neudělala, sire. Jen jsem si

myslela… paní si myslela… pohádali se, a kdyby

změnil poslední vůli…“

„Buď zticha, ty huso!“ rozkřikla se na ni Julie.

Hned však naladila tvář do laskavého úsměvu a

obrátila se k Lewisovi.

„Ta holka neví, o čem mluví, nic nechápe. Dovol

mi, abych ti to vysvětlila, můj drahý Lewisi. Můžeme

zůstat chvíli o samotě? Doufám, že si nepřeješ, abych

mluvila tady přede všemi!“ opovržlivě přehlédla

pokoj a její pohrdavý pohled zůstal viset na Caroline.

„Opravdu nevím, k čemu je tady to publikum! Pošli je

pryč a dáme všechno do pořádku!“

Caroline přistrčila židli k Letty, posadila ji a

podala jí ubrousek, aby si utřela slzy.

„Nic špatného jsem neudělala, paní,“ vzlykala.

„Jen jsem si nemohla vzpomenout, kam jsem ten

dopis dala…“

„Uklidni se, Letty!“ utěšovala ji Caroline. „Dopis

se našel a…“

„Dopis se našel?“ nastražila pozornost Julie a

upřela pohled na Caroline. „Tys ho našla, ty

intrikánko! Když si pomyslím, že jsem ti věřila! Od

začátku jsi plánovala, jak mě poškodit! Jak zničit mou

dobrou pověst! Moc dobře vím proč!“ probodla

Caroline nenávistným pohledem a obrátila se k

Lewisovi. „Nevím, co ti všechno napovídala, Lewisi!

Věř mi, sledovala jenom své osobní zájmy. Vlísala se

do rodiny, spřátelila se se slečnou Brabantovou…“

„To stačí, Julie!“ řekl Lewis klidně, ale v jeho

hlase zaznělo výstražné varování.

Caroline k němu vyplašeně vzhlédla, Julie zmlkla

a zrudla až po kořínky vlasů.

Lewis stál jako socha, oči výhružně přimhouřené,

sevřené rty, v tváři se mu nepohnul ani sval.

„Můžeme začít, Julie, když o vysvětlení tolik

stojíš!“ pronesl chladně. „Lhala jsi mi přímo do očí. A

ne jednou!“ odmlčel se, pohlédl na ni a čekal, že se

ozve.

Julie mlčela.

„Řekla jsi mi, žes přijela na Hewly, aby ses mohla

starat o mého nemocného otce. Ale když ses na

panství vrátila, můj otec byl zdravý jako buk. Ještě

několik hodin po tvém příjezdu! To byla první lež!“

„No a co?“ těkala Julie nervózně očima z jednoho

na druhého. „Když onemocněl, zůstala jsem na

Hewly, abych se o něho postarala. Milovala jsem ho

jako svého otce!“

„To tvrdíš ty!“ pronesl Lewis zlověstně.

Caroline se lekla jeho výrazu. I Letty zvedla

poděšeně hlavu a ohromeně zůstala na Lewise koukat.

Richard zachoval kamennou tvář. Julie vystrašeně

zamrkala a zrudla.

„Nevím,

proč

vůbec

poslouchám

takové

nesmysly!“ naježila se, aby zakryla nejistotu a strach.

„Záleží na tom, v kolik hodin strýc onemocněl? Není

to důležité, zapomněla jsem to, nepamatuju se, kdy

přesně onemocněl…“

„Samozřejmě! Protože bys musela přiznat, proč

tak náhle dostal záchvat!“ podíval se na ni přísně.

„Ale k tomu se ještě dostaneme. Byl bych rád, kdybys

mi mohla upřesnit, jak tě můj otec donutil k sňatku!“

Donutil? podivila se Caroline v duchu. O žádném

nátlaku se Julie nikdy nezmínila. Spíš to bylo naopak.

Ona útočila na Andrewa Brabanta a vzápětí na Jacka

Chessforda. Julie je chytře polapila do svých sítí, oba.

„Nic takového se nestalo!“ pokračoval Lewis.

„Chtěla ses provdat za mého bratra a udělala bys to,

kdyby nezemřel. I proti vůli mých rodičů, matky i

otce. To byla druhá lež!“

Lewis se na ni díval a z jeho očí čišelo pohrdání,

zlost i smutek.

„Pamatuješ si, jak jsi mi vyprávěla tu dojemnou

historku o utrpení, které jsi prožila v područí mého

otce, když tě začal svádět a nabídl ti manželství, aby

se majetek uchoval v rodině? Jak ses naprosto zoufalá

uchýlila do náruče Jacka Chessforda, abys unikla

zuřivému nátlaku mého otce? Chudinko Julie!“

pronesl s útrpným výrazem ve tváři.

Caroline nevěřila svým uším.

„Dopis našla slečna Whistonová, a protože byl

určen mně, předala mi ho. Mezi slušnými lidmi se to

tak obvykle dělá!“ pronesl ironicky. „Už si nemusíš

dělat starosti, dopis je na svém místě, neztratil se, jak

by sis možná přála!“

„To

jsem

ráda,“

pokrčila

Julie

rameny.

„Vzpomněla jsem si, že strýc psal dopis, když jsem ho

v noci navštívila, napadlo mě, jestli není důležitý!“

ošívala se.

„Dokonce velmi důležitý!“ usmál se Lewis. „I

když v něm není to, co jsi předpokládala.“

Lewis došel ke krbu, prohrábl oheň a na chvíli se

odmlčel. Snad dával Julii čas, aby se jí všechno

rozleželo v hlavě, nebo si možná přál, aby zakusila

trochu nejistoty a strachu za činy, které spáchala.

„Uleví se ti, když ti prozradím, že v něm není ani

jediné slovo, které by mohlo ovlivnit znění poslední

vůle?“

Julie se zavrtěla na židli. Lewisovým slovům

zřejmě rozuměla až příliš dobře.

Caroline nechápala nic. Střídavě sledovala Julii a

Lewise, věděla, že se mezi nimi odehrává hluboký

spor, tušila, že Julie Lewisovi nějak ublížila, ale

tajemná hra očí a slov byla pro ni nerozluštitelná.

Instinkt jí však napovídal, že Julie měla dost silný

motiv k tomu, aby se pokusila najít ztracený dopis.

Dobře, Julie si myslela, že admirál píše dodatek k

závěti, ale proč si to myslela? To zřejmě ví jenom

Julie. A možná i Lewis.

„Je tedy všechno v pořádku, v poslední vůli se nic

nezměnilo,

můžeme

tohle

hloupé

představení

ukončit!“ zasmála se Julie. „Vlastně se nic tak

hrozného nepřihodilo. Nestává se to snad? Prostě

jsme se tak trochu pohádali…“

„Opravdu?“ prohodil Lewis. „Zase lžeš!“ uhodil

na ni.

Julie zbrunátněla, vztek s ní přímo cloumal.

„Co si to dovoluješ, Lewisi? Jak se opovažuješ mě

takhle osočovat!“

Caroline s úžasem pozorovala Lewise. Jeho hlas

zněl obdivuhodně klidně a netečně, ale v očích mu

zlostně blýskalo, byly temné a zlověstné jako

rozbouřené moře. Šel z nich strach.

„Ta tvoje působivá historka o zneužité schovance

mě skoro rozplakala. Zděsilo mě, jak může tak

důvěryhodný a vážený muž snadno podlehnout

vášním! Bylo mi z toho špatně, nemohl jsem otcovo

provinění přenést přes srdce. Bohužel otce jsem se už

zeptat nemohl.“

„To je mi líto!“ řekla Julie.

„Ty jsi s tím počítala, málem jsem ti uvěřil. A

musel jsem s tou hrůzou žít!“

„Pravda musí jednou vyjít najevo!“

„Souhlasím!“ kývl Lewis. „Znění otcovy poslední

vůle pravdu dokazuje. Otec nese tvoje odmítnutí tak

těžce, že tě potrestá. Odkáže ti jen malou částku peněz

a vkloubí do závěti krutou podmínku, aby zabránil

našemu sňatku. Věděl o mých citech k tobě…“

odmlčel se a pohlédl na Caroline.

V očích měl nevyzpytatelný výraz, nedalo se z

nich vyčíst nic.

„Otec předpokládal, že až se setkáme, moje city se

znovu probudí. A tak mi dal na vybranou. Ženu,

kterou jsem miloval, nebo dědictví!“

Zamyšleně přešel po místnosti a zastavil se u okna.

Mlčky pozoroval sníh, který se sypal nad krajinou.

„Příliš se ti to nelíbilo, ale uspokojilo tě, že jeho

pomsta utvrzuje pravdivost tvého utrpení!“

Julie se usmála, do očí se jí prodral pocit vítězství.

Lewis se prudce otočil.

„To je jedna verze. Ta tvoje! Ale je tu ještě další.

Ta pravdivá!“

Nastalo napjaté ticho. Všechny oči se upřely na

Lewise. Julie nervózně poposedla v křesle, hedvábné

šaty jemně zašustily.

„Ty ses toužila provdat za mého bratra! Otec s tím

neměl nic společného. A nikdy se neprohřešil proti

tobě! Rozumíš mi, Julie? Nikdy!“

Lewis se hrozivě vztyčil proti ní, jeho klid se poděl

bůhvíkam, z očí mu sršely nenávistné blesky, jen tak

tak se ovládal.

„Pohádala ses s ním tu noc, kdy ses vrátila na

Hewly. Žádala jsi na něm velkou částku peněz.

Nebylo to poprvé, ale tentokrát ti ji otec odmítl dát,

tak ses ho pokusila vydírat! Tak mocně jsi ho

rozrušila, že dostal záchvat, který ho nakonec zabil.

