Nicole Cornicková

Poslední

prostopášník

Název originálu:

The Last Rake in London

První vydání: Harlequin Books, 2008

Překlad:

Patricie Hetzerová

Odpovědný redaktor: Růžena Skálová

© 2008 by Nicola Cornick

© For the Czech Republic edition by Arlekin – Wydawnictwo

j-Iarlequin Enterprises Sp. z o.o., Warszawa 2009

Vydavatel: Arlekin – Wydawnictwo Harlequin

Enterprises Sp. z o.o., Warszawa

Tento titul vychází v edici Historická romance

ISSN 1730-3664.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci celého

díla nebo jeho částí v jakékoliv podobě.

Tato kniha je vydána po dohodě s Harlequin Enterprises II B.V.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými

osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak firmy Harlequin i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

Cover: studio iks, Warszawa

Sazba: Sdružení MAC s.r.o., Praha

Tisk: LITOGRAFIA ROSÉS, S. A. Barcelona, Spain

CENA: CZ: 125 Kč

SK: 4,96 €/149 Sk

ISBN 978-83-238-5848-5

Prolog

Červen 1908

Jack Kestrel hledal jednu ženu.

Ale ne jakoukoli ženu, nýbrž ženu dostatečně bezskrupulózní,

nenasytnou a manipulativní, která by dokázala vydírat umírajícího.

Byl ujištěn, že dnes večer ji najde na výstavě Wallaceovy sbírky,

jenom nevěděl, jak ta žena vypadá. Jack se rozhlížel po kurátorovi,

který by se ujal představování, stál přitom na vrcholu schodiště a

pohledem přejížděl po davu lidí, kteří se nahrnuli na výstavu portrétů

a miniatur. Většinou postávali v malých hloučcích ve skleníku a v

hale, povídali si, popíjeli šampaňské, ale bylo jasné, že tam jsou spíš

kvůli tomu, aby byli viděni, než kvůli obrazům. Pánové byli ve

společenském úboru, dámy ve večerních toaletách, jež hrály všemi

barvami duhy, a v kloboucích nejfantastičtějších tvarů, a diamanty se

na nich jen blyštěly.

Jack se otočil a pomalým krokem zamířil k Velké galerii. Jeho

bratranec, vévoda z Kestrelu, zapůjčil na dnešní výstavu dva velmi

vzácné portréty Jackových praprarodičů, vévody Justina a jeho ženy,

které namaloval George Romney. Jack byl na ty portréty zvědavý;

když je totiž viděl naposledy, byly zastrčené v jakémsi temném koutě

rodového sídla, Kestrelského Dvorce v Suffolku, a nutně potřebovaly

odborně vyčistit. Současný vévoda Buffy byl umělecký barbar a na

sbírku obrazů pohlížel jenom jako na něco, co se dá zpeněžit, protože

výnosy z jeho statků byly nevalné. Zrovna minulý týden mu Jack

půjčil tisíc liber, jen aby Buffy neposlal celou sbírku obrazů z

dostihů od Stubbse do aukční síně Sotheby’s.

V malém salonku, kde byly oba portréty vystaveny, si je

prohlížela jenom jedna osoba. Obrazy byly dobře umístěny a

působivě osvětleny zdola petrolejovými lampami. Měkké světlo,

které osvětlovalo portréty Jackových předků, svítilo i na dámu stojící

před nimi a rozjasňovalo její obličej pod širokým kloboukem, až jí

pleť zářila jako smetanová růže, a očím propůjčovalo nádech tajemné

melancholie. Dáma měla na sobě překrásné večerní šaty z

broskvového hedvábí, které obepínaly její postavu, a na černém

klobouku měla stuhy a růže téže barvy jako šaty.

Jack se zastavil mezi dveřmi a očima se popásal na obličeji

neznámé. Na chvilku pocítil na prsou zvláštní vjem, téměř jako by k

němu žena natáhla ruku a fyzicky se ho dotkla. Podobný pocit ještě

nezažil. Pokud nepočítal tu mladickou katastrofální pletku, udržoval

vztahy s ženami vždycky na úrovni prosté a přímé věci vzájemného

fyzického uspokojení. Kvůli žádné z těchto známostí se mu neužil

dech ani se mu nerozbušilo srdce. Nyní se rozhodl, že si tedy toho

náhlého citového zmatku nebude všímat, a zamířil přes místnost k

dámě.

Žena se k němu neobrátila. Zdálo se, že je zcela ponořena do

pozorování portrétu Justina Kestrela, tmavého krasavce s

furiantským úsměvem na rtech a nebezpečně šibalským pohledem

očí, v nichž se zároveň zračil smysl pro humor.

„Líbí se vám ten portrét?“

Po té tiše pronesené otázce se neznámá konečně obrátila a

oříškové oči se rozšířily údivem, když od Jackova obličeje znovu

pohlédla na portrét. Jack si všiml, že se proti své vůli musela usmát.

„Byl velmi hezký,“ řekla suše. „A ta podoba je až zarážející,

čehož jste si jistě vědom.“

Jack se uklonil. „Byl to můj praděd. Jsem Jack Kestrel, madam, k

vašim službám.“

Nepatrně zvedla tmavé obočí, ale sama se nepředstavila a Jack

věděl, že to udělala záměrně. To bylo rovněž nezvyklé. Jen velmi

málo žen nestálo o seznámení s Jackem Kestrelem. Jejich zájem

obvykle budil už jeho zjev, ani nemusely vědět, jak je bohatý.

„A tohle –“ dáma se zadívala na portrét vévodkyně, už od

pohledu temperamentní ženy, ověšené šperky, oblečené ve

smaragdovém saténu a s nádhernými zlatohnědými vlasy, „– je určitě

vaše prababička.“

„Zajisté,“ přisvědčil Jack. „Lady Sally Saltireová. Říkalo se o ní,

že je stejně duchaplná jako krásná. Půlka

Londýna jí ležela u nohou. V éře regentství se jí říkalo

Nesrovnatelná.“

„To je úžasné.“ Jeho společnici to zřejmě pobavilo. „Neslyší se

tak často o chytré ženě, která se nesnažila skrývat svou inteligenci.

Za to ji člověk musí obdivovat.“

„Myslím si, že nedbala o to, co si o ní kdo myslí,“ řekl Jack. „A

její manžel ji zbožňoval. Tvrdil, že se mu ve všech ohledech více než

vyrovná.“ Zasmál se. „Rozhodně střílela líp než on.“

„Velmi užitečná dovednost,“ souhlasila žena. Naklonila se k

obrazu a zkoumavě si prohlížela malý portrét dívenky v bílých

šatečkách. Světlo lampy hrálo na jejích kaštanových kadeřích, které

se draly zpod kloboučku, a rozjasňovalo stíny, které jí klobouk vrhal

na tváře.

„To je jejich dcera?“ zeptala se.

Jack přikývl. „Moje prateta Ottolina.“

„Je dosud naživu?“

„A jak,“ řekl Jack procítěně.

V očích jí blesklo šibalství. „Řekla bych, že je asi dost

originální.“ Zadívala se na něho a Jack opět přímo fyzicky pocítil

pohled jejích oříškových očí. Něco se v něm pohnulo, něco

nečekaného a pronikavého, jako by mu nějaká ruka sevřela srdce.

„Inu,“ pravila dáma, „bylo mi potěšením seznámit se s vašimi

nebezpečnými předky, pane Kestrele.“

Zamířila k východu, ale Jack ji nemínil nechat jen tak odejít.

Chtěl se toho o ní dozvědět co nejvíc.

„Zajímáte se hodně o výtvarné umění?“ zeptal se.

Potřásla hlavou. „Zajímám se, ale nikterak hluboce, stejně jako o

hudbu. Čemu se věnuji s opravdovým zaujetím, to je moje práce.“

Jack se zatvářil udiveně. Vůbec nevypadala jako „Nová žena“,

jak se říkalo těm, které byly nezávislé a samy si vydělávaly na

živobytí jako prodavačky či tovární dělnice. Na to vypadala tahle

žena příliš oslnivě, vypadala zhýčkaně a byla zřejmě bohatá. Než se

jí stačil zeptat, v čem její práce spočívá, věnovala mu zářivý úsměv,

v němž však nebyla ani špetka příslibu.

„Jestli mě teď omluvíte, pane Kestrele, ráda bych se šla podívat

na Coswayovy miniatury. Slyšela jsem, že jsou neobyčejně zdařilé.“

„Smím vás tedy doprovodit na Velkou galerii?“ otázal se Jack.

Na zlomek vteřiny zaváhala, ale pak potřásla hlavou. „Ne, děkuji

vám. Jsem zde s přítelem. Měla bych se po něm jít poohlédnout.“

„A to vás pustil takhle samotnou?“ podivil se Jack.

Usmála se.

„Já jsem ale schopná postarat se sama o sebe. A je to opravdu

jenom přítel, nic víc.“

„To rád slyším.“

Vzdychla. „Co z toho? Já nestojím o pokračování naší známosti,

pane Kestrele. Jsem už dost stará, aby mi zamotala hlavu pěkná

tvář.“

Mohlo jí být nanejvýš pětadvacet, ale Jackovi se přesto zdálo, že

vypadá jaksi znaveně. A byl zase natolik zkušený, že na ni příliš

nenaléhal. Tak by mohl ztratit všechno, co získal.

„Tak mi alespoň řekněte, jak se jmenujete.“ Vzal ji za ruku. Měla

dlouhé večerní rukavice z černého hedvábí až k loktům. Cítil, jak

jsou hladbučké, a na chvilku se mu zazdálo, že se její ruka v jeho

dlani zachvěla. Sklopila oči zastíněné dlouhými černými brvami, aby

skryla jejich výraz.

„Jsem Sally Bowesová,“ řekla. „Přeji vám hezký večer, pane

Kestrele.“ Usmála se, vymanila ruku z jeho sevření, otočila se a

zamířila k Velké galerii. Světlo se mihotalo na její broskvové róbě i

na ladných křivkách, které se pod ní skrývaly.

Sally Bowesová. Jack tomu stěží dokázal uvěřit. Měl pocit, jako

by dostal ránu do žaludku. Ta bezskrupulózní, chamtivá

manipulátorka… Žena, která neváhá vydírat umírajícího… Teď už

věděl, co je její povolání. Dělala placenou společnici v nočním klubu

a využívala slabosti mužů k tomu, aby z nich tahala peníze.

Ale přesto byla tahle informace naprosto protichůdná všem

instinktivním pocitům, jaké v něm tato žena během krátkého

rozhovoru vyvolala. Přímo ho nadchla. A on se obvykle v úsudku

nemýlil. Šokovalo ho to, a zároveň pocítil něco hlubšího, co se

podobalo zklamání.

Impulzivně k ní zamířil, ale vtom zahlédl, že se k ní připojil

jakýsi džentlmen, nabídl jí rámě a ona mu poděkovala úsměvem.

Pocítil bodnutí žárlivosti, tím palčivější, že ho žárlivost přepadla

zcela neočekávaně. Toho muže poznal. Byl to lord Gregory Holt,

jeho starý přítel. Napadlo ho, jestli se má Holt stát příší obětí slečny

Bowesové.

Jack se napřímil. Zítra vyhledá slečnu Bowesovou a zcela bez

obalu jí řekne, že její pokusy vymámit peníze z jeho strýce musejí

přestat. Upozorní ji, že pokud ho neuposlechne, udělá si z něho

nanejvýš nebezpečného nepřítele.

PRVNÍ KAPITOLA

„Slečno Bowesová?“

Hlas, který tato slova pronesl, byl povědomý, tichý a mírný.

Jakmile dolehl k Sallyinu sluchu, okamžitě se probudila. V první

chvíli si nedokázala uvědomit, kde vlastně je. Trochu ji bolelo za

krkem a tváří ležela na něčem studeném.

Byl to papír.

Už zase usnula v kanceláři. Hlava jí klesla na hromádku faktur a

platebních příkazů, ležící na psacím stole. Pootevřela oči. Už se

skoro setmělo. Lampa měkce svítila a za dveřmi se ozýval tlumený

zvuk hudby, nesrozumitelný šum hlasů a bylo cítit kouř z doutníků a

víno. Neklamné znamení, že doba pokročila a večerní program v

klubu U Modrého papouška už začal.

„Slečno Bowesová?“

Tentokrát už hlas nebyl tak vlídný a byla v něm stopa

netrpělivosti. Sally se posadila, bolestně zamžikala, jak její ztuhlé

šíjové svaly zaprotestovaly, a protřela si oči. Několikrát zamrkala a

nevěřícně oči vytřeštila, a pak si je znovu protřela, jako by si

myslela, že se jí jenom něco zdá.

Ale nezdálo, byla vzhůru.

K ní se nakláněl Jack Kestrel, opíral se oběma rukama o psací

stůl a jeho černé oči se upřeně dívaly do jejích ze vzdálenosti

pouhých několika centimetrů. Na tu krátkou vzdálenost Sally

nedokázala zaostřit na všechny jeho rysy najednou, ale z včerejšího

setkání je měla dostatečně v paměti. Byl to muž, na jakého se hned

tak nezapomene. Měl tmavohnědé vlasy hedvábného lesku, teď trocu

rozcuchané letním vánkem, rovný, trochu orlí nos a hříšně smyslná

ústa. Sally se většinou nenechala okouzlit jenom pěkným

zevnějškem. Nebyla už žádná pošetilá debutantka, aby ztratila hlavu

pro nějakého hezouna. Ale Jack Kestrel měl navíc jistý šarm a ona si

s ním předešlého večera příjemně popovídala. Tedy cítila se v jeho

společnosti velmi mile, možná až nebezpečně příjemně. Bývalo by

lehké přijmout jeho nabídku doprovodu, potom možná pozvání na

večeři…

Sally už dlouho nikdo tak nezaujal, ale zároveň věděla, že si

nesmí dovolit poznat Jacka Kestrela blíž. Od chvíle, kdy se jí

představil, se měla na pozoru, protože celá tehdejší společnost

věděla, co je pan Kestrel zač. V osmnáctém i devatenáctém století se

v rodu vévodů z Kestrelu vyskytovalo zpustlíků a prostopášníků jen

což a někteří tvrdili, že tenhle Kestrel je jejich pravý výkvět, že je ze

stejného těsta jako jeho zhýralí předkové. Byl bratrancem nynějšího

vévody a pravděpodobným dědicem titulu. V mladých letech byl

poslán do ciziny po nepříjemném skandálu, do něhož byla zapletena

jedna vdaná dáma, a vrátil se po deseti letech se značným majetkem,

který venku vydělal.

Sally chápala, odkud se vzala ta pověst, kterou Jack Kestrel měl.

Bylo v něm cosi nepochybně mužného a říkalo se, že ženy před ním

tají jako vosk. Ona ovšem neměla v nejmenším úmyslu rozšířit jejich

řady.

Teď si uvědomila, že stále ještě na něho zblízka zírá. Jako by ji

náhle polilo horko, uhnula pohledem z jeho úst a podívala se mu do

očí. Viděla, že se tváří nepokrytě nepřátelsky. Napřímila se, Kestrel

se také narovnal a poodstoupil od stolu.

Dnes na sobě neměl společenský úbor a Sally si pomyslela, že v

tomhle oblečení by v něm člena klubu U Modrého papouška nikdo

nehledal. Obvyklá klientela se skládala hlavně z bohatých příslušníků

kroužku kolem krále Edwarda, a ti byli většinou tlustí a zhýčkaní,

přivyklí pohodlnému životu. Dalšími členy byli protřelí návštěvníci z

Ameriky, jejichž peníze a vliv jim otevřely cestu do londýnské lepší

společnosti. Tu a tam se v klubu objevili i synkové staré aristokracie,

kteří sloužili v armádě a do klubu si šli vyhodit z kopýtka, když měli

dovolenou.

Jack Kestrel vypadal, jako by také někdy byl u armády – na jedné

tváři měl totiž dlouhou jizvu – a rozhodně působil dojmem, že se cítí

víc doma někde na severozápadní hranici či na jihu Afriky než v

klubu poblíž Strandu. Byl hodně vysoký, ramenatý a opálený; Sally

odhadovala, že mu může být asi třicet. Místo večerního úboru měl na

sobě dlouhý jezdecký plášť z tmavohnědé kůže a pod ním nedbale

elegantní oblek, tak jak ho dokáže ušít jenom prvotřídní krejčí ze

Saville Row.

I přes jeho výšku nebylo v jeho pohybech ani trochu

neohrabanosti. Sally z něho nemohla spustit oči a měla pocit, že se jí

úží dech. Nemohla popřít, že Jack Kestrel je až nebezpečně

přitažlivý. Jeho rysy ale byly nepříjemně tvrdé a nekompromisní.

„Omlouvám se, že jsem vás vzbudil,“ pronesl kultivovaným

hlasem. „Při své profesi se asi musíte snažit ukrást chvilku spánku,

jak je to jen možné.“

Sally nechápala, kam tím míří. Účetnictví ji sice bavilo, ale

nepřipadalo jí zase tak strhující, aby ji připravovalo o spánek. Byla

prostě normálně unavená, protože předešlého večera šla spát pozdě,

když byla na výstavě Wallaceovy sbírky, a ráno musela vstávat

hodně brzy, aby dohlédla na dokončovací práce na Karmínovém

salonu, který se měl znovu otevřít pro veřejnost už ani ne za dva

týdny. Renovace a modernizace trvala půl roku a čekalo se, že až se

salon zaskví v novém lesku, bude o něm mluvit celý Londýn.

Dokonce i král přislíbil svou účast při jeho znovuotevření.

„Jste přece slečna Bowesová?“ oslovil ji Jack potřetí, když Sally

nepromluvila. Teď už to znělo opravdu netrpělivě.

„Ano… jistě. Přece jsem vám to řekla už včera večer.“ Sally si

odkašlala. Uvědomila si, že to asi nezní moc suverénně. Určitě

nepromluvila jako autoritativní majitelka jednoho z nejúspěšnějších

avantgardních klubů v Londýně. Kdysi dávno, když se ještě

pohybovala v elegantních oxfordských salonech, byla vskutku

slečnou Bowesovou, nejstarší dcerou. Byla sestrou slečny Petronelly

a slečny Constance, ale od té doby se toho hodně změnilo.

Pod neúprosným temným pohledem Jacka Kestrela si najednou

připadala mladší než na svých sedmadvacet, mladší a jaksi

bezbranná. Napřímila se na židli, odhrnula si rozcuchanou ofinu z očí

a doufala, že se jí skvrny od inkoustu, které měla na prstech,

neobtiskly na obličej. Měla zlost, že se nechala takhle přistihnout.

Normálně se vždycky před otevřením klubu převlékla do večerních

šatů, ale jelikož usnula, nestihla to, a nikdo ji nepřišel vzbudit.

„Co si přejete, pane Kestrele?“ zeptala se co nejúřednějším

tónem. Už jí bylo jasné, že tohle nebude zdvořilostní návštěva na

základě seznámení z předchozího večera. Třebaže bylo jejich včerejší

setkání krátké a pro ni příjemné, něco zásadního se změnilo.

Tentokrát byl Kestrel rozhněvaný.

„Myslím, že velmi dobře víte, proč jsem tady, slečno Bowesová,“

promluvil Jack úsečně. „Kdybych byl věděl už včera, s kým mám tu

čest, byl bych to téma otevřel ihned. Vaši totožnost jsem si uvědomil

až příliš pozdě. Ale jistě jste věděla, že vás hledám.“

Sally se vztyčila. Dodávalo jí to pocitu větší síly a jistoty.

„Promiňte, pane Kestrele,“ odpověděla zdvořile, „ale nemám

nejmenší ponětí, o čem mluvíte ani proč jste tady, pokud si tedy

nechcete užít proslulé pohostinnosti Modrého papouška.“

Sally od někoho slyšela, že Jack Kestrel jednou utratil v herně v

Monte Carlu za jeden večer tisíc liber jenom za šampaňské. Neměla

by nic proti tomu, kdyby podobnou útratu zanechal u Modrého

papouška, ale z jeho nepřátelského výrazu usoudila, že je to

nepravděpodobné.

Jack sarkasticky zkřivil rty nad Sallyinou poznámkou. „Ne,

slečno Bowesová,“ řekl jízlivě, „skutečně tady nejsem kvůli té

legendární pohostinnosti Modrého papouška.“

Sally pokrčila rameny. „Pak tedy čekám, že mi účel své návštěvy

osvětlíte.“ Ukázala na papíry ležící na stole. „Vaše společnost je sice

nesmírně povzbuzující, pane Kestrele, ale nemám dost času, abych si

od vás nechala dávat hádanky. A jak už jsem vám řekla včera večer,

nejvíc mě zajímá moje práce a už se nemohu dočkat, až se k ní

vrátím.“

V očích mu nebezpečně blýsklo. Sally vycítila hněv a

nepřátelství, které v sobě tutlal, ale o to bylo prudší. Litovala, že

lampa svítí tak tlumeně, v tom pološeru si připadala bezbranně.

„Já vám věřím, že to, co děláte, děláte se zaujetím, slečno

Bowesová,“ procedil Jack skrz zuby. „Máte ale tolik drzosti, že

dokážete předstírat, že nevíte, kvůli čemu jsem za vámi přišel.“

Sally neodpověděla hned. Poodešla z úkrytu za psacím stolem,

pootočila kohoutkem plynové lampy a pak ještě zapálila druhou a

třetí. Potěšilo ji, že se jí ruka se zápalkou nezachvěla a neprozradila

nervozitu, kterou

pociťovala. Vnímala, že ji Jack Kestrel pozoruje, černé oči

upřené na její obličej. Najednou jí místnost připadala jaksi malá, jako

by ji Jack zaplňoval jen svou fyzickou přítomností.

Obrátila se a zjistila, že ho má rovnou za zády. V očích mu teď

hrálo něco téměř jako úsměv, ale nebyl to úsměv, který by ji zbavil

ostražitosti. I když stála, sahala mu sotva po ramena, a přitom nebyla

nijak malé postavy. Nebyla zvyklá, aby musela zvedat bradu, když se

chtěla nějakému muži podívat do očí.

„Nuže?“ řekl potichu. „Už jste si to rozmyslela a přestanete

předstírat nevědomost?“ Přejel ji pohledem od hlavy k patě. „Musím

přiznat, že jste jiná, než jsem si vás představoval,“ dodal zvolna.

Zvedl ruku a natočil si její obličej ke světlu. „Když jsme se včera

večer setkali, hned jsem si pomyslel, že nejste nijak tuctová, ale když

jsem zjistil, kdo jste, byl jsem překvapen. Čekal jsem totiž ženu,

která bude hezká podle konvenčních měřítek. Říká se vám přece

krásná slečna Bowesová, ne –“

Sally prudce odstrčila jeho ruku. Navzdory tomu, že byla

rozhněvaná, ten dotek jí způsobil mravenčení. Díval se na ni tak, že

si intenzivně uvědomovala své tělo pod obyčejnou hnědou blůzou a

domácí sukní, které měla na sobě. Bylo jí zvláštně… Divila se, kde

se v ní vzal ten palčivý pocit, a bylo jí do pláče, a vzápětí se jí zase

zdálo, že snad na ní praskne korzet. Ani jeden z džentlmenů, kteří

chodili k Modrému papouškovi, v ní takové pocity neprobouzel, i

když nejeden se o to pokoušel.

„Pane Kestrele…“ snažila se, aby se jí nezachvěl hlas, „mluvíte v

hádankách. A ještě ke všemu mě nudíte. Aťsi jsem hezká nebo ne, do

toho vám vůbec nic není. A jestli mi okamžitě nevysvětlíte účel své

návštěvy, budu muset zavolat někoho z personálu, aby vás vyvedli.“

Zasmál se. „To bych je tedy hrozně rád viděl. Ale s radostí vám

vše vysvětlím, slečno Bowesová.“ Promluvil s předstíranou vlídností.

„Přišel jsem si pro dopisy, které vám napsal můj zpozdilý bratranec

Bertie Basset. Pro ty dopisy, jejichž zveřejněním vyhrožujete, pokud

vám nezaplatí jeho otec, který je na smrt nemocný.“

Sally vůbec nechápala, o čem to mluví. Bertieho Basseta

samozřejmě znala. Byl to mladý potomek šlechtického rodu, sice

roztomilý, ale nijak zvlášť bystrý, který chodíval k Modrému

papouškovi hrát o vysoké částky a také popíjet s děvčaty. Když ho

viděla naposledy, hrál poker v Zeleném salonu a měl na klíně její

sestru Connii.

Connie… No samozřejmě…

Sally si přejela rukou čelo. Řekl jí přece „krásná slečna

Bowesová“, jenže takhle se říkalo její nejmladší sestře Connii.

Kdyby ji nebyl tolik vyvedl z míry dotek Jacka Kestrela, hned by si

byla uvědomila, že si ji určitě spletl s Connii. Slečna Constance

Bowesová byla vskutku tak krásná, že muži psali sonety na její obočí

a slibovali jí hory doly, čehož ona ovšem neváhala využít. Ale Sally

sestře její krásu nezáviděla, ona byla zase z celé rodiny nejchytřejší.

Jack Kestrel pozorně sledoval výraz jejího obličeje.

„Hm,“ ozval se zamyšleně, „takže když jsem se o té věci zmínil

poprvé, neměla jste ponětí, o čem mluvím, že, slečno Bowesová? A

pak jste najednou pochopila.“

„Prosím vás, jak to víte?“ odsekla Sally. Zlobila se sama na sebe,

že je to na ní tak znát.

„Z vašeho obličeje se to dá lehko vyčíst.“ Jack se posadil na psací

stůl a kýval nohou. „Takže vy nejste Bertieho milenkou. Ale mohlo

mě to napadnout. Pro vás by byl moc mladý a neohrabaný, slečno

Bowesová.“

„Zatímco vy, pane Kestrele,“ řekla Sally velmi odměřeně, „si o

sobě nepochybně myslíte, že jste mnohem zkušenější.“

Jack se zlomyslně ušklíbl. Na chvilku si Sally připomněla jejich

setkání předešlého večera. Pocítila slabost v kolenou a v botách

zaťala prsty u nohou. „Přirozeně,“ řekl. „A říkejte mi, prosím, Jacku.

Myslím, že v tomhle podniku se na formality moc nehledí.“

V tom měl pravdu, ale Sally neměla v úmyslu nechat se

poučovat, jak se má chovat ve vlastním klubu.

„Pane Kestrele,“ prohlásila upjatě, „my si nerozumíme. Jak jste

správně pochopil, já nejsem milenkou vašeho bratrance. O té

záležitosti pranic nevím. Myslím, že jde o nějaké nedorozumění.“

Jack vzdychl. Opět se zatvářil nepřístupně. „Ano, v takovýchto

případech obvykle jde o nedorozumění, slečno Bowesová. Tohle

nedorozumění znamená, že se můj strýc má rozloučit se značnou

sumou.“

Tentokrát Sally zrudla hněvem. „Já se přece nepokouším nikoho

vydírat!“

„Možná.“ Jack plavně seskočil ze stolu. „Ale jsem přesvědčen, že

víte, kdo to je.“

Sally na něho upřeně zírala a mozek jí pracoval na plné obrátky.

Jestliže se nemýlí, tedy její sestra Connie se dopustila té nebetyčné

hlouposti, že se pokouší vydírat šlechtice a vysoce postaveného

člověka. Bohužel je to nanejvýš pravděpodobné, protože Connie je

sice neobyčejně hezká, ale inteligencí příliš neoplývá. A je

rozmazlená. Pokaždé když nedostala, co si zamanula, byla zvyklá si

vztekle dupnout. Jestliže si políčila na Bertieho a milostný vztah se

nevyvinul podle jejích představ, zřejmě se pokusila získat alespoň

něco na odškodněnou, a výsledkem tohoto pošetilého nápadu byl

Jack Kestrel, který stál v Sallyině kanceláři a tvářil se nepřátelsky a

odmítavě.

„Patrně tedy pachatelkou bude vaše sestra,“ řekl potichu a Sally

sebou až trhla, jak snadno uhodl její myšlenky. „S tou jsem se ještě

neseznámil, ale už jsem o ní slyšel. Ona zde také pracuje, že?“

Sally si přitiskla prsty na spánky, protože pocítila, že ji začíná

bolet hlava. Nemůže přece Connii zradit – to by nebylo loajální.

Nejdřív si musí se sestrou promluvit. Jenže Connie se jí v poslední

době nesvěřovala. Po svém posledním milostném vztahu, který

skončil tak katastrofálně, se jaksi uzavřela do sebe a se Sally stěží

prohodila pár slov. Teď se ovšem Sally rozhodla, že sestru přiměje,

aby promluvila.

„Prosím, nechte tu záležitost na mně, pane Kestrele,“ řekla. „Já to

dám do pořádku.“ Podívala se na něho.

„Dávám vám své slovo, že vašeho strýce už nikdo nebude

zneklidňovat.“

Jack opět vzdychl. „Rád bych vám důvěřoval, slečno Bowesová,

jenže nemohu. Připadám vám snad jako naivní mladíček?“ Potřásl

hlavou. „Vy se můžete na téhle aféře podílet, a spolehnout se jen na

vaše slovo by ode mne bylo pošetilé.“ Sjel ji pohrdlivým pohledem a

Sally zrudla hněvem i ponížením. „Měl bych vám snad říci, že můj

strýc má už svá léta a několik let churaví.“

Pak ještě dodal.

„Nedávno jsme se dozvěděli, že zřejmě už nebude dlouho živ.

Takováhle věc by jeho neodvratný konec leda uspíšila. Jenže to je

vám patrně lhostejné.“

„Snad abyste promluvil se svým bratrancem,“ odsekla Sally, „a

přesvědčil ho, aby nepsal takové milostné dopisy. V každém vztahu

jsou totiž vždycky dva!“

Jack se usmál. „Vskutku, slečno Bowesová, v tom máte pravdu a

já Bertiemu důrazně doporučím, aby se v budoucnosti pletek s

takovými ženštinami vyvaroval.“

„Neurážejte, pane Kestrele,“ řekla Sally a hlas se jí chvěl hněvem

a snahou zůstat zdvořilá.

„Prosím za prominutí.“ Neznělo to ale ani v nejmenším omluvně.

„Nesnáším, když někdo z někoho tahá peníze, neřkuli když se

uchýlí k vydírání. To se pak projeví moje nejdrsnější stránky.“

Sally podrážděně zavrtěla hlavou. „Myslím, že takhle se nikam

nedostaneme, pane Kestrele.“

„V tom s vámi souhlasím,“ řekl Jack. „A dokud nebudu moci

strýci říct, že jsem ty dopisy vlastnoručně zničil, nebudu mít klid.

Jistě byste ode mne nic jiného nečekala, slečno Bowesová.“

To by Sally opravdu nečekala. Když se pro něco rozhodne takový

muž jako Jack Kestrel, nedá se předpokládat, že ustoupí. Což ji

ovšem staví před problém. Jak má chránit Connii a zároveň zaručit,

aby dopisy byly vráceny nebo zničeny? Sestru vždycky bránila, i

když v poslední době měla pocit, že Connie začíná být jaksi otrlá a

žádnou ochranu nepotřebuje.

„Slečno Bowesová?“ Jack ji vyrušil z myšlenek. „Připadá mi,

jako byste se nemohla rozhodnout. Tak se pokusím vám pomoct.

Jestli mi nevydáte ty dopisy, oznámím to na policii.“

Sally se k němu prudce obrátila a z očí jí sršely blesky. „Nic

takového neuděláte!“

„Ale ano.“ Jacka Sallyina reakce pobavila, ale promluvil

chladným tónem. „Jak už jsem řekl, slečno Bowesová, vyděrače

nesnáším a pouze ohledy na mého strýce mě odvrátily od mého

úmyslu obrátit se na úřady rovnou. Udělám cokoli, abych zničil

pověst Modrého papouška a vás zruinoval. Ujišťuji vás, že mám

velký vliv.“

Sally na něho upírala oči a tváře jí hněvem jen hořely. Ani na

chvíli nezapochybovala o tom, že je schopen své hrozby splnit. Jack

byl bohatý a měl styky, patřil k exkluzivnímu kroužku kolem krále

Edwarda a jistě by dokázal obrátit přelétavou královu pozornost

jiným směrem. Nyní patři Modrý papoušek k módním podnikům, ale

jak dlouho by asi mohl prosperovat, kdyby se jeho bohatí klienti,

kteří se k nim dosud jen hrnuli, rozhodli zamířit své kroky jinam?

Sally si právě vzala ohromnou půjčku na zvelebení podniku. Byla

závislá na svých investorech. Nebylo by to nic těžkého finančně ji

zruinovat…

Zavřela oči a otevřela je, teprve když se zhluboka nadechla. Jack

Kestrel na ni upíral stejný tázavý pohled, jakého si už všimla dříve.

Srdce se jí prudce rozbušilo, ale pak se přinutila ke klidu.

„Snažíte se mě zastrašit výhrůžkami, pane Kestrele,“ řekla co

nejpevněji. „Já s tím nemám pranic společného, a vy se přesto

snažíte, abych za to platila. To není právě džentlmenské jednání.“

Jack pokrčil rameny. „Hraji hru podle pravidel, která mi byla

vnucena. To vaše sestra vsadila tak vysoko.“

Sally pevně sepjala ruce. Viděla, že nemá cenu se hádat. Tento

muž žádné ústupky nedělá. „Dobrá,“ řekla nakonec. „Jestli mi

poskytnete několik hodin, abych tu záležitost –“

„Jednu hodinu. Dávám vám na to jen hodinu.“

„Ale na to potřebuju víc času! Vždyť ani nevím, kde Connie –“

Zarazila se příliš pozdě.

„Takže ta krásná slečna Bowesová je Connie?“ Jack zvedl obočí.

„No ovšem.“ Vytáhl z kapsy převlečníku dopis a rozložil jej. „Vidím,

že je podepsán počátečním písmenem C. Že mě to hned nenapadlo.“

„Měl jste si všechno dříve pořádně ověřit, než jste sem přišel a

začal mi vyhrožovat,“ řekla Sally. „Jste mimořádně nezdvořilý, pane

Kestrele.“

Jack se zasmál, dopis opět složil a strčil ho do kapsy. „Jsem

prostě přímočarý, Sally. A považuji to za svou přednost.“

I když Sally vlastně pobouřilo to familiární oslovení, přece jen v

ní poskočilo srdce nad tónem, jakým její jméno pronesl.

„Nedovolila jsem vám, abyste mě oslovoval křestním jménem,

pane Kestrele,“ řekla bryskně.

„Ne?“ Jack se zatvářil posměšně. „Musím přiznat, že vy opravdu

vypadáte, že si potrpíte na formality. To vás vaši klienti také musejí

oslovovat slečno Bowesová?“ Nasadil přemýšlivý výraz. „Vlastně si

myslím, že některým trocha přísnosti dělá dobře, zvlášť když je

doprovázena bičíkem a výpraskem.“

Sally cítila, jak jí stoupá červeň do tváří. Jack Kestrel nebyl sám,

kdo považoval klub U Modrého papouška za luxusní nevěstinec.

Popravdě řečeno Sally často podezírala některé dívky, že se

soukromě domlouvají se svými klienty. Zpočátku si dělala starost o

jejich bezpečnost a snažila se je přesvědčit, aby kromě své

společnosti neprodávaly i svá těla, ale nakonec pochopila, že by si

stejně nějaký způsob našly, a alespoň trvala na tom, že se takové

schůzky nesmějí odehrávat v jejím podniku. Stejně se ale o ně bála, i

když věděla, že děvčata její zájem možná trochu dojímá, ale jinak ji

považují za naivní. Někdy si to Sally o sobě začínala myslet také.

Pohybovala se v zářivém světě vyšší společnosti a smyslového

vzrušení a sestry o ní tvrdily, že má mravy jako viktoriánská tetička.

„Jste v zajetí falešných představ, pane Kestrele,“ řekla mrazivě.

„To nejdražší, co se v mém podniku dá koupit, je šampaňské. Musím

myslet na svou licenci. Jsem majitelkou Modrého papouška, pane

Kestrele, a nejsem tudíž nic víc než trochu lepší úřednice.“ Znovu

ukázala na hromádku účtů a platebních příkazů na stole. „Jak sám

vidíte.“

Jack Kestrel se cynicky zasmál.

„S radostí věřím vašemu ujišťování o vaší mravopočestnosti,

slečno Bowesová.“

„Vy mi špatně rozumíte,“ odsekla Sally. „Necítím potřebu se

před vámi nějak ospravedlňovat, jenom vysvětluji, jak se věci mají.“

Jack naklonil hlavu. „A vaše sestra, slečno Bowesová? Ta snad

nepracuje v kanceláři, ne?“

„Connie pracuje přímo v podniku,“ řekla Sally. „Jejím úkolem i

úkolem ostatních dívek je hosty bavit vtipnou konverzací a

povzbuzovat je k utrácení.“

„Ke kterémužto úkolu je vaše sestra neobyčejně povolaná, jak

vyplývá z dopisu mému strýci,“ řekl Jack.

Sally zaťala zuby. Proti tomu se dalo těžko něco namítat.

„Pracuje dnes večer vaše sestra?“ zeptal se Jack. „Zajdu za ní a

rovnou si s ní promluvím.“

Sally propadla panice. Věděla, že je opravdu schopen za sestrou

jít a dožadovat se odpovědi tak panovačně, že by tím mohl narušit

provoz celého klubu. Nesmí mu dovolit, aby vyvolal scénu.

„Počkejte!“ Rozběhla se za ním. K její úlevě se zastavil. „Vždyť

já ani nevím, jestli tam dnes večer Connie je. Půjdu to zjistit.“

Vydala se po schodech nahoru a ostře vnímala, že jí Jack jde po

boku. Kolem nich prošel číšník s pyramidou prázdných talířů. Modrý

papoušek se mohl pyšnit jídelnou, která si nezadala s žádným

pánským klubem, a francouzským šéfkuchařem, stejně náladovým

jako kuchaři zaměstnávaní ve šlechtických sídlech. Ale dnes večer

byl monsieur Claydon prý milostivě naladěn, za což Sally v duchu

vzdala nebi díky. Kdyby měla řešit ještě ke všemu nějakou

kuchyňskou katastrofu, to už by bylo nad její síly.

Jack jí podržel dveře s vybranou zdvořilostí a Sally vešla do haly.

Vchod do klubu byl navržen tak, aby připomínal soukromý panský

dům. Na podlaze byly černé a bílé mramorové dlaždice, stály tam

palmy v kořenáčích a decentně zahalené sochy. Vedle hlavních dveří

stáli dva muži v livrejích, kteří na první pohled vypadali jako

lokajové. Při druhém pohledu se však nedalo přehlédnout, že mají

postavu jako zápasníci, a výraz obličeje tomu také odpovídal.

Ten starší, Dan O’Neill, bývalý irský šampión v boxu, byl

provozním ředitelem Modrého papouška, který měl za úkol denně

dohlížet na to, aby v klubu vše klapalo. Jeho předchozí profese mu

při tom byla velmi užitečná. Občas se totiž stávalo, že některý z

klientů vypil příliš mnoho šampaňského nebo sázel při bakaratu příliš

nerozumně a bylo zapotřebí ho vyprovodit pokud možno bez

rozruchu.

Jakmile Salty vešla, oba muži se automaticky napřímili. „Dobrý

večer, slečno Bowesová,“ pozdravil Dan uctivě.

„Dobrý večer, Dane,“ odpověděla s úsměvem. „Dobrý večer,

Alfréde.“

„Slečno Sally.“

Druhý muž trochu rozpačitě šoupl nohou a začervenal se jako

zamilovaný studentík.

„Nevíte náhodou, jestli má slečna Sally dnes večer službu?“

zeptala se Sally.

Muži si vyměnili pohledy. „Šla ven, už je to nějaká chvíle,“

pospíšil si s odpovědí Alfréd. „Objednával jsem jí drožku.“

„Říkala, že má dneska večer volno,“ přidal se Dan.

„Nevíte, kam jela?“ otázal se Jack Kestrel. Sally ostře vnímala, že

stojí vedle ní, cítila jeho napětí a domyslela si, že si bedlivě oba

muže prohlíží.

Dan se tázavě podíval na Sally, a když nepatrně přikývla,

odkašlal si. „Myslím, že jela na večeři s panem Bassetem.“

Sally slyšela, jak se Jack prudce nadechl. „Ale ale,“ řekl mile, „to

je zajímavé. Zřejmě se chce pojistit pro případ, že by jí vydírání

nevyšlo?“

Sally se kousla do rtu a snažila se tu narážku ignorovat. „Je mi

líto, pane Kestrele,“ řekla. „Zdá se, že si budete muset počkat,

jestliže chcete s mou sestrou mluvit – pokud tedy nevíte, kam by asi

tak váš bratranec mohl vzít dámu na večeři.“

„Já si klidně počkám,“ protáhl protivně Jack. „Jestliže jste si

ovšem jistá, že se vaše sestra na noc vrátí domů, slečno Bowesová.“

Sally zrudla nad tou jen chabě zastřenou urážkou Conniiny

počestnosti. Viděla, že Dan také hněvem zrudl a výhružně nakročil.

Jack Kestrel se narovnal v ramenou, jako by se hotovil k boji. Sally

ale dala boxerovi znamení, aby ustoupil. Nestála o nějakou rvačku,

tím spíš, když si snad poprvé nebyla jista, že by Dan vyhrál. A

popravdě řečeno nebyla si ani jista, jestli Connie opravdu přijde

domů. Občas se stávalo, že byla pryč celou noc, ale po té první

strašlivé scéně, kdy na ni Connie křičela, ať ji nechá být, že není její

matka, se Sally rozhodla, že už nebude zasahovat. Srdce ji ale bolelo,

že není schopna se rozmarné Connii přiblížit, a ta si už dělala

všechno po svém.

„Možná byste se mezitím mohl navečeřet, pane Kestrele, aby vám

to čekání lépe uteklo? Samozřejmě na účet podniku,“ navrhla Sally.

Jack se usmál. „Rád, pokud povečeříte se mnou, slečno

Bowesová.“

Sally to zarazilo. Kdyby ji byl pozval předchozího večera,

nepřekvapilo by ji to, ale nyní nechápala, proč Jack stojí o její

společnost. Pak si trochu zklamaně uvědomila, že ji patrně nechce

spustit z očí, aby nemohla vyběhnout a Connii varovat. Nedůvěřuje

jí.

Neměla v úmyslu mu vyhovět.

„Já s hosty nevečeřím, pane Kestrele,“ řekla chladně.

Upřeně se na ni zadíval.

„Udělejte kvůli mně výjimku.“

Ve vzduchu mezi nimi to zajiskřilo konfrontací. Sally zaváhala. S

hosty u Modrého papouška nikdy nevečeřela, aby nevznikly nějaké

pochybnosti o její roli v klubu. To byl úkol jejích zaměstnankyň, aby

si sedaly k hostům a bavily je. Majitelka se mohla mezi klienty

projít, prohodit pár zdvořilostí, ale udržovala si odstup. Jenže jestliže

Jack Kestrel nedostane, co si zamane, mohl by jí způsobit spoustu

nepříjemností, a jedna večeře, zatímco budou čekat na Conniin

návrat, jí připadala jako celkem malá cena. A navíc ještě doufala, i

když to bylo nepravděpodobné, že se jí třeba podaří tuto záležitost

urovnat, a tím odvrátit hrozbu, jakou Jack Kestrel pro její podnik

představoval.

„Tak dobrá,“ řekla nakonec neochotně. „Ale musíte mi

poskytnout čas, abych se mohla převléct do večerních šatů.“

Jack se uklonil. „S radostí na vás počkám.“

Sally zahlédla, jak Alfréd zvedl obočí. Ještě nikdy její

zaměstnanci neviděli, že by porušila svá vlastní pravidla.

„Dane,“ řekla, „uveďte prosím pana Kestrela k mému stolu v

Modré jídelně.“ Na chvíli se zarazila. Viděla, že Jack také není ve

večerním úboru, ale musela uznat, že navzdory tomu vypadá moc

dobře. Mnoho mužů by dalo nevímco za takovou postavu a

krejčovskému zpracování jeho elegantně neformálního oděvu se

nedalo nic vytknout.

„Máme pravidlo, že naši hosté musejí mít večerní oblek, pane

Kestrele,“ řekla, „ale snad na něm pro tuto příležitost nebudeme

trvat. Dane, dohlédněte, aby pan Kestrel měl vše, co si bude přát.“

Jack sklonil hlavu. „Děkuji vám, slečno Bowesová.“

„Je mi potěšením.“ Sally se setkala s jeho pohledem a ucítila, jak

mezi nimi něco přeskočilo, cosi palčivého, silného a trochu

opojného, jako by se zhluboka napila nejlepšího šampaňského.

Trochu se jí zatočila hlava. Pak se na ni Jack usmál a ten

nepopsatelný pocit v jejím nitru ještě zesílil. K čertu s tím. Nechtěla

si připomínat včerejší večer ani tu skutečnost, že Jackovi vskutku

nechybí pověstný kestrelovský šarm. Ještě snad nikdy jí nebylo tak

jako nyní. Žádný z klientů Modrého papouška ji dosud ani v

nejmenším nepřitahoval.

Proč se jí to muselo stát právě teď, v přítomnosti Jacka Kestrela,

jehož pověst je nebezpečná a strašlivá a jehož slovo může zničit její

podnik? To jí připadalo nejen zneklidňující, nýbrž i absolutně

nemožné.

„Omluvte mě,“ řekla a podařilo se jí zamaskovat svůj náhlý

zmatek klidným postojem, který si vypěstovala pro svoji roli

podnikatelky. „Nenechám vás dlouho čekat.“

Pak se otočila a spěšně odešla, aby nedala příliš najevo svoje

pocity.

DRUHÁ KAPITOLA

Zatoužil po ní.

Chtěl tu chladnou a odmítavou majitelku Modrého papouška

držet v náručí a chtěl ji ve svém loži. Jack Kestrel byl zvyklý dostat,

po čem toužil. Mezi nimi stojí vyděračské dopisy její sestry, což

situaci ztěžuje, ale Jack byl odhodlán najít způsob, jak si slečnu Sally

Bowesovou získat.

Do jisté míry se mu ulevilo, když zjistil, že jeho instinkt ho

předešlého večera nezklamal. Jack se totiž nerad mýlil v úsudku. Ať

tedy byly prohřešky slečny Connie jakékoli, byl si jist, že její sestra

je opravdu čestná osoba. Sally není žádná vyděračka.

Díval se za ní, jak stoupá po schodišti s mosazným zábradlím do

druhého patra. Byla vysoká a držela se zpříma jako někdo, kdo se

naučil správnému držení těla v mládí. Znovu se zadumal nad tím, z

jakých kruhů asi Sally pochází. Byl dlouho mimo Londýn, takže o

majitelce nejoblíbenějšího londýnského klubu nevěděl nic, ale umínil

si, že to zjistí.

Ačkoliv věděl, že sloužící čeká, aby ho uvedl ke stolu, zůstal stát

a díval se za Sally, dokud mu nezmizela z očí. Na odpočívadle se na

chvilku zastavila a ohlédla se a Jack pocítil příval mužské pýchy, že

si Sally uvědomuje, že se za ní dívá. Jejich pohledy se setkaly na

vteřinu, která se mu zdála dlouhá, a ten pohled mu projel celým

tělem. Pak už Sally zmizela za zákrutem schodiště a Jack si teprve

uvědomil, že mu po boku postává sloužící.

„Prosím tudy, račte, pane.“ Ta věta byla pronesena s dokonalou

zdvořilostí, ale bylo zřejmé, že bývalý boxer stěží skrývá nepřátelské

pocity. Jack se v duchu usmál. Ihned vycítil, že personál je Sally

Bowesové nesmírně oddán a snaží se ji chránit. Tito muži pochopili,

že Jack zosobňuje jakousi hrozbu, a hned proti němu zaujali

nepřátelský postoj. Ta loajalita Jackovi připadala pozoruhodná a

musel se v duchu ptát, čím si ji Sally asi zasloužila.

Sloužící ho vedl z velkolepé klenuté vstupní haly chodbou s

vysokým červeným kobercem podél dveří, vedoucích k nejrůznějším

zábavním sálům, které Modrý papoušek nabízel. Jsou tu zastoupeny

všechny neřesti, pomyslel si Jack. Kuřácký salonek, Modrý bar,

Zlatý salon, kde jsou nepochybně rozestavěny hráčské stoly v záři

lustrů jako v Monte Carlu. Nebylo zde nic tak vulgárního jako

kabaret v Moulin Rouge, žádné tanečnice ani nalíčené ďáblice

servírující nápoje. Jack si pomyslel, že Sally má dost zdravého

úsudku, než aby se pokoušela zavádět nevkusné výstřelky pařížského

stylu na londýnský Strand. Modrý papoušek v sobě spojoval

elegantní pohodlí pánského klubu a venkovského sídla, ale měl

zároveň i lesk a těžko popsatelný nádech vzrušení, který hosty

přitahoval mnohem víc než upjaté kožené kluby kolem náměstí

svatého Jakuba.

Sloužící se právě chystal, že Jacka zavede do jídelny, když se

otevřely dveře Zlatého salonu a Jack zahlédl třpyt křišťálových

lustrů, vrhajících světlo na stůl s bakaratem a na krupiéra

rozdávajícího karty. Zastavil se.

„Pane…“ ozval se trochu netrpělivě Dan. „Slečna Bowesová mě

požádala, abych vás doprovodil do jídelny.“

Jack se usmál. Měl pocit, že dnes má šťastný den. „Nedělejte si

starosti,“ řekl. „Zatím si zahraju pár her, než slečna Bowesová

přijde.“

Posadil se k bakaratu. Jakoby odnikud se zjevil číšník se

šampaňským. Také k němu hned zamířila jedna plavovláska, hezká

jako obrázek, ale Dan jí něco potichu řekl, dívka naklonila hlavu,

vykulila oči a dala se na ústup, i když vrhala Jackovým směrem

lítostivé pohledy.

Jack si vzal karty, opřel se v křesle a uvažoval, jak dlouho to asi

slečně Bowesové bude trvat, než se převlékne. Ze zkušenosti s

jinými ženami v Monte Carlú, Biarritzu a v Paříži věděl, že to

dámám zabere nejméně hodinu. Cekání ho unavovalo. V poslední

době ho omrzely vypočítavé mondény ze společnosti; všechny mu

připadaly ze stejného těsta, jako by byly střiženy podle jednoho

vzoru. Románky se světaznalými ženami ho nebavily, ale ani si

nedokázal najít nějakou nezkaženou dívku coby nevěstu, jak si přál

jeho otec. Věděl, že je přesycený, žádná žena ho nelákala.

Žádná ho nezajímala, žádná kromě Sally Bowesové, ženy s

oříškovýma očima a nevtíravou elegancí.

Když ji dnes odpoledne viděl, připadala mu nevýrazná, bezbarvá

a upjatá; ani zdaleka by v ní nikdo nehledal jednu z těch nechvalně

proslulých děvčat od Modrého papouška. Ale dosud měl v paměti

ženu z předešlého večera, vybavoval si smyslnou postavu slečny

Sally Bowesové v broskvové hedvábné róbě. V její společnosti se

cítil příjemně a toužil ji poznat blíž. A z pohledu, jaký na něho před

chvílí vrhla, pochopil, že on jí také není lhostejný.

To, jak mezi nimi tak nečekaně přeskočila jiskra, ho překvapilo a

rozrušilo. Když zjistil, že Sally je ve skutečnosti majitelkou klubu,

jeho zájem to ještě povzbudilo. Určitě je to žena, která má značně

silný charakter, také musí mít inteligenci a vůli něčeho dosáhnout.

Bylo v ní ale i jemné kouzlo, které ho neodolatelně vábilo. Získat ji

by byl lákavý úkol; byla záhadná, byla chladná a vyrovnaná, ale

přesto nedokázala zcela zakrýt svoji vášnivou povahu, která se

skrývala pod klidným zevnějškem. Už téměř zapomněl, jaké to je být

tak silně přitahován nějakou ženou, ale teď ho touha zachvátila jako

neukojitelný hlad. Musí se jí zmocnit.

Ach ženy! V mládí bývaly jeho slabostí. Byl stejně

nezodpovědný jako mladý bratranec Bertie – vlastně byl ještě horší

než Bertie. Jeho výstřelky v té době překračovaly všechny meze. A

pak se doopravdy zamiloval, a byl to naprosto zničující zážitek, jaký

si už nikdy v životě nechtěl zopakovat.

Jack potřásl hlavou, aby zahnal vtíravé vzpomínky, a napil se

vychlazeného šampaňského. Před šesti měsíci, když se vrátil do

Anglie z Evropy, si ho otec vzal stranou a důrazně mu promluvil do

duše.

Milý synu, teď když sis vydělal vlastní peníze a přestal jsi dělat

všechno pro to, aby ses nechal zabít, snaž se alespoň napravit svůj

poklesek tím, že se vhodně oženíš.

Poklesek. Jack se ušklíbl nad tím otcovým výrazem. Snad jedině

lord Robert Kestrel mohl označit skandální únos a následnou smrt

Jackovy provdané milenky, k níž došlo před deseti lety, slovem, pod

nímž by si člověk představil spíš nějakou neškodnou klukovinu.

Před deseti lety, kdy se ty katastrofální události odehrály, to bylo

ovšem všechno jiné. Jackovi bylo jedenadvacet let, právě skončil

studia v Cambridgi, měl hlavu plnou ušlechtilých ideálů a

fantastických plánů, které se však zhroutily, když byla Merle zabita.

Celá věc se samozřejmě ututlala, ale v soukromí se odehrávaly

strašlivé scény: otec běsnil a zuřil, matka byla zároveň zděšená a

zdrcená žalem. Nejhůř na něho tehdy zapůsobilo zklamání, které četl

v matčiných očích. Patrně mu tolik nevadil otcův hněv, protože

věděl, že je zasloužený, ale tichá matčina výčitka ho zasáhla do

hloubi duše. Byl její jediný syn, ale svým činem se připravil o její

úctu stejně jako o otcovu. Naposledy matku viděl, když stála na

schodech Kestrelského Dvorce a dívala se za ním, jak s hanbou

opouští rodný dům. Zemřela, když byl v cizině.

Celé roky se pak ženám vyhýbal úplně. Nejdříve bojoval v burské

válce v Jižní Africe, později vstoupil do francouzské cizinecké legie

a účastnil se bojů v Maroku. Na podstatě konfliktu mu prakticky

nezáleželo; přál si jedině, aby se mu podařilo zemřít tak, aby na něho

otec mohl být hrdý. Ale jeho šílená odvaha mu nepřinesla smrt,

nýbrž život, a navíc úžasnou pověst, o niž vůbec nestál. Vystoupil z

legie a ještě s jedním bývalým spolubojovníkem se pustil do

podnikání v aviatice a jejich podnik prosperoval.

Ale i dnes, po deseti letech, mu nepřipadalo spravedlivé, že je

naživu, a navíc bohatý, zatímco nebohá Merle dávno leží v hrobě.

Vztahy, které od té doby navazoval, byly jen prchavé a povrchní.

Jeho srdci už nehrozilo žádné nebezpečí, a on tomu byl rád.

Teď však se seznámil se Sally Bowesovou a zatoužil po ní.

Myšlenka na to, že by ji mohl svést, v něm probudila zasuté lovecké

instinkty. Vzpomněl si, co řekla o Modrém papouškovi: že to není

klub takového druhu, jak si myslí. Možná mluvila pravdu, možná ne.

To mu teď bylo lhostejné. Měl zájem pouze o ni. Měl zájem jenom o

to, aby vyhrál – nad ženou, nad spoluhráči, nebo peníze.

Soustředil se na karty.

„Matty! Matty!“ Sally doběhla ke své ložnici v druhém patře,

prudce otevřela dveře a vrazila dovnitř. Nemohla popadnout dech.

Ne snad proto, že vyběhla ta dvě patra, ale že si uvědomovala, jak ji

Jack Kestrel sledoval pohledem. Ještě nikdy na sobě tak ostře necítila

mužský pohled ani žádného muže tolik nevnímala. Dveřmi Modrého

papouška prošlo mnoho mužů. Byli to muži bohatí, muži vlivní i

charismatičtí, někdy se objevil i muž, který měl toto všechno

dohromady. Nikdo ale na ni nezapůsobil tak jako Jack. Žádný z nich

jí nepřipadal tak nebezpečný, nebyl tak skoupý na slovo, a navíc tak

pohledný, ani navzdory odstupu tak okouzlující jako Jack Kestrel.

Žádný z nich jí ale také nehrozil, že zničí její podnik, čímž by

zničil i její život. To si stále musela připomínat, aby se nenechala

úplně unést svými prudkými emocemi.

„Prosím tě, Matty,“ řekla zadýchaně, když viděla svou komornou,

která byla dříve její chůvou, jak sedí u krbu a poklidně plete.

„Potřebuju se převléct k večeři. Čeká tam na mě jeden pán. Prosím

tě, pomoz mi.“

Paní Matsonová nesmírně pomalu, jak se Sally zdálo, namotala

vlnu na klubko, zabodla do něj jehlice a s vrzáním kloubů se

postavila.

„No, copak se děje?“ vyptávala se. „Že tam čeká nějaký pán,

říkáš? Tak jen ať počká!“

Sally přikročila ke skříni a prudce otevřela dveře. Matty sloužila

v jejich rodině celý život. Všem třem Bowesovým děvčatům dělala v

dětství chůvu a potom, když Sally odešla z domova, aby se vdala,

dělala jí komornou. Stála Sally věrně po boku za všech okolností,

když se jí dařilo, i v dobách neúspěchů. V té době, kdy se Sally

rozhodovala otevřít Modrého papouška, taktně Matty naznačila, že

by možná už raději odešla na odpočinek, než aby žila v takovém

dekadentním londýnském klubu, ale Matty rozhodně prohlásila, že

něco takového si nenechá ujít ani za nic. Koupila si malý domek v

Pinneru na nové příměstské železniční trati, ale většinu času stejně

trávila v klubu.

„Jen se uklidni,“ mírnila ji Matty, když Sally začala vytahovat ze

skříně šaty a házela je na postel. „Co to do tebe dneska vjelo?“

„Nic,“ odsekla Sally. „Všecko.“ Chytila Matty za obě ruce a

naléhavě se zeptala: „Nevíš, Matty, kam šla Con-nie? Dostala nás do

pěkné šlamastyky. Pokusila se někoho vydírat…“

Vrásky kolem Mattyiných úst se ještě prohloubily, jak našpulila

rty. Zatvářila se, jako kdyby cucala citron. „Ta holka je skrz naskrz

zkažená. Ty to moc dobře víš, Sally, i když tvrdíš, že to není pravda.

Pánbů ví, byla to taková roztomilá holčička, však jsem ji sama

chovala, ale to ta aféra s tím Johnem Pettiferem ji tak změnila…“

Zasmušile potřásla hlavou. „Od té doby jsou s ní jenom trable.“

Sally ji pustila a začala si rozepínat vzorovanou hnědou blůzu a

spěchala, až se jí prsty smekaly z knoflíčků. Když předtím stála pod

ostrým světlem ve vstupní hale a ještě ostřejším pohledem Jacka

Kestrela, uvědomovala si, jak jsou její domácí šaty ošumělé a

neelegantní.

„Connie je nešťastná,“ řekla, když si svlékala hnědou zvonovou

sukni. „Johna opravdu milovala a od té doby šťastná nebyla. Jenže to

jde ještě dál do minulosti, Matty, do doby, kdy náš otec zemřel. A je

to všecko moje vina.“

„Takhle nemluv, Sally.“ Paní Matsonová svěsila koutky.

„Kdybych ti to řekla jen jednou, ale říkala jsem ti to už snad stokrát.

Ty si přece nesmíš za otcovu smrt klást vinu.“

Sally neodpověděla. Pravda, tuhle diskusi si už odbyly

mnohokrát, a ona vlastně věděla, že za smrt sira Petera Bowese

přímo zodpovědná není, ale snad každý den si vyčítala, že jí mohla

zabránit.

„Já nevím, co si s tou Connií mám počít,“ řekla nyní. „Vůbec mě

neposlouchá.“

„Však ses snažila.“ Matty se ztěžka předklonila a zvedla sukni.

„Nikdy ses nepřestala snažit. Je nejvyšší čas, aby ses začala starat

sama o sebe, Sally. Promiň, že ti to říkám. A kdo je ten pán, s kterým

máš večeřet?“

Sally vzdychla. „Pan Kestrel. Přišel si pro jisté dopisy, s jejichž

pomocí chce Connie zřejmě vyrazit nějaké peníze z jeho strýce.“

Paní Matsonová pobouřeně odfoukla, jako když lokomotiva

vypustí páru. „Pan Jack Kestrel? Ten, co utekl s nějakou ženou a

zlomil své matce srdce?“

„Patrně ano,“ řekla Sally.

Jestliže kdy byl nějaký muž předurčen, aby ztropil skandál kvůli

ženě, určitě to byl Jack Kestrel.

Matty nahlas nespokojeně pomlaskávala. „Pamatuju se, že se

tenkrát o tom psalo ve všech novinách. Ta jeho milenka, co s panem

Kestrelem utekla, byla vdaná. Její manžel je pronásledoval. Ta žena

byla zastřelena a byl z toho děsný skandál.“

„To je ale hrozné,“ zachvěla se Sally. Říkala si, jak to asi muselo

na Jacka tenkrát zapůsobit, vždyť byl ještě hodně mladý.

„Je to stará aristokratická rodina,“ řekla Matty. „Ten tvůj Kestrel

je poslední v linii rodu, který sahá několik století do minulosti. Říká

se o něm, že zdědil všechny neřesti svých prostopášných předků, a

podle mě ta aféra s milenkou to dokazuje.“

„Měli ti Kestrelové také nějaké ctnosti?“ zeptala se Sally.

Matty se dlouze zamyslela.

„No, bylo mezi nimi hodně vojáků,“ řekla nakonec, „takže byli

asi odvážní. Pan Kestrel se taky dal do armády, když ho tenkrát

poslali pryč. A myslím, že dostal i nějaké medaile za statečnost.“

„Spíš se asi snažil nechat zabít,“ prohodila Sally. „Matty, jak to

všechno víš?“

„Já vím přece všechno,“ prohlásila paní Matsonová samolibě. „Je

to nebezpečný člověk, to mi, Sally, věř. Dej si na něj pozor. Ten

dokáže kouzlem přilákat ptáky ze stromů a dámy do postele. Tak to

je.“

„Ale Matty!“ zvolala Sally pobouřeně. Celá se začervenala. „Mne

určitě neokouzlí.“

„To bych mu taky neradila,“ řekla Matty. „Ty potřebuješ

nějakého milého mladíka, žádného lumpa, jako byl ten tvůj hrozný

manžel. No ale co kdyby sis na dnešní večer vzala ty zlaté šaty od

Fortunyho?“

„To tedy ne, děkuju pěkně,“ řekla Sally a soustředila se na

hromadu večerních šatů na posteli. „Myslím, Matty, že si vezmu ty

pouzdrové od Poireta, snad mi dodají kuráž.“

„To si ale budeš muset vzít jiný korzet,“ namítla Matty

nespokojeně. „Tyhle nové vymyšlenosti se mi vůbec nelíbí. Jestli to

takhle bude pokračovat, za chvíli se přestanou korzety nosit úplně, a

kam to povede? Já vždycky říkám: Co je špatného na starém stylu?“

„V těch starých korzetech se nedalo pořádně dýchat,“ odporovala

Sally.

„Mně se v něm tedy dýchá naprosto dokonale už skoro sedmdesát

let,“ prohlásila stará chůva. „To přece nikomu nic neudělá trošku se

sešněrovat. Tak si sedni, ať tě učešu.“

Sally se poslušně posadila před velké zrcadlo a Matty jí vytahala

sponky z vlasů a začala ji kartáčovat. Sallyiny vlasy byly dlouhé a

husté, sytě kaštanové barvy se zlatavě lesklými pramínky. Matty se

vždycky zlobila, že Sally nosí samé přísné účesy – vždyť je to hřích

nenechat vyniknout takové krásné vlasy. Ale na to Sally pokaždé

odpovídala, že jejím úkolem není vypadat krásně, ale starat se, aby u

Modrého papouška všechno běželo jako na drátkách.

„Dnes večer dostaneš do vlasů stužku stejné barvy jako šaty a

diamantové sponky, Sally,“ řekla Matty. „A nestrpím, aby ses se

mnou dohadovala.“

Sally se ale nemínila dohadovat. Byla si jistá, že Jack Kestrel je

znalec ženské krásy, a i když se vzhledem nemohla srovnávat s

největšími krasavicemi z Modrého papouška – nebo se svou vlastní

sestrou – věděla, že Matty se postará, aby vypadala co nejlépe. Šaty

od Poireta jí ještě dodají sebevědomí. Dlouhé šaty z drahého

hedvábného materiálu jí sklouzly přes hlavu a přilnuly k její postavě

jako pouzdro jasně fuchsiové barvy.

„No, vlastně to nevypadá tak zle,“ uznala Matty neochotně.

„Rozhodně máš na takové šaty figuru, slečinko. Řekla bych, že ten

tvůj kavalír na tobě bude moct oči nechat.“

„Jenže on si sem přišel se mnou pohovořit o svém bratranci, ne se

mi dvořit,“ řekla Sally a snažila se nedat najevo vzrušení, které ji

přepadlo při představě Jacka Kestrela upírajícího na ni oči. „Mám na

mysli jeho bratrance pana Basseta, ne vévodu Kestrela.“

Matty nadmula tváře. „Toho Basseta, co s ním chodí Connie?“

„Ano,“ odpověděla Sally. „Ty o tom něco víš? Myslíš, že ho

Connie má doopravdy ráda?“

Matty se zachmuřila. „U Connie člověk nikdy neví, viď? Myslím

ale, že s ním zrovna dneska večer šla ven. Říkala mi, že s ním půjde

na večeři.“

Sally si vzala večerní kabelku ze stejného materiálu jako šaty a

mračila se. Dveřník Alfréd říkal vlastně totéž. Nebyla v tom ale

žádná logika, jestli se Connie skutečně snaží vytáhnout nějaké peníze

z lorda Basseta kvůli synově nerozvážnosti. Jistě by počkala, až ten

románek skončí, a teprve pak by se pokusila Bertieho Basseta

vydírat. Tady jde zřejmě o něco jiného. Tím si byla Sally jista.

Connie má určitě něco za lubem, a to se Sally ani trochu

nezamlouvalo.

Neměla ovšem v úmyslu svoje pochybnosti probírat s Jackem

Kestrelem. Povečeří s ním, jenom aby jí nějak uběhl čas, než se vrátí

Connie. Na to nesmí ani na chvíli zapomenout, nesmí se nechat

rozptýlit Jackovým nepopiratelným šarmem ani jeho přitažlivostí,

která jí připadala nevhodná. Musí být odtažitá a klidná. Musí si stále

připomínat, že by jí mohl být v každém směru nebezpečný.

Podívala se na sebe do zrcadla. Šaty od Poireta svůdně obepínaly

každou její křivku. Ve vlasech jí svítily diamanty. Napřímila se.

Tohle je povinnost a žádná zábava, a na to nesmí zapomínat.

Jakmile sešla po schodech na mramorovou podlahu vstupní haly,

Dan jí spěchal v ústrety. Když viděla, jak se tváří, tázavě zdvihla

obočí.

„Nějaká potíž?“

„Ano.“ Danovo široké čelo zbrázdily vrásky. „Pan Kestrel je ve

Zlatém salonu. Řekl, že si zahraje chvíli bakarat.“

„No a?“ Sally nasadila úsměv, když se u nich zastavila rozjařená

skupinka nadšených hostů, kteří jí jeden přes druhého blahopřáli a

projevovali spokojenost s veškerými službami u Modrého papouška.

„A teď je bank o pět tisíc liber chudší.“

„Ježíšmarjá!“ Sally se doopravdy vyděsila. Není to tak dlouho, co

jí Jack Kestrel vyhrožoval, že zničí její podnik, ale v tu chvíli ji

nenapadlo, že by to mohl udělat ještě téhož večera tím, že rozbije

bank v její vlastní herně.

„To ještě není všechno,“ řekl Dan polohlasem, vzal ji pod paží a

rychle ji odváděl chodbou ke kasinu. „Je tu král.“

„Cože?“ Sally měla pocit, že omdlí. „Král? Král Edward?“

„Osobně.“ Dan pochmurně přikyvoval. „Hraje u stejného stolu

jako pan Kestrel. A taky s ním prohrává jako všichni ostatní.“

„Kčertu, to ještě scházelo.“ Sally přidala do kroku, až jí podpatky

zacvakaly na mramorové podlaze. Aby Jacka Kestrela čert vzal.

Myslela si, že se jí nebezpečí, které představoval, podařilo udržet v

rozumných mezích; představovala si ho, jak tam neškodně sedí,

popíjí její šampaňské, a on zatím obehrává krále v bakaratu a při tom

ji ruinuje. Matty měla pravdu. Je nebezpečný. Vůbec ho neměla

spustit z očí.

„Víte, nerad bych říkal, že hraje falešně,“ řekl Dan, „ale…“ v

jeho modrých očích se zračily pochyby, „…pozoroval jsem ho, a buď

má neuvěřitelné štěstí, nebo…“ Nedořekl.

Sally nenápadně stanula mezi dveřmi, aby mohla pozorovat Jacka

Kestrela u bakaratového stolu, aniž by sama byla zpozorována. Jack

seděl pohodlně rozvalený na židli, jeden pramen tmavých vlasů mu

padal do čela, karty držel ledabyle v jedné ruce. Kabátek si odložil a

neposkvrněná bělost jeho košile nápadně kontrastovala s temně

opálenou pletí. Když ho tak Sally viděla, opět musela pomyslet na

jeho neblaze proslulé předky. Měl v sobě něco, čím se odlišoval od

ostatních. Souviselo to s trochu lenivou arogancí, dokonale ušitým

oděvem i ledabylou elegancí, s jakou jej nosil; tím vším připomínal

hazardní hráče z předchozího století, hýřily, kteří vyhrávali i

prohrávali obrovské sumy v Londýně v období regentství, v čase

podobném tomu současnému, plnému lesku, skandálů a touhy po

penězích.

„Slečno Bowesová?“ řekl Dan naléhavě a Sally se rychle probrala

ze svých úvah.

„Přemýšlím, co by tak bylo nejlepší udělat.“

„To ale přemýšlejte rychle,“ řekl Dan ponuře, „teď už nás

obehrává o deset tisíc.“

Sally přejela pohledem ostatní hráče rozsazené kolem

bakaratového stolu. Nechtěla se ukvapit, protože na jejím dalším

kroku bude záviset další existence jejího podniku. Bylo to na ostří

nože. Jestli Jack Kestrel bude hrát dál a bude pořád vyhrávat…

Většinu lidí v místnosti znala. V poslední době král navštěvoval

Modrého papouška pravidelně a bral s sebou pokaždé svoje

kumpány. Ačkoli teď prohrával, zdálo se, že má dobrou náladu. U

lokte měl postavenou štíhlou sklenici plnou šampaňského, kouř z

jeho doutníku stoupal ve spirálách vzhůru a dělal kruh kolem lustru.

Pozoroval hru zpod těžkých víček a co chvíli si zamyšleně hladil

ostře zastřiženou bradku.

Sally slyšela, že právě říká: „Že máte ale z pekla štěstí, Kestrele.

Štěstí ve hře, neštěstí v lásce? Sice můžete vyhrát, ale nemáte s kým

ty peníze utratit, co říkáte?“

Skupinka patolízalů se servilně zasmála a Sally si všimla, že i

Jackovy rty se zvlnily náznakem úsměvu. Nepochybovala o tom, že

by mu nedělalo nejmenší potíž najít ochotnou ženu, s níž by mohl

svou výhru roztočit. Rozhodně to byl jeden z nejpohlednějších mužů,

kteří kdy k Modrému papouškovi zavítali. Byl až neslušně hezký. A

nebyla jediná, kdo si toho všiml.

Králova milenka, paní Alice Keppelová, která ve své zlaté róbě a

s diamantovým náhrdelníkem v hlubokém výstřihu vypadala vskutku

královsky, si prohlížela Jacka s větším zájmem, než by král jistě

považoval za vhodné. Jistá blondýnka v přiléhavých šatech z

červeného hedvábí a stejně červenou rtěnkou se půvabně rozložila v

křesle vedle Jacka, ale on její přítomnost zjevně nevnímal; mhouřil

tmavé oči, díval se do karet a byl soustředěný jenom na hru.

Blondýna netrpělivě podupávala nohou, rozzlobená, že se jí nedaří

upoutat jeho pozornost, a prstem s červeně nalakovaným nehtem

odklepávala popel z cigarety.

„Co mám dělat, slečno Bowesová?“ Dan čekal na pokyny. „Co

kdybych ho vyhodil?“

Sally se zasmála. Byla to lákavá představa, ale přece jen jí

nepřipadalo vhodné dovolit Danovi, aby dnes večer použil taktiku

síly. Před králem ne.