Ale ještě mi stačil napsat dopis…“

„Lewisi, já protestuju…“ přerušila ho ostře Julie,

bledá jako stěna.

„Jak si přeješ!“ zarazil ji neúprosně Lewis. „Otec

ti věnoval hodně peněz, ale všechny se rozplynuly jak

mlha nad řekou. Stejně jako tvůj i Jackův majetek.

Jack Chessford byl hazardní hráč a ty jsi tuto

nákladnou a zhoubnou neřest od něho rychle

odkoukala!“

„No dovol!“ sípala vztekle Julie.

„Ještě žije příliš mnoho svědků, kteří viděli, jak ti

obrovské sumy peněz mizí pod rukama v jediné noci,

Julie!“ usadil ji Lewis a ohlédl se na Richarda.

Richard mlčky kývl.

„Otec tvé dluhy trpělivě splácel, ale tentokrát

odmítl. Řekl si, že už do tebe investoval dost!“

„To je odporné!“ křičela Julie. Vztek byl příliš

silný, už se nedokázala ovládat. „Spřáhli jste se proti

mně. Ty i tví kamarádíčkové a moje vlastní

společnice!

Taková

špinavost!

Nemůžu

to

poslouchat!“

„Budeš muset! Nemáš na vybranou!“ klidně

pronesl Lewis. „Richard by mi neprozradil nic,

kdybych se mu nesvěřil se svým podezřením. A

slečně Whistonové bys měla poděkovat…“

„Vůbec o ní nemluv!“ skočila mu Julie do řeči.

„Taková proradná špína!“

„Slečna Whistonová si zaslouží jen tvou úctu,

Julie! Neřekla proti tobě ani slovo, ty na jejím místě

by ses sotva tak zachovala!“ usmál se Lewis.

Caroline cítila, jak se jí červeň hrne do tváří.

Rychle sklopila hlavu, aby si toho nikdo nevšiml. Ale

Lewis si všiml, bylo znát, jak se mu koutky nepatrně

zvedly k úsměvu. Vzápětí však zvážněl a s tvrdým

výrazem v očích pokračoval.

„Pohádala ses s mým otcem, hádka byla krutá a

zlá, přesto jsi však neuspěla. Proto sis vymyslela tu

nechutnou pomluvu, proto jsi mu vyhrožovala, že ji

rozšíříš v okolí. Smála ses mu do očí a provokovala

jsi ho, kdo by neuvěřil ubohé ženě, která byla tak

zneužita mocným mužem. Jak to pohnutě znělo:

Mocný satyr využil svého postavení a zneužil

bezmocnou schovanku!“ vydechl unaveně Lewis.

„Vyřítila ses ven a chtěla jsi odjet!“

„Vrátila jsem se!“ vyjela Julie.

„Když ses dozvěděla, že dostal těžký záchvat!

Zůstala jsi na Hewly, bylo to dobré místo, kde ses

mohla ukrýt před svými věřiteli. Jenom jsi čekala, kdy

otec zemře, potřebovala jsi dědit, milá Julie! Pak ti

Lavender řekla, že se vracím domů, a ejhle! Byly tu

nové možnosti. Velmi lákavé!“

„Nevím, o čem mluvíš!“ kroutila se Julie.

„Například výhodný sňatek! Už to ví celý Londýn,

jaké jsem v tobě našel zalíbení!“

„Proboha, Lewisi, snad to nechceš popřít?“ vzlykla

Julie.

„Nemám

co

popírat!“

usmál

se

Lewis.

„Nevzpomínám si, že bych ti jen letmo naznačil

nějakou naději!“

Caroline hlasitě vydechla.

„Nikdy! A ty to víš, Julie!“ řekl přísně.

„Ale…“ vykouzlila Julie ten nejnevinnější pohled

na světě.

„Ale…“ navázal Lewis ostře. „Pořád tu byl ten

dopis, pálil tě jako řeřavé uhlí! Co by sis počala,

kdybys přišla úplně o všechno!“

Lewis se ohlédl po služce. Seděla jako puťka a

choulila se strachem.

„Letty dopis schovala. Chtěla ho využít později, i

ona chtěla trochu vydírat, až si celou věc řádně

promyslí. Ovšem ve spojení s tebou byla naděje na

úspěch mnohem větší. Naštěstí má velmi krátkou

paměť!“ ušklíbl se Lewis.

Přešel pomalu ke stolu, odemkl zásuvku a vyňal

list papíru.

„Tady je otcův dopis! Měly jste smůlu, začaly jste

hledat z nesprávného konce!“ prohodil škodolibě.

„Ten přízrak, který tajemně procházel domem po

otcově smrti, jsi byla ty, Julie! Ale tvé poslání bylo

velmi pozemské!“

„Cha, nějaký dopis! Tušila jsem, že není

důležitý…“ ohrnula Julie rty.

„Mýlíš se, Julie! Je velmi důležitý!“ opravil ji

Lewis. „Otec by sotva stihl napsat dodatek k poslední

vůli, ale v poslední chvíli se snažil obhájit svou čest.

Stačil mi vysvětlit všechny tvé lži. Jak lstivě jsi

uchvátila Andrewa, jak jsi utekla s Jackem, jak jsi

ztratila veškerou důstojnost, když se z tebe stala

hazardní hráčka. Objasnil mi i tu nejodpornější lež,

které ses dopustila, když jsi vypustila z pusy tu

hanebnou pomluvu. Kdyby všechno, tohle ti nikdy

neodpustím, Julie!“ pronesl ledovým hlasem Lewis.

„Ani krádež dopisů z pokoje slečny Whistonové tě

nezachránila!“

Caroline překvapeně vzhlédla.

„Promiňte, slečno!“ rozklepala se Letty a začala

znovu vzlykat. „Všechny dopisy jsem spálila, jak mi

poručila paní!“

„To nevadí!“ usmála se Caroline. „Stejně už bych

se na ně nemohla ani podívat!“

„Otec o tobě ztratil zbytek iluzí po Andrewově

smrti. Tehdy upravil poslední vůli v tvůj neprospěch a

přidal dodatek, aby mě odradil od případného sňatku s

tebou. Dělal si zbytečné starosti, neměl jsem to ani v

úmyslu. I když jsi mi tak procítěně svěřila všechny

křivdy na tobě spáchané, aby ses očistila v mých

očích. Můj cit vychladl už dávno. Pochyboval jsem o

tvých slovech už předtím, než se našel otcův dopis.

Ale že se z toho vyklube tak obludný podvod, to jsem

opravdu netušil.“

Julie vyletěla, jako by ji uštkla zmije. V očích

měla plno divokého vzteku a nenávisti, tváře jí hořely.

„Dovolil jste si příliš, kapitáne Brabante!

Okamžitě opustím váš dům!“ syčela vztekle.

„To udělejte, drahá lady!“ šklebil se Lewis

pobaveně. „Budu vám nesmírně zavázán!“

„Radím vám, aby vás ani nenapadlo, odepřít mi

platné dědictví!“ pronesla výhrůžné. „Mám na ně

právo za ta nudná léta strávená se strýcem

Harleyem!“

„Ujišťuji vás, že mě to ani nenapadne! Vás by to

zřejmě napadlo!“ uštěpačně prohodil Lewis.

Julie elegantně povstala, urovnala si svou

hedvábnou róbu a hrdě vztyčila hlavu.

„Zklamala jsi mě, Caroline!“ utrhla se na ni

povýšeně a zpražila ji opovržlivým pohledem, ohrnula

nos a mrskla nenávistným pohledem po Lewisovi.

„Postarám se o sebe mnohem líp, než by to dokázal

nějaký ubohý kapitán bez titulu s žebráckým platem!“

„O tom nepochybuju!“ smál se Lewis na celé kolo.

Vzápětí následovalo třísknutí dveří, až se dům

otřásl v základech.

„No, utíkej, děvče!“ obrátil se nepřívětivě k Letty,

která se ustrašeně krčila na židli. „Tvoje paní

potřebuje pomoci s balením, vy dvě patříte k sobě

jako vejce k vejci!“

Caroline se vyčerpaně posadila do křesla. Ještě

nestačila vstřebat to hrozné divadlo, které se jí

odehrávalo před očima. Znala Julii dobře, leccos o ní

věděla, uměla si představit, čeho je schopná, ale

tohle? Vymykalo se to jejímu chápání.

„Nepřišla by nám k chuti sklenka vína?“ přerušil

Richard náhlé ticho.

„Hodně riskovala,“ prohodila Caroline a zakroutila

nevěřícně hlavou.

„Je to hazardní hráčka!“ řekl Lewis. „Risk je

součástí jejího života a možná vždycky byl…“

„Tak co bude s tím vínem?“ připomněl se Richard

a přistrčil k nim podnos s nalitými sklenkami.

Všichni po sklence vděčně sáhli.

„Jenom mi nejde do hlavy, jak jste přišel na

zloděje mých dopisů, sire?“

Lewis se protáhl a vesele se ušklíbl.

„Moje drahá Caroline, taky mi to nešlo do hlavy!

A velice těžce jsem nesl vaše obvinění!“ poťouchle se

na ni podíval. „Říct mi do očí, že jsem zloděj… no, to

mě pěkně naštvalo!“

„Omluvila jsem se…“ začervenala se Caroline.