„Ne,“ řekla. „Pošlete ještě pro další šampaňské, kaviár a uzeného

lososa.“

„Cože!“ vykřikl Dan a obočí mu vylétlo do výšky. „Pánbůh mě

netrestej, vždyť už vypili půl tuctu lahví, a to jsou tady teprve půl

hodiny!“

„Mluvíte jako moje stará chůva,“ řekla káravě Sally. „Danieli, my

tady nejsme od toho, abychom pečovali o jejich zdraví, ale máme se

starat o to, aby si tady užili a taky za to zaplatili. Půjdu připomenout

panu Kestrelovi, že mi slíbil, že mě vezme na večeři.“

Jack zvedl hlavu, když Sally zamířila k bakaratovému stolu. Žena

v červeném mu položila ruku na rameno a něco mu začala povídat,

ale hned zklamaně svěsila koutky, protože Jack jí ruku setřásl. Jeho

temný pronikavý pohled se upřel na Sallyinu tvář. Sally měla

najednou pocit, že se jí jaksi úží dech.

Králi zazářily oči, když ji spatřil.

„Ale vida, Sally, má poklona! Jak se daří? Mám dojem, že jste

přišla asi tak o deset tisíc liber, vinou tohohle chlapa!“ Ukázal hlavou

na Jacka. „Má pěkně nepříjemný zvyk rozbíjet bank. Říkal jsem mu,

ať toho ihned nechá, protože tohle je můj oblíbený klub a chci sem

chodit i dál!“

„Díky, Vaše Veličenstvo,“ řekla Sally s úsměvem.

Jack se protáhl a pod bílým plátnem košile mu svaly jen hrály.

„Váš provozní si myslí, že podvádím?“ zeptal se lenivě. „Majitele

totiž většinou volají jenom tehdy, když se mě chystají vyhodit.“

Sally se mu podívala do očí. „Naopak, pane Kestrele. Jsem tady,

protože myslím, že jsme se domluvili, že spolu povečeříme. Ale jestli

chcete raději pokračovat ve hře, prosím.“

Jack se zasmál. V očích mu zlomyslně zajiskřilo. „Zahraju si s

vámi bezik, slečno Bowesová.“ Neuhnul očima před jejím pohledem.

„Celou svoji dnešní výhru za jedinou noc s vámi.“

Sally měla pocit, jako by ji uhodil, až ztratila dech.

V Jackových očích stále plála zlomyslná jiskra, ale bylo v nich i

něco konkrétního a vyzývavého. Ačkoli si to nepřála, Sally pocítila,

jak v jejím tělo cosi zareagovalo na tento nepokrytě mužský

požadavek.

Kolem stolu se ozvalo pobouřené zalapání po dechu nad tou

drzostí a poté se rozhostilo zaražené ticho. Žena v červeném

přimhouřila zlobně oči. Vypadala v tu chvíli jako kočka, která se

chystá prskat. Sally vnímala její téměř hmatatelnou nenávist. Několik

mužů si vyměnilo pohled.

„Tohle se vám moc nepovedlo, Kestrele,“ řekl král podrážděně.

„Slečna Bowesové na takový druh sázky jistě nepřistoupí.“

„Prosím za prominutí, Vaše Veličenstvo,“ řekl Jack mírně. Oči

ale stále upíral na Sally. Bylo v nich trochu zloby a rozladěnosti, ale

pod tím ještě něco, co Sally vnitřně rozechvělo. Najednou jí

připadalo, jako by v místnosti byli jen oni dva.

„Když vidím něco, co chci, tak za tím jdu,“ řekl Jack. „A hazard

ještě zvyšuje vzrušení ze hry.“ Zvedl jedno obočí. „Nu, slečno

Bowesová?“

„Pane Kestrele.“ Sally promluvila potichu, ale přesto byla její

slova jako šlehnutí bičem. „Jeho Veličenstvo má pravdu. Už jednou

jsem vám řekla, že nejsem takový druh ženy a náš klub také není

podnik takového druhu.“

„Každý má svou cenu, slečno Bowesová,“ řekl Jack. Žetony na

stole zaťukaly, jak si je rovnal do sloupečků. „Já jsem k

nezaplacení,“ pravila Sally líbezně, král se

zasmál a napětí povolilo. „Naopak vy máte k dobru deset tisíc

liber,“ řekla, „a večeři se mnou, pokud se ovšem rozhodnete pozvání

přijmout.“

„Já bych to bral, Kestrele,“ řekl jeden ze spoluhráčů. „To je víc,

než se komukoli z nás kdy nabízelo.“

Jack vstal a oblékl si kabát. „Večeři s potěšením přijímám a ten

zbytek už nechám náhodě,“ řekl.

Mezitím dorazil Dan se šampaňským a kaviárem. Král Edward

vzal Sally za ruku, s těžkopádnou galantností jí na ni vtiskl polibek a

prohlásil, že Sally je perla mezi ženami. Zalil ji pocit úlevy –

podařilo se jí přerušit Jackovu sérii výher a udržet si královu přízeň.

Jack ji vzal za loket a společně vyšli z kasina.

„Zlobíte se na mne?“ zeptal se tiše. Sally cítila, jak ji jeho dech

šimrá ve vlasech.

„Copak vám na tom záleží?“ řekla Sally upjatě. „Připadá mi, že

názor či nesouhlas druhých je vám naprosto lhostejný, pane

Kestrele.“

Rozesmál se a Sally viděla, že se baví zcela upřímně. „Výborně

jste mě odhadla,“ řekl. „Ale víte, že pořád ještě můžete vyhrát

nazpátek těch deset tisíc liber.“

Sally po něm střelila očima.

„A vy jste mě zase vůbec neodhadl správně, pane Kestrele,

jestliže se domníváte, že to, co jsem před chvílí řekla, jsem

nemyslela vážně.“ Obrátila se k němu a zpříma na něho pohlédla.

Teď byli v chodbě sami. „Vy se mi chcete pomstít za Conniino

chování,“ řekla, „tak jste si usmyslel, že rozbijete bank a zruinujete

mě. Na ničem jiném vám nezáleží.“

„To jste na omylu,“ namítl Jack, zvedl ruku a lehce JI přejel prsty

po linii spodní čelisti. „Mně záleží jenom na tom, abych vás získal,

Sally Bowesová. Zatoužil jsem po vás hned v prvním okamžiku,

když jsem vás včera večer spatřil.“

Najednou jako by v chodbě nebylo dost vzduchu. Sally o krok

ucouvla a pod zpocenými dlaněmi ucítila hladkou, chladnou omítku.

Bylo jí jasné, že Jackovi v nejmenším nevadí skutečnost, že nejsou

někde v soukromí a že je kdokoli může překvapit. Jestliže jí Jack

Kestrel dokázal dělat návrhy v přítomnosti krále, jistě se nebude

rozpakovat ji tady na chodbě políbit a nestarat se o to, kdo je uvidí.

Zatočila se jí hlava a udělalo se jí horko.

„Nemůžete mít –“ začala, ale Jack jí neposkytl příležitost, aby

větu dokončila. Sklonil se nad ni a políbil ji. Když ji zlehka kousl do

spodního rtu, pocítila, jak jí projela bolestná touha, zasténala a

žíznivě pootevřela ústa. Prudce a vášnivě ji začal líbat a Sally cítila,

jak její tělo zachvacuje plamen, jako by ji zasáhl blesk. Nikdy nic

podobného nezažila.

Teprve když se na chodbě objevil nějaký pár a vrhl na ně zvědavý

pohled, odtrhli se od sebe. Sally se odvrátila, aby jí světlo nesvítilo

do tváře. Nevěděla, nakolik se jí city a pocity obrážejí v obličeji, ale

připadala si příliš odhalená. Srdce jí bláznivě bušilo. Uvědomovala

si, že se celá chvěje. Jack ji opět vzal za bradu, jako už to udělal

předtím v kanceláři, a obrátil si její obličej ke světlu. Potom jí zvolna

palcem přejel po plném spodním rtu, do kterého ji před chvílí kousl,

a tím v ní probudil takovou žádost, že téměř vykřikla.

„Sally,“ pronesl chraptivě, „nemohli bychom teď spolu někam

jít?“

Ovšemže pochopila, co má na mysli, ale právě to pomyšlení

vneslo do jejího rozpáleného nitra alespoň trochu chladného,

rozumného uvažování.

„Já nemůžu,“ vypravila ze sebe. Zamračila se. Bylo beznadějné

předstírat, že ji nepřitahuje, že ho nechce. Její chování by ji usvědčilo

ze lži. Proto se snažila být skutečně pravdomluvná.

„Jdete na mě moc rychle,“ řekla. „Já nejsem zvyklá na takové

pocity. Nemůžu uvěřit, že bychom…“

Všimla si, že jeho napjatý výraz trochu povolil.

„Omlouvám se,“ řekl. „Rozvášnil jsem se –“

„Ano.“ Sally si uhlazovala chvatnými, neklidnými pohyby šaty

na bocích. Ruce se jí ještě třásly. „Promiňte,“ zašeptala. „Nesmíte se

na mě zlobit, pane Kestrele.“

Chytil ji za zápěstí. „Slíbila jste mi večeři,“ řekl. Usmál se

koutkem úst. „To je moje cena, pamatujete? Z toho se ne vy

vléknete.“

Sally se na něho zadívala nekonečným pohledem. „To ale bude

všechno,“ řekla nakonec.

Sklonil hlavu. „Zajisté.“

„A budete mi muset poskytnout pár minut, abych se mohla

upravit.“

Přikývl. „Ovšemže nemůžete do jídelny takhle.“ Usmál se i

očima, byla to směsice něhy a uspokojení, po níž jí srdce poskočilo.

„Vypadáte… jako byste se s někým poprala.“

Opět jí projela bezmocná touha; viděla, jak mu potemněl zrak až

do černá, když si uvědomil, že ona ho také chce. Opět se po ní

natáhl, ale Sally se mu vyvinula a rozběhla se po chodbě k úpravně.

Naštěstí byla prázdná. Pečlivě za sebou zavřela a zůstala stát, ztěžka

dýchajíc, opřená o výplň a s očima zavřenýma.

Co se to s ní probůh stalo? Čím může omluvit skutečnost, že

téměř zapomněla, jakou hrozbu Jack Kestrel představuje pro její čest

i její podnik? Jak to, že mu dovolila, aby ji tak vášnivě líbal, a co hůř,

že ona mu polibky oplácela? Určitě se pomátla. Ale přitom přece

nevypila ani kapku šampaňského. Zřejmě ji zdravý rozum opustil.

Je to tím, že ona ho chce stejně jako on ji.

Sally otevřela oči. Dosud cítila dotek Jackových rukou na svém

těle a neuvěřitelný, rozpalující a neovladatelný žár, který jí proběhl

žilami ve chvíli, kdy ji políbil. Přitiskla si ruku ke rtům. Málokdy se

s někým líbala, ale ještě nikdy ji nikdo nepolíbil takhle.

Když se zasnoubila s Jonathanem, svým budoucím manželem,

jednou nebo dvakrát ji políbil. Byl to neslaný nemastný lehký

polibek našpulenými rty – už to ji mělo varovat, že v budoucnu ji s

ním čekají potíže, ovšem tehdy neměla vlastně žádné zkušenosti a

neměla s kým srovnávat. Rozhodně to nebyl takový polibek, jaký jí

dal Jack – plný vášně a touhy a žhavé žádosti. A asi právě tohle ji

zradilo. Nikdy dosud neměla pocit, že ji někdo chce, že po ní touží s

takovou intenzitou, až se jí celé tělo rozechvělo smyslným žárem. Ve

chvíli, kdy ji Jack líbal, zapomněla v mocném víru svých emocí na

všechno ostatní.

Klesla na nízkou stoličku potaženou červeným plyšem a

nešťastně se dívala na svůj odraz v zrcadle. Jack měl pravdu.

Opravdu vypadala, jako by se s někým poprala. A ona si přála se s

ním poprat, chtěla, aby ji svedl, aby ji přemohl. Jack vtrhl do jejího

života a během dvou krátkých setkání pobořil její tak pečlivě

zbudované obranné valy. Prožít tak poprvé tělesnou lásku v rukou

Jacka Kestrela, který v ní probudil pocit, že je žádoucí i zkažená a

nemravná… Při pouhém tom pomyšlení jen hořela.

Povzdechla si a začala si upravovat vlasy, znovu připevňovat

stužku, zapínat sponky. Uhladila si šaty. A opět vypadala jako ze

škatulky, bezvadně ustrojená majitelka Modrého papouška, vzorná a

sebejistá jako vždy. Až na to, že v jejím obličeji se přece něco

změnilo. Rty měla trochu naběhlé od Jackových polibků a v očích

trochu udivené poznání a žádost. Její potřeby, emoce a sexuální

touhy se náhle probudily a dožadovaly se, aby se mohly svobodně

projevit.

Pohlédla na zlacené hodiny na zdi. Ještě pár hodin, a přítomnosti

nebezpečného Jacka Kestrela se zbaví. Promluví s Connií, vezme od

ní dopisy, předá je Jackovi, a celá záležitost tím bude vyřízena. A

jeho už nikdy nemusí vidět. Na to šílenství, které ji přepadlo, se jí

podaří zapomenout. To nutkání odhodit veškeré rozumné zásady,

jimiž se doposud v životě řídila, ji vyděsilo. Vůbec si nedokázala

představit, kam by to mohlo vést.

S největší námahou se snažila zase přivést k rozumu. Několikrát

se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Ještě několik hodin vydržet v

Jackově společnosti… a pak už to bude všechno za ní.

TŘETÍ KAPITOLA

K čertu s tou ženskou. Jak to, že dokáže vypadat tak klidně a

nevzrušeně, když sotva před deseti minutami se mu zdálo, že ji

svými polibky málem připravil o rozum? Jak se opovažuje vypadat

tak vyrovnaně, když on přímo hoří potřebou se jí zmocnit?

Jack se díval na Salty, jak k němu zvolna kráčí. Číšník ho usadil

k nejlepšímu stolu v jídelně, který stál na malém pódiu na konci

místnosti a byl obklopen převislými zelenými vějíři palem. Odkudsi

mimo pohled se ozývala nevtíravá hudba smyčcového kvarteta.

Prostředí bylo velice příjemné, sice nenuceně, ale přece elegantní. A

nádherně tam vonělo jídlo.

Avšak Jack neměl na jídlo ani pomyšlení a ani zdaleka se necítil

příjemně. Vnímal, jak má každé nervové zakončení v celém těle

napjaté a čekáním vybuzené až nesnesitelně. Díval se na Salty, která

se usmívala, tu a tam se zastavila a odpovídala na pozdravy ostatních

hostů v jídelně. Vypadala majestátně jako královna, zároveň

nedotknutelná i nesmírně svůdná v tmavorůžových přiléhavých

hedvábných šatech.

Všiml si toho už ve chvíli, kdy vešla do karetní herny. Jak by si

mohl nevšimnout. Všichni muži v místnosti se na ni dívali. Dlouhá

róba jí padala až ke kotníkům a lnula ke všem křivkám jejího těla.

Jack měl náhle sucho v ústech a jako by se mu nedostávalo

dechu, když si vzpomněl, jak hladil ty křivky přes klouzavé hedvábí.

K čertu s tím, nedovedl si představit jiné zakončení tohoto večera,

než že svlékne to provokativní hedvábí z těla Salty Bowesové a

vezme ji do postele. Ještě nikdy v životě snad nebyl tak nedočkavý,

aby už se nějaké ženy zmocnil.

Jack povstal, když se Salty přiblížila ke stolu a věnovala mu

velmi odměřený, zdvořilý, ale chladný úsměv, který však na něho

naopak zapůsobil jako afrodisiakum a nebezpečně mu zvedl krevní

tlak. Jen tak tak se mu zatím podařilo trochu se uklidnit po té vášnivé

epizodě na chodbě a cítil vzrušení v celém těle.

„Promiňte, že jsem vás nechala čekat,“ řekla Salty, ale Jackovi

ani nepřipadalo, že by se omlouvala nějak zvlášť upřímně.

„Netrvalo to nijak dlouho,“ řekl Jack. „A doufám,“ dodal ve

snaze vyvést ji z jejího zdánlivého klidu, „že už jste se zcela

zotavila?“

Tváře jí trochu zruměněly. Nedokázala mu pohlédnout do očí a

soustředěně rozkládala ubrousek. „Je mi velmi dobře, děkuji vám,“

odpověděla.

Výborně. Jack pocítil chvilkové uspokojení, když viděl, že se

začervenala. Není tak klidná, jak předstírá. Vycítil, že má v sobě také

napětí. Nemělo by být tak obtížné přivést jejich vzájemnou

přitažlivost do bodu, v jakém už jednou byla – a ještě o kousek dál.

Měl v úmyslu přesně tohle udělat ještě tohoto večera, ale až později,

a teď musí postupovat nesmírně opatrně, aby ji nepoplašil.

„Právě jsem obdivoval zařízení klubu,“ pokračoval. „Ten je celý

váš?“

Když se usmála, objevil se jí vedle úst malý vzrušující dolíček.

„Patří mi jenom část,“ odpověděla, „zbytek vlastní investoři.“

Jack užasl nad její upřímností. „Cože, vy jste si vzala hypotéku?“

Pokrčila rameny a do očí se jí přece jen vkradl stín obezřetnosti.

Pomyslel si, jestli si vzpomněla na jeho výhrůžku, že její podnik

zruinuje. To by mu tak neodhalovala, jak je po finanční stránce

zranitelná.

„Mně patří budova,“ řekla. „To je dost důležité.“

Jack pokynem ruky odeslal číšníka pryč a sám jí nalil šampaňské.

„Ale jak jste k tomu domu přišla? Mně to připadá pro dámu dost

neobvyklé vlastnit podobný podnik.“

„Ten dům mi odkázala babička,“ řekla Sally. „Tehdy to byl

samozřejmě soukromý obytný dům, jenže jsem neměla dost peněz na

jeho udržování, tak jsem se rozhodla, že v něm začnu podnikat.“

Jack si pomyslel, že Sally má na krku natolik chytrou hlavu, že se

jí to podařilo, a v podnikání má dokonce úspěch.

„Myslíte, že by s tím vaše babička souhlasila?“ zeptal se zvědavě.

„O tom pochybuji.“ Sally se zasmála. „Byla to pravá viktoriánská

dáma velmi konvenčních názorů, pane Kestrele, a vadilo jí na mně

skoro všecko – od toho, jak mě rodiče liberálně vychovali, až po mé

politické názory.“ Podívala se mu zpříma do očí. „Jsem členkou

Národní unie společností bojujících za volební právo žen, pane

Kestrele. Moje sestra Petronella je militantní sufražetka.“

„No jistě.“ Jack si pamatoval jméno Petronella Bowesová z

novin. „Ona byla přece jednou z těch žen, které se připoutaly někdy

počátkem tohoto roku řetězy k zábradlí u domu ministerského

předsedy.“

„Je to tak.“ Sally zamyšleně obkroužila prstem sklenici se

šampaňským. „Nell myšlenku volebního práva žen upřímně

podporuje. A od té doby, co zemřel její manžel, věnuje se té věci s

ještě větší energií. Myslím, že tím vyplnila vzniklou prázdnotu a ve

svém přesvědčení je přímo vášnivá.“ Pohlédla na něho. „Vám se to

nelíbí, když se ženy zajímají o politiku, pane Kestrele? Vím, že

mnoha mužům to vadí.“

Jack se na ni usmál.

„Myslím, že mám tolik sebevědomí, abych se s tím dokázal

vypořádat, slečno Bowesová.“

Sally se spontánně rozesmála. „Ano, myslím, že to vadí jenom

těm mužům, kteří se cítí inteligentními ženami ohroženi.“

„A v tom případě jejich mínění ve skutečnosti za mnoho nestojí,“

doplnil ji Jack. „Povězte mi, slečno Bowesová, co hledáte u muže?“

Všiml si, že její jasný pohled náhle jako by pohasl. „Navzdory

tomu, co se právě odehrálo,“ pronesla, „bych řekla, že žádného muže

vůbec nehledám, pane Kestrele.“ Řekla to trochu přiškrceně.

Jack se zlehka dotkl hřbetu její ruky. „To kvůli vašim politickým

názorům? Ale všechny sufražetky přece nejsou v zásadě proti

opačnému pohlaví?“

„Ne.“ Vymanila svou ruku zpod jeho dlaně. Pohled, jaký na něho

upřela, byl přímý a velmi otevřený. „To nemá nic společného s mými

politickými názory, pane Kestrele. Už jednou jsem byla vdaná a

obávám se, že to nebyla příliš povzbudivá zkušenost, takže srdeční

záležitosti nevidím v moc pozitivním světle.“

„Jestliže mluvíte pravdu,“ prohodil Jack, „jak mi tedy vysvětlíte

to, co se mezi námi odehrálo?“

„Inu…“ Trochu nervózně poposedla a pokrčila rameny. „To

byla… jak se tomu říká? Chemická reakce? Fyzická přitažlivost?“

„Neovladatelná touha?“ napovídal Jack.

„Neovladatelná touha. Ano, myslím, že ano.“ Znovu zamyšleně

přejela prsty po nožce své vinné sklenky a teď na židli poposedl zase

Jack.

„A slyšela jsem,“ dodala ještě Sally, „že vy si také příliš

nepotrpíte na romantické vztahy, pane Kestrele.“ Lehce se pousmála.

Jack zvedl obočí. „A, vidím, že někdo vám o mně něco

navykládal,“ řekl. Ani ho to ovšem příliš nepřekvapoválo. V

Londýně o něm zřejmě mluvil každý. Jen by ho docela zajímalo, co

se o něm povídá.

Sally se zase usmála. „Ale na to vy jste asi zvyklý, ne –muž jako

vy?“

„Muž jako já?“ Chopil se narážky. „A jaký muž podle vás jsem,

slečno Bowesová?“

Jeho přímá otázka ji zřejmě nepřivedla do rozpaků, ale chvilku se

rozmýšlela, než odpověděla: „Jste muž bohatý a vlivný a kromě toho

máte úspěchy jak v podnikání, tak u žen, aspoň já vás tak vidím.“

Jack se rozesmál. „Opravdu mě takhle vidíte?“

„Cožpak takový nejste?“

V té chvíli jim číšník přinesl na stříbrném podnose, zabaleném do

damaškového ubrousku, chřest. Tím se Jack vyhnul odpovědi. Neměl

v nejmenším úmyslu probírat se Sally Bowesovou svoje minulé

avantýry. Teď se zajímal jen o jejich společnou budoucnost. A

rozhodně už vůbec nemínil mluvit o tom nešťastném romantickém

vztahu s Merle. O tom nemluvil nikdy s nikým.

Teď si uvědomil, že by se chtěl Sally vyptat na její nešťastné

manželství, ale vycítil, že by to bylo příliš brzy a že by ho nejspíš

odbyla. Velice se snažila držet si ho v bezpečné vzdálenosti pěkně od

těla. On ovšem nemínil v této vzdálenosti zůstat celý večer. Možná

nevěřil na romantické vztahy, ale rozhodně věřil ve fyzickou

přitažlivost, a přitažlivost, kterou pociťoval vůči Sally, měl v úmyslu

zúročit.

Teď se díval, jak si nabodla na vidličku jeden stonek chřestu,

smočila jej v másle a s viditelným požitkem snědla.

„Doufám, že se nezlobíte, že jsem objednala pro oba,“ řekla, „já

totiž vím, co je z naší kuchyně nejlepší.“

Jack zamyšleně sklonil hlavu.

„Takže vy mě považujete za muže, který dovolí ženě, aby

převzala iniciativu?“

Podívali se navzájem do očí a ani jeden neuhnul pohledem. Salty

si olízla rozpuštěné máslo z prstů a Jack pocítil, jak mu celým tělem

opět projela nesmírná žádost. Asi bychom se měli raději vrátit k

hovorům o politice, pomyslel si sklíčeně. Považoval totiž politiku za

něco, co milostné vášni nesvědčí, ačkoli pokud šlo o Sally

Bowesovou, zdálo se mu, že ho téměř každý námět konverzace

dokáže rozohnit až k nesnesení. Prozatím se mu dařilo držet svou

vášeň na uzdě, ale stálo ho to nesmírné úsilí.

„Pochybuji, že vy jste člověk, který by se jen tak vzdal moci,“

řekla Sally. „To, jak jste se před chvílí choval, dává tušit málo…

poddajnou povahu.“

Jackova ústa zkřivil úsměšek. „Řekl bych, že jste mě odhadla

velmi dobře, slečno Bowesová.“

„To si myslím,“ řekla Sally klidně.

Její sebeovládání, klid, otevřenost i autorita Jackovi opět

způsobily prudké zvýšení tlaku. Zdálo se mu, že v jídelně je hrozné

horko.

„A vy se mě na oplátku nezeptáte, co já si myslím o vás?“ zeptal

se.

Sally se usmála a zase se jí udělal ten dolíček v tváři. „Ani ne,

pane Kestrele. Víte, já jsem si natolik sebou jistá, že celkem necítím

potřebu, abyste moje jednání schvaloval. Nebo naopak odsuzoval.“

Její tón se náhle změnil. „Toho si užiju dost a dost od jiných, jak už

jsem naznačila.“

Jack zvedl obočí.

„To kvůli vašim politickým názorům?“

„A kvůli mnoha dalším věcem.“ Sally mávla lhostejně rukou.

„Neprovdaná žena, která vede klub tohoto druhu? A k tomu vdova?“

Podívala se na něho. „Vy možná nevíte, pane Kestrele, že jsem byla

odhodlaná nechat se se svým manželem rozvést, jenže on náhle

zemřel. Dokonce tenkrát zavolali policii, aby se vyšetřilo, jestli jsem

ho náhodou nezavraždila, abych si ušetřila výdaje i ostudu spojenou s

rozvodem. Myslím, že těžko by se našlo něco skandálnějšího.“

„Leda kdybyste ho opravdu zavraždila,“ souhlasil Jack mile.

Jejím odhalením nebyl šokován – viděl už ve světě tolik věcí, že ho

jen tak něco z míry nevyvedlo –ale byl docela zvědavý, jaký její

manžel vlastně doopravdy byl. Co tedy Sally Bowesová hledala u

muže předtím, než jí její sny o lásce a manželství tak zhořkly a

skončily smrtí a hanbou? Není tedy divu, pomyslel si, že je mnohem

obezřetnější v navazování dalších vztahů než jiné ženy v tomto

blýskavém, ale nemorálním světě vysoké společnosti.

Sally se trochu ironicky zasmála. „Ujišťuji vás, že jsem Jonathana

nezavraždila. Ne že by mě tó občas nelákalo. Umřel na chřipku.

Toho roku byla velká epidemie. Já jsem taky onemocněla, ale

uzdravila jsem se.“

„Jaký byl váš manžel?“ zeptal se Jack.

Sally najednou přešel smích, sklopila oči a zakryla je dlouhými

řasami. „Byl to nerozhodný slaboch a poskytl mi dostatek důvodů k

rozvodu svou křiklavou krutostí a nevěrami,“ řekla.

Jack na chvilku zahlédl, jak se jí v pohledu zračí chlad a

osamělost, ale potom Sally pokrčila rameny a opět se chopila sklenky

se šampaňským. „Promiňte. Vždycky zapomenu, že jste byl v cizině,

takže o mých skandálních aférách nic nevíte.“ Podívala se na něho.

„Byla jsem ve své době něco jako cause célěbre, slavný případ.

Jenže se obávám, že to jsou zřejmě všechny ženy, které se chtějí

rozvádět.“

Jack si dovedl představit, že to tak asi opravdu bylo. Aťsi žena

byla poškozenou stranou, nebo nebyla, rozvod jí zcela zničil pověst a

připravil ji o postavení ve slušné společnosti. Kdyby bývala musela

jít k soudu, nebýt toho, že manželova smrt ji té ostudy projednávání a

rozvodu nakonec ušetřila, bylo by to znamenalo konec Sallyiny

dobré pověsti. Nebylo tedy divu, že si po manželově smrti pro sebe

vytvořila novou roli jako podnikatelka u Modrého papouška, a

udělala to rozhodně ve velkém stylu.

„To mě mrzí,“ řekl. „Je mi líto, čím vším jste musela asi projít.“

Zlehka pokrčila rameny. „Díkybohu jsem měla své dědictví. Bez

toho by to bylo mnohem horší. Teď už jistě chápete, proč je pro mě

ten klub tak důležitý.“

Tohle je upozornění, pomyslel si Jack. Nezapomněla, že jí

pohrozil, že ji připraví o všechno, co je jí drahé.

A ona mu nedůvěřuje. Dost pochyboval o tom, že dú věřuje

vůbec někomu po tom, co všechno musela zažít. Možná ji také

zaskočila jejich fyzická přitažlivost stejně jako jeho, ale to

neznamená, že je úplně smyslů zbavená. Znovu si uvědomil, že

získat ji pro něho znamená výzvu, a v krvi se mu rozproudilo

vzrušení lovce.

„To, co jsem vám řekla o Connii, je pravda,“ řekla najednou.

Očima vyhledala jeho pohled a jemu při tom srdce poskočilo.

„Vůbec jsem netušila, že má v úmyslu vydírat vašeho strýce.“

Jack přikývl. „Já vím.“ Byl sice v podstatě cynik, ale na druhou

stranu důvěřoval svým instinktům, a ty mu napovídaly, že slečna

Sally Bowesová je čestná osoba.

Přikývla a Jack si všiml, že si oddychla a usmála se. „Děkuji

vám.“

Číšník odnesl prázdné talíře a podával marinovaného bažanta

obloženého jarní zeleninou. Objevila se další láhev šampaňského.

Jack schválně stočil konverzaci na Biaritz a Monte Carlo, na

společnost a kulturu a novou liberální vládu. Když se ho Sally

zeptala, rozhovořil se i o svém podnikání v aviatice, jemuž se

věnoval po svém odchodu z armády. Velmi silně si uvědomoval, že

Sally mu sedí tak nablízku, vnímal její úsměvy i hluboký, trochu

jakoby zastřený hlas, i to, jak se prsty dotkla jeho rukávu. Musel

přemáhat pokušení, aby se k ní naklonil a políbil ji, ale raději držel

svou nedočkavost na uzdě. Již brzy…

Světla nyní jako by se trochu ztlumila a i hudba se ztišila a

ozývalo se pouze něžné preludování klavíru. Číšnik přinesl krémový

dortík s hoblinkami hořké čokolády a kandovanými fialkami. Láhev

od šampaňského byla prázdná.

A Jack zatím vyčkával a kalkuloval a plánoval – dával si

mnohem větší práci na přípravě svého svůdcovského tažení než

obvykle.

„Nemáte chuť ještě na kávu, pane Kestrele?“ Sally dojedla dezert

a odložila lžičku. Na tváři měla malou šmouhu od šlehačky. „Nebo

brandy? Doutník?“

„Ne, děkuji vám.“ Jack už nemyslel na nic jiného než na Sally a

určitě by teď nedokázal vychutnat žádné nápoje ani doutníky. Natáhl

ruku a jemně jí setřel šlehačku z tváře. Její pleť byla neuvěřitelně

hebká. Zatoužil zakrýt jí celou tvář dlaní a laskat její hladkost.

Prudkost té touhy ho zaskočila. Už stěží se dokázal ovládat, tělesnou

touhu v sobě pociťoval jako natažené pero. Znovu se musel sám sebe

ptát, co se to v něm děje. Na takovéhle pocity nebyl zvyklý.

„Měla jste na tváři trochu šlehačky,“ vypravil ze sebe

přiškrceným hlasem.

„Jéje!“ Sally najednou vypadala rozkošně rozpačitě a bezbranně.

Poodsedla dozadu, najednou měla v očích ostražitost, ale Jack ji

pevně uchopil za ruku a nemínil ji pustit.

„Byl bych rád, kdybyste mi ukázala zahradu,“ řekl. „Mohli

bychom jít na chvíli ven?“

Napětí mezi nimi se chvělo jako struna. Sally si skousla spodní

ret.

„Myslím, že to není vůbec dobrý nápad, pane Kestrele.“

Jack byl naopak přesvědčen, že je to úplně nejlepši nápad, jaký

kdy dostal. Najít tam nějaký temný altán, znovu ji vzít do náručí a

zlíbat…

„Slibuji vám, že se vás nedotknu, pokud si to sama nebudete

přát,“ řekl, i když věděl, že je to lež.

Všiml si, že se jí v očích objevila nerozhodnost, a vycítil, že váhá.

Věděla stejně dobře jako on, co se stane, až se spolu ocitnou potmě, a

ačkoli ji to lákalo, přece se měla na pozoru. Vzal ji opět za ruku,

zlehounka jí palcem přejížděl po hřbetu a cítil, že se trochu chvěje.

„Slyšel jsem, že vaše zahrady se podobají zahradám Moulin

Rouge,“ řekl, „a prý jste je navrhovala sama. Moc rád bych je viděl.“

Sally se neochotně zasmála a napětí mezi nimi trochu povolilo.

„Nemáme tam sice umělého slona ani pseudogotický hrad, ale jsou

opravdu hezké.“

„Tak mi je ukažte…“

Zadržel dech. Po chvíli Sally přikývla. Tvářila se však

neproniknutelně. „Dobrá,“ řekla.

Vyšli z restaurace a po chodbě s červeným kobercem zamířili k

velkým dveřím do zahrady. Jack pozoroval, jak se Sallyino tělo pod

přiléhavými, tmavě růžovými pouzdrovými šaty vlní, a pocítil

okamžitou odezvu svého těla. Ještě nikdy nezažil tak silnou a

neodbytnou potřebu nějaké ženy se zmocnit jako nyní. Kdyby mohl

mít tuto ženu ve svém loži, byť jen jedinkrát, jistě by to ukojilo tento

hlad, který nyní ohrožoval jeho sebeovládání. Oba jsou zkušení a

světaznalí, oba jistě dokážou přijímat svá potěšení, kdekoli a kdykoli

je najdou. Sally bude znát pravidla stejně jako on – a bude připravena

náležitě vychutnat jejich vzájemnou vášeň. Vrazil ruce do kapes, aby

ovládl své šílené puzení chytit ji, zmocnit se jí tady a teď, třeba u zdi.

Venku v zahradě se cestička vinula mezi růžovými keři,

ozdobenými papírovými lampionky, lehce se pohupujícími v letním

vánku. Ačkoli noc byla teplá, Sally se zachvěla.

„Vám je chladno,“ řekl Jack. Sundal plášť a přehodil jí jej kolem

ramen.

„Ne, já –“ Sally si přitáhla klopy pláště. Ve stínu zahrady byly

její oči obrovské a temné. „Myslím, že bychom se měli vrátit

dovnitř.“ Neznělo to ale moc přesvědčivě, jako by se v ní probudila

síla její touhy a znervózňovala ji. „Tohle byla chyba. Kromě toho

Connie se už třeba mezitím vrátila a –“

„K čertu s Connií.“ Ta nevítaná připomínka Jacka rozzlobila,

takže promluvil drsněji, než původně zamýšlel. Položil Sally ruku na

paži. „Já teď o ní nechci mluvit. Přesně řečeno nechci teď mluvit

vůbec. Sally?“

Na ta slova k němu tázavě zvedla obličej, což bylo přesně to, co

bylo jeho záměrem. Její dech něžně ovanul jeho tvář jako nejjemnější

pohlazení. Ucítil také její parfém, stejně lehoučký a nevtíravý jako

vůně letních květin, které je obklopovaly.

Sklonil hlavu a políbil ji. Jakožto cvičení ve vypočítaném svádění

byl ten polibek prakticky dokonalý, přímo učebnicový příklad

prostopášného chování, na něž by za jiných okolností mohl Jack být

právem hrdý. Co však vůbec nečekal, byla jeho vlastní reakce.

Původně si myslel, že teď už bude připravený, že se bude ovládat, ale

jakmile se jeho rty dotkly jejích, všechny logické myšlenkové

pochody zmizely, utopeny ve vzrušení a touze tak prudké, že mu

málem vyrazily dech.

Sally se prudce nadechla a na chvíli v jeho objetí ztuhla, ale pak

se uvolnila a i její rty se poddaly a pootevřely se. Jack ji k sobě

přitiskl oběma rukama tak pevně a majetnicky, aby mohl vnímat její

tělo a ústy zároveň cítil její chuť – každý polibek byl naléhavý a

svádivý. Sally se mu opírala dlaněmi o prsa a reagovala na jeho

dotyky bez odporu a bez předstírání. Chutnala mu lehce po čokoládě

a sladké nevinnosti, a to Jacka opájelo natolik, že téměř ztratil

poslední vlákénko sebeovládání a nejraději by nemilosrdně plenil její

ústa.