„A já jsem si uvědomil, že o dopisech jsme věděli

dva. Já a Julie. Když jsem se před ní zmínil o dopise,

který jsem našel v knize, uvědomila si, že staré dopisy

jsou nebezpečné. Julie měla oproti mně velkou

výhodu, pamatovala si, co v dopisech psala.“

„A tušila, že by jí mohly velmi uškodit, kdyby se

dostaly do nepovolaných rukou. To mě vůbec

nenapadlo!“ zamyšleně řekla Caroline.

„No, možná že by mě to taky nenapadlo, kdybych

si tehdy z toho dopisu nepřečetl víc, než jsem přiznal.

Obsah si poněkud protiřečil s báchorkou o násilném

sňatku.“ Nadechl se a nadneseně citoval: „Rozhodla

jsem se, že polapím Andrewa. Je starší, jednoho dne

zdědí admirálův majetek. Budu se mít jako královna,

s Lewisem bych jenom nuzovala z námořnického

platu!“

„Umíte to zpaměti, sire?“

„Chytilo mě to za srdce, madam!“

„Panebože!“ zasmála se Caroline.

„Tahle lady Chessfordová je velmi praktická

dáma!“ pochechtával se Richard. „Měla pravdu!“

dlouze zívl. „Krásná tvář, krásné tělo, ale žádná duše!

Promiňte, jsem z té chessfordovské tragédie k smrti

unavený!“

Dopil sklenku a už stál u dveří. Zahalekal dobrou

noc a vypařil se.

Caroline s Lewisem osaměli.

„Je hodně pozdě, půjdu si taky lehnout!“ řekla

nejistě Caroline a vstala z křesla.

Lewis stál vmžiku za ní. Položil jí ruce na ramena

a zabořil jí rty do vlasů.

„V té lehoučké noční košilce mi připomínáte vílu,

kterou jsem našel nedávno v lese,“ zašeptal. „Od té

doby jsem ji nepotkal, ztratila se mi.“

Jemně jí přejížděl dlaněmi po krku a čechral ve

vlasech.

„Ale už jí to nikdy nedovolím!“ šeptal něžně.

Pomalu sjel dlaněmi k bokům a přivinul ji k sobě.

Caroline přivřela slastně oči a celá se rozechvěla

touhou.

Lewis poznal, jak vznětlivě přijímá jeho dotyky,

přes tenkou látku cítil její pružné tělo, jak mu nesměle

vychází vstříc. Laskal jí hladkou kůži, posunoval

dlaně výš, až se dotkl prsů, které se pod jemnou

košilkou tak půvabně vlnily.

Caroline strnula a vyplašeně mu zastavila ruce.

Prudce ji otočil k sobě.

Zvedl jí bradu a setkal se s vylekaným pohledem.

„Proč se mi tolik bráníte, Caroline?“ zeptal se

jemně. „Rád se vás dotýkám. Přece jste musela už

dávno poznat, jak moc mi na vás záleží.“

Caroline ztěžka polkla, v krku měla sucho,

nedokázala ze sebe vypravit ani hlásku. Ostýchavě

sklopila oči.

Lewis ji něžně políbil na víčka.

„Moc bych si přál, abyste se stala mou ženou,

Caroline!“ řekl tiše.

Nevěřícně vytřeštila oči. Vůbec netušila, jak

dlouho se na něho takhle dívala, než nabrala dech.

„Není to trochu ukvapené, sire?“ zeptala se po

chvíli stísněně.

„Nikoliv, madam!“

Lewisovy roztoužené oči nedočkavě visely na

Carolinině tváři.

„Právě jste si vyčistil palubu, kapitáne!“ prohodila

nejistě.

„Proto můžu zamířit k cíli!“ usmál se Lewis a ani

na okamžik z ní oči nespustil. „Od první chvíle, kdy

jsem vás spatřil, jsem neměl nic jiného v úmyslu. Ale

vy jste mě nechtěla poslouchat, madam!“

„Za tento jediný večer jsem slyšela mnohem víc,

než bych si přála, o vaší náklonnosti k úplně jiné

dámě!“ vyhnula se Caroline odpovědi.

Lewisovy napjaté rysy povolily, koutky rtů se

protáhly k úsměvu.

„Zapomeňte na to! Nebo jste snad měla dojem, že

to byl z mé strany projev náklonnosti k té úplně jiné

dámě? Kdysi dávno v útlém mládí jsem snad o ni stál.

Udělal jsem chybu, ale tenkrát jsem to nevěděl. Za

chyby se platí, ale snad ne celý život, proboha!“

přiznal se kajícně a obrátil k ní prosebně oči.

Neodolala a usmála se.

„A nedávno?“ nedala mu pokoj Caroline.

„Objímal jste lady Chessfordovou, to nemůžete

popřít, Lavender vás viděla!“

„Máte pravdu, Julie se mi vrhla s pláčem do

náruče, protože jsem odmítl uspořádat večírek.

Vypadá to, že jsem nevinný, madam!“ dobíral si ji

Lewis. „Ale pokud v tom Lavender viděla něco

jiného, pak zřejmě nezná ten rozdíl!“ sklonil se k ní a

dráždivě jí šeptal do ucha. „Možná že vy ten rozdíl

taky neznáte, Caroline. To musíme rychle napravit!“

Sevřel ji pevně v náruči a něžně ji políbil na rty.

Caroline se mu chtěla vysmeknout, ale políbil ji

znovu a znovu a ještě jednou. Déšť polibků se snesl

na její spánky, líčka a rty, polibky byly tak sladké a

vznětlivé, pokušení bylo tak velké. Caroline

pootevřela rty a Lewis ji políbil tak vroucně, divoce a

vášnivě, že se s ní zachvěla země. Přitiskla se k němu,

objala ho a nechala se unášet bláznivými představami.

Neznala krásnější.

„Odpovězte, Caro…“ zašeptal Lewis. „Slibte mi,

že si mě vezmete, prosím…“

Jeho rty sjely po krku na hrudník, chvíli si

pohrával s ozdobnými šňůrkami noční košilky, pak

jeho rty vklouzly do hlubokého výstřihu, na okamžik

ulpěly v lákavé štěrbině a něžně pohladily oblouky

ňader nad okrajem látky.

Caroline zadržela dech. Tělem se jí rozlilo

vzrušení, něžné dotyky působily jako letní bouře na

její omámené smysly.

„Lewisi, počkej…“ vzpamatovala se a snažila se

vykroutit z jeho náruče. „Musím si to rozmyslet!“

„Musíte?“

šeptal

Lewis

roztouženě.

„Nic

nemusíte!“ uvolnil nepatrně sevření, ale nepustil ji.

Ani na okamžik ji nepřestal hladit a líbat.

Jeho vášnivé polibky cítila všude, na rtech, na

tvářích, na odhalené kůži v hlubokém výstřihu.

Nemohla ho zastavit.

„Nemůžete aspoň na chvíli zapomenout na svou

ostražitost?“ šeptal vzrušeně. „Nemůžete dovolit

Caroline, aby na okamžik vystoupila z role přísné

vychovatelky? Moje lesní víla se nebránila tak

urputně.“

„Překvapil jste mě. Tenkrát jste nade mnou získal

převahu, sire…“ špitla roztřeseným hlasem.

„Jenom proto?“ zeptal se škádlivě. „A já jsem se

bláhově domníval, že se vám moje polibky líbily…“

Caroline zčervenala.

Lewis uvolnil náruč, vtiskl jí polibek na čelo a

jemně jí zvedl bradu, aby se mu podívala do očí.

„Trochu jsem vás zaskočil, já vím!“ řekl tiše. „Měl

jsem počkat se svou otázkou. Ale okouzlila jste mě,

moc po vás toužím!“ pohladil ji po nahých ramenou.

„A když tady běháte v noci v takové svůdné košilce,

neovládl jsem se…“ dodal provinile, ale v očích mu

šibalsky jiskřilo.

Jemně, velice jemně, jenom tak mazlivě ji k sobě

přivinul.

„Do rána budete mít dost času, abyste se

rozmyslela!“ řekl vážně. „Ale vůbec nepomýšlejte na

to, že byste mě odmítla, moje milá Caro!“ podíval se

na ni a v jeho modrých očích byla rozhodnost a

okouzlení, obdiv a touha, horoucí vášeň. Vzal jí hlavu

do dlaní a letmo jí pohladil spánky svými rty. „Raději

vás nechám jít, abyste mi nevyčetla, že jsem

nemorální násilník, ale zítra ráno vám nedám pokoj!“

usmál se.

Caroline rozpačitě unikala ke dveřím.

Zahlédla jsem v jeho očích i lásku? rozjímala

pošetile.

Pokrčila rameny. To nevěděla.

Druhý den se Caroline probudila pozdě. Po té

zvláštní noci plné překvapivých změn spala tvrdě.

Usnula ještě s jednou nohou na zemi, nezůstal jí v

paměti ani jediný sen.

Ležela v posteli, dívala se do okna a vnímala

podivné bílé světlo, které proudilo do pokoje. Všimla

si, že ve vzduchu ještě poletují řídké sněhové vločky.

Pořád sněží, uvědomila si. Jako by bílý sníh chtěl

zahladit špinavé stopy včerejší noci.

Vstala a šla se podívat k oknu. Lednové slunce se

prodíralo roztrhanými mraky, na obzoru prosvítal

nový den, zdálo se, že bude jasný.

Julie už mě nebude sekýrovat, napadlo ji.

Hlavou jí prolétly události minulé noci a srdce se jí

podivně svíralo. Před očima se jí mihla neklidná

Lewisova tvář.

V čem je problém? přemítala horečně.