Byl to však zkušený muž, žádný mladý pošetilec; z posledních sil

se ovládl a přinutil se přibrzdit, zkoumat ji důkladně, ale jemně a

prozatím ukrývat nelítostné odhodlání. Teď už věděl, že si její

povolnost musí získat něžným dvořením, nikoli násilnými

požadavky. Musel ji dostat do bodu, v němž už ani jeden nebude

chtít přestat.

Jeho plášť jí sklouzl z ramen na zem; Jack ucítil, jak se Sally

zachvěla, a přitiskl ji k sobě ještě pevněji. Pod jeho rukama byly její

tmavorůžové šaty hedvábně hladké a klouzavé, ale tohle cítit nechtěl.

Chtěl ji, chtěl její nahotu pod sebou, vnímat hmatem její obnaženou

kůži. Chtěl odkrýt všechny ty křivky, které se halily do šatů, zkoumat

je, naučit se je a poskytnout jí vybranou rozkoš.

„Chci se s tebou pomilovat.“

Vdechl jí ta slova do úst a ona tiše zasykla a trochu se odtáhla.

Vycítil, že to byla instinktivní reakce, nikoli vypočítaný tah zkušené

kokety. Cítil, jak jí tělem projelo prudké zachvění, a pak se vymanila

z jeho náruče.

„Jacku, já…“

„Ty mě taky chceš.“ Věděl, že je to pravda, ale nemohl si

odpustit to potěšení, aby ji slyšel to přiznat.

„Ano –“ řekla to bez zaváhání, ale tónem, který ho měl udržet v

uctivé vzdálenosti, „– chci. Ale to nemůžeme, Jacku. Cožpak jsi

zapomněl na Connii, na svého bratrance, cožpak už se nepamatuješ,

žes mi před třemi hodinami vyhrožoval, že zničíš můj podnik?“

Opravdu se nepamatoval, zapomněl na všechno ve spalujícím

žáru pramenícím ze vzájemných doteků, polibků, touhy. Pomyslel na

to a ve zlomku vteřiny všechny ty myšlenky odvrhl. Znovu se po ní

natáhl, neobtěžoval se odpovědět na její otázky a snažil se ji

přesvědčit svými rty a dotyky rukou na jejím chvějícím se těle.

Líbal ji, dokud neucítil, že ji všechna síla opouští, dokud neucítil,

že pod ní povolují kolena, dokud neměl v ústech sladkou příchuť

jejího odevzdání. Teď už bude jeho. Věděl to. Výbuch triumfu, jaký

v něm vyvolalo to pomyšlení, ho téměř porazil. Zvedl ji do náruče a

zamířil s ní ke dveřím klubu. Hlavu si opřela o jeho hrudník a její

vlasy ho šimraly na tváři.

„Schodiště pro služebnictvo,“ zašeptala. „Nesmí mě nikdo

vidět…“

Jack si na chvíli pohrával s myšlenkou, že by vešel se

Sally v náručí přímo do vstupní haly a vynesl by ji po hlavním

schodišti do její ložnice. Ale pak ten nápad, byť nerad, zavrhl.

Samozřejmě ne kvůli sobě, ale bylo mu jasné, že Sally má určitou

profesionální pověst a chce si ji udržet, a to musel respektovat. Když

dorazili ke dveřím na terasu, opatrněji postavil na zem, prošli

chodbou a potom nenápadnými dveřmi, jimiž se šlo k její kanceláři,

ke kuchyním a ložnicím ve vyšších patrech. Ve světle viděl, že Sally

má v obličeji obluzený výraz, zatemněný vášní, rty má pootevřené a

dýchá zrychleně. Přesto jí nemínil poskytnout chvilku, aby si mohla

uvědomit, do čeho se to pouští. Jakmile dospěli do ohybu schodiště,

vtáhl ji do tmavého kouta, znovu ji objal, opřel ji zády o zábradlí,

tělem na ni nalehl a začal ji opět líbat. Z hrdla se jí vydral

překvapený a potěšený zvuk, když ucítila přes látku jeho erekci.

Tiskl ji boky proti zdi a nekonečně, otevřenými ústy ji líbal, až oba

museli lapat po dechu.

Překvapilo ho, když ho Sally popadla za ruku a rozeběhla se s

ním nahoru po zbývajících schodech, protáhla ho za sebou dveřmi na

podestu a potom na chodbu, která vedla k její ložnici.

Jack zavřel dveře, otočil klíčem v zámku a zůstal stát s pohledem

upřeným na ni. V pokoji hořela jenom jedna lampa a v jejím světle

vypadala Sally úchvatně – ňadra se jí zvedala a klesala, jak byla

zadýchaná, vlasy se jí uvolnily ze stužky a rty měla měkké a naběhlé

od jeho polibků.

Jack se ani nepohnul. Jako správný prostopášník měl původně v

plánu nedat jí vůbec příležitost, aby si to rozmyslela, chtěl ji svést

zcela nemilosrdně. Ale teď zaváhal.

„Jsi si úplně jistá,“ zeptal se pomalu, „že to doopravdy chceš?“

Doširoka otevřela ty krásné oči a Jack se na okamžik upřímně

vyděsil, že má v úmyslu ho odmítnout. Nedokázal pochopit, proč by

mu to mělo tolik vadit, ale věděl, že by mu to vadilo. Nakonec se

však Sally usmála, a Jack pocítil nesmírnou úlevu.

„Ano,“ odpověděla, „jsem si jistá.“

Sally si ještě nikdy v životě nebyla ničím tak jistá. Uvědomovala

si, jak je to pošetilé, že se to k ní vůbec nehodí, že je to patrně

dokonale nezodpovědné, když se chystá pomilovat s Jackem

Kestrelem, ale bylo jí to jedno. Připadala si jako dokonalá

hazardérka.

Při večeři Jackovi sdělila něco o okolnostech svého nevydařeného

manželství, ale nic o svých pocitech: o tom, jak ji trápilo, že ji

Jonathan odmítal, o tom, jak ji děsil a jak jí ubližoval, když si na ní

vyléval svá zklamání, jak v ní vyvolal naprostou jistotu, že je

nehezká, nezajímavá a jako žena naprosto nemožná, nejen proto, že

je nevzhledná, ale že s ní není něco v pořádku. Když se vdávala,

odcházela z blahobytného a pohodlného domu svého otce, kde ji do

té doby všichni hýčkali, do podobného manželova domu. Byla

typickým produktem své třídy i výchovy. Jenže pak se všechno

děsivě, katastrofálně zvrtlo. Do jejího života náhle zasáhly dvě

strašné tragédie. Její otec zemřel a její manželství naprosto

ztroskotalo.

Celých pět let se usilovně snažila, aby na tu katastrofu

zapomněla, smířila se s tím, že ta hezká je Connie, a ona se musí

spokojit se svou inteligencí, když se jí nedostalo pěkného vzhledu. A

najednou si přijde k Modrému papouškovi Jack Kestrel a dává

najevo, jak po ní touží. Bylo to pro ni jako déšť padající na

vyprahlou půdu, a tak se rozhodla, že tomu náhlému impulzu

podlehne, aby konečně zjistila, v čem spočívá kouzlo fyzické lásky.

Samozřejmě předpokládala, že Jack se chopí iniciativy, ale teď se

zdálo, že jaksi váhá, a jeho okolkování ji začalo znervózňovat.

Sebrala tedy veškerou odvahu a zamířila rovnou k němu.

„Budete mi muset pomoct svléknout šaty,“ řekla. „Omlouvám se,

ale bez komorné se z té róby nedostanu.“

Jack se konečně usmál, a ten úsměv v ní probudil ještě větší

touhu. Obrátil si ji zády k sobě a začal jí rozepínat šaty od Poireta,

rty se dotýkal její šíje a líbal ji na odhalenou pokožku a občas se jí

dotkl ještě jazykem, což jí způsobilo husí kůži po celém těle.

Drahá róba sklouzla k zemi a Sally z ní vystoupila. Odkopla

střevíčky a chodidla v hedvábných punčochách se zabořila do

vysokého koberce. Když zde zůstala stát v korzetu jako v brnění,

najednou znovu pocítila staré známé přesvědčení, které ji vždy tolik

sužovalo. Přesvědčení, že je ošklivá a nevábná. Jack si to rozmyslí,

najde si nějakou výmluvu a odejde.

Z té myšlenky se jí udělalo až fyzicky nevolno, najednou jí bylo

chladno a zkřížila ruce na prsou.

Jack ji otočil obličejem k sobě a jejich oči se setkaly. Salty se

prudce rozbušilo srdce nervozitou a vzrušením, když viděla jeho

pohled. Jack se na ni díval, jako by byla to nejkrásnější, co kdy

spatřil. Jednu ruku měl položenou na jejím rameně, Sally cítila její

teplo na holé pokožce. Potom jí přejel rukou po paži až k zápěstí a

jemně je stiskl.

„Sally Bowesová,“ řekl, „ty jsi nejkrásnější ze všech dívek.“

Sally zůstala v nevěřícím úžasu stát jako ochromená a upírala na

něho zrak. Jack postoupil k ní a rozvázal jí stužku v účesu.

Rozpuštěné vlasy se jí zavlnily kolem ramen. Sponky neslyšně

zapadly do měkkého koberce, ale Jack si jich ani nevšiml, rukou jí

vjel do vlasů a přitáhl si její ústa ke rtům, aby ji znovu políbil. Svět

se s ní zatočil, zakymácel a Sally by snad byla upadla z pocitu té čiré

rozkoše jeho úst na svých, ale Jack ji vzal do náruče, odnesl ji k její

široké posteli a položil ji doprostřed.

„Moc se omlouvám,“ řekl, „ale na tohle nemám dost trpělivosti.“

Nechápavě se na něho podívala. Snad teď jen tak nechce přestat?

V tom případě hrozilo nebezpečí, že by ho mohla zabít jen z toho

pocitu nenaplnění. Cítila, jak se matrace pohnula, když odešel, a

snažila se rychle se posadit. Zaslechla cvakání, viděla, že ze stolu

vzal Mattyiny krejčovské nůžky, které se zaleskly ve světle lampy.

Vyschlo jí v krku, když pochopila jeho úmysl. Tohle byly

pořádné, dlouhé krejčovské nůžky, žádná hračka.

„Ale ty nůžky jsou hrozně ostré!“

Položil jí ruku na jedno rameno a zatlačil ji zpátky do podušek.

„Tak klidně lež.“ Slova byla okořeněna výhrůžkou. „Omlouvám

se,“ řekl znovu, „ale musím ti zničit korzet. Neboj se, koupím ti

nový.“

Zasunul nůžky do výstřihu její košilky mezi ňadra. Pocítila

chladivý dotek kovu na kůži a roztřásla se nervozitou a dychtivou

žádostí. Její bradavky se vztyčily proti bavlněné látce, jako by se

nemohly dočkat, až nůžky vysvobodí její ňadra z korzetu. Ucítila, jak

se jí dole v podbřišku rozlévá teplo. Stěží se přinutila ležet klidně,

jenom strach jí zabránil, aby se pohnula.

Když se ozvalo první cvaknutí nůžek, neovladatelně se

rozechvěla. Jack postupoval dolů, stříhal rovně, pevnou rukou.

Materiál povoloval. Sally cítila, jak se jí uvolňují ňadra a dychtí po

jeho doteku, ale on se nenechal vyrušit ze soustředění. Když Jack

špičkou nůžek dospěl k jejímu pupku, na chvilku přestal stříhat. Sally

se zavrtěla a zaťala prsty do prostěradla.

„Zatraceně, teď přece nepřestávej,“ řekla a slyšela, jak se

rozesmál.

Stříhání pokračovalo. Dívala se na jeho obličej, soustředěný a

temný v tlumeném světle lampy, pozorovala, jak se po každém

zablesknutí nůžek odhaluje další kousek její bělostné pleti, když se

látka korzetu, košilky a spodních kalhot rozevírala. Nůžky sledovaly

křivku

jejího bříška a zastavily se na stydké kosti. Sally zalapala po

dechu, vydala ze sebe něco mezi vzlykem a zaúpěním a chtěla se

rukama zakrýt.

Jack ale odložil nůžky, vzal ji za obě zápěstí a přinutil ji, aby dala

ruce podél těla, pak chytil zbývající látku oběma rukama a uprostřed

ji roztrhl. Odhrnul zbytky prádla do stran a kochal se pohledem na

Sallyino tělo, které konečně leželo před ním v plném světle,

odhaleno jeho pohledu.

Jakmile se vzduch dotkl její nahé pokožky, bradavky se jí

vztyčily do pevných hrotů. Okolní vzduch laskal i tajné místečko

mezi jejími stehny, které se dožadovalo naplnění. Sally už

nedokázala snášet déle to napětí, prudce si strhla punčochy, potom se

převalila, chytila Jacka za košili a divoce ho k sobě přitáhla. Něco

někde povolilo. Cítila jeho kůži, teplou a pevnou a trochu i drsnou

oproti pokožce svých dlaní. Jeho ústa byla opět na jejích, prudká a

majetnická. Ruka mu zabloudila k jejím ňadrům, a za ní i jeho rty a

jazyk, kterými kousal, lízal a ochutnával. Sally se na posteli svíjela a

vzepjala se pod ním. Jack odhodil cáry jejího spodního prádla, rychle

se vysvlékl ze svého oblečení, rozkročmo se posadil na její boky, a

tím jí zabránil v pohybu.

Sally se najednou cítila jako ztracená, jako unášená větrem do

světa dosud nepoznaných pocitů, takže když ten okamžik konečně

nastal, uvědomila si, že mu zapomněla něco říct. Jack s ní vůbec

nejednal opatrně, protože neměl nejmenší tušení, že by měl. Vnikl do

ní jediným tvrdým a prudkým nárazem, a ona ucítila, že její tělo se

brání. Pak ucítila, že on tuto zábranu překonal, takže byl okamžitě

hluboko v ní, ale vtom i on si to uvědomil, a Sally ucítila, že strnul.

Ale bolelo to. Bolelo to tolik, že ji to vytrhlo z rozkošně vlahého,

smyslného světa, v němž se utápěla. Bolestně zamrkala a trochu

sebou pohnula, a to také bolelo. Pocítila úzkost, nejistotu a hlavně

zklamání, že se její slast mohla tak rychle rozplynout. Jack zvedl

ruku, odhrnul jí rozcuchané vlasy z obličeje, a jeho prsty na jejím

obličeji byly nesmírně něžné.

„Sally?“

Sally na chvíli zavřela oči a byla by hanbou nejraději umřela.

Všechny ty úžasné, smyslů zbavující, rozkošné pocity byly náhle ty

tam, a zanechaly za sebou pouze pocit trapnosti a mimořádného

tělesného nepohodlí. Jak je to vůbec možné, že je stále tak spojena v

tom nejin-limnějším objetí s tímto mužem, kterého vlastně vůbec

nezná, a necítí při tom nic jiného než nepatřičnost?

„Musíme o tom teď mluvit?“ zeptala se prosebně.

Usmál se koutkem úst. „Ne,“ řekl, „teď o tom mluvit nemusíme.“

„Výborně.“ Pohnula se, snažila se odtáhnout, chtěla vstát a obléct

se – chtěla najít svoje šaty, cokoliv, čím by se zahalila, ale on jí to

neumožnil, neboť stále zůstával v ní. To v jejích nervech probudilo

ozvěnu vzrušení, které ji před chvílí zcela ovládalo. Proti své vůli se

roztřásla.

„Jacku –“ začala.

„Nechtěla jsi přece mluvit.“ Posunul si ji pod sebou a vnikl do ní

ještě hlouběji. Šokovalo ji, když zjistila, že její tělo zareagovalo a

houpavým pohybem mu vyšlo naproti. Jackovi se z hrdla vydral zvuk

uspokojení, sklonil hlavu k Sallyiným ňadrům a začal jí sát

bradavky, přičemž v ní hladce klouzal pomalými, plynulými pohyby,

až Sally opět pocítila, jak se jí tam dole a uvnitř znovu rozlévá teplo.

Její tělo se neovladatelně zmítalo žádostí, která ji šokovala a byla pro

ni oslnivá, nesnesitelně intenzivní a odhalila jí o sobě něco dosud

nepoznaného.

Byl stále tvrdě uvnitř a požadavek jeho těla byl tak absolutní, že

ji zcela přemohl, až nahlas vykřikla a měla pocit, jako by ji opouštěl

rozum a roztříštil se na malé kousky. Nakonec ucítila, jak se i Jack

prudce zachvěl a zhroutil se vedle ní. Sally zůstala ležet a vzrušeně

oddychovala, naplněna úžasem blížícím se hrůze.

Jack se odkulil a rozsvítil lampu. Jeho obličej byl temný, výraz

tvrdý, a Sally vynechalo srdce.

„A nyní,“ pravil zdvořile, „si můžeme pohovořit.“

Jack se opřel o loket a zadíval se na Sally Bowesovou. Na

podlaze vedle postele ležely poházené cáry jejího spodního prádla,

které na ní rozstříhal. Na nočním stolku se leskly nůžky. Prostěradla

byla zmuchlaná, mezi nimi ležela Sally s vlasy rozpuštěnými přes

ramena. Její pleť byla zrůžovělá skrytým probuzením. Výraz jejích

očí byl trochu obluzený a ztěžklý uspokojením. Vypadala jako padlý

anděl.

A také vypadala nanejvýš žádoucí. Jack cítil, jak v něm narůstá

vzrušení, a musel se násilím ovládnout, aby se s ní nepomiloval

okamžitě znovu. Takhle dopadlo jeho přesvědčení, že jakmile se jí

jednou zmocní, ta horečka, která ho spalovala, pomine. Krev mu ale

kolotala v žilách ještě vášnivěji, když nyní okusil, jak je rozkošná,

takže chtěl ještě více.

Teď, když věděl, že je jenom jeho.

Pocítil ohromný příval primitivního mužského uspokojení, jaké

dosud nezažil. Bylo to trochu až zneklidňující zjištění, že je schopen

cítit něco podobného. Naznačovalo to existenci emocí, které se

rozhodl raději nezkoumat.

„Takže,“ řekl, když viděl, že ona se k zahájení konverzace nemá,

„ty jsi byla panna.“

Podíval se na ni. Ona se jeho pohledu vyhýbala, pohrávala si s

přikrývkou a vypadala zároveň svůdně i vzdorovitě. Pocítil

podrážděnost. „Takže ty,“ řekl, „jsi vdova, málo chybělo, a bylas

rozvedená, jsi majitelka nejproslulejšího klubu v Londýně…“ Zarazil

se. „Tak mi sakra vysvětli,“ pokračoval pomalu, „jak se to stalo?“

Nevesele se usmála. „Prostě… se to nestalo.“

„Ne,“ řekl Jack. „To jsem si všiml.“

Sally sklopila oči. Omotala si prostěradlo kolem svého svůdného

těla, takže teď byla zabalená do bílého plátna jako mumie. Jack

zatoužil to prostěradlo rozmotat a znovu si ji vzít.

„Jonathan nedokázal konzumovat naše manželství,“ řekla po

chvíli.

„To je jasné.“

„On… já… připadala jsem mu ošklivá.“ Vypadalo to, jako by se

omlouvala, a začervenala se. „Měla jsem dojem, že se mnou něco

není v pořádku.“

„Takže sis usmyslela, že si to vyzkoušíš na mně, jestli je to

pravda, nebo ne?“ Ta slova vyzněla nevlídněji, než měl Jack původně

v úmyslu. Viděl, jak sebou trhla, a v duchu si vynadal.

„Myslela jsem si,“ opravila ho, „jak je to neobyčejné, že tobě

zřejmě připadám přitažlivá.“

Jemu to ovšem neobyčejné nepřipadalo. Jedinou potíž mu naopak

působilo, když jí chtěl odolat. Její manžel byl zřejmě hlupák.

Ledaže…

„Nedával přednost společnosti mužů?“ zeptal se.

Sally zavrtěla hlavou. „Myslím že ne. Podle mě dával přednost

společnosti pouličních holek. Říkal, že s nimi žádný problém nemá,

ale že já jsem moc…“ zaváhala, „…moc obyčejná, než abych ho

mohla zaujmout. On se snažil se mnou milovat, ale nikdy z toho nic

nebylo. Poté, co jsme to několikrát zkusili a ani jednou se to

nepodařilo, už za mnou přestal chodit. Bylo to pro mě strašně

pokořující. Myslela jsem, že je to moje vina.“

Jack se po ní mimoděk natáhl, ale pak ruku zase spustil. Chtěl ji

přesvědčit, chtěl jí znovu dokázat, že mu připadá neuvěřitelně

atraktivní, ale chtěl nejdřív dokončit tenhle rozhovor.

„Teď mě poslouchej,“ poručil. Chytil ji za ruku. Prostěradlo se

trochu svezlo. Natáhla se pro ně, ale on ji zadržel.

„Jistě jsi už pochopila,“ řekl důrazně, „že jsi mimořádně

přitažlivá žena. To, že tvůj manžel o tebe neměl zájem, nebyla v

žádném případě tvoje chyba.“ Kousla se do rtu.

„Děkuji.“ Řekla to tak zdvořile, asi jako by mu děkovala, že jí při

svačině podal talíř. Jack najednou prudce a vášnivě zatoužil ji políbit.

„A to už pak nebyl nikdo jiný?“ zeptal se.

Pomalu zavrtěla hlavou.

„Tak proč sis vybrala mě?“ ptal se znovu. „A proč nyní?“

Pohlédla na něho svýma krásnýma oříškovýma očima a zarazila

se. „Sally?“ naléhal.

„Asi bych ti to neměla říkat,“ zašeptala, „ale udělala jsem to,

protože jsem chtěla.“ Neznatelně pokrčila rameny. „Možná je to ode

mne neskromné, že se k tomu přiznávám…“

Jack se na ni zadíval. „Teď už je trochu pozdě.“

Pousmála se. „Ano.“ Pohlédla na něho zpříma. „Chtěla jsem

poznat, jaké to je. A…“ najednou se prudce začervenala, „…chtěla

jsem to poznat s tebou.“

„Mělas mě upozornit,“ řekl Jack mírně. „Bývalo by to hezčí.“

Usmál se. „Myslím pro tebe.“

Vyhnula se jeho pohledu. „Ono mi to ale nepřipadalo tak zlé,

Jacku.“ Prstem přejížděla po lemu prostěradla. „Znamenalo by to pro

tebe nějaký rozdíl, kdybys to byl věděl? Byl bys mě odmítl?“

Jack se zamyslel. Měl v živé paměti tu absolutní, neodbytnou

potřebu se jí zmocnit, vychutnávat sladkost jejího odevzdání, tu

touhu, ten hlad, který se v něm opět probouzel. Potřásl hlavou.

„Ne,“ řekl rozhodně. Natáhl se a chytil za cíp prostěradla, do

kterého se halila. „Jenže já jsem prostopášník.“

Oči se jí rozšířily. Jack si uvědomil, že je šokovaná.

„Myslela jsem si –“ Odkašlala si. „Myslela jsem, že teď odejdeš.“

Rozesmál se a najednou zatáhl za konec prostěradla. Prostěradlo

se rozmotalo a odhalilo ji až do pasu. „Máš se toho ještě hodně co

učit, krasavice moje,“ řekl.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Sally se probudila, když se ranní slunce přehouplo přes podlahu

ložnice a dotklo se svými hřejivými paprsky její tváře. Pomalu

otevřela oči. Ihned poznala, že je ještě brzy, protože světlo mělo

dosud bledost úsvitu. Venku z ulice bylo slyšet rachocení

kočárových kol a skřípot a bouchání, jak trhovci stavěli své stánky,

ale nad tím nepříjemným hlukem bylo ze zahrady slyšet, jak zpívají

ptáci a zurčí voda do kašny. Byly to poklidné zvuky.

Zívla, protáhla se a sáhla vedle sebe. Postel byla prázdná. Nějak

ale stejně tušila, že to tak bude. Jack odešel, zatímco spala.

Během té dlouhé, horké, temné noci se s ní pomiloval ještě

dvakrát; naučil ji věci, které si ani nedokázala představit, vzal ji na

místa, o jejichž existenci neměla tušení, a také se toho o sobě i o

svých reakcích poučila tolik, že z toho byla jako omámená. Držel ji v

náručí a dával najevo neskonalou něžnost, ale navzdory své

nezkušenosti ji nezaměňovala za lásku.

Věděla, že ji nemiluje. Jack měl v sobě něco, o čem už věděla, že

na to nikdy nedosáhne, něco temného, jakousi třináctou komnatu,

kam nikdo nemá přístup.

Nechal jí lísteček se vzkazem. Na stolku vedle postele ležela

bělostná kartička.

„Dnes večer v osm na večeři.“ Sebevědomé černé písmo; bylo

zřejmé, že ani na okamžik nepředpokládal, že by třeba mohla

odmítnout. Přesto se Sally pousmála. Takže to ještě neskončilo. Při té

myšlence jí celým tělem proběhlo horko.

S povzdechem se posadila, natáhla se po županu a vklouzla do

malých pantoflíčků zdobených labutěnkou, což byl jeden z jejích

ústupků frivolnosti. Trochu se zamračila, když viděla svoje večerní

šaty zmuchlané, pohozené na podlaze, ale pohled na cáry korzetu jí

vehnal ruměnec do tváří. Už nikdy nebude schopná hledět na

Mattyiny krejčovské nůžky jako na nevinný nástroj.

Otevřela dveře své ložnice a zamířila ke schodům. Tělo ji trochu

bolelo. Byl to pro ni neznámé, připadala si jaksi ztěžklá, ale příjemně

znavená. Sally začala zkoumat svoje pocity. Pocit viny to rozhodně

nebyl. Víc než co jiného pociťovala úžas sama nad sebou. Byla

užaslá, ale zároveň potěšená.

Jenže pod tím potěšením se ukrýval i strach. Bála se, že se dnes v

noci do Jacka Kestrela zamilovala. Všechno se to odehrálo tak

rychle, bylo to jako větrný vír. Kdyby ta dvířka pootevřela jen na

skulinu a přiznala si svoje city, obávala se, že láska ji zcela pohltí.

Její vyprahlé nitro, které přivítalo Jackův zájem o její osobu, jeho

touhu, by lehce mohlo požadovat i jeho lásku. A to on by jistě

nechtěl.

Ani tu vášeň uplynulé noci za lásku nepovažovala. Sice byla

nezkušená – pravda, teď už ne tak zcela – ale zdaleka nebyla naivní.

Věděla, že Jack ji chtěl zoufale, divoce – stejně jako ona jeho –

ale přitom věděla, že pro něho je to jen jedna aféra.

Ale přesto si nedokázala pomoct. Pociťovala všechny ty

nebezpečné příznaky: při pomyšlení, že Jacka opět uvidí, jí slastně

usedalo srdce a úžil se jí dech, ale ne jenom při pomyšlení na jeho

milování, těšila se i na pouhou jeho přítomnost.

Měla by být opatrná a rozumná, protože Jack by si jistě nepřál,

aby se do něho zamilovala, a ona si také nepřála, aby jí to zlomilo

srdce…

Zívajíc sešla ze schodů a do vstupní haly. Měla ráda ly ranní

hodiny, kdy byl dům tichý; tehdy měla pocit, že patří jenom jí.

Tohoto rána měla všechny smysly jakoby zbystřené; cítila vůni

včelího vosku a levandule z politury na nábytek, vnímala, jak se

ranní slunce odráží na parketách, slyšela hrčení kol venku na ulici.

Ulice Strand nikdy nespala. I v tuto časnou hodinu byly slyšet

povozy a zvýšené hlasy. Ale tady v klubu panovalo ticho, rušené

pouze zurčením malého vodopádu v atriu, který se ukrýval mezi

vějíři palem a mramorovými sochami.

Na rohožce za dveřmi ležel dopis.

Zřejmě ho přinesl nějaký posel někdy v noci. Sally rozpoznala na

obálce písmo své sestry Petronelly. Zvedla dopis a posadila se s ním

na schody.

Milá Sal, prosím Tě, pomoz mi, moc Tě prosím! Clarrie a Anne

jsou v hollowayském vězení, protože odmítly zaplatit pokutu, a jejich

rodiny jsou zcela bez prostředků a nemají se kam obrátit. Potřebuju

peníze na jídlo, na nájem a na léky. Moje vlastní děti stůňou, dostaly

horečku. Kdybys mi tak mohla půjčit dvě stě liber…

Příjemný pocit, který Sally měla ještě před chvílí, byl okamžitě

ten tam. Znovu a pozorně četla dopis. Dvě stě liber… Po zádech jí

přeběhl mráz, až se otřásla. Dopis jí vyklouzl z prstů. Dvě stě liber

bylo hotové jmění, za takovou sumu se dal už koupit dům, za dvě stě

liber mohla docela blahobytně celý rok žít rodina. Ale věděla, že léky

jsou velice drahé a že horečka může v krátké době skosit spoustu

obyvatel přeplněných bytů. A také věděla, že Nell by po ní nechtěla

peníze, kdyby nebyla doopravdy zoufalá. Nell byla hrdá stejně jako

Sally, aby spoléhala na nějaké milodary, a byla odhodlaná vydělat si

na živobytí sama.

Sally se opřela hlavou o zábradlí a zavřela oči. Zbytečných dvě

stě liber neměla. Řekonstrukci Modrého papouška naplánovala až

trochu moc velkoryse a už teď měla dluhy. Ale vždycky se starala o

Nell i Connii a snažila se jim ze všech sil pomáhat. To byla součást

dohody, kterou uzavřela sama se sebou, aby se zbavila pocitu viny,

který měla kvůli smrti jejich otce. Myslela teď na Nell, která se stará

o své vlastní děti i o děti jiných žen, jejichž muži buď zemřeli, nebo

je opustili, a ženy samy se teď ocitly ve vězení. Sally se stáhlo hrdlo

soucitem a zármutkem.

Nevím, co si počnu, jestli mi nepomůžeš, psala dál Nell. Sama

musím zaplatit pokuty za rušení klidu a někdy se sama sebe musím

ptát, jestli to všechno vůbec stojí za tu námahu, ale přece se

myšlenky na všeobecné volební právo nemůžu vzdát. Ale jestli se

mám rozhodnout mezi ní a hladověním Lucy a George, opravdu

nevím, co mám dělat. Sally, prosím Tě, pomoz mi. Ty jsi moje jediná

naděje.

Sally vzdychla. Sama nebyla zastánkyní boje za volební právo

prostřednictvím militantních akcí jako Nell a připadala si dost

provinile, že sice s hnutím sympatizuje, ale zatím toho udělala moc

málo, aby sestře pomohla. A teď se navíc dozvídá o dětech, které

hladovějí a hrozí jim, že umřou na horečku, jestli se pro ně

neseženou peníze na léky. Sally přece nesmí připustit, aby se jim

něco stalo.

Sebrala dopis ze země a vrátila se nahoru. Horečně se snažila

vymyslet nějaký způsob, jak získat peníze na pomoc. Z banky už si

další peníze půjčit nemůže, leda by zastavila dům, a k takovému

kroku by se uchylovala nerada. Snad by jí tedy půjčil některý z jejích

známých –například Gregory Holt. To byl jeden z investorů klubu a

také starý rodinný přítel, který se Sally nejednou nabízel, že se na

něho může obrátit v případě potřeby, jenže Sally věděla, že by od ní

chtěl něco víc než přátelství, a z toho důvodu mu nechtěla být

zavázána. Jackovi také říct nemohla. Sotva ho zná, a tohle by jejich

vztah posunulo na úplně jinou rovinu. Byla rozhodnuta podržet si

svou nezávislost.

Když šla po chodbě, zaťukala na Conniiny dveře, ale nikdo se

neozval. Nahlédla opatrně dovnitř, ale pokoj byl prázdný a bylo

zřejmé, že v posteli nikdo nespal. Znovu zavzdychala, vrátila se do

svého pokoje a zazvonila na služebnou, aby jí přinesla ranní čaj.

Dnešní ráno už jí vůbec nepřipadalo tak plné libých příslibů. Věděla,

že musí najít řešení Nellina problému, a to rychle. Jenže nevěděla

jak.

„Na co myslíš?“ zeptal se Jack. Čekal na její odpověď a

nespouštěl oči z jejího obličeje. Předtím povečeřeli ve skvělém

restaurantu White City na francouzskobritské výstavě a nyní se

nacházeli ve výšce šedesáti metrů nad výstavištěm v gondole

pouťové atrakce zvané flip-flap. Pod nimi se rozkládaly bíle natřené

budovy, zářící v měsíčním světle jako nějaké město z pohádkového

světa. Tisíc barevných svítilen ozařovalo vodopád a jejich světlo se

odráželo ve všech barvách duhy ve vodách umělého jezírka. Sally se

neubránila nadšenému výkřiku a Jack pocítil čirou radost, když viděl,

jak je Sally šťastná.

„To je prostě nádherné, opravdu překrásné.“ Obrátila se k němu a

usmála se. „A ovšem je to také zcela absurdní, že jsi zaplatil za celou

gondolu, abychom ji měli jenom pro sebe.“

Jack pokrčil bezstarostně rameny. „Nechtěl jsem se o to potěšení

dělit s nikým jiným kromě tebe,“ řekl.

Sally se otočila na druhou stranu, a opírajíc se lokty o boční stěnu

gondoly, zadívala se na světla hlavního města.

„Prý je odsud za pěkného počasí vidět až do Windsoru,“ řekla.

„Šly jsme sem, hned když výstavu otevřeli. Byl tu tenkrát děsný

nával. Vzala jsem sestru Nell a její děti.“ Zasmála se. „Connie

odmítla jít s námi a prohlásila, že i když je to vhodné nechat se tady

vidět, chodí sem až moc obyčejných lidí. No, její chyba. My jsme si

to tu krásně užily.“

Jacka tahle podrobnost o Connii Bowesové ani nepřekvapila. Čím

více poznával Sally, tím více vnímal rozdíly mezi oběma sestrami.

Od chvíle, kdy dostal od Sally vzkaz, že Connie se předešlé noci

vůbec domů nevrátila, vyslal špehy, aby celý den sledovali pohyby

jak Connie, tak bratrance Bertieho Basseta.

Nemohl se rozhodnout, kdo z nich ho popuzuje víc, jestli Bertie,

který působí celé rodině tolik nepříjemností, když je jeho otec vážně

nemocný, nebo Connie, která si zřejmě na jeho bratrance vážně

políčila.

Ten den byl celý nevyvedený a neuspokojivý. Jack nebyl zvyklý,

aby se během obchodních jednání nedokázal soustředit, a mohla za to

tahle žena, která teď byla u vytržení nad krásnou vyhlídkou. Celý

den se mu myšlenky toulaly bůhvíkde. Měl spoustu práce, která

vyžadovala, aby se nad ní zamyslel, měl udělat několik závažných

rozhodnutí, diář měl plný naplánovaných obchodních schůzek, ale

přesto si vybral, že půjde raději se Sally Bowesovou na výstavu, než

aby šel na večeři s obchodním partnerem, jak měl původně v plánu.

Zřejmě ho opouští zdravý rozum.

Téměř mu vyrazilo dech, když se ráno probudil a uvědomil si, že

se mu ze Sallyiny postele nechce. Touha zůstat u ní byla tak silná, že

ho svou naléhavostí zaskočila. Dosud nikdy nechtěl zůstat u žádné

ženy déle, než co by zabral slušný pozdrav na rozloučenou. Ale Sally

byla rozehřátá a v té velké posteli měkce k němu přitulená, její tělo

bylo hebké a vláčné po jejich vášnivém milování. Vzal ji do náruče a

uvědomoval si, že by ji nejraději vůbec nepustil.

Nějak v sobě nakonec sebral sílu odejít, ale bohužel celý den se

mu stejně nedařilo myslet na nic jiného než na ni. Musel se sám sobě

smát. Původně se domníval, že když se mu ji podaří dostat do

postele, utiší to ten žár, který mu spaloval tělo i nitro, ale teď zjistil,

že po společné noci jeho touha ještě vzrostla.

Stejně znepokojivé jako jeho neukojitelná touha bylo pomyšlení

na to, že svedl nevinnou pannu. I milostné hry se snažil hrát podle

pravidel, která si sám určil, a prznění panen k nim rozhodně

nepatřilo. Věděl, že Sally by mu řekla, že byla stejnou měrou

svedena, jako byla sama svůdkyní, a že jeho výčitky svědomí jsou

neopodstatněné, že se umí postarat sama o sebe, ale stejně měl

neustále pocit, že to, co udělal, nebylo správné.