Milovala ho. Bláznivě se do něho zamilovala snad

v okamžiku, kdy ho poprvé spatřila, i když si to

nechtěla přiznat. Teď konečně pochopila, že Lewis o

Julii opravdu nestojí a ani nestál, věřila mu. Není to

tedy jeho láska k Julii, která jí brání říct rozhodné

slovo. Jejich vzájemné vzplanutí bylo tak prudké,

vášnivé a neovladatelné, tak úžasné, až jí vyrazilo

dech. Zaskočilo ji a vyplašilo.

Caroline se zavrtěla, jako by chtěla zahnat

nepříjemný pocit.

Dosud své fyzické touhy pevně ovládala. Lewis je

vynesl na povrch, probudil v ní city, které po celý

svůj život pracně uspávala. Najednou byla tak nejistá

a zranitelná, že mu málem podlehla. Uvažovala, jak

dalece to ovlivnilo její úsudek.

Lewis sice nemiluje Julii, ale to neznamená, že

miluje mě, vydechla nahlas a sama se toho poznání

zděsila. Co když je to jenom smyslná přitažlivost,

která ho ke mně vábí? To je ta pravda, která mě dusí,

která mi brání, abych před ním otevřela své nitro.

Zavřela oči a poddala se myšlenkám, které se jí

honily v hlavě a rozdíraly jí rozjitřenou mysl.

Lewis se musí oženit, aby mohl převzít dědictví,

napadlo ji. Jsem po ruce, poslušná, poddajná, oddaná,

bez velkých nároků, proč by se neoženil se mnou?

Hloupost! Nesmysl! okřikla se vzápětí. V sousedství

je tolik svobodných dívek, krásných, bohatých, z

vážených rodin. Všechny by byly štěstím bez sebe,

kdyby je Lewis Brabant požádal o ruku. Ani by se

nemusel příliš namáhat. A každá dívka na mém místě

by se takové příležitosti držela zuby nehty. Stačí k

tomu tak málo, stačí jenom vyslovit ano. Zamrazilo ji

v zádech.

A co když je to jenom chvilkové vzplanutí?

přemítala

bolestně.

Probuzená

mužská

touha,

rozvášněné

smysly

podporované

každodenní

blízkostí? Mně nestačí jenom smyslná touha, divoká

vášeň, přátelství, domov, zakroutila odmítavě hlavou.

Když mě někdo drží v náruči, chci vědět, že jsem

nejmilovanější bytost na světě. Když si tak

nepřipadám, nechci být v žádné náruči.

Musím Lewise odmítnout! přiznala si těžce.

Podívala se na sebe do zrcadla. Hleděla na ni bledá

nešťastná tvář. Usmála se, ale v očích zůstal tesklivý

stín.

Nejsi trochu přihlouplá, Caroline Whistonová?

napomínala se. Před pár měsíci jsi neměla vůbec nic,

a teď se ti nabízí celý svět. Skoro celý svět! opravila

se. Bez Lewisovy lásky je pro mě bezcenný.

Když Caroline vstoupila do jídelny, seděli u stolu

už všichni kromě Julie. Lavender s otevřenou pusou

naslouchala Richardovi, který jí barvitě líčil průběh

minulé noci. Lewis četl noviny. Jakmile si sedla ke

stolu, Lewis zvedl hlavu a upřel na ni neklidné oči.

Rozpačitě se usmála.

Lewis odložil noviny a vstal.

„Promiňte, musím něco naléhavého vyřídit. Slečno

Whistonová, potěšilo by mě, kdybyste mi po snídani

mohla věnovat chvíli času. Můžete za mnou přijít do

pracovny?“ obrátil se k ní přívětivě.

Lavender i Richard zmlkli, hlavy měli zabořené

hluboko do talíře a tvářili se naprosto lhostejně.

I když Lavender nenápadně pokukovala po

Lewisovi i po Caroline.

Caroline je podezřívala, že vědí všechno. Oba.

„Dobře!“ špitla tiše.

Snídaně jí přestala chutnat. Převalovala sousta v

ústech,

nedokázala

ani

polknout.

Nakonec

kapitulovala. Zvedla se od snídaně a pomalu se

loudala do Lewisovy pracovny. Neuměla si

představit, jak mu dokáže vysvětlit své pocity, aniž by

se prozradila.

Lewis seděl u stolu a cosi psal. Když se Caroline

objevila ve dveřích, okamžitě vyskočil a vyšel jí

vstříc.

Stačil jediný modrý pohled, a celá se rozechvěla.

Lewis k ní přistoupil a vzal jí ruce něžně do dlaní.

„Už je ráno, Caroline!“ vdechl jí tiše do vlasů.

Něžný dotyk způsobil, že se její odhodlání málem

vytratilo. Musela sebrat veškerou odvahu, aby

dokázala tu větu vyslovit.

„Jsem si vědoma cti, kterou jste mi prokázal,

sire…“ zmlkla, když se jejich pohledy setkaly.

Neměla sílu čelit modrým očím, sklopila hlavu.

„Musím vaši nabídku odmítnout!“ s velkým úsilím

větu dokončila.

Lewis mlčel, jenom se na ni díval.

Caroline se zdálo, že nekonečně dlouho.

„Můžete mi vysvětlit proč?“ zeptal se po chvíli

tichým hlasem.

Sevřela rty.

Bylo to ještě mnohem horší, než si myslela.

Miluju ho a zároveň odmítám? pomyslela si s

hrůzou. Nezešílela jsem? Zničit všechno, po čem tolik

toužím?

Zaťala pěsti, cítila, jak jí hoří tváře. „Řekl bych, že

vaše rozhodnutí vám nepřineslo pocit štěstí, dokonce

ani pocit úlevy, nebo se mi to jen zdá?“ promluvil

vlídně. „Co mám udělat, aby vám z očí zmizela

beznaděj a rozervanost?“

„Nenuťte mě, abych vám řekla proč!“ odpověděla

Caroline a nedokázala mu při tom pohlédnout do očí.

„Pak vám asi budu připadat jako naprosto

nesnesitelný tyran, ale velmi mi záleží na tom, abych

ten důvod znal, madam!“ pronesl rozhodně.

Caroline se přestala ovládat.

„Je tisíc různých důvodů, proč bychom se neměli

brát, sire!“

„Tolik?“ ušklíbl se Lewis. „To jsem opravdu

nevěděl.“

„Však je moc dobře znáte!“ vyhrkla Caroline.

„Ten hlavní je, že se oženit musíte, aby se mohla

naplnit poslední vůle vašeho otce. To by nepotěšilo

žádnou nevěstu!“

„Kčertu! To by mě opravdu nenapadlo!“

rozchechtal se Lewis. „Moje drahá Caroline, tomu

přece nemůžete ani vy sama uvěřit! Že bych byl tak

nemožný lenoch, neschopný poohlédnout se po dívce,

která je mému srdci milá, a spokojil se s první

osobou, kterou mám pohodlně po ruce?“ smál se jako

pominutý. „Domníváte se snad, že požádám o ruku

první ženu, kterou potkám, jenom proto, že mi běží

čas?“

„Všichni si to budou myslet!“ pípla Caroline.

„A koho to zajímá? Vždycky si budou všichni

něco myslet! Pusťte to z hlavy, Caroline!“ smál se

Lewis.

„Jsem… byla jsem společnicí lady Chessfordové,

sire. Bylo by…“

„Neopovažujte se vyslovit nahlas, že by to bylo

nevhodné! Varuju vás, Caroline!“ ostře ji přerušil

Lewis.

Vypadal hrozivě.

„Ztíží vám to vaše postavení, sire. Ostatní rodiny

vás mezi sebe nepřijmou.“

„Když přijmou, tak přijmou, když nepřijmou, taky

dobře. Můj svět na tom nestojí, Caroline!“ objal ji v

pase a jemně ji k sobě přivinul.

„Kromě toho jste Caroline z rodu Whistonů na

panství Watchbell. Dobrá partie pro Lewise z rodu

Brabantů na panství Hewly!“ uštěpačně podotkl

Lewis. „Ještě chcete vzdorovat?“

„Ze zkrachovalé rodiny, zapomněl jste říct!“

doplnila ho Caroline.

„Co na tom záleží, dívko spanilá?“ usmál se

Lewis.

Topila se v jeho očích, tělo rozechvělé jeho

blízkostí, celá se ztrácela v jeho pažích.

„V okolí je tolik mladých krásných dívek z

dobrých rodin, sire…“ chytala se posledního stébla,

ale Lewis ji přísným gestem umlčel.

„Nezajímají mě krásné dívky v okolí! Zajímáte mě

vy, Caro!“ zašeptal něžně, vzal jí hlavu do dlaní a

donutil ji, aby se mu podívala do očí. „Neurážejte

mou inteligenci dalšími hloupými výmluvami!“ řekl

tiše. „Věřím, že existuje nějaký vážný důvod, který mi

nechcete prozradit. Nevím proč a moc rád bych ho

znal. Ale nebudu teď na vás naléhat, nechte si své

tajemství pro sebe, když vám na něm tolik záleží.

Zatím! Na rozmyšlenou máte ještě jedenáct měsíců a

jeden den, madam!“ zasmál se Lewis.

Caroline zaúpěla.

Nadechla se, jako by chtěla promluvit. Lewis ji

zarazil dřív, než stačila vyslovit první slovo.

„Jestli chcete říct, že jsem vám lhostejný, neříkejte

to. Lhala byste, vím to!“

Caroline zrudla až po kořínky vlasů.

„Dopřejte trochu místa své romantické duši!“

vtiskl jí něžný polibek na rty. „Tretkou je pro mě svět

i s celým vesmírem, krom tebe, růže má, ty moje

všecko v něm!“ zašeptal Lewis. „Znáte to, dívko

spanilá?“

Caroline se zachvěla v jeho náruči.

„Umíte zpaměti i Shakespearovy Sonety?“ stěží ze

sebe vysoukala.

„Umím leccos, moje milá Caro!“

Objal ji v bocích a pevně ji přitiskl k sobě.

Vroucně jí pohlédl do očí, sklonil se k jejím rtům a

vášnivě ji políbil. Dlaněmi jí dráždivé přejížděl po

krku a laskal na šíji.

Caroline cítila, jak se jí v těle rozlévá vzrušení,

sotva dýchala v zajetí jeho smyslných dotyků.

„Stojíš o mě, nemůžeš to popřít!“ zašeptal jí do

ucha.

Ještě nikdy nepocítila tak silnou žádost po muži

jako v této chvíli. Tolik po Lewisovi toužila.

Bože, jsem ztracená, pomyslela si.

Ale Lewis náhle uvolnil náruč, pohladil ji po

vlasech a ustoupil.

„Vy jste nepřijala mou nabídku, já nepřijímám

vaše odmítnutí!“ pronesl s vážnou tváří. „Věřím, že

časem dojdeme k příznivé dohodě. Máme jedenáct

měsíců a jeden den. Stačí vám to na rozmyšlení,

madam?“ zeptal se vyzývavě.

Caroline ještě omámená jeho dotyky ze sebe

nedokázala vypravit ani slovo.

„Doufám!“ zasmál se Lewis a zmizel ve dveřích.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

„Nezdá se ti, že je na Hewly obdivuhodný klid od

chvíle, kdy Julie odjela?“ prohodila s uspokojením

Lavender a opřela se do křesla. „Je to pěkná potvora!“

dodala klidně.

Caroline udiveně zvedla hlavu. Bylo to poprvé,

kdy od Lavender slyšela takové hrubé slovo.

„Není to snad pravda?“ smála se Lavender. „Přesto

jí nepřeju, že musí cestovat v takovém nečase. Sněhu

všude po kolena, sotva bude do večera v Londýně.

No, Julie si jistě poradí!“ dodala lehkovážně.

Kukačka opustila okupované hnízdo, pomyslela si

Caroline. Všichni vydechli úlevou.

„Jako by ti Julie chyběla,“ obrátila se Lavender ke

Caroline. „Jsi zamyšlená, skoro nemluvíš…“

„Připadám si trochu divně, když je Julie je pryč, a

já tady takhle lelkuju!“

„Schází ti její komandování?“ zasmála se

Lavender.

„To jsi uhodla!“ prohodila Caroline. „Ale musím

pomýšlet na budoucnost!“

„Není kam spěchat!“ zarazila ji rychle Lavender a

důrazně položila na stůl talířek s dezertem, který jí

bránil v živé gestikulaci. Drobečky se rozletěly po

stole, pár jich dopadlo až na zem. „Vidíš, jak jsem

nemožná?“ zazvonila Lavender upřímným smíchem.

Stejný smích, stejné oči, jak jsou si podobní,

užasle ji Caroline znovu a znovu pozorovala.

Lavender se úplně proměnila od chvíle, kdy získala

jistotu, že se Lewis neožení s Julií. Uvolněná, veselá,

sebevědomá. Juliin odchod jí prospěl. Zkrásněla.

„Schází mi dobré způsoby!“ pitvořila se po

Lewisovi, který tak občas odpovídal, když mu stará

chůva připomněla jeho drsnou reakci. „Potřebovala

bych vychovatelku, ne společnici!“ smála se

Lavender. „Můžeš tady s čistým svědomím zůstat!“

„Už jsme to spolu probraly, Lavender!“ zamračila

se Caroline.

„Já vím! Ale moc ráda bych tě přemluvila!“ řekla

tiše Lavender. „Málem jsem zapomněla, máš tady

dopis!“ sáhla do kapsy a podala Caroline zalepenou

obálku. „Třeba nějaké dobré zprávy!“

Caroline zvědavě otáčela obálku. Dopis byl od

lady Covinghamové. Caroline váhala, najednou si

vůbec nebyla jistá, jestli chce Hewly opravdu opustit.

Rozpačitě roztrhla obálku a očima přelétla pár řádků.

„Špatné zprávy?“ nedočkavě ji vytrhla ze

zamyšlení Lavender. „Jsi zklamaná? Vypadáš tak…“

„Ano… ne… já nevím, Lavender!“ koktala

Caroline nejistě. „Lady Covinghamová mi sděluje, že

rodina, které mě chtěla doporučit, už si vychovatelku

našla, takže mých služeb nemůže využít. Ale že mi

bude hledat místo dál, ať jsem klidná, je spousta

rodin… a tak dále.“

„Tak buď klidná!“ ponoukala ji Lavender a v

očích jí poťouchle zajiskřilo. „Když ti to radí i lady

Covinghamová, nezbývá ti než poslechnout!“ dodala

potměšile, zatleskala rukama a nevybíravě vykřikla:

„Úžasné! Ohromné! Kapitální! Zůstaneš tady! Lewis

bude nadšený! Má naději…!“ zarazila se a přitiskla si

dlaně na ústa. „No, Caroline…“ provinile se na ni

podívala, „…je to veřejné tajemství!“

„Všimla jsem si!“ nevrle prohodila Caroline.

„Bratr o tom s tebou mluvil?“

„To si myslíš?“ usadila ji Lavender rozhořčeně.

„Samozřejmě že ne! Z toho bych nedostala ani slovo.

Ale pozná to každý, kdo má zdravý rozum v hlavě!“

usmála se a s potěšením dodala: „Když se na tebe

Lewis dívá…“ Zasnila se. „Má oči jen pro tebe, kéž

by…“

Caroline k ní obrátila nejistý pohled.

No, teď není rozhodně ta pravá chvíle, abych

začala vysvětlovat rozdíl mezi fyzickou přitažlivostí a

láskou, pomyslela si nešťastně.

„Nic mi do toho není, Caroline!“ tiše promluvila

Lavender. „Ale jestli si myslíš, že se s tebou Lewis

chce oženit jenom proto, aby naplnil otcovu poslední

vůli, hluboce se mýlíš. Copak si nepamatuješ? Sama

jsi nedávno řekla, že Lewis ctí lásku víc než majetek!

Už jsi to zapomněla? Nebo tomu nevěříš? Lewis by se

bez lásky nikdy neoženil, vím to!“

Změřila Caroline tak pronikavým pohledem, že ta

se neodvážila odporovat. Najednou byla Lavender

dospělá a tak rozhodná, jako by ji bratr nakazil, jako

by jí předal část své bytosti. Sebevědomí a jistotu,

které tak bravurně ovládal.

„Jenom si pomysli, co budou říkat v okolí…“

zmohla se Caroline na nepatrnou obranu.

„Ať si říkají, co chtějí!“ odbyla ji lehce Lavender.

„Náhodou lady Percevalová se zrovna minulý týden

zmínila o tom, že jsi stejně okouzlující, jako byla

tvoje maminka. A že doufá, že Hewly hned tak

neopustíš. Lewis se celý rozzářil, když to slyšel, měla

bys ho vidět!“ usmála se Lavender.

Caroline k ní zvedla oči.

„Přemýšlej o tom!“ řekla vážně Lavender.

„Nakonec zjistíš, že většina námitek jsou hloupé

předsudky, které nestojí za řeč.“

„Možná že máš pravdu!“ potvrdila Caroline.

„Zbytečně se trápíš! A trápíš i Lewise!“ dodala

vyčítavě Lavender, ale na rtech měla smích a v očích

jí potměšile jiskřilo.

„Půjdu se projít. Budu o tom přemýšlet, slibuju!“

obrátila se Caroline k přítelkyni, která ji napjatě

sledovala. „Musím si konečně udělat v hlavě jasno.“

„Ale nechoď daleko!“ varovala ji Lavender.

„Belton tvrdí, že bude pořádně sněžit. A Belton má

vždycky pravdu!“

Sníh křupal Caroline pod nohama, jak našlapovala

do vyjetých kolejí po saních. I Lewis s Richardem

odjeli do města nakupovat, aby posílili zásoby. Nikdo

netušil, kolik sněhu zimní obloha ještě nadělí.

Nízké zídky mezi zahradami zmizely pod

sněhovou pokrývkou, zůstala jenom nekonečná bílá

pláň. Větve stromů se pod tíhou sněhu klonily až k

zemi, bledé slunce prozařovalo jejich koruny, pod

jeho nesmělými paprsky roztávaly v jejich vršcích

sněhové nánosy. Třpytivé kapky se snášely dolů, ale

dopadnout nestačily. Když je sluneční paprsky pustily

ze zřetele, chňapl po nich mráz a tvořil z nich dlouhé

průzračné rampouchy. Dokonce i Malá bystřina

změnila své hnědé vody na bílý ledový příkrov.

Caroline zamířila na cestu vedoucí k lesu.

Nepřemýšlela o tom, kam jde. Vyjeté koleje od saní

bezpečně vedly její kroky. Pořádně mrzlo, ale

Caroline se tentokrát pečlivě oblékla, aby ji mráz

nezaskočil. Teplý zimní kabát neprofoukl, měla teplé

boty a pořádný vlňák, do kterého se zabalila od hlavy

až k patě. A pod kabátem? Šarlatové večerní šaty.

Dlouho váhala. Několikrát se pro ně vnořila

hluboko do skříně a pak je zase vrátila zpátky.

Oblékla se a znovu se svlékla. Nakonec šaty vyhrály.

Chce udělat nejvýznamnější rozhodnutí v životě a

chce k němu vykročit jako pravá dáma.