Možná je nakonec staromódnější a konvenčnější, než si o sobě

vždycky myslel, neboť navzdory tomu, že ji zná leprve tři dny, a

navzdory svému zakořeněnému odporu vůči ženění by se teď rád

zachoval správně. Silně ho to pudilo požádat Sally o ruku a musel

sám sebe ujišťovat, že to nemá nic společného s potěšením z její

společnosti, ale že je tomu tak proto, že byl vychován jako

džentlmen.

„Jacku?“ Sally stála v gondole, zvedala k němu tvář a dívala se na

něho očima rozzářenýma vzrušením. Dnes večer měla na sobě dlouhé

šaty z tmavozeleného hedvábí, které obtékalo její postavu jako voda.

Bylo ozdobeno vyšívanými kytičkami a krajkou u výstřihu, která spíš

než zakrývala, zdůrazňovala svůdnou křivku jejích ňader. Noc byla

teplá, proto měla přes ramena jenom přehozený lehký šál z

průsvitného materiálu. Pod ním svůdně zářila její bílá pleť.

„Co říkáš,“ prohodila, když se s nimi gondola začala pomalu

snášet k zemi, „že bychom se ještě projeli po laguně na té lodičce ve

tvaru labutě, než půjdeme domů?“

Jack by se sice ze všeho nejraději vrátil rovnou do klubu, aby

mohli se Sally pokračovat tam, kde včera v noci skončili, ale Sally

vypadala tak potěšeně a spokojeně. Chytila ho za ruku a táhla ho k

jezírku. Zastavili se na bílém zdobném můstku přes vodu.

„To je nádherná noc!“ vzdychla Sally. Úkosem na něho pohlédla.

„Kdybych tady byla s někým jiným, řekla bych, že je to noc jako

stvořená pro zamilované, ale pamatuju se, žes mi včera řekl, že na

takové romantické nesmysly nevěříš.“

„Já jsem řekl, že nevěřím na lásku,“ řekl Jack. „Je to pohodlná

fikce, vytvořená k tomu, aby se tím okrášlila fyzická přitažlivost.“

Sally vzdychla a upírala oči na zčeřenou vodní hladinu. „Ale

přece jsi aspoň jednou musel být zamilovaný, ne?“

„To je pravda, myslel jsem si, že miluju Merle,“ řekl Jack drsně.

Její slova v něm probudila bolestné vzpomínky, které si vyvolal jen

před

několika

okamžiky.

„Miloval

jsem

ji.

A

byl

to

nejkatastrofálnější zážitek v mém životě.“

Sally se rozšířily oči nevěřícným údivem.

„Ale proč?“

„Protože jsem úplně ztratil sebeovládání a zdravý úsudek.“ Jack

pokrčil rameny. „Nechci o tom mluvit.“ Náhle udělal prudké gesto.

„Ty sis přece také myslela, že svého muže miluješ, když ses vdávala,

nemám pravdu? A nedá se říct, že to skončilo právě šťastně.“

Sally chvíli nic neříkala. „Byla jsem mladá,“ řekla nakonec.

„Myslela jsem, že dělám správnou věc. Ty sis to zřejmě taky myslel,

když jsi tenkrát s tou ženou utekl. Všichni děláme chyby.“

Jack se nevesele zasmál. „Jenže každý nedělá takové

neodpustitelné chyby, jaké jsem se dopustil já.“

I když byl teď obrácen zády, cítil, že Sally ho upřeně pozoruje.

Jemně mu položila ruku na paži.

„Mluvíváš někdy o Merle?“

„Ne.“

„Už je to přece tak dávno. Pořád ji ještě miluješ?“ Jack

neodpověděl. Nevěděl, co má odpovědět. Kdysi

Merle vášnivě miloval a pak se snažil stejně vášnivě na ni

zapomenout, ale nikdy se nedokázal zcela zbavit vzpomínek na ni,

ani toho dědictví, jímž byl strašlivý pocit viny. Kladl si za vinu její

smrt a nenáviděl se za svou slabost. Ale právě teď na to myslet

nechtěl. Chtěl to vymazat z paměti ve vášnivém objetí se Sally.

Sally se zachvěla a přitáhla si šál těsněji k ramenům, jako by

vycítila Jackův neklid. „Vždyť na tu lodičku nemusíme,“ řekla.

„Pojďme se už raději vrátit.“ A ačkoli nijak nekomentovala jeho

vyhýbavou odpověď, Jack vycítil, že to kouzlo mezi nimi bylo

zlomeno.

Chytil ji za zápěstí a přitáhl si ji k sobě. Silně ji políbil, tvrdě jí

jazykem vnikl do úst, a cítil, jak se poddává. Měl v sobě vztek, ale

nevěděl proč. Věděl jedině to, že chce ten hněv a bolest ze sebe

setřást v teple Sallyiny náruče. Tiskl ji pevně k sobě, a když jednou

rukou zabloudil od jejího pasu k ňadru, ucítil, jak jí bradavka pod

jeho dlaní ztuhla. Uvolnil sevření, oddálil ústa a uslyšel, jak se

nadechla.

„Tohle tady přece nemůžeme dělat…“ Ten šepot zazněl

šokovaně, a teprve tehdy si Jack uvědomil, že spolu dosud stojí na

můstku uprostřed laguny, osvětleném ze všech stran barevnými

světly kaskády. Byli všem na očích.

Vzal ji za ruku a táhl ji za sebou ke klenutému východu

vedoucímu do Wood Lane. Poprvé byl rád, že sem jeli autem, a ne

metrem. V autě budou mít alespoň trochu soukromí, ačkoliv mu

zpáteční cesta patrně stejně bude připadat nekonečná.

Podržel jí dvířka otevřená, nastartoval motor a potom vklouzl na

sedadlo vedle ní v intimním šeru. Slyšel, jak Sally dýchá, a vnímal

elektrizující napětí mezi nimi. Ten nevysvětlitelný hněv ho dosud

naplňoval, ale pomalu jej přehlušovala touha. Uchopil pevně volant

Ianchesteru a soustředil se pouze na řízení vozu zpátky na Strand.

Kdyby začal přemýšlet o milování se Sally, patrně by okamžitě

zastavil a pomiloval se s ní hned tady, uprostřed londýnské ulice.

„Já tomu nerozumím,“ řekla Sally. „Nechápu, jak je možné,

abych měla takovéhle pocity, když tě sotva znám, a taky nerozumím

těm démonům, kteří tě pronásledují.“

Jack na chvilku pustil jednou rukou volant a položil dlaň na její

sepjaté ruce. „Tak na to nemysli,“ řekl. V jeho hlase zazněl drsný

podtón. Cítil, jak se na něho Sally v tom šeru upřeně dívá, ale

neodvážil se na ni pohlédnout. Kdyby to udělal, určitě by ji políbil, a

potom…

Než auto zastavilo před vchodem do Modrého papouška,

nepromluvili už ani slovo, ale i to mlčení bylo jako nabité elektřinou.

Napětí mezi nimi během celé cesty narůstalo, a když se teď dostali

na místo určení, Jack se téměř dusil netrpělivým očekáváním. Vzal

Sally do náručí a pronesl ji hlavním vchodem a nahoru po schodech,

nedbaje zkoprnělého dveřníka Alfréda i šokovaných hostů, kteří se

motali ve vstupní hale.

Sally se bránila, až se jí jeden hezký večerní střevíček zdobený

flitry svezl z nohy a spadl na schody.

„Okamžitě mě pusť!“ syčela mu do ucha a byla rozčilením celá

zrudlá. „Vždyť se na mě všichni dívají!“

Jack se jí smál do obličeje. „No a co?“

„Ty to děláš kvůli své reputaci, ale na mou pověst vůbec

nemyslíš,“ řekla Sally vyčítavě.

Jack ji zlehka postavil na měkký koberec nad schodištěm.

„Bohužel, už je pozdě, krasavice moje,“ řekl. „Stejně si o tobě každý

myslí, že jakožto majitelka nočního klubu jsi žena notně

extravagantní a jistě i poněkud volných mravů, tak proč se nechceš

do té role pořádně vložit?“

Políbil ji na rozevřené rty a opět se musel smát, když si všiml

těch vyjevených obličejů hostů, kteří na ně zírali zezdola z haly.

Povolil si kravatu a řekl: „Tak pojď. Teď půjdeme do postele.“

„Jacku!“ Sally se prudce zarděla.

„Já totiž na nic jiného celý den nemyslím,“ řekl Jack. Nemohl se

dočkat a stěží se ovládl, než došli k ložnici. Objímal ji jednou rukou

kolem pasu a rychle ji vedl chodbou kolem vyděšené paní

Matsonové, která zůstala stát jako zkamenělá. Rozrazil dveře ložnice

a vtáhl Sally dovnitř.

„Já si ale nemůžu dovolit přijít o další korzet,“ upozornila ho

Sally.

Jack se zasmál. „Ani si toho nevšimneš, a bude pryč,“ sliboval

Jack a opět se přiblížil ústy k jejím rtům. Jakmile se jejich rty dotkly,

znovu ho zachvátila děsivá, mučivá rozkoš, v hlavě jako by se mu

zatmělo, a nedokázal si uvědomovat nic jiného než jejich vzrůstající

obapolnou potřebu a svou touhu, aby Sally patřila jenom a výhradně

jemu.

Tentokrát se probudila ještě za tmy a v místnosti svítila pouze

jedna dohořívající svíčka. V domě bylo ticho. Jack ležel vedle ní a

jednu ruku měl v ledabyle majetnickém gestu položenou přes její

bříško. Sally se lehce pohnula, Jackova paže se instinktivně napjala a

přitáhla si ji. Jack vnímal její teplo a šimral ji vlasy na tváři.

Sally chvilku ležela bez hnutí. Její mysl byla ztěžklá a jako ve

snách, ale její tělo se začínalo probouzet, vzrušené blízkostí Jackova

nahého těla. Na krátký okamžik ji ten pocit zaskočil. Vždycky si

myslela, že fyzické potřeby žen jsou mnohem méně naléhavé než

potřeby mužů, a přece její touha po Jackovi byla stejně silná jako

jeho po ní. Asi by se měla kvůli svému chování stydět. Vždyť ho

nezná dlouho, už vůbec ne dobře, ale touží po něm tak silně, až je to

necudné.

Jack sebou pohnul, něco ze spaní zamumlal a přitiskl rty na

měkkou křivku jejího hrdla. V Sally jako by se něco probudilo, bylo

to něco dosud nepoznaného a líbezného. Tak takhle asi vypadá láska.

Na chvilku s tím pocitem bojovala, popírala jej, snažila se namluvit

si, že je příliš brzy na to, aby ho milovala, že je to nemožné, zbytečné

a beznadějné, že jí to leda zlomí srdce. Ale toho pocitu, který

zaplavil její duši i tělo, se zbavit nedokázala.

S povzdechem se obrátila k Jackovi. Nechtěla být do něho

zamilovaná. Bylo jí jasné, že je to jedna z nejhloupějších věcí, které

mohla kdy udělat. Jack je prostopášník s temnou minulostí a jejich

vztah nemůže nikdy být nic jiného než příležitostná, povrchní aféra.

Ale už bylo pozdě. Navzdory veškeré logice se již citově angažovala

a musela si přiznat, že k němu cítí hlubokou a stále vzrůstající lásku,

že celé její nitro je plné bouřlivých emocí.

Potřebovala se nějak rozptýlit. S lehkým úsměvem přejela rukou

přes Jackův hrudník a pod hladkou kůží ucítila pevné svaly. Byl

rozehřátý a příjemně voněl cedrovou kolínskou. Sklonila se k němu,

jemně ho políbila na prsa a pak se dotkla jazykem jeho nahé kůže,

ochutnávala ho se smyslnou zvědavostí, zkoumavou i provokativní.

Ruka jí pomalu klouzala níž, pod břicho a ke stehnům, a ústy

sledovala její dráhu. Jack sebou pohnul, zasténal její jméno a

okamžitě byl vzrušený.

„Je to příjemné?“ zašeptala a sama užasla nad vlastní odvahou i

nad tím, co s ním dokáže udělat.

„Ty prohnaná mrško.“ Chytil ji a převrátil ji pod sebe tak, že

ležela na břiše. „Učíš se nějak až moc rychle.“

Celá překvapená se snažila zase obrátit a zeptat se, co to dělá, ale

držel jí boky pevně, a než se vzpamatovala, ucítila vlhký dotek jeho

jazyka mezi stehny, až vykřikla. Cítila se nesmírně bezbranná, když

si ji zkušeným hmatem rozevřel, aby mohl jazykem k jejím intimním

partiím. Její pocity se stupňovaly a explodovaly, bylo to rozkošné

mučení. A pak ucítila, jak ji lechtá konec jeho ztopořeného penisu,

kterým do ní nakonec vnikl v sérii prudkých úderů, po nichž se zřítila

do orgasmu připomínajícího zemětřesení. Celá roztřesená a

neschopná promluvit chtěla klesnout do polštářů, ale on ji dál držel a

neustával v nárazech rytmických a silných a prapůvodních jako čas.

Cítila, jak stisk jeho rukou na jejích bocích sílí, až nakonec v

posledním tvrdém nárazu do ní vyprázdnil semeno.

Na chvíli nebylo slyšet nic kromě jejich prudkého oddechování.

Pak Jack zvedl její poddajné tělo, otočil ji tváří k sobě a uložil do

podušek. Políbil ji stejně silně a tvrdě, jako se jí předtím zmocňoval,

a když ji pustil, viděla, že na jeho obličeji se objevuje divoký výraz,

jako by se na ni rozhněval. Dívala se na něho zespoda a opět vycítila,

že je v něm nějaké místo, temné a zmučené, třináctá komnata, kterou

nikdy neodmyká a kam ona za ním nemůže.

„Já tohle přemůžu,“ zachroptěl a opět se zaryl jazykem do jejích

úst, rukou jí zakryl ňadro, jako by tím, že si podrobí její tělo, dokázal

pokořit svou touhu. Když pocítila bezmocnou potřebu, která jí

projela tělem při jeho panovačném, chtivém doteku, Sally si uvolnila

ústa a zasípala: „Jacku, prosím tě, já nemůžu…“

Ale viděla hříšný záblesk v jeho oku a věděla, že je marné

protestovat.

„Ale můžeš,“ zašeptal a ústy přejížděl po křivce jejích ňader. „A

taky chceš,“ dodal a Sally se poddala tomu čirému pocitu. Ale pod

smyslnou touhou se probudil hluboký a silný proud její lásky, a teď,

když si to přiznala, věděla, že už se jej nikdy nezbaví.

„Sally!“

Sally probudil hlas paní Matsonové a zachvátila ji panika. Na

jednu strašlivou chvíli se lekla, že ji její stará chůva našla v posteli s

Jackem. Pak se pohnula, a když lehla vedle sebe, zjistila, že místo na

posteli vedle ní je opět vychladlé a prázdné. Píchlo ji u srdce, když si

uvědomila, že Jack odešel.

„Sally.“ Paní Matsonová upřeně hleděla na důlek v polštáři, kde

předtím spočívala Jackova hlava. „Cožpak jsem ti neříkala, aby sis

našla nějakého hodného, slušného mladého muže?“

„Hmm.“ Sally se otočila a opřela se o loket. Její vzpomínky na

uplynulou noc dávaly tušit, že Jack Kestrel je všecko možné, ale

sotva splňuje Mattyiny představy 0 hodném, slušném mladíkovi.

„A ty sis místo toho,“ pokračovala paní Matsonová, slále

nespouštějíc nesouhlasný pohled ze zválené postele, „vybrala

takového lumpa.“

„Ano,“ řekla klidně Sally a zívla. „Ještě něco, Matty? Jsem

dneska po ránu nějak unavená.“

„Není divu,“ řekla Matty jízlivě. „Ano, a mám ještě něco na

srdci, Sally. Chtěla jsem ti říct, že Connie se vrátila. Před chvílí jsem

ji viděla vystupovat z nějakého automobilu.“

Sally polohlasem zaklela a vyskočila z postele, a teprve když paní

Matsonová hlasitě vykřikla, uvědomila si, že na sobě zhola nic nemá.

Hodila přes sebe župan, zavázala si ho v pase a rozeběhla se na

chodbu.

Nahoře na schodišti se naklonila přes kované zábradlí a zahlédla,

jak se potichu otvírají domovní dveře a jimi se krade její sestra

Connie. Střevíčky držela v ruce a po špičkách mířila ke schodům.

„Dobré jitro,“ řekla Sally.

Connie sebou leknutím trhla a upustila střevíčky na schody. Sally

viděla, že sestra má na sobě večerní šaty, patrně z předchozího

večera. Byly nebesky modré a původně na ní nepochybně vypadaly

skvostně, ale teď byly dost zmuchlané. I Conniiny vlasy byly

neupravené a neměla na nohou punčochy. Connie měla klasicky

hezkou tvářičku, téměř až příliš dokonalou co do souměrnosti, pleť

růžovou a bílou a jasně modré oči. Teď její vzhled kazily pouze

pokleslé koutky úst, které jako by jí dodávaly výraz stálé

rozmrzelosti.

„Proboha, co ty tady děláš v tuhle hodinu?“ vykřikla Connie a

přimhouřila modré oči. Nijak zvlášť potěšeně se rozhodně netvářila.

„Já v tuhle hodinu vstávám den co den,“ odpověděla Sally

chladně. Pozorovala sestru, jak jde po schodech nahoru a při každém

kroku bosých nohou bolestně pomrkává. „Ty mě ovšem zpravidla

nevidíš,“ pokračovala, „protože nikdy nevstáváš před jedenáctou.“

„Nevyptávej se mě, kde jsem byla,“ vybuchla Connie

podrážděně.

„Vždyť se neptám.“

„Byla jsem s Bertiem Bassetem,“ řekla Connie vyzývavě.

Konečně došla nahoru a postavila se vzdorovitě proti sestře. „Byla

jsem s ním poslední dva dny.“

„Aha,“ naoko klidně řekla Sally. Bertie Basset. Pocílila však

ledový chlad, když si připomněla Jackovo podezření, že se Connie

snaží Bassetovy oškubat. Sama také měla dojem, že sestra něco kuje,

ale dosud doufala, že se třeba mýlí, i když to nebylo moc

pravděpodobné.

Connie se na ni mračila. „Vypadáš nějak jinak,“ řekla nakonec.

„Jsi nějaká… hezčí.“ Znovu se zaškaredila. „Ale jen mi teď, prosím

tě, nedělej kázání. Jsem děsně unavená.“

Sally vzala sestru za loket. „Já ale s tebou musím mluvit, Connie.

Je to naléhavé.“

Connie našpulila ústa. „Ze musíš? Říkám ti, že jsem moc

unavená, než abych si s tebou mohla povídat! Včera večer jsme byli

na večeři u Grangeho a pak jsme si šli zatančit.“ Connie se zasněně

usmála. „Potom jsme šli do hotelu Bartram. Je strašně drahý.“

„Chápu,“ řekla Sally suše a pomyslela si, jestli by Connie také

Bertieho vyznamenávala svou přízní, kdyby ji vzal do nějakého

levnějšího podniku.

„Já jsem včera večeřela s panem Kestrelem,“ dodala ještě.

Connie vyvalila údivem oči. „Cože, s Jackem Kestrelem? On

chtěl večeřet s tebou?“ Obličej se jí nehezky zkřivil zklamáním a

žárlivostí. „Já bych se s ním hrozně ráda seznámila!“

„On s tebou také,“ řekla Sally výhružně.

Connie se usmála, najednou se jí dobrá nálada vrátila. „No to si

myslím. Každý, kdo v Londýně něco znamená, by se chtěl se mnou

seznámit.“

„Chce od tebe vrátit ty dopisy, které ti napsal pan Basset, a o

nichž si myslím, že ses jimi pokoušela vydírat otce pana Basseta.“

Connie si skousla ret. Do tváří se jí vkradla červeň a najednou už

nevypadala tak sebevědomě. „To byla chyba.“

„Samozřejmě.“ Sally bubnovala prsty na zábradlí. „Co máš za

lubem, Connie?“ zeptala se tiše. „Já vím, že se něco děje. Strávila jsi

s panem Bassetem celou noc, a přece se chystáš tahat z jeho otce

peníze.“

Connie teatrálně vzdychla. „Sally, ty jsi přece tak naivní!“

Sklonila hlavu, vlasy jí spadly do obličeje, takže nebyl vidět její

výraz. „My jsme se s Bertiem pohádali. Myslela jsem si, že je všemu

konec.“

Sally se nad tím přiznáním viny zhrozila. „Takže ses pokusila z té

aféry aspoň něco vytřískat.“

„No a proč ne?“ napřímila se Connie. „Bertie je mi něco dlužný.“

„Co máš teď v plánu, když jste se s panem Bassetem zřejmě zase

udobřili?“ zeptala se Sally sarkasticky. „Napíšeš lordu Bassetovi

omluvný dopis?“

Connie se rozzářila. „Ale to je senzační nápad! Můžeme se tvářit,

jako že se vůbec nic nestalo!“

„To bylo samozřejmě míněno jako žert,“ řekla Sally. „Pan

Kestrel není takový typ, který by celou záležitost nechal plavat, i

když možná lord Basset ano. A ví to vůbec pan Basset, že jsi

vyhrožovala jeho otci, Connie?“

Conniiny tváře se zarděly ještě víc. „Ne! Ale on by mi odpustil, i

kdyby to věděl. My se milujeme.“

Tohle nepravděpodobné prohlášení přimělo Sally

/vednout obočí, ale podařilo se jí spolknout slova, která se jí drala

na rty. „Já bych ti radila, aby ses přiznala •i všechno mu řekla, dřív

než to udělá jeho bratranec,“ ickla Sally. „Pan Kestrel sem určitě

dnes přijde. Můžeš se ho pokusit přesvědčit o svých dobrých

úmyslech, i když se obávám,“ dodala suše, „že to nepůjde tak lehko

jako s panem Bassetem.“

„Á, toho já si taky omotám kolem prstu,“ zvolala ( onnie s

lehkým srdcem. „Povídá se, že hezké tvářičce neodolá.“ Zívla. „Já si

teď musím jít lehnout, milá Sally, nebo večer budu vypadat

příšerně.“

Nedbale na Sally mávla a odběhla chodbou; bylo slyšet, jak za ní

zapadly dveře. Sally vzdychla a vrátila se do svého pokoje, kde si

zcela bez zájmu začala hledat, co si vezme na sebe. Rozhovor s

Connií o jejím vyděračském pokusu ji zdeprimoval. I jestli je to

pravda, že se Connie s Bertiem usmířili, je pravděpodobné, že lordu

Bassetovi bude připadat takové spojení jako nanejvýš nevhodné, a

jistě udělá všechno, aby ten pár rozdělil. Jako posla si určitě zvolí

Jacka. Stejně se zdá, že Conniiny city k Bertiemu nejsou nijak zvlášť

hluboké.

Začala v ní hlodat úzkost. V té vzrušující noci s Jackem se jí

podařilo zapomenout na Connii i její vyděračskou aféru. Jackovi se

zcela oddala, vášnivě a nenasytně, a na nic jiného nemyslela. Nyní si

však připomněla, že by se byli vůbec nesetkali, nebýt toho, že Jack

přišel k Modrému papouškovi hledat Connii.

A na svůj původní záměr jistojistě nezapomněl, aťsi byl žár, který

je oba spaloval, sebežhavější. Myslela na

Jacka, na jejich začínající vztah i na to, že její lože bylo po ránu

prázdné a vychladlé. Přemýšlela o své nově zrozené lásce k němu, o

její křehkosti a pošetilosti, a dostala strach. Nedokázala se zbavit

pověrečného přesvědčení, že se něco strašného stane.

„Přišel za vámi pan Churchward, chtěl by s vámi hovořit, pane

Kestrele,“ hlásil zpěvavě majordomus Hudson. „Řekl jsem mu, že

ještě snídáte. Čeká na vás v knihovně.“

Jack odhodil ubrousek a vstal. Snídal sám, protože jeho strýc

vzhledem k chatrnému zdraví zůstával v posteli, a lady Bassetová

nikdy nevstávala před polednem, ačkoli byla zdravá jako rybička. Od

té doby, kdy jeho strýc tak těžce onemocněl, byl dům na Eatonském

náměstí tmavý a tichý jako hrobka a Bassetovi již nevycházeli ani si

nezvali hosty. Jack pocítil nutkání přestěhovat se na zbytek pobytu v

Londýně opět do svého klubu.

Bertie se ráno u stolu neobjevil a Jack se zachmuřil, když si

domyslel, že včerejší noci vůbec nepřišel domů. Ovšem on sám měl

nejmíň co mluvit. Poslední dny se vracel domů až k ránu, asi v dobu,

kdy se rozváželo mléko. Dnes se opět přinutil opustit spící Sally a

vykradl se ven jako zloděj. Tentokrát byl jeho impuls zůstat u ní ještě

silnější než předešlé noci. Jejich vášnivé milování ani v nejmenším

neuhasilo jeho nezkrotnou touhu, právě naopak. Myslel si, že když

ukojí svou tělesnou potřebu, jeho vášeň pomine, ale zdálo se, že je to

čím dál horší.

Toužil vlastnit duši Sally Bowesové stejně jako její tělo, aby si ji

k sobě, jenom k sobě, navždy připoutal. Původně se domníval, že je

to jen tělesné puzení. To byl ovšem hluboký omyl. Nutkání požádat

ji o ruku bylo po lom závratném třídenním víru emocí stále silnější.

Ale to je přece šílenství! Kdysi by se byl rád oženil s Merle, ale od té

doby se nesetkal s žádnou ženou, kterou by si chtěl vzít. Sally

nemohl milovat tak jako tenkrát Merle. Takovou bolest už nikdy

nechtěl zažít.

Teď si byl jistý, že jeho instinkt, který mu radil, že by se měl se

Sally oženit, není nic jiného než kombinace staromódního smyslu

pro čest a primitivní touhy vlastnit.

Zamračil se, přešel přes halu a zamířil do knihovny. Na

Churchwardovu návštěvu dočista zapomněl. Před několika dny, kdy

mu strýc poprvé řekl o Bertieho nepředloženosti a vydírání Connie

Bowesové, požádal tohoto právníka, aby se pokusil zjistit něco z její

minulosti. Teď mu to však bylo jaksi nepříjemné, připadalo mu, jako

by byl vůči Sally neloajální. Vzpomínal na její upřímné oči i na

otevřenost, s jakou s ním jednala. Aťsi byla její sestra licoměrná,

Sally mu určitě nelhala, když říkala, že o té záležitosti nic neví. Teď

mu nezbývalo nic jiného, než snažit se vyřešit věc pokud možno tak,

aby Sally neublížil.

Pan John Churchward z firmy Churchward, Churchward a Boyce

z High Holbornu seděl na židli v knihovně s aktovkou na klíně a

vypadal trochu nervózně. Byl nejmladším Churchwardem v této

rodině právníků, která spravovala záležitosti Kestrelů už celá

desetiletí.

Jméno Boyce v názvu firmy přibylo teprve nedávno, byl to nový

společník, s nímž se Jack dosud nesetkal.

Veškeré záležitosti včetně oné truchlivé schůzky před Jackovým

vypovězením před deseti lety uzavíral právě tento muž hubené,

trochu shrbené postavy a neurčitého věku, který měl znervózňující

zvyk neustále si popostrkovat brýle, které mu sjížděly z nosu.

Před deseti lety dostal pan Churchward ten nevděčný úkol sdělit

Jackovi, že jeho otec nemá v úmyslu mu během exilu vyplácet vůbec

žádnou apanáž. Když se Jack po letech vrátil jako bohatý muž, který

ke svému majetku přišel vlastním přičiněním, zdálo se, že pana

Churchwarda, který nevypadal ani o den starší, to upřímně těší, tím

spíš, když zjistil, že si Jack peníze vydělal nezávislým podnikáním.

„Dostavil jsem se, jakmile se mi podařilo shromáždit pro vás

žádané informace, pane,“ řekl nyní pan Churchward. „Pátral jsem v

minulosti slečny Bowesové a po historii jejího vztahu k panu

Bassetovi.“ Zarmouceně zavrtěl hlavou. „Nesmírně přelétavá mladá

dáma, jestli to tak smím říct, pane, a…“ odkašlal si a poněkud

zruměněl, „…rovněž dosti nevybíravá v uštědřování své přízně.“

„Tohle pro mě není žádné překvapení, Churchwarde,“ řekl Jack

ponuře. „Řekněte mi to nejhorší.“

„Tedy, pane…“ Churchward se začal naoko horlivě hrabat v

papírech, které vytáhl z aktovky, „…slečna Constance Bowesová je

nejmladší dcerou sira Petera Bowese. Byl to architekt jistého renomé,

který však koncem minulého století přišel o všechen majetek při

nějaké nerozvážné spekulaci. Slečna Constance má dvě starší sestry,

jedna je nechvalně proslulá sufražetka Pěli onella Bowesová –“ tady

z Churchwardova hlasu zazněla neskrývaná nelibost, „– a druhá je

stejně neblaze proslulá paní Haywardová, která vlastní noční klub na

Strandu.“

„Myslíte slečnu Sally Bowesovou,“ řekl Jack a nervózně mu

zacukal ret. „Mám dojem, že ta dáma nestojí o to, aby jí říkali

jménem jejího bývalého manžela.“

„To mě nepřekvapuje,“ řekl pan Churchward mrazivě. „U ženy

jejího ražení –“

„Tak abychom se vrátili ke slečně Constanci,“ vyhrkl Jack, aby

zarazil další Churchwardovy komentáře o Sally, neboť se v něm

vzedmula vlna ochranitelských pocitů, „co jste zjistil o její

minulosti?“

„Jistě, pane.“ Churchward vrhl na Jacka trochu polekaný a

překvapený pohled. „Slečně Constanci bylo dvanáct let, když jejich

otec přišel na mizinu, a patnáct, když zemřel. Několik let žila u jedné

neprovdané tety. Tehdy došlo…“ zahleděl se do svých poznámek,

……… k nějakému flirtu s učitelem klavíru a o něco později k

nezdařenému útěku s jistým mladým džentlmenem, nějakým

Geoffreyem Chavenagem.“ Znovu si odkašlal. „Když její sestra, paní

Haywardová – totiž chci říct slečna Bowesová – ovdověla, slečna

Constance k ní odešla bydlet a pracovat do klubu U Modrého

papouška.“ Churchward se odmlčel. „Před dvěma roky byly obě ženy

zapleteny do dosti nechutného sporu kvůli nedodržení manželského

slibu.“

Jack, který vstal a během tohoto referování přešel k oknu, se nyní

prudce otočil. „Obě ženy?“ zeptal se. Pocítil mrazení v zádech,

neklamné znamení, že něco není v pořádku. „Víte to jistě?“

„Ano, pane.“ Churchward ze štůsku papírů vytáhl dva listy.

„Slečna Constance Bowesová žalovala pana Johna Pettifera za

nedodržení slibu manželství. Její starší sestra vystupovala jako

svědkyně a v procesu ji podpořila. Proces vyhrály,“ řekl pan

Churchward s trudnomyslnou nespokojeností, „a vysoudily značnou

sumu.“

Opět se odmlčel a poposunul si na nose brýle. „A ten případ

sestřina nezdařeného únosu také řešila paní Haywardová.

Chavenageova rodina údajně zaplatila, aby se věc nedostala k soudu,

protože slečna Connie byla v té době ještě nezletilá.“

Odkašlal si. „Z toho všeho se dá usoudit, pane, že tento případ, v

němž figuruje slečna Constance a váš neblahý bratranec, odpovídá

předem vypracovanému a vyzkoušenému vzorci, podle něhož se

mladí džentlmeni nechají pobláznit, a potom se z nich tahají peníze.“

Jack přimhouřil černé oči a svaly na čelisti mu vystoupily. „A jste

si opravdu jistý,“ ptal se naléhavě, „absolutně jistý, že slečna Sally

Bowesová – paní Haywardová – v obou těchto případech sestru

podporovala?“

Viděl, že Churchwarda jeho naléhavý tón překvapil. Právníkova

očka za tlustými skly brýlí krátkozrace zamžikala. „Ano, pane.“

Vytáhl papíry. „Tady mám zápis ze soudního projednávání. Slečna

Bowesová byla rozhodující svědkyní, která vystoupila v žalobě proti

panu

Pettiferovi na podporu své mladší sestry, a moji zpravodajové mě

rovněž informovali o tom, jakou roli sehrála v Chavenageově

případu.“

Jack si vzal od právníka jeho zápisky. Neuvěřím, řekl si pevně,

ani slovu proti Sally, dokud ten usvědčující materiál neuvidím na

vlastní oči. Ale ve chvíli, kdy mu tato myšlenka bleskla hlavou, už

očima přejížděl popsané papíry. Churchwardovým úhledným

rukopisem tam bylo napsáno, že Chavenageovi zřejmě zaplatili paní

Haywardové sedm tisíc liber, jen aby se případ útěku její sestry s

panem Geoffreyem Chavenagem nedostal před soud. Chavenage

starší byl členem parlamentu a Jack chápal, jak těžce by útěk jeho

syna s nezletilou dívkou poškodil jeho politickou kariéru. S

rostoucím hněvem, ale i neochotou uvěřit obrátil pozornost k

zápiskům ze soudního projednávání Pettiferova nedodržení slibu

manželství. Podle nich byla Sally opět nesmírně aktivní v podpoře

sestřiných nároků. Vylíčila Connii Bowesovou jako nevinnou dívku,

krutě zrazenou zkušeným starším mužem. Jack nevěřícným údivem

zvedl obočí nad soudcovou lehkověrností.

„Musíme zajisté vzít v úvahu,“ podotkl Churchward svým

puntičkářským způsobem, „že není vyloučeno, že v obou těchto

případech byla slečna Constance Bowesová skutečně poškozena, a –“

Zarazil se, když Jack prudce bouchl pěstí do dlaně druhé ruky.

„Já si myslím,“ řekl, „že to je asi tak pravděpodobné, jako že v pekle

mrzne.“

„Prosím?“ Churchward se zatvářil vyjeveně.

„Omlouvám se, Churchwarde –“ Jack se napřímil a odsunul

papíry, „– ale ani na chvíli se nedá uvěřit, že by Connie byla

poškozenou stranou. Její pokus vydírat mého strýce se až příliš

podobá těmto případům, než aby to mohla být pouhá shoda.“ Přešel

ke krbové římse, opřel se o ni a snažil se chladně a nezaujatě

přemýšlet o Sallyině podvodu. Řekla mu, že o Conniině pokusu

vymámit z jeho strýce peníze nic neví, a že udělá všechno pro to, aby

sestra dopisy vrátila.

A on jí uvěřil.

Byl tedy pěkný hlupák – naletěl na její zdánlivou upřímnost,

okouzlila ho její inteligence a nechal se svést svou touhou po jejím

krásném těle, které ukrývala pod rozkošnými hedvábnými šaty. Tady

je písemný důkaz o dvou případech, v nichž sestry Bowesovy lapily

do osidel mladého muže a odkráčely s pěknou sumou. A on ve své

nenasytnosti po Sally jejím báchorkám málem uvěřil. Starší sestru

zprostil obvinění z podvodu a chamtivosti mladší, a zatím to s

největší pravděpodobností byla právě Sally, kdo bez nejmenších

výčitek naplánoval do všech podrobností tyto aféry. Sally poskytla

mozek a Connie hezkou tvářičku, aby mohly beztrestně oškubat,

koho se jim zamanulo.

Něco se v něm pohnulo a zabolelo to. Jack nebyl zvyklý, aby jeho

milostné aféry byly zdrojem bolesti. Něco takového nezažil po deset

let. Vzápětí pocítil vztek, tak silný a zuřivý, až se mu zatmělo před

očima.

„Pane Kestrele?“ Teprve teď si uvědomil, že Churchward na

něho mluví. „Co mám teď udělat, pane?“

„Churchwarde,“ řekl Jack pomalu, „děkuji vám za všechny tyto

informace, které jste mi poskytl. Nyní bych od vás chtěl, abyste mi

zjistil jména všech investorů do klubu slečny Bowesové U Modrého

papouška. Zjistěte mi je a potom se s nimi spojte. Snažte se vyzvědět,

jestli by neprodali svůj podíl.“

Churchward udiveně zvedl obočí. „Vy se chystáte investovat do

nočního klubu, pane?“

„Ne,“ řekl Jack pomstychtivě. „Chystám se zruinovat podnik

slečny Bowesové, Churchwarde. Najděte mi ty investory a skupte

jejich podíly. Já ten klub chci. Chci mít slečnu Bowesovou ve své

moci.“

„Madam, přišel za vámi pan Kestrel –“ Sallyina sekretářka to ani

nestačila doříct, a Jack už se hrnul do dveří kanceláře.

„Ohlásím se sám,“ řekl. „Slečno Bowesová…“ Bez náznaku

úsměvu se zlehka uklonil.

Sally se celé dopoledne nedokázala na nic soustředit a bylo jí

jasné, že její sekretářka si toho všimla, neboť na ni hleděla se

zvědavostí.

Při počítání se neustále pletla a začala, ale nedokončila tři dopisy

dodavatelům. Její pozornost se upírala dílem k Nelliným problémům,

dílem k Jackovi, a ani jedno z těchto témat příliš nenapomáhalo k

soustředění.

Když sekretářka vyslovila Jackovo jméno, srdce jí poskočilo a

tělem jí proběhlo vzrušení, ale jakmile spatřila jeho obličej, jeho

tvrdý, nesmiřitelný výraz, úsměv v jejích očích pohasl a ihned

vytušila, že se přihodilo něco zlého. Její pověrečná předtucha se tedy

vyplnila.

Jack se ani v nejmenším netvářil, jako že ji rád vidí. Ve

skutečnosti vypadal jako bouřkové mračno.

„Děkuji vám, Mary,“ řekla Sally, povstala a pokynula sekretářce,

aby za sebou zavřela dveře. Srdce se jí nepříjemně rozbušilo. Už

strohost Jackova tónu a nelibost, již vyčetla z jeho očí, jí připomněly

až příliš jasně jejich první setkání ještě před tím, než spolu

povečeřeli, než se poprvé políbili, před tím bouřlivým a vášnivým

milováním, které ji i nyní zbavovalo dechu při pouhém pomyšlení.

Teď byla celá zmatená, nic nechápala, zdálo se jí, jako by se čas

posunul nazpátek a všechno, co se mezi nimi v uplynulých dnech

odehrálo, vůbec neexistovalo.

„Váš příchod,“ řekla co nejklidněji, neboť si uvědomovala, že v

předpokoji je sekretářka, „se až nepříjemně podobá vašemu příchodu

před dvěma dny, pane Kestrele.“

Jack před ni hodil na psací stůl štůsek papírů. „Můžete popřít, že

jste jednala jménem své sestry, která se domáhala odškodnění v

případě nezdařeného únosu, a také svědčila v její prospěch, když v

roce 1906 podávala žalobu kvůli nedodržení manželského slibu,

slečno Bowesová?“ zeptal se důrazně.

Sally se sevřel žaludek. Udělalo se jí nevolno. Takže Jack se

začal vrtat v Conniině minulosti. Jistě tuto akci spustil, ještě než se

seznámili, ale stejně se cítila strašlivě zrazena. Vzpomněla si na

předešlou noc, na věci, které mu dělala, na rozpalující, intimní a

rozkošné věci, které dovolila, aby dělal on jí, a nyní nemohla snést

pomyšlení, že jí po celou tu dobu nedůvěřoval. I teď ty vzpomínky

působily, že přímo tála touhou, a nenáviděla se za to, že by mu to

všechno znovu dovolila, i když tady před ní stál s kamennou tváří

jako někdo úplně cizí. Bylo to nesmírně ponižující. Ale mnohem

horší a bolestnější byla skutečnost, že se do něho zamilovala a že ho i

teď přes to všechno miluje.

„Vy jste si ale pospíšil se sháněním informací, pane,“ řekla

upjatě.

„Přirozeně,“ odpověděl Jack. V jeho tváři se nepohnul ani sval.

„Myslela jste si, že prostě jen tak uvěřím vašemu slovu, slečno

Bowesová? Taková představa byla od ženy vašeho druhu hodně

naivní!“

Povýšeně ji přejel pohledem od všedních hnědých střevíců až po

ulízaný drdůlek. „Musím vám přiznat, že v uplynulých dvou dnech

jste byla nesmírně přesvědčivá. Málem jsem vaší počestnosti uvěřil.

Jste zřejmě jak zkušená, tak mazaná.“

Bolest z jeho pohrdání projela Sally tělem jako nůž. „To se ale

strašně mýlíte!“ vykřikla. „Ano, je pravda, že jsem před dvěma lety

svědčila v Conniin prospěch v případě nedodržení manželského

slibu, ale ten nápadník ji opravdu krutě zradil, a já jsem jí chtěla

pomoct –“

„Ale prosím vás, ušetřete mě těch falešných tvrzení o její

nevinnosti.“ Pohrdání v Jackově hlase byl sžíravé. „Pokus vaší sestry

vytáhnout z mého strýce peníze zapadá do vyděračského vzorce,

který už několik let obě praktikujete.“

Ta urážka přehlušila všechny Sallyiny emoce. „Jak se

opovažujete něco takového tvrdit? To není pravda!“

Jack poklepal prstem na listiny. „Tady to všechno je, slečno

Bowesová, do nejmenších podrobností.“ Napřímil se. „Chavenage,

Pettifer, a nyní jste se chystaly přidat na seznam mého bratrance.“

Sally v hlavě všechno vířilo. Věděla, že oba ty případy vypadají

velmi přesvědčivě, ale zabolelo ji, že ji Jack přišel obviňovat, místo

co by se snažil dopátrat pravdy. Jistě, znají se teprve krátce, ale

předpokládala, že i to postačilo k tomu, aby Jack věděl, že jí může

důvěřovat. Jak je vidno, nestačilo. Klidně se s ní mohl milovat bez

sebemenší citové angažovanosti. Vůbec si jí nevážil. Při pomyšlení

na své vlastní city propadala zoufalství.

„Já vím, že žaloba pro porušení manželského slibu vypadá

špatně,“ řekla nešťastně, „ale kdybyste mi jen dovolil, abych vám to

vysvětlila. Connie Johna Pettifera doopravdy milovala. Když ji

opustil, zoufala si.“ Zarazila se, když viděla, že na Jackově tváři je

jasně napsáno, že jí nevěří.

„Vy mě snad rozpláčete, slečno Bowesová,“ prohlásil cynicky.

„Pravda je taková, že vaše sestra není nic jiného než zlatokopka a vy

jste velmi schopná zprostředkovatelka!“ Podíval se na ni zamyšleně a

Sally pod jeho pohledem zrudla, neboť si uvědomovala, že Jack teď

myslí na ty společně strávené noci.

„Překvapuje mě,“ protáhl protivně, „že jste si tak dlouho udržela

svoje panenství, vždyť to bylo něco, co sé dalo prodat za peníze.

Nebo jste si mě vyhlédla a usoudila, že jsem dosti bohatý, abych vám

za to zaplatil? Za jak dlouho mám čekat návštěvu vašeho právníka,

který mě bude informovat, že vznášíte žalobu za to, že jsem připravil

o panenství nevinnou dívku?“

Zasmál se a to pohrdání Sally zamrazilo v hloubi duše. „Ale

kčertu, i kdybych musel zaplatit, řekl bych, že to skoro stálo za to.

Báječně jsem si to užil.“

Sally zachvátila zuřivost i zoufalství. Cítila, jak se chvěje. Na

mysl jí přišla Nell, která se zoufale snaží sehnat dvě stě liber na jídlo

a léky, aby zachránila děti, a ona teď stojí tváří v tvář Jackově

nečitelnosti. Jestliže o ní má už tak špatné mínění, co na tom, jestli si

o ní pomyslí ještě něco horšího. Jí se stejně nikdy nepodaří jeho

názor změnit. Jejich rozkošný milostný vztah skončil ještě dřív, než

pořádně začal, a s ním i její láska.

Zhluboka se nadechla.

„Spokojila bych se s dvěma sty liber.“

Jakmile ta slova vyslovila, měla pocit, že snad omdlí. Udělalo se

jí slabo a roztřásla se. Jack, který se předtím od ní odvrátil, se k ní

nyní prudce otočil a vytřeštil na ni oči. Přestože měl o ní špatné

mínění, tohle ho překvapilo. To přece jen nečekal. Neuměl si

představit, že by byla tak nestydatá. Sally se ze všech sil soustředila

na myšlenky na svou rodinu a čekala.

Jack ji přejel tvrdým pohledem od hlavy k patě. Nakonec se

cynicky usmál. Nesmírně pomalu sáhl do kapsy a vytáhl koženou

peněženku.

„Byl bych vám poradil,“ řekl afektovaně, „že jste se mnou měla

probrat honorář předem, slečno Bowesová.“

Sally ztěžka polkla. Měla v hrdle sucho, srdce jí bušilo strašně

prudce a měla pocit, že Jack musí vidět, jak se chvěje.

„Dvě stě liber za dvě noci,“ řekl Jack a odpočítával

padesátilibrové bankovky z peněženky. „Mohla jste si říct mnohem

víc.“ Přistoupil k ní a položil jí ruku na tvář. Jeho dotek byl něžný,

avšak doprovázený tvrdým pohledem. „Kolik byste chtěla, abyste se

stala mou milenkou?“

Sally zavřela oči.

Věděla, že svou žádostí o peníze zpečetila Jackovu představu o

její prodejné duši. Ale navzdory nepřátelství, které mezi nimi

zavládlo, by s ní Jack chtěl dále spát, protože ta sžíravá, smyslná

vášeň mezi nimi nebyla dosud uspokojena. Teď, když jí zaplatil za

její panenství, patrně si myslí, že si ji může koupit, aby se stala jeho

milenkou.

Prodala své panenství za dvě stě liber.

Ta skutečnost ji zasáhla jako prudký náraz příbojové vlny, až se

roztřásla zoufalstvím a hnusem sama nad sebou. A než stačila tu

myšlenku vstřebat, Jack se k ní sklonil a prudce ji políbil.

Ten polibek byl vyjádřením vlastnického práva, a ačkoli netrval

dlouho, Sally byla zcela otřesena. Jack ji pustil a Sally lapala po

dechu. Jeho pohled ji opět přejel od hlavy k patě, jako by ji svlékal

očima.

„Tak kolik?“ zeptal se znovu. Strčil jí bankovky do ruky.

„Vůbec nic,“ řekla Sally přiškrceným hlasem. Odkašlala si. „Chci

říct… Nemám v úmyslu stát se vaší milenkou, pane Kestrele.“

Jack se opět cynicky pousmál. „Ale já jsem si jistý, že byste si

dala říct, slečno Bowesová, za správnou cenu.“ Narovnal se. „To

můžeme prodiskutovat později. Teď bych rád mluvil s vaší sestrou.

Je tady?“

„Já… Ano…“ Sally se snažila dát dohromady. „Ano, jistě,

Connie je tady. Dnes ráno jsem s ní mluvila.“ Podívala se

ostentativně na hodiny. „Jenže bude ještě v posteli, pane Kestrele.

Dnes jste sem přišel poměrně časně a obávám se, že sestra málokdy

vstává před polednem.“

„Tak ji půjdeme vzbudit,“ řekl Jack výhružně.

„Dobrá,“ souhlasila Sally a zamířila ke dveřím. Dosud se chvěla.

Potřebovala být chvilku sama. Bankovky od Jacka jako by ji pálily v

dlani. „Počkáte, prosím, laskavě zde?“ zeptala se.

„Nemám v úmyslu tady jen tak sedět, zatímco slečna Constance

bude utíkat oknem,“ řekl Jack. Zvedl obočí. „Snad si neděláte starost

kvůli tomu, že by do ložnice vaší sestry měl vstoupit muž? Jsem si

jist, že za ty roky jich musela být pěkná řádka, soudě podle těchto

zápisů.“

Sally zaťala zuby. Vzhledem k tomu, že se v jeho očích před

chvílí sama projevila jako zrádná a hrabivá žena, nebyla ve zvláště

dobré pozici, aby kohokoli hájila. Snažila se myslet jen na Nelliny

děti. Teď budou mít střechu nad hlavou i léky, které tolik potřebují.

A Nell bude moci pomoct ještě dalším rodinám…

„Constance – to znamená stálost,“ řekl Jack zamyšleně. „To je

pro vaši sestru jméno po všech čertech nevhodné, slečno Bowesová.

Ledaže by to ovšem znamenalo, že je stálá ve své honbě za penězi.“

Sally ho ignorovala. Prudce otevřela dveře kanceláře a vtrhla do

místnosti pro sekretářku, kde seděla Mary a písařka. Obě dívky se

snažily předstírat, že neposlouchaly, o čem se mluvilo vedle.

Tentokrát měl Jack co dělat, aby Sally stačil, protože vyběhla po

schodech do druhého patra a proběhla chodbou ke Conniině ložnici.

Prudce otevřela dveře.

Místnost tonula v šeru.

Sally zamířila rovnou k oknu a roztáhla závěsy, takže denní

světlo zaplavilo pokoj.

Vypadalo to tam, jako by se tudy přehnalo tornádo nebo tam byl

nějaký zloděj, který po sobě neuklidil. Postel byla prázdná, ale

neustlaná, pokrývky i prostěradla v jednom chumlu v nohách. Dveře

od skříně byly dokořán a na podlaze se válely hromady šatstva a

mezi nimi byly poházené střevíce.

„Co to má u všech všudy –?“ začal Jack

„Connie je velmi nepořádná,“ vybuchla Sally a razila si cestu

mezi hromádkami šatstva k toaletnímu stolku.

„A také velmi nepřítomná,“ podotkl Jack.

Sally zvedla list papíru, který ležel na toaletním stolku.

Neuplynulo víc než čtyři hodiny, kdy se Connie údajně odešla vyspat

ze svých bouřlivých zážitků předešlé noci, ale teď Sally náhle

pochopila, co se ve skutečnosti stalo. Měla pocit, jako by jí někdo

zasadil ránu do žaludku. Její sestra vůbec neměla v úmyslu jít spát.

Jenom vnikla dovnitř, aby si zabalila nějaké šatstvo, a pak určitě

uprchla. S Bertiem Bassetem. Podívala se na papír.

Moje milá Sally, až tohle budeš číst, budu už pryč! Bertie a já se

chystáme nechat oddat. Odjeli jsme spolu tajně, hned poté, co jsem s

tebou ráno mluvila.

Sally se musela posadit na taburet před toaletním stolkem. Ze

zrcadla na ni zíral její bledý, zcela šokovaný odraz. Pomyslela na

Connii a na Bertieho Basseta, na život plný trápení a nevěr a

rozvodových pří. Connie nikdy nemilovala nikoho jiného než Johna

Pettifera a Sally věděla, že Bertieho určitě nemiluje tou vše

zahrnující láskou, jakou by žena měla cítit k muži, kterého si vyvolila

za manžela. Connie Bertieho jenom využívá, a to nemůže skončit

jinak než utrpením a bolestí.

Víme, že Bertieho otec by se nikdy nesmířil s tím, že se máme

rádi, a snažil by se chudáka Bertieho přimět, aby se mě vzdal, takže

nám nezbývá nic jiného než útěk. Rozhodli jsme se pro něj ještě dřív,

než jsme se dozvěděli, že se ten Bertieho strašlivý bratranec vydal na

válečnou stezku. Moc se Ti omlouvám, že jsem Tě obelhala, ale

miluji Bertieho tolik, že skutečnost, že momentálně nemá žádné

peníze, pro mě nic neznamená a nepřeju si nic jiného, než být s ním

spojena navždy…

Ta lhářka, pomyslela si Sally. Věděla moc dobře, že city její

sestry jsou nehluboké. Teď dokázala prohlédnout celou tu lest:

Bertie, nezralý a nezkušený, si upřímně přeje oženit se s Connií,

zatímco jí jde o jeho titul, peníze a postavení. Proto spolu vymysleli

plán na útěk, ale Connie kromě toho ukula ještě další odvážný plán.

Oba zcela oprávněně usoudili, že lord Basset Bertiemu nedá ani

penny, a proto se Connie rozhodla, že bude lorda Basseta vydírat, a

zároveň mu dá na srozuměnou, že románek s jeho synem skončil. On

jí bude muset zaplatit za mlčení, a Sally tak bude mít jak Bertieho,

tak peníze…

Sally cítila, že má v hrdle úplně sucho. Nedalo se popřít, že její

sestra je prohnaná jako liška. Když se Connie dozvěděla, že do

záležitosti se vložil Jack, musela si uvědomit, že peníze zřejmě

nedostane, ale rozhodla se riskovat ztrátu a utéct s Bertiem tak jako

tak. Bezpochyby oba doufali, že po nějakém čase rodina

novomanžele přijme.

Jack přešel místnost a vzal Sally dopis z ruky. „Snad to není zase

nějaká báchorka vaší sestry, slečno Bowesová?“ zeptal se. Jak dopis

četl, jeho čelo se stále více chmuřilo. „Že miluje Bertieho? To je ale

sentimentální nesmysl! Tedy co se musí vám i vaší sestře přiznat –

jste velmi vynalézavé! Ani se vás nemusím ptát, jestli jste do toho

také zapletena!“

„Ovšemže nejsem,“ ohradila se Sally. Otočila se na taburetu a

zpříma na něho pohlédla. „Copak neumíte číst, pane Kestrele?

Connie se mi tam omlouvá za to, že mě oklamala. Nebo jste od

přírody tak podezíravý, že se domníváte, že jsme to vymyslely spolu

a Connie to tam napsala jen proto, aby vás zmátla?“

Jack přimhouřil oči a znovu si dopis přečetl. „No, řekl bych, že v

této chvíli na tom záleží jen málo,“ řekl pohrdavě, „protože jste jedna

jako druhá stejně nenasytné a materialistické.“ Odfrkl si. „Takže vaše

sestřička si vymyslela, že ji můj strýc vyplatí, a tím bude financovat

její útěk s mým bratrancem? To je mazaný plán!“

Sally se pomalu vztyčila.

„Je to hotová katastrofa,“ řekla.

Jack na ni upřeně hleděl. „Ale jistě z toho máte radost, že, slečno

Bowesová?“ řekl sarkasticky. „Tentokrát se vaší sestře podařilo

ulovit dědice baronského titulu, ne jenom nějakého džentlmena, jako

byl Geoffrey Chavenage nebo John Pettifer. A i když můj strýc teď

třeba Bertiemu nedá žádnou apanáž, nemůže ho vydědit, a je

samozřejmě velmi vážně nemocen, a tudíž může každým dnem

zemřít…“ Sally znovu vycítila z Jackova pohledu pohrdání. „Je to

náramně elegantně vymyšlený podvod, to vám tedy povím.“

„Není to nic takového,“ řekla Sally prudce. „Je to hotové

šílenství. Ze své vlastní zkušenosti jsem se poučila, že nikdo by

neměl vstupovat do manželství, pokud svého partnera opravdu

hluboce nemiluje –“ Zarazila se, když viděla, jak znuděně a cynicky

se Jack tváří.

„Vy jste ale vážně podařená, slečno Bowesová!“ řekl. „Takové

vznešené a cituplné projevy, a přitom taková nevýslovná

chamtivost!“

„O uzavření manželství s kýmkoli by neměl uvažovat ani pan

Basset, ani moje sestra,“ odsekla Sally. „Pan Basset je slabý, nezralý

a dá se snadno přesvědčit o čemkoli, a moje sestra ho nemiluje, i

když to tvrdí! Váš pan strýc se pravděpodobně zotaví a bude žít do

stovky, a oni dva mezitím nebudou mít žádné peníze, budou se věčně

hádat a jejich manželství skončí fiaskem, které se bude řešit u

rozvodového soudu ani ne za půl roku!“ Podívala se na něho. „Já

bych vám radila, pane Kestrele, abyste se co nejdřív rozjel do Gretna

Green, kde, jak víte, se mohou nechat oddat bez ohlášek i svolení

rodičů, a snažil se sňatku zabránit. Doufejme, že není pozdě! Mají

náskok jenom pár hodin.“

Jack se ale hned nerozběhl ke dveřím, jak by si byla přála. Místo

toho zůstal stát a upíral na ni tázavý pohled, který ji zneklidňoval.

„To je od vás báječný nápad snažit se zabránit sňatku,“

zamumlal, „a já mám skutečně v úmyslu vydat se bezodkladně za tím

šťastným párečkem. Ale něco málo bych na tom plánu pozměnil,

slečno Bowesová.“

„Ano?“ ptala se netrpělivě Sally. „Co máte na mysli?“

„Vás,“ řekl Jack. „Vy pojedete se mnou.“

„Nic takového nemůžu udělat!“ Sally se zhrozila toho nápadu a

ucouvla tak rychle, že málem upadla, jak si přišlápla sukni. Jack

okamžitě natáhl ruku, aby ji zachytil, ale ona se mu prudce vyškubla.

„Vy ale nejste v takové pozici, abyste mi mohla odporovat,

slečno Bowesová,“ řekl Jack přívětivě. „Právě jste si ode mne vzala

dvě stě liber.“ Odmlčel se. „Mám dojem, že to mě opravňuje, abych

od vás za to něco požadoval.“

Sally zavrtěla hlavou. „To vás tedy neopravňuje. Já vůbec nemám

v úmyslu –“

„Co? Prodat se mi?“ Jack zvedl obočí. „Promiňte, ale mám

takový dojem, že přesně tohle jste v úmyslu měla.“ Zlehka ji pohladil

po šíji a přitáhl si ji k sobě. „To si myslíte, že se spokojím se dvěma

společně strávenými nocemi?“ zeptal se a přiblížil svoje rty tak

blízko, až cítila jeho dech. „Ne ne, slečno Bowesová. Chci vás u

sebe, ve své posteli, dokud vám neřeknu něco jiného.“ Zkusmo jí

přejel palcem po spodním rtu a v očích mu zableskl chtíč a

uspokojení, když uslyšel zasyknutí, které nedokázala potlačit.

„Myslím,“ dodal konverzačním tónem, „že si můžu také dělat

nárok na těch deset tisíc, které mi dluží vaše kasino. To vám nějakou

chvíli potrvá, než to splatíte.“

Sally prudce lapala po dechu a on využil příležitosti a přikryl její

rty neurvalým polibkem.

„Budu čekat v autě,“ řekl, když ji pustil. „A ať vám to netrvá moc

dlouho.“

Jen co odešel, Sally vrávoravě přešla přes pokoj a přirazila dveře

od Conniiny skříně, jenom aby dala nějak průchod svému vzteku.

Než jsem se seznámila s Jackem Kestrelem, byla jsem docela mírná

osoba, pomyslela si trpce. Za pouhé dvě noci dokázal obrátit celý její

život vzhůru nohama. A nyní, jestliže si dělá starost, co se děje s

Connií, nezbývá jí nic jiného, než jet s ním. Dokázala si představit,

co by se Connii asi stalo, jakmile by ji a Basseta Jack dostihl.

Bertieho by odtáhl zpátky do Londýna a Connii by nechal, aby se

postarala sama o sebe.

Právě jste si ode mne vzala dvě stě liber. Mám dojem, že to mě

opravňuje, abych od vás za to něco požadoval.

Sally na krátký okamžik složila hlavu do dlaní. Aby ho čert vzal,

nejradši by mu těch dvě stě liber rovnou vrátila. Jenže to nemůže,

pokud nechce, aby Nell strádala. Co se stalo, nedá se vrátit zpátky,

tak co na tom teď záleží? Jack si o ní stejně už myslí jen to nejhorší,

je přesvědčen, že se s Connií domluvily jak oškubat Chavenage a

Pettifera. Jackovo pohrdání ji pálilo v duši, tak proč by jí nyní mělo

vadit, že si o ní myslí, že je dobrodružka, která chce týt z jejich

vášnivých nocí? Má alespoň peníze pro Nell a její děti, v tom je její

jediná útěcha.

Odešla do své ložnice, odhrnula závěs a vyhlédla na ulici. Vůz

značky lanchester stál před hlavním vchodem do klubu a stříbřitá

karoserie se leskla v slunečních paprscích. Sally vzdychla.

Předešlého večera si automobilu sotva všímala, protože vnímala

jenom Jacka a stejně jako on se nemohla dočkat, až se vrátí do klubu.

Nyní, když viděla, jak se kolem vozu shromáždil hlouček

obdivovatelů, pomyslela si s hořkostí, jak je to pro Jacka Kestrela

typické. Musí prostě mít nejdelší, nejnižší, nejelegantnější a

nejnápadnější a samozřejmě i nejdražší automobil v Londýně – a

musí se s ním postavit před její hlavní vchod.

Vytáhla z police malý cestovní vak a začala balit pár nezbytností,

uvažujíc při tom, jak dlouho asi bude mimo domov. Věděla, že v

Danovi má skvělého manažera, který dokáže na provoz v klubu

dohlédnout. A jestli pojedou do Skotska vlakem, nebude muset být

pryč déle než několik dní. Bude určitě zpátky včas, aby mohla

osobně dohlédnout na dokončovací práce před slavnostním

otevřením Karmínového salonu.

Chci vás u sebe, ve své posteli, dokud vám neřeknu něco jiného.

Tak jí to Jack řekl. Sally se otřásla. Byla to dílem nervozita, dílem

smyslové vzrušení. Nemohla popřít, že Jack jí připadá tak přitažlivý,

až ji to ničilo. Ale nikdy předtím si nedokázala představit, že to může

být něco tak silného. Ještě dnes ráno si přiznala, že se do něho

beznadějně zamilovala. To, že si Jack o ní udělal tak špatné mínění, i

jeho zatvrzelá lhostejnost vůči jejím pocitům, ji sice zraňovalo, ale

nedokázalo uhasit ten plamen, který mezi nimi hořel. Rozechvěla se

při pomyšlení, že by se opět ocitla v jeho posteli, ale věděla, že už

mu nepodlehne, že už se mu nesmí oddat.

Se vší rozhodností zaplašila tu myšlenku. Vzala z psacího stolu

obálku, vložila do ní bankovky od Jacka a napsala na ni Nellinu

adresu. Pak vyšla ven a posadila se k Jackovi do automobilu.

PÁTÁ KAPITOLA

Jack se úkosem podíval po Sally Bowesové, která seděla vedle

něho na rudém koženém sedadle lanchesteru. Zdálo se, že je klidná a

ovládá se, a Jackovi připadala nesmírně žádoucí. Musel se velmi

přemáhat, aby jí nenadzvedl elegantní černý závojíček a nepolíbil ji

na smyslná rudá ústa. Sally na sobě měla černobílý cestovní úbor a

fantasticky zdobený klobouk jako z módního časopisu a Jack si říkal,

že by z ní všechnu tu parádu nejraději strhl a pomiloval se s ní na

kapotě automobilu. Ale to by se vrátnému Alfrédovi od Modrého

papouška asi moc nelíbilo. Momentálně zálibně leštil rukávem

uniformy jeden nablýskaný díl karoserie a tvářil se jako malý kluk,

když dostane novou hračku.

Jack počkal, než Sally podala Alfrédovi obálku a něco mu

tlumeným hlasem řekla, ale Jack to nezaslechl. Vrátný přikývl,

potom ustoupil a zvedl jednu ruku na pozdrav.

„Myslím, že nemusíme jet až na hranice se Skotskem,“ řekl Jack,

když se auto rozjelo po Strandu. „Bertie totiž vždycky dobře

vycházel s mou sestrou Charlottou. Mám podezření, že se vydali do

oxfordského hrabství, aby si pro svůj sňatek získali její podporu.“

„Takže my do oxfordského hrabství nepojedeme vlakem, ale

autem?“ podivila se Sally. „To je pro mě něco nového.“ Rozhlédla se

po autě a Jackovi to připadalo jako nesouhlasný pohled. „To je štěstí,

že nejedeme do Gretna Green, protože než bychom tam dorazili, tak

by pan Basset s mou sestrou už asi slavili první výročí svatby.“

„Lanchester vyvine rychlost až čtyřicet mil v hodině,“ řekl Jack.

Suše se usmál. „Alespoň jste automobil nezatížila příliš těžkým

zavazadlem.“

Sally otočila hlavu, takže z ní viděl sotva profil. „Umím si

představit, pane Kestrele, že ten druh žen, s jakými se stýkáte, s

sebou mívá hromady zavazadel, ale já toho moc nepotřebuju.“

„Ne,“ souhlasil Jack. „Jenom něco, co se dá koupit za dvě stě

liber.“ Chvilku čekal, ale Sally na tu narážku nezareagovala, i když

mu neunilko, že jí do tváří stoupá slabý ruměnec. „Komupak jste ty

peníze posílala?“ zeptal se.

Sally nadskočila. Ruce se jí roztřásly, než je násilím zklidnila a

složila v klíně. „Jak to myslíte?“

Jack vzdychl. Věděl, že Sally hraje o čas. „Já jsem vás viděl,

Sally,“ řekl. „Hádám, že jste vzala těch dvě stě liber, co jsem vám

dal, strčila jste je do obálky a dala jste je vrátnému, aby je někomu

odnesl. Pro koho byly?“

„To se mýlíte,“ promluvila Sally nervózně. „Tedy, dala jsem

Alfrédovi dopis, to je pravda, ale nebyly to…“

Hlas jí ztichl do ztracena. „A kromě toho myslím,“ dodala

energičtěji, „že v podmínkách našeho ujednání nebylo nic o tom, že

bych vám měla skládat účty ze všeho, co podniknu.“

Jack jen pokrčil rameny. Vlastně ani sám nevěděl, proč se jí na ty

peníze ptal. Hned tu první noc, kdy se seznámili, naznačila něco v

tom smyslu, že má ve spojitosti s klubem dluhy. Možná poslala

peníze v hotovosti na zaplacení těch nejnaléhavějších. Ale teď už je

to stejně jedno, protože on v nejbližší době koupí rozhodující podíl v

Modrém papouškovi a o podnik ji připraví. Při tom pomyšlení pocítil

zavilé uspokojení.

Podíval se na ni, jak tam spořádaně sedí ve svém dokonalém

černobílém cestovním kostýmu. Tvář měla stejně klidnou a

nevinnou, jako když se před třemi dny setkali poprvé. Jaký to od ní

musí být výkon dokázat skrývat tak prohnanou mysl za tím zdánlivě

bezelstným zevnějškem. Žádný div, že se nechal nachytat na její

očividnou čestnost. I když na základě informací, které mu dodal

Churchward, už o ní ztratil všechny iluze, přece jen ho šokovala její

drzost, s jakou si mu řekla o peníze.

Cítil, jak mu celým tělem proběhla vlna vzteku nad tím, jak ho

zklamal jeho úsudek. Neměl jí důvěřovat; ale podobné chyby už se

nedopustí.

A přece jen má, co původně chtěl. Měl by mít radost, protože její

amorálnost znamená, že s ní může vyjednávat a získat to jediné, po

čem prahne – Sally Bowesovou jako svou milenku na tak dlouho,

dokud bude chtít, dokud se jí nenabaží. Byl si jistý, že ji dokáže

přesvědčit, když jí nabídne tu správnou cenu. Musel oběma rukama

pevněji sevřít volant, jak se snažil nemyslet na to, že si ji vezme do

postele. Choval se jako roztoužený mladíček, a ne zkušený, dospělý

muž. Později, jen co bude uzavřena záležitost jeho pošetilého

bratrance a Sallyiny povedené sestřičky, vezme Sally do nejbližšího

zájezdního hostince a bude se s ní milovat až do oboustranného

úplného vyčerpání. Do té doby ale musí svou touhu krotit. Mají před

sebou dlouhý den.

Bylo už pozdě odpoledne, když Jack zamířil s Ianchesterem do

impozantní kamenné brány domu své sestry v Dauntsey Parku poblíž

Abingdonu a zastavil na štěrkem vysypaném prostranství před

domem. Sally se zvědavě rozhlédla kolem. Dům byl obrovský, s

gotickými prvky, s masivními věžemi, které by se lépe vyjímaly na

nějakém bavorském hradě postaveném na strmém skalním útesu, než

na zámku rozloženém na zelených nivách oxfordského hrabství.

Když viděl Sallyin údiv, Jack přerušil mlčení, které mezi nimi vládlo

po většinu cesty.

„Je to příšernost,“ řekl chápavě. „Dědeček Stephena Harringtona,

který nechal dům v půlce minulého století vystavět, na něm chtěl

uplatnit všechny své oblíbené architektonické styly.“ Vzdychl. „A

měl hodně nejrůznějších zálib, jak uvidíte uvnitř.“

Sally vykouzlila chladný úsměv. Byla unavená a bez nálady. Za

celé čtyři hodiny, co byli s Jackem pohromadě, stěží prohodili pár

slov. Mlčeli i u oběda, na který se zastavili ve Windsoru v jednom

hostinci u řeky. Když pak pokračovali v cestě, Sally se pokusila spát,

ale příliš silně si uvědomovala Jackovu přítomnost v malém prostoru

automobilu. Kromě toho jí široká střecha jejího odvážného klobouku

bránila, aby si mohla pohodlně opřít hlavu. Alespoň tedy odvracela

obličej, a teď ji bolelo za krkem.

Nyní vrhla na Jacka zpod klobouku rychlý, kradmý pohled. Jeho

obličej byl odměřený, přísný a temný, a když Sally viděla jeho výraz,

vynechalo jí srdce. Opálenýma a silnýma rukama lehce ovládal vůz a

Sally pocítila v celém těle mravenčení. Navzdory tomu, co se dnes

ráno odehrálo, nedokázala být vůči němu lhostejná. Vášeň, která byla

mezi nimi, mohla každým okamžikem propuknout. Teď nevěděla, co

přesně k němu cítí, ale bylo to silné a tak nabité emocemi, až jí to

svíralo hrdlo. Přímo cítila, jak napětí uvnitř auta vyplňuje prostor,

který je od sebe dělí.

Když se blížili k Abingdonu, Sally byla čím dál nervóznější. Co

když Connii a Bertieho v Dauntsey Parku nakonec přece jen

nenajdou? Pak by museli s Jackem pokračovat v cestě do Gretna

Green a kdo ví, jestli i tahle cesta nebude jen výstřel naslepo? Může

se stát, že budou s Jackem jezdit po celé Anglii křížem krážem, a

uprchlíky přece nedopadnou. A jestli nakrásně ten prchající párek

dostihnou, Jack bezpochyby naloží Bertieho a odveze ho zpátky do

Londýna, a ji s Connií nechá, aby se postaraly samy o sebe. Při těch

uspěchaných přípravách na cestu si Sally naštěstí nezapomněla vzít s

sebou dost peněz na případnou zpáteční cestu do Londýna, ale teď si

živě představovala, jak jdou s bezútěšně plačící Connií po

rozbahněných silnicích oxfordského hrabství a hledají, kudy by se

dostaly na nejbližší nádraží.

Jack si otevřel dvířka, potom auto obešel a otevřel Sally dvířka na

druhé straně. Sally, která musela odhánět neodbytné myšlenky na

hrozící katastrofu, mu podala ruku, aby jí pomohl vystoupit z vozu.

Jeho dotek byl neosobní a chladný, stejně jako pohled, jímž ji

obdařil. Sally usedalo srdce při pomyšlení, že je tady na neznámém

místě a pohromadě s mužem, který k ní necítí nic víc než chtíč plný

pohrdání.

Majordomus už otevřel dokořán hlavní vchod do domu, a teď ze

dveří vyrazila asi čtyřletá zrzavá holčička, rychle seběhla ze schodů,

s radostným pokřikem doběhla k Jackovi a chytila ho za nohavici.

„Strejda Jack! Strejda Jack!“

Mladá, asi pětadvaceti nebo šestadvacetiletá žena seběhla po

širokém schodišti za ní, vrhla se Jackovi do náruče a vlepila mu na

tvář hlasitou hubičku.

„Jacku! Jsi to ty! To je nádhera!“

Sally pozorovala, jak Jackova tvář roztála v širokém úsměvu.

Předklonil se, zvedl dívenku a roztočil ji kolem dokola, až výskala

vzrušením a radostí. Sally pozorovala ten výjev a v srdci jako by

měla podivnou prázdnotu. Dívala se na Jacka, jak dovádí s dítětem, a

náhle jako by to byl úplně jiný člověk. Jeho láska k sestře a malé

neteři byla očividná a zcela nekomplikovaná. Vypadal uvolněně a

zřejmě byl spokojený.

Teď se na scéně objevila chůva a snažila se vzít od Jacka

rozdováděné děcko. Holčička se ho ale držela jako klíště, buclatýma

ručkama ho vzala kolem krku, až ji Jack nakonec polechtal,

rozcuchal jí vlasy a slíbil jí, že si s ní bude hrát, ale ať se nejdřív s

chůvou v dětském pokoji nasvačí. Teprve tehdy ho neteř – Sally už

pochopila, že se jmenuje Lucy – byla ochotna pustit, i když se cestou

ještě mnohokrát ohlédla.