Lavender možná měla pravdu, rozjímala. Všechny

moje námitky jsou hloupé a nesmyslné. Malicherné.

Jenom nepodstatné výmysly, abych zahnala strach.

Miluju Lewise a trápím se pomyšlením, že bych se ho

měla vzdát. Ale proč vlastně? pomyslela si vesele.

Protože nevím, jestli on miluje mě? No, Existuje

jenom jediný způsob, jak se to dozvědět. Zeptat se ho!

Děsivý nápad, otřásla se. Když se pečlivě připravím,

abych nekoktala jako školačka, zvládnu to. Jen to vzít

do ruky promyšleně a racionálně, dodávala si odvahy!

Před očima se jí mihla Lewisova tvář. Temné

modré oči, vějířky drobných vrásek, které vyskočí

pokaždé, když naladí tvář k poťouchlému úsměvu,

něžné rty, když ji hladí svými polibky.

Usmála se.

A když mi odpoví jinak? povzdechla si. Když mi

odpoví jinak, sbalím své saky paky a tiše zmizím z

Hewly. Stejně jsem chtěla odejít, povzdechla si

znovu.

Ale neuměla si představit, co by si počala, kdyby v

jeho modrých očích našla odpověď, o kterou nestála.

Uklouzla, zachytila se větve u cesty a shodila na

sebe sněhovou kopuli. Vypadala jako sněhulák.

Oklepala se a rozhlédla se kolem. Vůbec netušila, kde

je. Byla tak zamyšlená, že zřejmě sešla z cesty po

nějaké vyšlapané pěšince. Několikrát se zmateně

otočila, než si všimla vlastních stop. Oddychla si a

rychle se vydala zpátky ve svých šlépějích. U nízké

houštiny se bezradně zastavila. Stopy tady končily.

Žádná pěšina nevedla dál. Udělala pár kroků a

zabořila se do sněhu. Vítr, který začal před chvílí

foukat, navál hluboké závěje a všechny cestičky

zmizely. Ke všemu začal znovu padat sníh. Zmocnila

se jí panika.

Unaveně se vláčela sněhem a pomalu ztrácela

naději, že najde cestu zpátky.

To jsem tak hloupá, že zabloudím v lese? V

takovém počasí? Tak nezodpovědná, řekl by Lewis. A

měl by pravdu! spílala si. Jako malé umíněné dítě,

prohlásil tehdy. Co by mi asi řekl teď? Motám se v

závějích jako pomatená, nikudy nevede cesta ven.

Jako bych chodila v bludném kruhu.

V zoufalství vzpomínala na školní léta, kdy se jim

učitelé pokoušeli vštěpovat do hlavy orientační body

v přírodě. Není to tak dávno, kdy stejné učivo

opakovala s jednou ze svých chovanek. Ale teď je

marně dolovala z vyděšeného mozku.

I když o temném zasněženém lese se tam stejně

nepravilo nic, povzdechla si nešťastně.

Unaveně zvedla hlavu a měla pocit, že se stal

zázrak. Kousek před ní se krčila dřevorubecká chata.

Síla se jí vrátila. Vpadla dovnitř a celá se rozzářila

štěstím. Nebyla to žádná zřícenina, chata byla bytelná,

skoro nová, útulně zařízená a nikdo v ní nebyl.

Všechno čisté, vymydlené, jako by tu zrovna před

chvílí někdo uklízel. V krbu bylo připravené suché

roští, vedle pořádná polena, na krbu stál svícen.

Zapálila svíčku a rozdělala oheň. Za chvíli se už od

něj linulo příjemné teplo. Svlékla si promáčený kabát

i šaty, rozložila je na židli, rozpustila si mokré vlasy,

zabalila se do přikrývky a sedla si do proutěného

křesla blízko krbu, aby se trochu zahřála.

Vzpomněla si na pytláky, ale myšlenku na ně

unaveně zahnala. V takovém počasí sotva budou

brouzdat po lese, stejně by nic neulovili, zvěř je taky

zalezlá.

Lavender se bude zlobit, napadlo ji. Slíbila jsem jí,

že nepůjdu daleko. Bude mít strach.

Zhasla svíčku a znovu se posadila do křesla. Po

těle se jí rozlévalo příjemné teplo.

Odpočinu si a ráno najdu cestu zpátky, řekla si,

když se jí oči začaly pomalu zavírat. I Lewis se bude

zlobit…

To byla její poslední myšlenka, než usnula.

Vzbudila se zimou.

Venku byla ještě tma, usoudila, že bude zřejmě

hluboká noc. Prohrábla krb, jen tak tak že nevyhasl, a

přihodila další poleno. Kabát i šaty byly suché,

uvažovala, jak asi dlouho spala. Podle vyhořelého

krbu tak tři čtyři hodiny. Přemýšlela, co dál. Z křesla

byla celá rozlámaná, nejlepší by bylo uložit se do

postele a pořádně se vyspat. Ráno bude mít dost

starostí, aby našla cestu zpátky. Naložila krb a vzala

ze židle šaty, aby je urovnala.

Vtom ji vyděsily kroky. Někdo obešel chatu a

blížil se ke dveřím. Přitiskla si šaty na sebe a strnula

na místě jako přibitá. Krve v těle by se jí nedořezal.

Nohy jí zdřevěněly, nebyla schopna se pohnout, téměř

nedýchala.

Dveře se rozletěly, dovnitř vtrhla sněhová fujavice

a dveře se zabouchly.

Uprostřed hromady navátého sněhu stál Lewis

Brabant a nad hlavou držel lucernu. Kužel světla mu

ozařoval tvář. Zuřil.

„Lewisi…“ vydechla úlevou Caroline.

Oči vůbec nebyly modré, ale skoro černé, metaly

zběsilé blesky, rty pevně sevřené, zaťatá pěst svědcila

o tom, že se hodně ovládá, aby ji nerozškubal na kusy.

Natočil lucernu Caroline do obličeje.

„Nepřeháníte to trochu, madam?“ drtil mezi zuby,

aby nemusel křičet. „My se už několik hodin

trmácíme sněhem, abychom vás našli, a vy si tady

užíváte tepla a pohodlí!“

„Měla jsem hrozný strach!“ pípla Caroline a

neodvážila se mu pohlédnout do tváře.

„Strach? Copak vy víte, co to znamená strach?“

soptil Lewis. „Máte vůbec ponětí, jaký strach jsme

prožívali, když jsme si představili, že ležíte někde v

lese zavátá sněhem? Máte aspoň kapku rozumu v

hlavě? Nemáte! Kdybyste ho totiž měla, nenapadlo by

vás brouzdat sama po lese! Ve sněhu a závějemi!

Každé malé dítě přece ví, jak je to nebezpečné! Jste

nezodpovědná jako malé umíněné dítě!“

„To už jste jednou říkal, sire!“

„A vzala jste si z toho poučení? Nevzala!“ vztekal

se Lewis. „Bláznivá ženská!“

Caroline ani nedutala.

Lewis rázoval od dveří ke krbu a od krbu ke

dveřím, lampu pořád držel v ruce a zlostně hartusil.

„Taková lehkomyslnost! Taková nerozvážnost!

Taková ztřeštěnost!“

S každým dalším výrazem hlas slábl a kroky se

zpomalily. Jako by se z toho vzteku potřeboval

vypovídat. U krbu se najednou zastavil, podíval se na

lucernu, teď si teprve uvědomil, že ji pořád drží v

ruce, a postavil ji na krb. Shodil ze sebe mokrý kabát

a unaveně se usadil v křesle.

Jeho pohled spočinul na Caroline.

Stála skoro před ním, křečovitě svírala šaty

přitisknuté na sebe, aby zakryla spodní prádlo, ani se

nepohnula. Oříškové oči rozšířené strachem, tváře

zrůžovělé od ohně z krbu, rozpuštěné vlasy se jí vlnily

po ramenou, neposlušné kadeře jí padaly do čela,

kroutily se kolem uší a spánků.

Byla okouzlující, Lewis z ní nemohl spustit oči.

„Až si odpočinete, sire, můžeme se vrátit zpátky!“

špitla nesměle.

„Zpátky?“ vyletěl Lewis, jako když do něho střelí.

Přiskočil k ní, popadl ji za ramena a pořádně s ní

zatřásl.

„Zbláznila jste se, madam?“ sykl jí rozčileně do

tváře. „Víte vůbec, jak to venku vypadá? Několik

hodin hustě sněžilo, je tam pořádná fujavice, cesty

jsou zaváté, není vidět ani na krok. Ovšem, vy nic

nevíte! Protože vy jste nejspíš sladce spala v teplém

pelíšku!“ hřímal Lewis.

Šaty spadly na zem, upustila je, když po ní Lewis

tak drsně chňapl.

„Víš, jak jsem se o tebe bál?“ řekl najednou tak

něžně, že se Caroline zachvěla, a jemně ji k sobě

přivinul. „Pročesali jsme všechny rokle, prohledali

jsme les křížem krážem, prolezl jsem všechny boudy,

stodoly v okolí. Už jsem ztrácel naději…“ zašeptal.

„Ostatní už jsem dávno poslal domů. Máš vůbec

ponětí, co jsem prožil, Caroline?“ znovu s ní zatřásl.

„A teď se odtud nehnu, dokud nepřestane sněžit. A ty

taky ne, rozumíš?“ zvýšil Lewis znovu hlas.

„Ale tady nemůžeme zůstat…“ špitla vyplašeně

Caroline, hrozivý výraz v Lewisových očích ji však

umlčel.

„Chcete se snad se mnou hádat, madam?“ zpražil

ji výhružným pohledem. „Předpokládám, že jste mi

chtěla vyložit, jak je nevhodné, abychom tu zůstali o

samotě celou noc! Ale na to jste měla myslet dřív!

Než jste tolik lidí vystavila zbytečnému nebezpečí!“

řekl ledovým hlasem a znovu ho přemohla zlost.

„Dobrý bože, vy přece nejlíp víte, že v lese je plno

pytláků…“

„Dneska by do lesa nešli!“ zmohla se Caroline na

chabý odpor.

„Ne! Máte pravdu, nešli!“ souhlasil Lewis. „A

víte, proč by dnes do lesa nešli?“ rozlítil se znovu.

„Protože na rozdíl od vás mají v hlavě zdravý

rozum!“ čertil se, v přimhouřených očích mu divoce

jiskřilo. „Co tě to napadlo? Utíkala jsi přede mnou?

Pokud tě moje nabídka tolik obtěžovala, stačilo říct

jediné slovo. Nenutil bych tě!“

„Nikam jsem neutíkala!“ mračila se Caroline. „Šla

jsem se projít, sešla jsem z cesty… náhodou!“

„Náhodou?“ zklidnil se trochu Lewis.

„Potřebovala jsem si trochu vytříbit myšlenky.

Zamyslela jsem se a pak už jsem najednou nevěděla,

kde jsem…“ potichu vysvětlovala Caroline.

„No a?“ podíval se na ni. „Vy-tří-bi-la-jste-si-je?“

slabikoval důrazně.

„Snad… trochu…“ špitla Caroline.

Lewisovi začalo cukat v koutcích. Otočil se k ohni

a pořádně ho prohrábl. Plameny olízly nová polena a

ozářily rudým světlem celou místnost.

Vrátil pohled ke Caroline a zkoumavě ji přejel od

hlavy až k patě.

Caroline zrudla. Uvědomila si, že tu stojí jen tak

ve spodničce a přiléhavém živůtku, a rozpačitě

vklouzla na postel pod svůj mohutný vlňák. Zabalila

se do něho až ke krku.

„No, tak si u ohně udělejte pohodlí, sire!“

prohodila nesměle. „Jestli tu skutečně máme zůstat až

do rozednění, musíte si odpočinout!“

„Děkuju, že jste tak milosrdná, madam!“ zasmál se

Lewis.

Zvedl ze země šarlatové šaty a položil je na židli.

„Je to zvláštní!“ podotkl s potměšilým úsměvem.

„Že vy si tak libujete ve vycházkách v plesových

šatech, madam. Většinou dámy směřují v takovém

oblečení úplně jinam než do lesa!“

Místo očí poťouchlé úzké štěrbiny, koutky rtů

povytažené potutelným úsměvem, kolem očí vějířky

drobných vrásek.

„Mě pak napadají strašné věci!“ řekl rozverně. „Na

spánek nemám ani pomyšlení.“

Sedl si na kraj postele, skopl boty, že letěly až ke

dveřím, a za nimi sako a košile.

„Lewisi, myslela jsem, že…“ vyrazila ze sebe

Caroline poděšeně a couvala po posteli dál od Lewise.

Šátek se jí svezl z krku a odhalil ramena.

„Co sis myslela, Caroline?“ zeptal se vyzývavě.

Vztyčil se u postele a zabořil pohled do její tváře.

Sklouzl pohledem po nahých ramenech a usmál se.

Všiml si, jak si křečovitě drží šátek přitisknutý na těle.

Klouzal níž a níž, jak se Caroline pomalu posunovala

po posteli. V očích zděšení z přítomnosti polonahého

muže uprostřed noci v hlubokém lese, tváře rudé až

po kořínky vlasů, rozechvělé rty.

„Chtěla jste něco říct, madam?“ dobíral si ji, když

viděl, jak se topí v rozpacích.

Caroline cítila, jak hoří.

Posunula se dál a narazila na tvrdou stěnu.

Lewis se na ni se zalíbením díval.

Upjatý živůtek zdůrazňoval její štíhlý pás,

ozdobné krajky u výstřihu příliš mnoho neskrývaly.

Ňadra se jí dmula rozrušením, svůdně se vlnila při

každém nervózním dechu.

Lewis pocítil šílenou touhu dotknout se jich,

pohladit je a sevřít je do dlaní, zmocnit se té dokonalé

krásy.

Caroline si jeho pohledu všimla.

Zoufale se snažila vyprostit šátek, který se někde

zamuchlal a teď na něm seděla plnou vahou. Třesoucí

se ruce to nedokázaly. Ohlédla se, jako by chtěla

zjistit, co jí brání v dalším pohybu.

„Máte to marné, dívko spanilá!“ usmíval se Lewis.

„Už není kam couvat!“

Najednou byl u ní a držel ji v náruči.

„Chcete přede mnou pořád utíkat? Pořád se někam

skrývat?“ zašeptal jí do ucha. „Já vám to nedovolím,

moje nejmilejší.“

Divoce ji stiskl v náruči a vášnivě ji políbil.

Pootevřel jí rty a jazykem ji dravě vychutnával.

Caroline zalapala po dechu, ale neměla čas se

bránit.

Lewis ji pevně sevřel a zahrnul ji vášnivými

polibky. Prsty jí čechral vlasy a dráždivě jí přejížděl

po šíji. Mazlil se s ní tak dlouho, až cítil, jak z jejího

těla vyprchalo napětí, jak se uvolňuje, jak se mu

poddává.

Caroline cítila, jak se jí sladké vzrušení rozlévá po

těle, jak ji bouře, kterou Lewis svými dotyky

způsobil, spaluje.

Lewis uvolnil náruč, něžně ji políbil na čelo a

vstal. Shodil ze sebe zbytek oblečení.

Caroline uchváceně hleděla na jeho ztepilou

postavu, tiše ležela, pozorovala každý jeho sval a

nemohla od něho odtrhnout oči. Zarazila se, když jí

pohled zabloudil k vzrušenému mužství. Ostýchavě

odvrátila zrak.

„Lewisi, nemůžeme…“ pípla Caroline, když si

všimla, jak ho její nesmělý pohled pobavil.

„Ne, to opravdu nemůžeme, moje drahá Caro!“

ujišťoval ji Lewis, když ji znovu držel v náruči.

„Kostel jsem objednal na sobotu ráno. Dva dny je až

dost na přípravu svatby. Vyžádal jsem si zvláštní

povolení, abychom nemuseli termín oddalovat!“

polibkem jí zavřel ústa, která údivem otevřela

dokořán. „A nesnesu žádný odpor!“ řekl důrazně a

znovu ji políbil. „A jestli si pořád myslíš, že tě

nemiluju, tak už nevím, jak jinak bych ti to měl říct!“

Caroline vykulila oči a znovu otevřela pusu

dokořán.

„Ty mě opravdu miluješ?“ hlesla užasle.

„A co sis myslela? Že si jen tak krátím dlouhou

chvíli?“ zamračil se. „Proboha, madam, vy ale máte o

mně příšerné mínění!“

„Kapitán Slater říkal, že ženám nedůvěřujete,

sire!“ sotva vydechla Caroline.

„To že kapitán Slater říkal?“ škádlil ji Lewis a

vtiskl jí polibek na víčka.

„Že je sotva vezmete někdy na milost!“

„Rozmyslím si, jestli kapitána Slatera vůbec pozvu

na svatbu!“ zasmál se a políbil ji na spánky.

„Že

milujete

jenom

svou

loď!“

dodala

přiškrceným hlasem.

„To musím kapitána Slatera opravit!“ přejel jí

mazlivě rty. „Říkal jsem, že se neožením dřív, dokud

nenajdu dívku, která bude jako moje loď. Štíhlá a

elegantní,“ něžně ji políbil a rozepnul jí knoflíček u

živůtku, „odvážná a přímá,“ znovu ji políbil a

rozepnul jí další knoflíček, „krásná a svůdná,“ jeho

rty jí dráždivě sjely po krku a vklouzly do jamek u

klíčních kostí, prsty si obratně poradily se živůtkem.

„Která mě nikdy nezradí!“ dodal. „A to ty všechno jsi,

drahá Caro!“ zašeptal vzrušeně. „Věřím, že mě nikdy

nezradíš!“

Stáhl jí živůtek z ramen a jemně přejel dlaněmi po

obvodu odhalených prsů.

Caroline se zachvěla.

„Počkej,

Lewisi…“ podívala se

na

něho

prosebnýma očima a zadržela mu ruce. „Ty už jsi…

ty už tohleto…“ koktala rozpačitě.

„Samozřejmě!“ zasmál se Lewis. „My násilníci a

prostopášníci neděláme nic jiného!“

„Ty ano, ale já… já… nikdy!“

„Nikdy?“ tiše opakoval Lewis.

„Ještě nikdy jsem nepotkala Lewise Brabanta!“

odpověděla rozechvěle Caroline.

Lewis na ni upřel roztoužený pohled.

„Jsi tak krásná, tak líbezná, lásko moje!“ zašeptal

Lewis. „Na tenhle okamžik jsem čekal celý život.

Nemusíš se bát, neublížím ti!“ řekl něžně. „Budu ten

nejpozornější milenec, jakého sis kdy představovala.“

Rozevřel jí rty a dráždivě si s nimi hrál, až se

Caroline v jeho náruči zavlnila. Přejel jí dlaněmi přes

prsa, jemně kroužil po jejich obvodu, a když Caroline

jemně zasténala, sevřel je do dlaní a přitiskl rty k

tmavým dvorcům, mazlivě je líbal a laskal jazykem,

až se citlivé bradavky napřímily a vyšly mu vstříc.