Jakmile dítě, byť nerado, odešlo na svačinu, Sally obrátila

pozornost k mladé ženě, která se držela Jacka pod paží a smála se.

Tak tohle je Jackova sestra. Oba měli stejné tmavé oči a výrazné lícní

kosti, oba byli pohlední, ale to, co bylo u Jacka tvrdé a mužné, u

Charlotty změkčoval kulatý obličej a otevřený, přátelský výraz. Jestli

měl Bertie Basset k někomu důvěru, nebylo divu, že si vybral právě

tuto sestřenici. Vyzařovalo z ní teplo, které působilo na Sallyinu

ztrápenou duši jako balzám.

„Nazdar, Charley!“ zvolal Jack. „Jak se pořád máš?“

„Když tě vidím, hned se mám mnohem líp,“ řekla Charlotta

Harringtonová a rozzářila se. „To je vážně skvělé, skvělé, že jsi tady,

Jacku! Vždyť já už jsem si byla málem jistá, žes na to zapomněl.“

Na chvíli se rozhostilo naprosté ticho a Sally si všimla, že na

Jackově tváři se objevilo překvapení a nejistý výraz, který se mu

nepodařilo skrýt, a vtom Charlotta řekla jakoby vyčítavě: „Tak přece

jsi zapomněl, viď?“

„Charley –“ začal Jack, ale sestra už se zase usmívala.

„Ale co!“ mávla rukou. „Teď jsi zkrátka tady a hotovo. Od

soboty do pondělí bude velká oslava narozenin pratety Ottoliny –“

„Pratety Ottoliny! Ona je tu taky?“ Teď se z Jackova hlasu ozvalo

něco, co se velmi blížilo zděšení, a Sally se musela kousnout do rtu,

aby se nerozesmála. Jak to tak vypadalo, Jack ve svém

pronásledování Bertieho nakráčel přímo doprostřed rodinné oslavy,

na niž byl sice pozván, ale na niž dočista zapomněl. Sally dělalo

dobře pozorovat jeho rozpaky, protože dosud na ni působil dojmem

člověka, který se nenechá ničím vyvést z míry, a naopak čeká, že

všechno půjde podle něho. Z té pratety Ottoliny asi opravdu musí jít

hrůza, pomyslela si Sally.

„Teta Otta zatím ještě nedorazila. Čekáme, že tady bude na

večeři.“ Charlotta se mračila, že je bratr tak nechápavý. „Vždyť jsem

ti přece říkala, že je to oslava na její počest! Papá a bratránek Buffy

snad taky přijedou –ale to ještě nevím jistě.“

„Otec! Buffy?“ Jackovi málem selhal hlas. Sallyino zlomyslné

potěšení z Jackova stále rostoucího zmatku bylo nesmírné. Za tu

krátkou dobu jejich známosti ho ještě nikdy neviděla tak vyvedeného

z míry, a ze srdce mu to přála.

„Dobrý den!“ řekla zničehonic Charlotta, podala Sally ruku a

velice nadšeně si s ní potřásala. „Moc se vám omlouvám – vždyť vás

jsem ještě ani nepozdravila. Ale měla jsem takovou radost, když

jsem Jacka uviděla, zrovna jako Lucy. Nezlobte se, prosím, na mě!“

Na chvilku se odmlčela a čekala na představování. Jack pravil s

chladnou zdvořilostí: „Charlotto, tohle je slečna Sally Bowesová.

Slečno Bowesová, moje sestra, paní Harringtonová.“

„To jsem ráda, že vás poznávám!“ řekla Jackova sestra a celá se

rozzářila. „Tak Jack vás s sebou vzal na rodinnou oslavu, slečno

Bowesová! Něco takového ještě nikdy neudělal, to mi můžete věřit.“

„Potěšení je na mé straně,“ řekla Sally a rty jí cukaly. „Mám

dojem,“ dodala, „že pana Kestrela by ani na chvíli nenapadlo, aby mě

sem přivedl, kdyby si uvědomil, že máte rodinnou oslavu.“ Pohlédla

úkosem na Jackovu kamennou tvář. „Nejsem nic víc než pouhá

známá.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Jack suše. Jeho pohled jí však připomněl,

jakého druhu je jejich známost, a po zádech jí přeběhl mráz.

Charlotta se zmateně dívala z jednoho na druhého a na čele jí

naskakovaly vrásky. „Jestliže jsi tedy zapomněl na moje pozvání a

nepřivedl jsi slečnu Bowesovou proto, abychom se s ní seznámili,

řekni mi, Jacku, proč tady vlastně jsi?“ zeptala se.

„Přijeli jsme sem, abychom zjistili, jestli tu není sestra slečny

Bowesové,“ řekl Jack. Vrhl na Sally nevyzpytatelný pohled. „Máme

totiž důvod se domnívat, že slečna Connie Bowesová uprchla s

Bertiem Bassetem, a mne napadlo, že se možná rozjeli sem, Charley.

Já vím, že Bertie se k tobě vždycky utíká, kdykoli má nějakou krizi.“

„No tohle!“ Charlottě to úplně vyrazilo dech. „Ne, já –“ Podívala

se na Sally a její výraz změkl nefalšovaným soucitem. „Milá slečno

Bowesová, ani nevíte, jak s vámi cítím! Musíte mít hroznou starost.

Ale bohužel Bertieho jsem neviděla nejmíň měsíc. Je ale pravda, že

mě považuje spíš za starší sestru a často se mi svěřuje.“ Usmála se.

„Lady Bassetová není takový typ, s nímž se lehko o věcech mluví –

je až příliš zaujata vlastními záležitostmi, jestli mi rozumíte – a

chudák Bertie je jediné dítě –“

„A ty jsi strašně upovídaná, Charley,“ skočil jí do řeči Jack.

„Jediná důležitá informace je, že Bertie tu není.“

Rozhostilo se poněkud trapné ticho.

„To nevadí,“ řekla Sally. „Promiňte, že jsem vás obtěžovala, paní

Harringtonová.“ Snažila se, aby z jejího hlasu nebylo znát, jak je

zklamaná. Jack si byl tak jistý, že Charlotta bude tou první osobou, k

níž Bertie zamíří, a teprve teď, když jejich cesta vyšla naprázdno, si

Sally uvědomila, jak silně doufala, že najde Connii v Dauntsey

Parku. Ale teď na ni těžce dolehla únava i zklamání.

„Budeme muset tedy hledat někde jinde,“ řekla a obracela se, že

půjde k autu.

„Počkejte!“ Charlotta ji chytila za ruku. „Dneska přece už nikam

dál jet nemůžete! Kam byste jezdili? Zůstaňte tady a odpočiňte si a

pak dáme hlavy dohromady a rozhodneme se, co udělat.“

Obrátila se k bratrovi s roztomilým úsměvem. „Jacku, co říkáš?

Slečna Bowesová je unavená. Určitě tady můžete zůstat přes noc.“

Jack zamyšleně pleskal řidičskými rukavicemi o dlaň druhé ruky.

Sally bylo jasné, že se mu Charlottin návrh ani trochu nelíbí, a měla

podezření, že je to proto, že se mu vůbec nechce představovat ji

zbytku rodiny a všem vysvětlovat okolnosti Bertieho a Conniina

útěku. Stěží jí mohl dát lépe najevo své pohrdání.

„Nedovolila bych si vás tak obtěžovat, paní Harringtonová,“

řekla. „Byla bych ráda, kdyby mě pan Kestrel odvezl do nejbližšího

města, kde bych si mohla najít nějaký nocleh, a on by se pak mohl

vrátit sem, aby se zúčastnil vaší rodinné oslavy. V pátrání pak

můžeme pokračovat zítra ráno.“

Charlotta byla upřímně zděšená. „To přece nemůžeme připustit,

to by bylo od nás krajně nezdvořilé, slečno Bowesová! Jacka by

určitě ani ve snu nenapadlo takhle se k vám chovat!“

Sally si pomyslela, že Jacka by patrně napadlo, že by se k ní mohl

chovat ještě mnohem hůř, ale pokud se chystal něco říct, musel to

spolknout, protože se zpoza rohu objevila dvojice džentlmenů. Měli

na sobě bílé tenisové úbory, nesli rakety a byli zabráni do rozhovoru,

ale jakmile zahlédli naši trojici – a ještě ke všemu, nebo spíš hlavně,

Jackův automobil – rozběhli se.

„Páni!“ vykřikl vyšší a hezčí z těch dvou, „tomu už říkám auťák,

jak se patří, Kestrele! Proti tomu je můj ford T nemožně usedlý!“

Usmál se na Sally a chopil se její ruky. „Dobrý den! Vy jste určitě

Jackův nejnovější objev. Vždycky měl báječný vkus, pokud jde o

ženy i o auta.“

„Stephene!“ zvolala Charlotta Harringtonová káravě. „To je

slečna Sally Bowesová.“

Sally se usmála, ale její pozornost se téměř okamžitě přenesla na

muže, který byl Stephenovým spoluhráčem. Neměla ani potuchy, že

dávný přítel jejich rodiny Gregory Holt je nějak spřízněn s

Harringtonovými, ale jestli je tohle rodinná oslava, tak asi bude.

Greg se na ni usmíval, ale jeho přemýšlivé modré oči hleděly

zkoumavě tu na ni, tu na Jacka. „Těší mě, že vás vidím, slečno

Bowesová,“ oslovil ji formálně. „Je to velmi milé překvapení, že se s

vámi opět setkávám, ačkoliv jsem vás tady nečekal.“

Sally se prudce rozbušilo srdce. Cítila na sobě Jackův pohled.

Jestliže byl do té doby napjatý, teď se zdálo, že musí každou chvíli

vybuchnout.

„Slečno Bowesová,“ řekl snad ještě odměřeněji než předtím, „jak

vidím, vy se zřejmě znáte se Stephenovým bratrancem, Gregorym

Holtem, že?“

Holt vzal Sally za ruku a podržel ji mnohem déle, než vyžadovala

pouhá slušnost. „Slečna Bowesová a já se už známe hodně dlouho,

Kestrele.“

„Zajisté,“ řekl Jack mrazivě. Sally vycítila, jak je rozzlobený a

nervózní. Teď, když zjistila, že je tady Greg Holt, jí připadalo ještě

horší, že by se měla zúčastnit rodinné oslavy. Holta znala už mnoho

let – v Oxfordu býval žákem jejího otce – a ještě řadu let před tím.

Když byla tak nešťastná v manželství s Jonathanem, nabízel jí Greg

tehdy víc než pouhé přátelství. Teď na ni hleděl s týmž nelíčeným

obdivem, jakým ji vždy zahrnoval, a tím si okamžitě vysloužil

Jackovu nevraživost. Ale zjevně si z toho nic nedělal. Jenom

významně trochu přivřel jedno oko Jackovým směrem a ještě pevněji

tiskl Sallyinu ruku.

„Ale to je přece báječné!“ řekla Charlotta a znovu se rozzářila.

„Tak vidíte, ocitla jste se tu mezi přáteli, slečno Bowesová!

Stephene!“ zavolala na manžela a táhla ho za ruku od vozu, který

obdivoval. „Řekni přece Jackovi, že nemůže být tak nemožně

nezdvořilý a hned zase zmizet, když sotva přijel. On si totiž vzal do

hlavy, že tu nezůstane, protože hledá Bertieho, a Bertie tady není.“

Zachytila však Jackův varovný pohled a včas se zarazila, než

stačila vyklopit celou historii Bertieho útěku. „A kromě toho,“

dodala rozhořčeně, „ubohá slečna Bowesová je velmi unavená a

nikdo po ní nemůže chtít, aby se nechala ještě dnes večer někam

vláčet, navíc s nejistým výsledkem.“ V naléhavém gestu sepjala ruce.

„Prosím tě, Stephene, dělej něco! Nedovol jim, aby odjeli!“

Sally se zdálo, že Stephen je už zvyklý na melodramatické výlevy

své choti, protože teď si jenom prohrábl prsty světlé vlasy, usmál se

na Sally a nevzrušeně prohodil, že jestli se Jack rozhodl odjet,

pochybuje, že by kvůli někomu nebo něčemu své rozhodnutí změnil.

„Dobře víš, že je po čertech umíněný, stejně jako ty, má

nejdražší,“ řekl Charlottě. „Když ty si něco vezmeš do hlavy, taky

nemá smysl se s tebou hádat.“

„Tak,“ řekla Charlotta nadšeně, „a já jsem si teď vzala do hlavy,

že tady musejí zůstat!“ Znovu se obrátila k Sally. „Nebo aspoň

musíte na chvilku zajít dovnitř a vypít si čaj a něco zakousnout, než

vás ten člověk zase odtáhne.“

Vzala ji pod paží.

„Pojďte, tudy prosím, slečno Bowesová. Určitě si ráda alespoň na

chvilku odpočinete. Cestování automobilem je velice moderní a tak

dále, ale taky je velice únavné, zvlášť když cestujete s takovým

nerudným neotesancem!“

Káravě se podívala na Jacka. „Stephene, můj milý, a Gregory,

vezměte s sebou Jacka a něco pořádného mu nalijte, snad mu to

zvedne náladu. A jestli ne, tak mu nalijte ještě, aby už nemohl

sednout za volant!“

V Charlottině přezdobeném přijímacím pokoji vytapetovaném

modrým damaškem si Sally sundala klobouk se závojíčkem a s

úlevou klesla do křesla. Byla úplně vyčerpaná. Charlotta zazvonila,

aby přinesli svačinu, a šla se posadit na pohovku vedle Sally.

„Mně je to všechno tak velice nemilé,“ řekla Sally, když se k ní

Charlotta s úsměvem obrátila. „Pan Kestrel tvrdil, že pan Basset

určitě odvezl Connii sem.“ Zatvářila se nešťastně. „Byla jsem hrozně

zklamaná, když jsem zjistila, že jeho předpoklad nebyl správný.“

Charlotta ji povzbudivě popleskala po ruce. „Je mi vás moc líto,

že máte takovou starost, slečno Bowesová. Umím si představit, jak je

to těžké, když se snažíte sestru přivést na správnou cestu. Máte ještě

nějaké příbuzné, nebo jste na světě už sama?“

„Mám ještě jednu mladší sestru,“ řekla Sally a pomyslela na Nell,

„ale naši rodiče již nežijí.“

„A vy jste asi jako nejstarší vždycky byla ta, která se musí o

všechno a o všechny starat,“ řekla Charlotta s pochopením. „Musela

jste mít často pocit, že jste na všechno sama. Být nejstarší je asi těžké

břemeno, viďte, slečno Bowesová?“

„To ano,“ přisvědčila Sally a uvědomila si, jak si opravdu často

připadá osamělá. Zvedla oči a setkala se s Charlottiným soucitným

pohledem. „Pořád mám pocit zodpovědnosti. Nell – moje sestra

Petronella – je horlivou bojovnicí za volební právo žen. Je vdovou a

nemá vůbec žádné prostředky.“

Včas se zarazila, než začala vykládat o tom, jaké má Nell dluhy a

jak je ona kvůli tomu zoufalá. Charlottino sympatizující chování bylo

tak konejšivé proti Jackovu pohrdání, až se Sally začala obávat, že se

jí snad začne svěřovat úplně se vším, ačkoli se spolu znají teprve

nějakých deset minut.

„A vaše sestra Connie,“ napovídala Charlotta, „ta, která utekla s

mým bratrancem…“

„Ano, Connie.“ Sally zavrtěla hlavou. „No, o té by se dalo říct, že

si dělá, co chce. Pracuje v mém nočním klubu na Strandu, paní

Harringtonová.“ Zatvářila se trochu vzdorovitě. „Teď asi chápete,

proč ji jak lord Basset, tak váš bratr nepovažují za vhodnou životní

partnerku pro Bertieho, a o mně si navíc myslí, že na ni mám špatný

vliv.“

„Hm, strýc Toby byl odjakživa hrozný suchar,“ mávla Charlotta

pohrdlivě rukou. „Ale o Jackovi jsem měla lepší mínění.“ Zamračila

se. „Není to žádný snob.“

„Snad,“ vzdychla Sally, „kdyby uvěřil, že Conniin zájem je

skutečný, díval by se na ni možná s většími sympatiemi. Jenomže…“

podívala se Charlottě upřímně do očí, „… já se obávám, že si o ní

myslí, že se jenom honí za penězi. Totiž její předchozí chování ji do

tohoto světla staví, takže se není co divit.“

„No dobrá,“ řekla Charlotta rozhořčeně, „ale to není důvod, aby

posuzoval stejně i vás, slečno Bowesová, a já to Jackovi taky řeknu!

Někdy dokáže být otřesně necitelný a sarkastický. To je jedna z jeho

nejhorších vlastností – i když jich má ještě fůru na vybranou!“

Usmála se na Sally. „Prosím, říkejte mi přece Charley, slečno

Bowesová, a já doufám, že vám smím říkat Sally? A snad bychom si

mohly tykat? Já si opravdu nepotrpím na formality.“

„Ale jistě,“ řekla Sally a byla dočista ohromena. Jackova sestra

byla prostě živel a stěží ji někdo dokázal zastavit. „Bude mi

potěšením.“

„Takže ujednáno,“ řekla Charlotta. V tu chvíli vstoupil sluha s

podnosem se svačinou. Charlotta se na něho usmála a řekla: „Děkuji,

Pattersone. A buďte tak hodný, a poproste paní Běhovou, aby

připravila ještě dvě ložnice. Pan Kestrel a slečna Bowesová u nás

zůstanou přes noc.“

„Obdivuji tvoji sebedůvěru,“ řekla Sally. Charlotta se rozesmála.

Energicky zamíchala čaj, až ho hodně vyšplíchlo na podnos a talíř s

lineckými koláčky. Sloužící se zatvářil bolestně, ale rezignovaně,

jako by podobné nehody byly na denním pořádku. Odkudsi se objevil

černý labrador a mokré koláčky spořádal.

„Řekni mi toho víc o své sestře Connii,“ vyzvala Sally Charlotta,

když Patterson odešel. „Jestli je cílevědomá a umí prosadit svou,

mohla by být pro Bertieho ta pravá. Já myslím, že by mu jedině

prospělo, kdyby se oženil se silnou a chytrou ženou. On je slaboch a

nechá se vodit za nos, takže by potřeboval pevné a rozumné vedení,

ostatně jako většina mužů.“

Sally se musela usmát při představě, jak se Stephen Harrington

podrobuje pevnému vedení. Nepůsobil na ni dojmem, že by si něco

takového nechal líbit.

„Jsi moc laskavá, Charley,“ řekla, „ale víš, já si nemyslím, že

Connie je pro pana Basseta ta pravá žena.“ Pomyslela na to, jak se

sestra snažila jeho otce vydírat, a vzdychla. „Tvůj bratr ji

bezpochyby odhadl správně. Já sama Connii podezírám, že jí jde

jenom o dobré bydlo.“

„No, uvidíme,“ řekla Charlotta a vystrčila bojovně bradu. „Jestli

se Connie s Bertiem mají doopravdy rádi, já budu první, kdo se jim

bude snažit pomoct ze všech sil! Přinejmenším bychom jim měli dát

příležitost, aby si to rozmysleli sami. Ale nechápu, proč tě do toho

Jack vůbec zatáhl.“

„No, vlastně jsem se do toho zatáhla sama,“ přiznala Sally.

„Chtěla jsem se ujistit, že je Connie v pořádku.“

„A předpokládám, že Jack v celé té věci vystupuje jako zástupce

strýce Tobyho,“ řekla Charlotta a podala Sally šálek s čajem, „a má

plno vznešených řečí o rodové cti.“ Šibalsky se rozesmála. „Od Jacka

to přesně sedí, s tou jeho reputací! Musím mu říct, aby nebyl tak

nafoukaný!“

Podívala se upřeně na Sally. „Doufám, že tě moc nerozčilil, Sally.

Umí být děsně hrubý.“

„To tedy ano,“ řekla Sally a pohrávala si se lžičkou. „Ale já se

dokážu o sebe postarat.“

„Netvrdila bych, že to dokážeš, když jde o Jacka,“ řekla

Charlotta. „Je hrozně panovačný, až násilnický. Někdy mám dojem,

že se narodil ve špatném století. Chová se jako nějaký prostopášník z

osmnáctého století –“ Zarazila se a oči se jí rozšířily, když viděla, jak

Sally stoupá do tváří červeň. „Propána! Řekla jsem něco

beztaktního? Strašně moc se omlouvám!“

„Ne,“ řekla Sally, „ne, nic se neděje.“ Aťsi je Charlotta její

přítelkyně nebo ne, není prostě možné, aby probírala Jackovy

prostopášnické tendence s jeho sestrou.

Charlotta jí podala talíř miniaturních okurkových sendvičů a

jablečný koláč s ořechy. Sally se pustila dychtivě do jídla a teprve

teď si uvědomila, jak je unavená a hladová. U oběda toho nedokázala

mnoho pozřít, protože Jackova přítomnost ji dost znervózňovala.

„Tak,“ řekla Charlotta, „už jsem to vymyslela. Je to nesmysl,

abyste s Jackem ještě dnes večer jeli do Gretna Green –“ v tváři se jí

udělal dolíček, „– a už vůbec ne v lanchesteru. Je to možná skvělý

vůz, ale než byste dojeli do Birminghamu, trvalo by vám to dva dny,

a což teprve do Gretna Green! Já teď pošlu lokaje, aby odnesl vaše

zavazadla dovnitř, a pak bude jasné, že tady musíte zůstat přes noc.

A Jackovi řeknu, že už je to rozhodnuté.“

Když se Sally chystala protestovat, odbyla její námitky mávnutím

ruky. „Jestli si myslíš, Sally, že je nutné, aby ses převlékala k večeři,

půjčím ti něco na sebe, takže v tom není žádný problém. A s Jackem

promluvím. To buď klidná!“

Sally sklopila oči do klína. „Jsi moc hodná, Charley, ale já si

myslím, že pan Kestrel by si nepřál, abych…“ Zarazila se a hledala

správná slova. „Prostě nechci se vám vnutit na tu rodinnou oslavu.

Pan Kestrel a já se sotva známe a –“

„To už jsi říkala.“ Charlotta zvedla obočí; bylo jasné, že jí nevěří.

„Já jsem tedy měla úplně jiný dojem, když jsem viděla, jak se na tebe

Jack dívá. A jak se díval na Gregoryho Holta, když tě držel za

ruku… Víš, že jsem málem čekala, že vyzve Grega kvůli tobě na

souboj, a to se spolu znají bůhvíkolik let. V životě mě nic tak

nepřekvapilo!“

Sally opět vstoupila barva do tváří. „Lord Holt je dávný přítel

naší rodiny,“ pronesla důrazně, „takže si jistě myslel, že si to smí

dovolit, když se známe tak dlouho.“

„No, mám dojem, že Jack si to nemyslel,“ řekla Charlotta

rozmarně. „Měla jsem dojem, že mu chce dát ránu pěstí!“

„Ujišťuju tě, že jsi na omylu,“ pospíšila si s odpovědí

Sally. „My jsme se s panem Kestrelem dosti zle nepohodli kvůli

tomu únosu či útěku, a pokud mezi námi nějaké city jsou, tedy jen

nepřátelské. Takže jemu je jistě lhostejně, že lord Holt je můj přítel.“

„No, když to říkáš,“ poznamenala Charlotta s očividnou

nedůvěrou. „A jestliže máš Jacka opravdu tak nerada, nemůžu ti to

mít za zlé. Je hrozně arogantní a nafoukaný. Já se postarám, abys při

večeře seděla od něho co nejdál.“ Chytila Sally za ruku. „Sally,

zůstaň tady! Ten víkend bude s tebou mnohem zábavnější! Ty se mi

hrozně líbíš!“

Při projevu takového nelíčeného přátelství Sally neodolala. „Moc

ráda zůstanu přes noc, Charley,“ řekla s úsměvem, „ale pak se

musíme s panem Kestrelem poradit, jak bychom co nejdřív dostihli

Bertieho s Connií. A myslím,“ dodala varovně, „že budeš mít hodně

práce, když budeš chtít přesvědčit pana Kestrela, aby tu zůstal.

Jakmile ses zmínila o pratetě Ottolině, viděla jsem, jak zbledl.“

Charlotta se zachichotala. „Teta Otta Jacka zbožňuje. A ještě bys

měla vědět, že si vzala do hlavy, že ho za každou cenu ožení; a ona je

přímo děsivě cílevědomá.“

„To mi ukaž některého člena vaší rodiny, který takový není,“

zamumlala Sally.

Vyšly společně do haly. Jack se Stephenem Harringtonem

vycházeli právě z knihovny. Sally se zdálo, že Jack nevypadá už tak

nazlobeně jako předtím, ale jakmile ji zahlédl, hned se zamračil.

„Jacku,“ spustila Charlotta, „tak už je to dohodnuté. Zůstáváte tu

přes noc.“

„Ne,“ odpověděl pevně.

To bylo naprosto jednoznačné, pomyslela si Sally. Nechce ji tady,

nestojí o to, aby se seznámila s jeho příbuznými a přáteli. A stejně

jistá si byla tím, že vůbec nestojí o to, aby se všichni dozvěděli o

Bertieho nerozvážném útěku s Connií, zvlášť když se situace možná

dá ještě zachránit.

„Jestli už jste si odpočinula, slečno Bowesová,“ řekl Jack

chladně, „vydáme se zase na cestu.“

„Jacku –“ začala zase Charlotta, ale kupodivu zmlkla, když

Stephen lehce zavrtěl hlavou. Na chvíli zavládlo zaražené ticho, které

však bylo přerušeno pánovitým zabušením na hlavní vchod. Jeden ze

sluhů se rozeběhl, aby dveře otevřel. Patterson, který byl očividně

zaměstnán tím, jak se snažil potají odposlechnout, o čem se v hale

hovoří, si uhladil rukavice a běžel, aby včas ohlásil nově příchozího.

„Lady Ottolina Kestrelová!“ oznámil.

Sally viděla, jak Jack ztuhl. Na tváři se mu zračil výraz

nefalšované hrůzy.

„Já myslel, že jsi říkala, že prateta Otta přijede později,“ zasyčel

na Charlottu koutkem úst.

„Vždyť je to později!“ sykla Charlotta. „Já za to nemůžu! Prosím

tě, Jacku, jenom ji nerozčiluj. Ona na tom v poslední době není moc

dobře se zdravím!“

„Mně připadá zdravá až až,“ poznamenal Jack ponuře.

Sally se zahleděla na drobnou postavičku lady Ottoliny

Kestrelové, ověšenou šperky. Vešla do haly podpírána svou osobní

komornou. Ačkoli byla štíhlá a křehká jako ptáče a pohybovala se

trochu strnule, přece mi la v sobě cosi nezdolného a silného. Její oči,

stejní tma vohnědé jako Jackovy a Charlottiny, byly bystré a

pronikavé. Obličej měla vrásčitý, ale Sally se zdálo, že pod povadlou

tváří je znát stejná půvabná struktura lícních kostí, jakou měla

Charlotta. Lady Ottolina musela být v mládí opravdová krasavice.

Teď už jenom naháněla hrůzu a nikdo by v ní nehledal tu roztomilou

a bezstarostnou dívenku, kterou Sally viděla na portrétu ve

Wallaceově sbírce. Obrovský klobouk zdobený pštrosím a bažantím

peřím měla nasazený trochu do čela a stejným peřím měla

olemovaný i plášť.

„Propáníčka, kolik ptáků muselo zahynout kvůli parádě tety

Otty!“ šeptala neuctivě Charlotta. Pak se rozběhla dámě v ústrety a

volala: „Prateto Otto! Já mám takovou radost, že jsi tady!“

„Hm!“ řekla lady Ottolina a povzneseně nastavila praneteři tvář k

polibku, „jak se ti daří, Charlotto? A to je tvoje, Jacku, ten strašný

moderní vynález, co stojí venku před vchodem? Ani jsem nečekala,

že tady budeš, chlapče, i když tě docela ráda zase jednou vidím.

Jenže jsme kvůli té tvé mašině nemohli zajet s kočárem až ke dveřím

– koně by se splašili!“

„Hrozně se omlouvám,“ řekla Jack a napodobil svou sestru,

sklonil se k pratetě a políbil ji. „Hned s ním odjedu o kus dál.“

„To bych prosila,“ řekla lady Ottolina. „A když už tam budeš,

můžeš mi taky přinést moje zavazadla. Severs už je na to moc starý.“

Sally si pomyslela, že jestli je kočí stejně starý jako komorná, je

až s podivem, že jsou vůbec schopni se ještě pohybovat. Zato lady

Ottolina byla navzdory své fyzické křehkosti nesmírně čilá. Pohled

jejích pronikavých černých očí v tuto chvíli přibil Sally na místo.

„A tohle je kdo?“ Její tón byl mrazivý.

Jack s Charlottou si vyměnili pohled.

„Dobré odpoledne, urozená paní,“ řekla Sally. „Jmenuji se Sally

Bowesová –“

„A je to moje snoubenka,“ dodal Jack. Chytil Sally za ruku a

silně ji stiskl, a začal překotně mluvit, aby nebylo slyšet, jak vyjekla

bolestí i pobouřením.

„Omlouvám se, že jsem vás hned řádně nepředstavil, teto Otto,“

řekl. „V tom rozrušení nad tvým příjezdem jsem dočista zapomněl.

Sally, miláčku –“ jeho tón vylučoval možnost, že by se mohla

ohradit, „– toto je má prateta, lady Ottolina Kestrelová.“

„Zapomněl jsi na svou vlastní snoubenku?“ podivovala se lady

Ottolina. Očima znovu přejela Sallyin zrudlý obličej a její pohled

trochu změkl. „No no, Jacku. Tos mě tedy vážně překvapil. Na chvíli

jsem si už myslela, že sis přivedl na rodinnou oslavu v domě své

sestry jednu z těch svých dámiček.“

„Uchovej Bůh,“ řekl Jack úlisně. Vzal Sally kolem pasu a přitáhl

si ji, i když se nechtěla poddat. Pohledem jí nakazoval, aby byla

zticha. Sally k němu zvedla oči a on se na ni usmál tak kouzelně, až

cítila, jak se jí podlamují kolena.

„Pak si spolu musíme popovídat, má milá,“ pokračovala lady

Ottolina a věnovala Sally ledový úsměv, který jí připadal mnohem

děsivější než její předešlá povýšenost. „Chci se o vás dozvědět úplně

všecko.“ Podívala se ostře na Jacka. „Otec už to ví?“

„Ještě ne,“ řekl Jack. „Zasnoubili jsme se totiž teprve nedávno.“

Lady Ottolina se opět usmála. „Opravdu? To je rozkošné. Podám

o tom zprávu Robertovi sama, jen co si trochu odpočinu a napiju se

čaje. Telefon používám jenom v naléhavých případech, ale myslím,

že tahle novina tomu zcela odpovídá.“

Pokynula Sally a pokývla na Charlottu. „Pojď se mnou,

Charlotto! Chci se přesvědčit, jestli sis vzala k srdci mou radu a

nechala od mé poslední návštěvy znovu přečalounit ta křesla v zelené

ložnici. Byla tak strašně nepohodlná…“ Aniž by na chvíli zmlkla,

šourala se pryč z haly s komornou v závěsu. Charlotta vrhla na Sally

zmučený pohled a spěchala za nimi.

V hale se rozhostilo ticho. Jack nedokázal odtrhnout od Sally

pohled.

„Tak já půjdu pomoct s těmi zavazadly,“ řekl honem Stephen

Harrington a díval se z jednoho na druhého. „A popojedu s autem.“

„Takže,“ řekla Sally, když za Stephenem zapadly dveře a

Patterson se diskrétně vytratil do místnosti pro služebnictvo, „já jsem

teď vaše snoubenka, pane Kestrele?“

Jack zastrčil ruce do kapes. „Moje teta je samozřejmě staromódní

a kromě toho má podlomené zdraví,“ řekl.

„Nechtěl jsem ji rozrušit tím, že bych vás na rodinné oslavě

představil jako svou milenku. To by bylo krajně nevhodné.“

Sally sebou trhla. „Alespoň v téhle věci se shodneme,“ odsekla

chladně, „i když dost dobře nechápu, proč jste mě musel

představovat jako snoubenku, když jste mohl říct, že jsem vaše

známá, a že co nejdřív odjedu.“ Zabodla do něho zlobný pohled. „Jak

ji chcete asi přesvědčit, že ke mně chováte nějaké city – dokonce

takové, že byste si mě chtěl vzít?“

Jackovy rty zvlnil zneklidňující úsměv, zatímco pozorně zkoumal

její obličej. „Myslím, že ji oba dokážeme přesvědčit, že se vášnivě

milujeme,“ zamumlal. „Přinejmenším se o to budeme muset pokusit,

neboť se obávám, že se tady přece jenom nějaký čas zdržíme.“

Sally zuřila. „Tak vy jste si to rozmyslel a najednou jste se

rozhodl, že tu zůstaneme? To je od vás čirá svévole!“

Jack vzdychl. „Nic jiného nám nezbývá. Nechci tetu Ottu

rozhněvat, a Charley má pravdu, když říká, že teta na tom v poslední

době není se zdravím zrovna nejlépe.“

„Nepřipadalo mi, že by vaše prateta byla nějak churavá,“ odsekla

Sally vztekle. „Vy se jí prostě bojíte. Nebo máte ještě nějaký jiný

důvod.“

Jack se zašklebil. „Tak dobrá. Přiznávám, že se mi nechce

vykládat tetě Ottě o Bertieho poslední vylomenině. Je to její

kmotřenec a bude po ní také dědit. Jsem si jistý, že by jí to přidělalo

starosti, kdyby se doslechla, že je na útěku s nějakou pochybnou

dívčinou z nočního podniku, které jde beztak jen o peníze.“

„Chcete říct, že by ho mohla vydědit,“ řekla Sally. Teď už

Jackovy myšlenkové pochody chápala. Je třeba udržet starou dámu v

dobré náladě, nic jí nevykládat o Bertieho a Conniině útěku, a při

troše štěstí se to všechno vyřeší, aniž by se lady Ottolina vůbec něco

dozvěděla. Jack svým cynismem opět připravil Sally o něco iluzí.

„A co když odmítnu se na té vaší maškarádě podílet?“ zeptala se

Sally.

Jack pokrčil rameny. „Já myslím, že už najdete nějaký způsob,

jak mi vyhovět. Koneckonců mám dojem, že jsme ze svého spojení

oba získali, co jsme chtěli, ne?“

„Myslíte ty peníze,“ řekla Sally. Hrdlo měla stažené. Jak se

mohla tak zmýlit v úsudku? Ze srdce si teď přála, aby ho byla nikdy

o těch dvě stě liber nepožádala. Byla velmi zoufalá z Nelliny situace

a taky byla rozčilená, ba zuřila, že o ní má Jack tak špatné mínění, a

to všechno ji přivedlo k té fatální chybě. Teď to chápala, teprve teď,

když mu potvrdila všechny jeho předsudky proti své osobě.

„Já vám ty peníze vrátím,“ zašeptala. „Udělala jsem chybu, že

jsem si o ně řekla. Nestojí mi to za to.“

Chytil ji za paži a stiskl, až ji to zabolelo. „Už je pozdě, milá

zlatá. Ty peníze jste si vzala. A utratila.“

Sally se vykroutila z jeho sevření. „Já vám to splatím,“ prohlásila.

„Nějak už to udělám, něco prodám…“

„To už jste udělala,“ řekl Jack. Obličej měl jako vytesaný z žuly.

„Prodala jste sebe, jestli si vzpomínáte. A já jsem si jistý, že se

necháte přesvědčit, abyste to udělala zase.“

Jejich pohledy se setkaly a Jack si ji přitáhl k sobě. Sally se

nebránila, ani když ji políbil. Tělem jí proběhlo zachvění. Jak je to

možné, že se cítí tomuto muži tak vzdálená, a přitom jí jeho doteky

působí rozkoš, kterou nedokáže skrývat? Nechápala to a byla tím

silně rozrušená.

„Budete mojí snoubenkou, kdykoli to budu požadovat.“ Sklonil

se ke křivce jejího hrdla a přejížděl jí po něm rty, až jí naskakovala

husí kůže. „Tak vidíte,“ řekl Jack a obrátil si ji obličejem k sobě, „že

to není tak těžké to předstírat.“

„Šetři si ty projevy náklonnosti pro soukromí vlastního pokoje,

synovce, a pokud možno až po svatbě!“ zahřměla lady Ottolina

Kestrelová z horního konce schodiště. Pomalu začala sestupovat k

nim.