Lewis jednu po druhé uchopil do rtů a Caroline

vykřikla rozkoší.

Vzrušení jí prostoupilo celým tělem, zabořila prsty

do husté hřívy na Lewisově hrudi a hlasitě vydechla.

Lewis ji zvedl v bocích a stáhl jí spodničku.

Okamžik se opájel nádherným nahým tělem, něžně se

dotýkal jemné kůže na břiše, na stehnech, obdivně se

zahleděl na dlouhé štíhlé nohy. Caroline je cudně

překřížila, jako by chtěla navždy uchovat své věčné

tajemství v klíně.

„Jsi nádherná, víš to?“ zašeptal vášnivě.

Caroline ho objala kolem krku a přitáhla si jeho

hlavu k prsům.

Lewis jí sevřel prsy dlaněmi a zabořil rty do

lákavé stružky mezi nimi. Začal opisovat vášnivé

kruhy po svůdných obloucích, dráždivě jí laskal

bradavky, až ztuhly jako kámen, vzal je do svých rtů a

vášnivě si s nimi hrál, až je celé pohltil. Hladil jí

dlaněmi nahé tělo, tak divoce, že Caroline sténala

rozkoší a slastně se k němu přimykala. Sjel rukou do

klína, jemně jí rozevřel stehna a vznětlivě ji laskal v

nejcit-livějších místech.

Caroline vykřikla touhou.

„Věděl jsem, že tě jednou najdu. Už ti nikdy

nedovolím odejít, Caro moje nejsladší!“ šeptal Lewis

divoce.

„Nechci odejít, Lewisi! Miluju tě…“ omámeně

odpovídala Caroline a zajíkala se touhou.

Lewisovy oči vzrušeně vzplály, byly divoké a

temné, vášeň a touha v něm vzrůstala stejně jako v ní.

Caroline se k němu dychtivě vzpínala, když jí jeho

prsty začaly bouřit v klíně, přestala se ovládat, touha

ji zcela pohltila.

„Lewisi, prosím…“ křičela divoce.

„Ještě ne… lásko…“ šeptal Lewis. „Potěšení se

musí vychutnat!“

„Příště!“ žadonila Caroline. „Až příště!“ vykřikla a

vzepjala se proti němu. „Příště ho vychutnáme víc!“

zašeptala, když ucítila, jak vniká do jejího klína.

Dál už si nic nepamatovala, vášeň a rozkoš jí

omámily smysly a zahalily rozum.

Probrala se v Lewisově náruči. Něžně ji hladil a

volal sladkými jmény. Bylo to jako nejkrásnější sen.

Blaženě se k němu přitulila, neuměla si představit

nic lákavějšího než usínat v teplé mužské náruči.

Zavřela oči a vychutnávala nádherný pocit.

„Lewisi?“ řekla tiše. „Říkal jsi, že máme za dva

dny svatbu?“

„Za jeden den. Už dávno odbila půlnoc!“ zašeptal

ospale.

„Ale já jsem ti ještě neřekla ano…“ přejížděla mu

prsty po hrudníku a něžně mu rozhrnovala hustou

hřívu.

„To jsi neřekla. Utečeš mi?“ zeptal se a přejel jí

dlaní přes boky. „Co když…?“

„Tak si tě přivedu zpátky a každému budu

vyprávět, že jsi uprchla s rodinným stříbrem!“

„Máš nějaké?“ zašeptala.

„No… stříbra se ti zachtělo!“ přejel jí po paži a

přivinul ji k sobě. „Určitě nějaké najdu, abych si

opatřil důkaz!“ zasmál se Lewis.

Políbil ji na šíji a něžně přejel prstem po krku až k

prsům. Obkroužil bradavky a jemně stiskl.

Caroline se rozechvěla.

„Myslíš, že budeš s manželem spokojená,

miláčku?“ zeptal se škádlivě a políbil ji na ušní

lalůček.

„Je snesitelný!“ vzdychla Caroline, když ji začal

znovu dráždivě hladit. „Když se bude chovat

rozumně…“ zajíkla se při posledním slově.

„To mám rozhodně v úmyslu!“ smál se Lewis. „Je

tohle rozumné?“ sklonil se k ní a jemně ji políbil. „A

tohle?“ rozevřel jí rty a vášnivě ji vychutnával

jazykem.

Caroline se v jeho náruči zavlnila a oplácela mu

polibek stejně vášnivě. „A tohle?“ zašeptal Lewis,

pevně jí sevřel prsy do dlaní a něžně je laskal.

„Lewisi!“ vzdychla hlasitě Caroline.

„Ano, lásko?“ jemně jí stiskl ztuhlé bradavky a

obkroužil je vášnivými polibky. Sevřel je mezi rty a

mazlivě si s nimi hrál.

Caroline jemně zasténala. Přitiskla se k němu a

cítila, jak se jeho mužství znovu rozpíná.

„Je to vhodné opakovat tak brzy naše…“ zajíkla se

rozkoší, když ucítila dráždivé dotyky v klíně.

„Docela přesně si vzpomínám, že jsi říkala, příště

si potěšení víc vychutnáme!“ zašeptal Lewis.

„A už je příště?“ vzdychla omámeně.

„Samozřejmě, miláčku!“ pohladil ji Lewis.

„Pak je to pravděpodobně vhodné!“ vydechla

vzrušeně.

Lewis ji něžně políbil.

„Teď to bude potěšení hlavně pro tebe, lásko moje.

Aby sis nemohla stěžovat, že tě zanedbávám.“

Přivinul ji k sobě tak mocně a vášnivě, že Caroline

slastně zavrněla a celá se prohnula touhou. Úplně se

ztratila v jeho náruči.

„Jak jsem mohl tak dlouho žít a nevědět, že

existuješ, dívko moje spanilá…“ zašeptal divoce

Lewis.

„Tolik jsem se bála…“ vzdychla omámeně

Caroline.

Lewis jí zamkl rty vášnivým polibkem a pak

dalším a ještě dalším…

Ukázka z dalšího pokračování série

Záhady Opatství Steepwood, které vyjde příští

měsíc pod názvem Neslušný návrh.

Když doplavala k protějšímu břehu, půvabně se

otočila a plavala zpět. Většina paseky už byla ve stínu,

ale jí chladno nebylo. Pak si ale všimla sluncem

zalitého místečka a zamířila k němu, aby se v záři

slunečních paprsků rychleji usušila.

Jakmile se dotkla nohama dna, postavila se a

pomalu se vynořovala z vody. Voda stékala z jejího

těla ve stříbrných stružkách, mokrá košilka se jí lepila

na hruď a na boky jako průsvitný závoj. Na tváři cítila

slunce a jemný vánek ji laskal na nahých rukou a

nohou. Zavřela oči a zvedla nad hlavu ruce s prsty

nataženými ke slunci.

„Co je to za zjevení?“ ozval se náhle hluboký hlas.

„Mladá Afrodita nořící se z vln? Sama bohyně by

nemohla vypadat nádherněji!“

Škádlivý, ale nesporně mužský hlas narušil poklid

mýtiny a Desirée leknutím vyjekla. Přikryla si hruď

rukama a rozhlížela se, odkud hlas přichází

„Kde jste, pane? Žádám vás, abyste se ihned

ukázal!“

Muž uposlechl, a jakmile se pohnul, poznala

Desirée, proč ho předtím neviděla.

Seděl ve vysoké trávě, necelých třicet stop od ní,

skrytý ve stínu mohutného dubu. A bylo na něm vidět,

že si také užíval osvěžení v jezírku. Jeho černé vlasy

se leskly, mokrá košile se mu lepila na krk a ramena –

příliš široká na vkus Desirée.

Ve snaze skrýt svou nahotu ustoupila Desirée zpět

do jezírka.

„ Nejste džentlmen, pane, když tady sedíte a

pozorujete dámu v takové situaci – bez šatů!“

„Možná nejsem džentlmen, ale přesto jsem muž. A

byl bych blázen, kdybych si nechal ujít pohled na

krásnou ženu, jak ji Bůh stvořil.“

Desirée zrudla. Ten muž se ani nesnažil skrýt své

potěšení z pohledu na její spoře oděné tělo.

„Kdo jste, pane, a co tady děláte?“

„Totéž co vy. Je pěkný, teplý den a voda v řece je

skutečně osvěžující. Podlehl jsem prostě úplně stejné

touze jako vy,“ usmál se.

„Ale… proč jste se neozval hned, když jste mě

uviděl?“

„Myslím, že jsem usnul,“ připustil ostýchavě.

„Probudilo mě to vaše šplouchání a uviděl jsem

vás uprostřed jezera. A pak jsem se bál, abych vás

nevylekal a vy se neutopila.“

Desirée si odfrkla. „Já bych se těžko utopila,

pane.“

„A jak jsem to měl vědět?“

„Protože jste mě viděl plavat,“ opáčila Desitée

tónem, který naznačoval, že je buď slepý nebo mdlého

rozumu. „Ať tak či onak, co kdybyste ihned vyklidil

moji paseku?“

„Vašipaseku?“ Muž se tiše uchechtl.

„Odpusťte, Afrodito, netušil jsem, že jsem vnikl na

soukromý pozemek.“

„No, není to… úplně soukromé místo, ale mám

plné právo požádat vás, abyste odešel.“

„Opravdu? A proč si to myslíte?“ namítl. „Vy si

užíváte svůj den a já zase svůj.“

„Užívala jsem si ho, dokud jste nepřišel a všechno

nezkazil. A musíte uznat, že nemohu z vody takhle

oblečená, a proto vás žádám, abyste odešel.“

Muž se posadil a rukama si objal kolena.