„Tak co?“ zašeptal Jack a zvedl jedno černé obočí. „Souhlasíte?“

Sally rychle uvažovala. „Jsem tedy ochotna dnes večer

vystupovat jako vaše snoubenka, pane Kestrele,“ řekla, „ale ne proto,

abych vám vyhověla. Právě tak, jako vy si nepřejete, aby se vaše

prateta dozvěděla o nerozvážnosti, jíž se dopustil váš bratranec, ani já

nestojím o to, aby se před ní mluvilo o Connii. Chci pokud možno

zachránit situaci, stejně tak jako vy.“

„Ovšem.“ Jack se ironicky uklonil.

Bez jediného dalšího slova se Sally otočila na podpatku a

zamířila k východu. Seběhla ze schodů. Potřebovala se nadýchat

čerstvého vzduchu a také trochu času na rozmyšlenou. Z haly za

sebou slyšela vzrušené brebentění. To chůva vedla malou Lucy dolů

po schodech za strýčkem, jak jí to slíbila. Sally přemýšlela o tom

šťastném rodinném kruhu, do něhož byla proti své vůli vržena, a

připadala si ponížená.

Jenže za to může Jack, který trval na tom, aby sem s ním jela, a

samozřejmě Connie, protože má na svědomí celou tu aféru s útěkem.

Ona sama za to přece nemůže. V tuto chvíle se nedá nic dělat, jedině

by bylo záhodno najít co nejdřív Connii a celou tu nepříjemnou

situaci ukončit pokud možno bez velkého rozruchu.

Sally přešla po stinném nádvoří se sochami a vodotrysky a

zamířila k vodnímu příkopu. Pozdně odpolední slunce svítilo na

hladinu a jeho odraz ji na chvíli oslnil. Zvedla ruku, aby si zaclonila

oči.

„Sally, děvče milé, není ti nic?“

Neslyšela, jak se k ní přiblížil Gregory Holt, ačkoli nyní, když

stál vedle ní, si uvědomila, že si mohla domyslet, že to bude on,

protože ho jako vždy obklopoval oblak kouře z dýmky. Už v dobách,

kdy byl žákem jejího otce, kouřil dýmku. Sally si s úsměvem

připomněla, jak si ho s Nell vždycky dobíraly, že s tou dýmkou

vypadá jako dědek, i když mu bylo teprve jedenadvacet.

„Gregu, já jsem tě neviděla,“ řekla.

Greg ji vzal pod paží a zavedl ji po pěšině ke kamenné lavičce,

odkud bylo vidět přes vodní příkop k jelení oboře.

„Chtěl jsem s tebou mluvit, Sally,“ řekl. „Právě jsem se dozvěděl,

že jsi zasnoubená s Jackem Kestrelem.“ Odkašlal si. „Děvče, nedělej

to. Já vím, že máš otřesný vkus, pokud jde o muže, ale tohle by byla

hrozná chyba. Skoro tak hrozná jako posledně.“

Proti své vůli se musela zasmát. „Že ty musíš vždycky být u toho,

abys mě varoval před nebezpečím mých milostných vztahů, Gregu?“

Náhle zvážněla. „Měla jsem tě poslechnout, když jsi mi radil, abych

si nebrala Jonathana, to uznávám. Promiň mi to.“

Greg ji vzal za ruku a pevně ji stiskl. „Tak mě poslechni aspoň

teď,“ řekl. „Aby sis to špatně nevykládala, já se s Jackem znám léta a

kamarádili jsme se, ještě když jsme byli kluci. Je to správný chlap,

pokud jde o obchod, a když jsi v bryndě, neváhá ti podat pomocnou

ruku, ale jako manžel by byl hrozný.“

„Tak se uklidni,“ řekla Sally, „protože já vůbec nemám v úmyslu

si ho brát.“

Greg se zatvářil nechápavě. „Ale proč tedy –“

„Vymysleli jsme si tu báchorku, abychom zdůvodnili lady

Ottolině, proč tady jsem,“ řekla Sally trochu trpce. „Pravda je taková,

že Connie utekla s Jackovým bratrancem Bertiem, a my s Jackem

bychom je rádi dopadli. Jack si nepřeje, aby se to lady Ottolina

dozvěděla, protože, jak jsem se doslechla, pan Basset má po ní

dědit.“

Greg chvíli nic neříkal. Vyklepal dýmku o hranu kamenného

sedátka a pak vytáhl z kapsičky u vesty váček s čerstvým tabákem.

Teprve když si nacpal a zapálil novou dýmku, odpověděl.

„Jack je hlupák, když si myslí, že to stará paní neprokoukne,“

řekl zamyšleně. „Té to pořád náramně dobře myslí. A mě

překvapuje, Sally, že jsi s tím souhlasila. To se ti totiž vůbec

nepodobá.“

Sally vzdychla. „Však se mi to taky nelíbí,“ přiznala. „Dělám to

jen kvůli Connii.“

Greg také vzdychl. „Bereš si kvůli tomu děvčeti zbytečně velkou

zodpovědnost. Měla bys ji nechat, ať si dělá svoje vlastní chyby, a

pak ať taky nese následky, Sally.“

„Já vím,“ odpověděla Sally. Vzpomněla si, že paní Matsonová jí

říká skoro totéž. „Jenže já mám povinnost jak vůči Connii, tak vůči

Nell, Gregu –“

„To je ale nesmysl,“ přerušil ji Greg nezdvořile. „Tobě vždycky

strašilo ve věži kvůli tomu, že sis myslela, že jsi zavinila smrt sira

Petra, a že jsi připravila své sestřičky o otcovskou ochranu.“

Sally zrudla. „To je pravda.“

„To není,“ odporoval Greg energicky, ale jeho tón změkl, když jí

pohlédl do tváře. „Ty jsi přece nemohla dělat vůbec nic, Sally.“

Na chvilku Sally hrozilo, že ji neblahé vzpomínky zcela zaplaví.

Dívala se na klidnou zelenavou hladinu vodního příkopu a

vzpomněla si na řeku, která se zavřela nad hlavou jejího otce, na své

zoufalé úsilí, kdy mu podávala ruku a snažila se ho vytáhnout do

bezpečí. Prudce se otřásla a násilím tu vzpomínku zahnala.

„No a jak je to s tebou a s Jackem?“ ptal se Greg.

Sally cítila, jak rudne. „Sotva ho znám.“

Greg prohodil suše: „To ovšem vůbec není odpověď na mou

otázku.“

„Tak dobrá,“ poddala se Sally. Greg byl natolik bystrý, že nemělo

smysl pokoušet se ho klamat. „Přiznávám, že mezi námi něco bylo,

ale bylo to celé založené na nedorozumění. A to je všecko.“

Cítila na tváři jeho zkoumavý pohled. „Sally, jestli ti nějak ublížil

–“ začal.

„Nic mi neudělal,“ ozvala se rychle Sally. Nesnesla pomyšlení, že

by někomu měla odhalit své city, ani Gregovi ne. „Děkuju ti, Gregu,

ty ses ke mně vždycky choval jako bratr, kterého jsem nikdy

neměla.“

Greg protáhl obličej. „Což není ten vztah, jaký bych vůči tobě rád

zachovával, jak jistě víš, Sally.“ Na její úsměv odpověděl také

úsměvem, ale dosti žalostným. „Ty jsi ve mně vždycky viděla bratra,

kdežto já jsem na tebe nikdy nehleděl jako na sestru. A v tom je ta

tragédie.“

Sally mlčela. Věděla, že je to pravda a že v tom je podstata

problému. Tenkrát, když byla tak beznadějně nešťastná s

Jonathanem, byla v pokušení utéct s Gregem, ale i v hloubi svého

zoufalství si uvědomovala, že by to vůči Gregovi bylo nečestné,

protože ho nemilovala. Přijmout jeho lásku a využít ji k vlastním

cílům jí tehdy připadalo ubohé a stejně ubohé by to bylo dnes.

„To, co o tobě slýchám, ale nenaznačuje, že bys touhou po mně

chřadl,“ namítla zlehka.

„To, co o mně můžeš slyšet,“ řekl Greg procítěně, „je výsledek

mé snahy zapomenout na tebe!“

„Jen se to nesnaž svádět na mě,“ řekla Sally výhružně. „Já nenesu

žádnou zodpovědnost za to, že se z tebe stal hýřil a hráč. A jestli

řekneš, že jsem tě mohla zachránit, dám ti pár pohlavků!“

„Mohlas mě zachránit,“ řekl Greg a tvářil se upřímně. Pak

vzdychl. „Já vím, žes mě nikdy nepotřebovala,“ dodal a znovu na ni

upřel pohled modrých očí. „Pochopil jsem.“

„Ale potřebuju,“ řekla vřele Sally. „Potřebuju tě jako přítele.“

Hlavou jí bleskla myšlenka na těch dvě stě liber, které poslala Nell.

Kdyby byla raději požádala o půjčku Grega, a ne Jacka. Jenže ona

vždycky chtěla být tak nezávislá. To byl jeden z jejích hříchů, jichž

se nedokázala zbavit. Příčila se jí představa, že by šla za Gregem a

doprošovala se ho, aby jí půjčil peníze. A Jackovi si o dvě stě liber

řekla jenom proto, že ji rozzuřil.

„A tohle je konec mého milostného snažení,“ řekl Greg zvesela,

vzal Sally za ruku a pomohl jí vstát. „Tak pojď. Je nejvyšší čas jít se

převléknout k večeři.“

Mezi ně padl stín. Sally si zaclonila oči proti nízkému

podvečernímu slunci. Ovšem, to se dalo čekat, pomyslela si. Stál tam

Jack a tvářil se jako bouřkové mračno, když viděl, jak ji Gregory

Holt zase drží za ruku.

„Nazdar, Jacku, starý brachu,“ řekl Greg ledabyle a v koutcích úst

mu cukalo, když viděl Jackův kamenný výraz, „právě jsme si tady s

tvou půvabnou snoubenkou povídali o lásce.“

„Aha,“ odvětil Jack chladně. Pak se obrátil jenom k Sally.

„Charley mě poslala, abych vás tady provedl a všechno vám ukázal,“

řekl, „ale jak vidím, vy už jste tu jako doma.“

„Sally je v každém případě mezi přáteli,“ řekl Greg, a Sally

vycítila z té věty sice nevyslovenou, ale neklamnou hrozbu a viděla,

že Jack výzvu přijal.

„Promiň,“ řekla spěšně Gregovi, vyprostila ruku z jeho stisku a

protáhla se mezi oběma muži. „Musím se jít upravit k večeři.“

A odešla, aniž by se na některého z nich ohlédla. Ať si to pánové

vyřídí mezi sebou, ale bez ní. Spolehlivě vycítila, že v Jackovi je

neustálé napětí, které snadno může propuknout v násilí vůči Gregovi,

kdyby ho vyprovokoval nějakým záměrně neuváženým slovem. A to

podle ní nedávalo žádný smysl. Vždyť jak si může Jack na ni dělat

nějaké nároky, když ona jen dočasně vystupuje v roli jeho

snoubenky, a on ji zcela jistě nemiluje?

ŠESTÁ KAPITOLA

Jack si podrážděně popotahoval manžety, zatímco těžce zkoušený

komorník, kterého si vypůjčil od švagra, se mu snažil upravit růžky

škrobeného stojacího límce.

„Kdybyste tak laskavě mohl chviličku postát klidně, pane,“ řekl

muž nešťastně. Jack vzdychl a soustředil se, aby přestal netrpělivě

podupávat nohou. Večerní oblek, košili, motýlka – to všechno si

vypůjčil od švagra, stejně jako sluhu. Ještě štěstí, že jsou se

Stephenem prakticky stejně velcí. Jack byl ovšem o něco širší v

ramenou a cítil, jak je mu všechno trochu těsné. Doufal, že na něm

sako nepraskne. Nebylo divu, že mu švagr půjčil radši smoking než

svůj nejlepší frak. To Jack chápal, i když si pomyslel, že lady

Ottolině se pravděpodobně nebude líbit, že nemá u večeře

předepsaný večerní úbor.

Blesklo mu hlavou, jaké asi šaty vybere sestra na večeři pro

Sally. Ať budou jakékoli, jistě nepředčí tu svůdnou tmavorůžovou

róbu, kterou měla Sally na sobě teprve přede dvěma dny. Přejel si

rukou po čele. Najednou pocítil hořkost a lítost při pomyšlení, jak

jiné byly jejich předešlé noci. Tehdy si o Sally myslel, že je čest

ná. A teď z toho nezbylo nic než zničující vášeň, která mezi nimi

vzplála.

A ovšem alespoň pro dnešní večer bude jeho snoubenkou.

Úsměv, spíš spokojený než smutný, mu zvlnil rty. Myšlenka, že by

byl se Sally doopravdy zasnoubený, se mu velmi zalíbila, dokonce

víc, než by si byl pomyslel ve chvíli, kdy to tak neuváženě oznámil.

Věděl, že to bylo gesto jakéhosi primitivního vlastnického pudu.

Skutečnost, že se mu Sally tělesně oddala, měla zcela nečekaný

následek. Chtěl si na ni dělat skutečný nárok a oficiálně prohlásit, že

k němu patří. Uvědomoval si, že jeho touha po ní byla jednou z

příčin, proč ho její neupřímnost tak rozhněvala.

Sally v něm rozhodně vzbuzovala silné city – toužil po ní a chtěl

ji, nebyla-li to rovnou láska – a proto vnímal její zradu o to

bolestněji.

Jeho předchozí románky na něho působily přesně opačně; nikdy

si nepřál nic jiného než je po ukojení vášně rychle ukončit. Nyní byl

však odhodlán nenechat Sally odejít, dokud sám nebude chtít.

Uvědomoval si, že je to velmi pudová reakce. Chtěl Sally od prvního

okamžiku, kdy ji spatřil, a teď si přál, aby všichni věděli, že patří

jemu. Zvláště si přál, aby to pochopil Gregory Holt, který se netajil

tím, že o ni má také zájem.

„Tak prosím, pane,“ řekl komorník a poodstoupil, aby se mohl

pokochat výsledkem své práce. „Nevypadá to špatně, jestli to smím

říct sám.“

„Děkuji vám, Jeavonsi,“ odpověděl Jack.

Když vyšel ze své ložnice, spatřil sestru a Sally, jak jdou před

ním dolů po schodech. Charlotta se zřejmě zastavila pro Sally v její

ložnici a vede ji dolů k večeři, aby ji zbavila nervozity. Jack cynicky

zavrtěl hlavou nad Charlottinou naivitou. Copak si nevšimla, že Sally

Bowesová je víc než schopná postarat se sama o sebe? Ale možná ji

to skutečně nenapadlo – uvědomil si, že původně on sám také Sally

špatně odhadl.

Pospíšil si na schodech, aby je dohonil, a když všichni došli do

haly, Sally se k němu obrátila.

Zůstal na místě jako vrostlý do země.

Vypadala naprosto úchvatně.

Měla na sobě dlouhé šaty v barvě podzimního listí z taftu a

hedvábného sifonu, vyšívané droboučkými flitry kolem hranatého

výstřihu. Charlotta jí půjčila k šatům náhrdelník s rubínovým

přívěskem, který zářil v jamce Sallyina hrdla jako žhavý uhlík a ještě

zdůrazňoval její dokonalou, smetanovou pleť.

A Sally šustila. Kamkoli se pohnula, vrstvy spodniček pod taftem

a sifonem jako by si spolu smyslně šeptaly a Jack měl nervy napjaté

k prasknutí. Představoval si kraječky a kanýrky pod tou oslnivou

róbou a pod nimi Sallyinu teplou, hlaďoučkou pokožku.

Na chvíli vážně zauvažoval o tom, že ji vynese zpátky po

schodech do nejbližší ložnice.

„Není ti něco, Jacku?“ ptala se Charlotta se smíchem. „Ještě jsem

tě neviděla, že bys takhle ztratil řeč.“

„Ano… já…“ Jack se snažil rychle vzpamatovat.

„Sally mi právě vysvětlovala, že vy dva jste spolu pořád na

kordy, tak jsem vás posadila každého na jeden konec stolu,“ řekla

Charlotta s radostným úsměvem. „Teta Otta si výslovně přála, abych

ji posadila vedle tebe, Jacku. Mám dojem, že si chce udělat obrázek o

tvé mravní síle, a také zjistit, zda jsi připraven na manželství.“

Jack polohlasem zaklel. „A předpokládám, že Gregory Holt se

nabídl, že bude dělat společníka Sally,“ řekl a zaťal zuby, aby nedal

víc najevo nával majetnického vzteku, který ho přepadl.

Sally se jenom příjemně usmála a Jackova žárlivost stoupla ještě

o stupínek. „Ty jsi tak chytrý! Jak jsi to uhodl?“ podivila se Charlotta

obdivné. „Přesně tohle mi navrhl!“

„Lord Holt se ke mně vždycky choval jako opravdový

džentlmen,“ pronesla Sally tónem, který Jackovi připomněl, že o

něm to neplatí. „Určitě mi od něho nic nehrozí.“

„Má ještě horší pověst než já,“ zavrčel Jack zlověstně, a viděl, jak

se Sally usmívá v předstíraném údivu.

„Je něco takového vůbec možné?“ zeptala se sladce.

Když vcházeli do salonu, Jack chytil Sally za ruku.

„Nezapomínejte, že dnes večer jste zasnoubená se mnou,“ zašeptal,

„tak abych vám to nemusel připomínat.“

Sally otevřela své krásné oříškově hnědé oči ještě víc. „A jak

byste to chtěl udělat, Jacku?“ zeptala se ještě líbezněji.

„Tak, že bych tě přede všemi políbil,“ řekl Jack a s potěšením

sledoval, jak jí zrůžověly tváře. „To by sis mohl zkusit,“ sykla.

„Nepokoušej mě…“

Zadívali se na sebe, zaskočeni divokou vzájemnou přitažlivostí a

stejně divokým nepřátelstvím, které si četli v očích, a odtrhli

pohledy, teprve když je vyrušil Stephen Harrington hlasitým

zakašláním a zavedl je do jídelny, aby se seznámili s ostatními hosty,

kteří se toho večera shromáždili v Dauntsey.

Na konci večeře byl Jack v prachmizerné náladě. Musel strpět

tetiny dotazy po svém charakteru, zdvořile konverzovat se

Stephenovými a Charlottinými sousedy, i když do toho neměl

nejmenší chuť, a ještě ke všemu pozorovat Gregoryho Holta, jak

flirtuje s jeho snoubenkou.

Všechny chody hostiny byly neodolatelné: výtečný bujón, ústřice,

šampaňský sorbet, pstruh, srnčí, ovocný pohár, sýry… Všechny

chody byly výborné a nákladné a téměř umělecky upravené; jejich

příprava musela jistě trvat celé hodiny a jejich konzumace také. A po

celou tu dobu Jackovi nezbývalo nic jiného než se mračit na

Gregoryho Holta, který se spokojeně a s viditelným potěšením bavil

se Sally.

„Pojď utopit svůj žal ve sklenici tokajského, starý brachu,“ řekl

mu Stephen, když se dámy zvedly a nechaly pány, aby popíjeli.

„Jářku, koukám, že tě to pěkně vzalo. Po celý večer jsi nespustil ze

slečny Bowesové oči. Jaktěživ jsem tě neviděl v takovém stavu!“

„Ten Holt mi pije krev,“ drtil Jack mezi zuby, když viděl, jak

Gregory Holt vzal Sally za ruku a s žertovnou galantností jí na ni

vtiskl polibek. „To je drzost, tohle si dovolovat k mé snoubence!“

„Greg je neškodný,“ uklidňoval ho Stephen. „Dělá to, jen aby tě

naštval, kamaráde, a kromě toho, on měl pro slečnu Bowesovou

vždycky slabost. Byl to chráněnec jejího otce, víš, a mám dojem, že

chtěl kdysi slečnu Bowesovou přemluvit, aby s ním utekla, když

soužití s jejím bývalým manželem bylo neúnosné. Ale,“ dodal

rychle, „ona ho k ničemu takovému ani v nejmenším

nepovzbuzovala.“

„O tom se mi nezmínila,“ řekl Jack. Cítil, jak ho opouštějí

poslední nepatrné zbytky sebeovládání. Tak Gregory Holt byl

Sallyinou starou láskou. Jejich situace se až nepříjemně podobala

jeho útěku s Merle před tolika lety. S tím rozdílem, že slečna

Bowesová měla tolik rozumu, že se k útěku neodhodlala a nedostala

se tím do takové zoufalé situace, v jaké se tenkrát ocitli on a Merle.

Zhluboka se nadechl. Alespoň jedno věděl jistě: ona a Holt

nemohli být milenci, i když Holt se o to nepochybně snažil. Nejraději

by se za ním rovnou rozběhl a pěkně si to s ním vyříkal, ale

vzhledem k tomu, že Greg je Stephenův vzdálený bratranec, že se

oba znají tolik let a také že by se v nejmenším nehodilo způsobit

nějakou výtržnost na rodinné oslavě ve venkovském sídle, usoudil,

že to není nejšťastnější nápad. Co to se mnou ksakru je? říkal si v

duchu. Kam se podělo moje sebeovládání? Vždyť se s Gregorym

Holtem známe ještě ze školy, a nikdy jsem neměl nejmenší chuť

vyrazit mu zuby, až dnes.

„No, kamaráde,“ řekl Stephen a věnoval mu soucitný úsměv, „od

Charlotty jsem vyrozuměl, že – ale to je přísně důvěrné – že existují

jisté pochybnosti, jestli jsi se slečnou Bowesovou doopravdy

zasnoubený, takže ona možná neviděla důvod, proč by ti to měla

vykládat. Zdá se mi,“ dodal, „že by ti prospělo, kdyby sis ve svých

milostných vztazích udělal pořádek, než pukneš žárlivostí. Vždycky

jsem si o tobě myslel, že jsi rozený dobyvatel žen, ale teď mi

připadá, že máš momentálně v hlavě pěkný zmatek.“

„Děkuju pěkně,“ řekl Jack zarmouceně a uvědomil si, že Stephen

uhodil hřebík na hlavičku. Než se seznámil se Sally Bowesovou,

nikdy nepoznal, co je to zklamání nebo prohra, a všechny své

milostné aféry úspěšně zvládal.

Vzhlédl, když mu někdo položil ruku na rameno. Byl to Gregory

Holt. „Na slovíčko, Kestrele.“

Úsměv v Jackových očích pohasl, když si všiml Gregova postoje.

Jeho starý přítel na něho vždycky působil jako tolerantní a dobrácký

brach, skoro jako Stephen, ale teď se z jeho pohledu veškerá

dobrosrdečnost vytratila. Holt vypadal, jako by se chystal popadnout

Jacka pod krkem a na místě ho rovnou uškrtit.

„Vzhledem k našemu dávnému přátelství,“ spustil Greg a ústa

měl jako úzkou rovnou čárku, „jsem si dovolil slečnu Bowesovou

varovat, aby si tě nebrala, Kestrele. Vím, že jako manžel bys byl

hrozný.“

Jack už se chystal vyskočit ze židle, ale Stephen ho chytil za ruku

a zadržel ho.

„Jen klid,“ zašeptal Stephen, a Jack se vzpamatoval a zůstal sedět.

„Co je ti do toho, jak to, že do toho zasahuješ,“ drtil skrz zaťaté

zuby.

Holt ironicky naklonil hlavu na stranu. „Slečna Bowesová nemá

žádného ochránce. Musím zasáhnout, je to má povinnost, protože

tady zastupuju jejího bratra.“

„Bratra!“ vybuchl Jack, který nevěřil vlastnímu sluchu.

„Přesně tak,“ odpověděl Greg. „A kvůli tobě doufám, že budeš

přímo vzorový snoubenec, Kestrele, protože bych nerad zmařil naše

dlouholeté přátelství tím, že bych ti prohnal tělem kulku.“

Krátce se uklonil a odešel.

Jack prudce vypustil vzduch a teprve teď si uvědomil, že po celou

dobu střetu téměř zadržoval dech.

„Hrome, hrome, on to snad myslel vážně,“ řekl Stephen, jehož

ruka se sklenicí tokajského strnula na půl cesty k ústům, a díval se za

odcházejícím Holtem.

„Smrtelně vážně,“ přisvědčil Jack. Uvědomil si, že Gregory Holt

je do Sally zřejmě už dlouho zamilovaný. Také nedokázal pochopit,

proč ho Sally odmítla. Holt byl bohatý, měl titul, byl by to dokonalý

úlovek pro takovou dívčinu, která by si ráda užívala. I kdyby s ním

tenkrát utekla a musela si projít martyriem rozvodu a následného

skandálu, teď už za něho mohla být dávno provdaná.

Jack byl z podnikání zvyklý na pečlivé zvažování důkazů, ale

zároveň se dovedl rychle rozhodovat a důvěřoval vlastnímu úsudku.

Teď se díval za Gregorym Holtem, který kráčel zpříma, jako by

spolkl pravítko, divil se jeho předchozímu zuřivému výbuchu, a

lámal si hlavu, co to na té Sally Bowesové je, že ve všech lidech,

kteří s ní přijdou do styku, probouzí takové ochranitelské sklony.

Vůbec to nesouhlasilo s tím, co o ní odhalil on sám. Asi je načase,

aby si s ní promluvil.

„No tak,“ řekl a hodil do sebe zbytek tokajského jedním

douškem, „už je snad čas, abychom se připojili k dámám. Chci si

promluvit se Sally.“

„Ale počkej přece chvíli, kamaráde!“ protestoval Stephen.

„Vždyť od večeře uplynulo sotva deset minut. Dámy na tebe ještě

nebudou zvědavé. A taky bys neměl takhle zacházet s mým

nejlepším vínem –“

Ale bylo pozdě, Jack už byl pryč.

„Tak, má milá,“ řekla lady Ottolina Sally a poplácala sedátko

vedle sebe, „pojďte se ke mně posadit.“ Gestem ukázala na balíček

karet na stolku. „Hrajete karty?“

„Trochu,“ přisvědčila Sally a smutně pomyslela na hrací stoly u

Modrého papouška. Jakpak to asi Dan zvládá v její nepřítomnosti?

Zcela mu důvěřovala, ale vzhledem k tomu, že do znovuotevření

Karmínového salonu zbývá už jen pár dní, její nervozita vzrůstala.

„Potom bychom si tedy spolu mohly zahrát bezik,“ řekla lady

Ottolina. „Ale nejdřív bych si s vámi chtěla pohovořit o vás – a o

Jackovi. Říkal mi, že prý jste se seznámili na výstavě Wallaceovy

sbírky.“

„Ano, to je pravda,“ odpověděla Sally a přemýšlela, jakou asi

směsici pravd, polopravd a lží Jack namíchal, když lady Ottolině

popisoval jejich vztah.

„Tak to jste jistě přinejmenším kulturní osůbka,“ řekla lady

Ottolina. „Buffy, současný vévoda, je dokonalý kulturní barbar,

kdežto Jack, ten by Kestrelovu sbírku dokázal výtečně spravovat,

pokud ji ovšem jeho bratranec nerozprodá dřív, než ji Jack zdědí.“

„Takže vévoda nemá vlastní děti?“ zeptala se Sally.

„Ne.“ Lady Ottolina se na ni zostra podívala. „Buffy o ženy

nestojí. Vévodský titul má zdědit Robert, Jackův otec, a po něm

Jack.“

„Aha,“ řekla Sally a pomyslela si, že Jack Kestrel by byl opravdu

skvělý úlovek pro každou ženu, která by byla ochotná smířit se s jeho

zlou povahou a neschopností doopravdy milovat.

„Doufám,“ řekla lady Ottolina nepříjemně, „že se nechystáte

předstírat, že jste nevěděla o tom, že jste polapila dědice vévodského

titulu?“

„Mně na tom ale doopravdy nezáleží,“ odpověděla Sally co

nejupřímněji. „Jestliže se někdy rozhodnu vdát, lady Ottolino, bude

pro mě podstatný ten muž, ne jeho titul nebo peníze.“

Lady Ottolina nevěřícně zdvihla vytrhané obočí, že jí vylétlo

málem až k diamantové čelence. „No ne, to se podívejme!“

„Jelikož už jsem jednou vdaná byla,“ pokračovala Sally, „musím

být při výběru dalšího muže nanejvýš obezřetná.“ Náhle si úplně

přestala dělat starosti. Jestliže se jí podaří lady Ottolinu šokovat

natolik, že by Sally zavrhla, jen ať si to Jack vypije za ty svoje

machinace. „Podruhé už bych nechtěla udělat stejnou chybu jako

poprvé,“ řekla. „Proto je pro mě pečlivý výběr manžela nesmírně

důležitý. Musí být čestný a bezúhonný, musí mít ducha a také být

věrný a úctyhodný, a nikdy mě nesmí nudit. Nic jiného nežádám.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Sally si vybrala z misky na stole před

sebou bonbon a strčila ho do pusy, než se odvážila zpod řas

pohlédnout na lady Ottolinu. Urozená dáma si ji prohlížela s

lišáckým výrazem v černých očích.

„Chápu,“ řekla nakonec lady. Trochu se zamračila. „Vaše jméno

je mi jaksi povědomé, slečno Bowesová. Odkud bych je asi měla

znát?“

Sally zahlédla přes místnost Jacka. On i Stephen přišli do salonu

za dámami v přímo skandálně krátké době pouhých deseti minut po

večeři, takže bylo jasné, že si nemohli patřičně vychutnat sklenku

portského, neřkuli vykouřit doutník. Když však Jack dával všemožně

najevo, že by chtěl mluvit se Sally, lady Ottolina mu bez okolků

řekla, aby se odpoklonkoval.

„Teď chci s tvou snoubenkou mluvit já, Jacku,“ prohlásila

majestátně. „Ty si s ní můžeš promluvit později.“

A tak Jackovi nezbylo nic jiného než nezávazně zdvořile tlachat s

ostatními dámami, ale Sally si velice silně uvědomovala, že se na ni

každou chvíli dívá, pohledem sice temným a vážným, ale bez špetky

hněvu, na jaký už si od jejich strašného ranního výstupu pomalu

zvykala.

„Slečno Bowesová?“ Tón lady Ottoliny byl břitký, ale přece se v

něm ozýval nádech shovívavosti. „To je moc hezké, že pořád

pokukujete po svém snoubenci, ale já bych chtěla také slyšet

odpověď na svou otázku.“

„Prosím za prominutí, mylady,“ řekla Sally a rychle odvrátila

pohled od Jacka. „Možná je vám moje jméno povědomé, protože jste

třeba slyšela, že jsem majitelkou podniku U Modrého papouška. Je to

noční klub na londýnském Strandu.“

Rozhostilo se další ticho a Sally čekala, že se lady Ottolina

každou chvíli vzpamatuje z toho šoku a vybuchne. Tentokrát už

určitě překročila hranici. Žádná úctyhodná a seriózní prateta by přece

nesnesla pomyšlení, že by její prasynovec mohl vstoupit do

manželského svazku s takovou osobou. Ale lady Ottolina byla z

jiného materiálu. Jenom našpulila rty a zavrtěla hlavou. V očích se jí

objevil tvrdý záblesk, jako by si teprve teď uvědomila dosah

Sallyiných slov, a chystala se ji zpražit.

„Ne, to nebylo ono,“ řekla po chvíli. Oči se jí rozjasnily. „Ale

opravdu máte noční klub? To je něco úžasného. Musíte mi o tom

vyprávět, slečno Bowesová. Já obdivuji ženy, které mají nezávislého

ducha, já jsem byla taky taková.“

„Děkuji vám, madam,“ řekla Sally a uvědomila si, že svou

protivnici špatně odhadla. „Nepochybuji o tom, že jste taková byla.“

„Že vy jste byla vdaná za Jonathana Haywarda, viďte?“ řekla

najednou lady Ottolina. „To byl hrozný sprosťák, dočista prevít. Můj

zesnulý bratr vždycky říkal, že se mu zvedá žaludek, jen když na

něho pomyslí.“

Sally se zasmála. Lady Ottolina se jí docela začínala líbit.

„Děkuji vám, mylady. Na mne měl podobný účinek.“

„Máme hodně společného,“ řekla lady Ottolina suše. „Jack si

zřejmě myslí, že bych vyváděla, kdybych se dozvěděla o vaší

minulosti.“ V očích jí to zajiskřilo potlačovaným veselím. „To je

hlupák. On si o mně určitě myslí, že když jsem se nikdy nevdala, tak

musím být nevědomá jako malé dítě!“

„Já myslím, že měl trochu strach vám to říct,“ řekla Sally s

úsměvem. Rozhovor se starou dámou se jí zamlouval čím dál víc.

„Není možné se mu moc divit, vždyť vlastnit noční klub není pro

ženu moc úctyhodné, neřkuli zabývat se myšlenkou na rozvod.“

„Pche, koho to zajímá?“ ušklíbla se pohrdlivě lady Ottolina.

„Někdy je dokonce lepší vyvolat nějaký ten skandál. Pamatuju se, že

mi mamá vždycky říkala, že chovat se pořád úctyhodně je děsná

otrava. Představte si, že pracovala jako špionka pro britskou vládu a

nechala se taky unést svým budoucím manželem. To byla, pane,

žena, jak se patří.“

„Viděla jsem její portrét na výstavě,“ řekla Sally. „Byla

neobyčejně krásná.“ Usmála se. „A vy jste také byla krásné dítě, lady

Ottolino.“

Lady Ottolina se bez zábran rozesmála. „Ale že jsem se od té

doby dost změnila, což?“

„Řekla bych, že ani moc ne,“ usmála se Sally.

Ruka lady Ottoliny, ozdobená spoustou prstenů, krátce spočinula

na Sallyině ruce. „Vy se mi líbíte, slečno Bowesová. A jsem ráda, že

jste kvůli svým zkušenostem nezanevřela na muže docela.“ Pohlédla

přes místnost na Jacka. „Jack je dobrý chlapec. Nesmíte poslouchat

všecko, co se vykládá o jeho minulosti.“

„On mi toho o ní ale sám moc neřekl,“ odpověděla Sally

popravdě.

„Strašlivý skandál,“ řekla lady Ottolina stroze. „Utekl s vdanou

paničkou, ještě mu nebylo ani dvacet. Robert ho poslal do ciziny,

hlupák jeden. Ne že bych si nemyslela, že Jack už potřeboval dospět,

ale byla to hrozná tragédie, když ho takhle vyhnal. Jeho matce to

zlomilo srdce a Charlottě také.“

„To je mi moc líto,“ řekla Sally. „Charlotta je velice milá osoba.“

„No, teď ho má zase zpátky,“ řekla lady Ottolina. Stiskla Sally

ruku. „Vy se k němu hodíte, má milá. To já poznám. A jak vám

říkám, neposlouchejte žádné klepy. On vám všechno poví sám, až

bude vhodná chvíle.“

O tom Sally dost pochybovala. Ať se mezi Jackem a jeho

milenkou přihodilo cokoli, byla to součást temných tajemství, která

nosil v sobě uzamčená. Stáhlo se jí hrdlo, když si pomyslela, jak

málo si ona s Jackem zaslouží dobré mínění lady Ottoliny.

„Co jí mám povědět?“

Sally i lady Ottolina sebou trhly, když jim Jack znenadání

promluvil za zády.

„Neměl by ses takhle plížit starým hluchým dámám za zády, milý

synovce,“ řekla lady Ottolina podrážděně, „nebo se budeš těšit z

mého odkazu dřív, než bys čekal.“ V očích jí blýsklo. „Ale možná

právě o to ti jde, co? Vyděsit mě, abych z toho měla smrt, a

shrábnout peníze!“

„Ale já mám radši tebe než tvoje peníze, teto Otto,“ řekl Jack.

Lady Ottolina se zatvářila potěšeně, i když nic neříkala.

„Já jsem myslela,“ prohodila Sally, „že vaším dědicem je pan

Basset, a ne Jack, mylady.“ Vyzývavě se na něho usmála. „Já

myslím, že on má svých peněz dost, ne?“

„Rozhodla jsem se, že tomu trulantovi Bertiemu Bassetovi svoje

peníze nenechám,“ prohlásila lady Ottolina stroze. „Se svými penězi

si můžu nakládat, jak se mi zlíbí. On by je leda rozházel na hazard a s

pochybnými ženštinami.“

Jack zachytil Sallyin pohled. Jeho pevné rty zvlnil nenápadný

úsměv, jako by chtěl Sally připomenout, že přesně tohle Bertie už

udělal.

„Už jsem si vzpomněla!“ zvolala lady Ottolina triumfálně.

„Věděla jsem, že to jméno Bowes mi něco říká. Jednou jsem slyšela

přednášku vašeho pana otce v Sheldonském divadle v Oxfordu. Byl

to fascinující řečník a skvělý, talentovaný architekt.“ Rozhlédla se po

salonu. „Myslím, že jeho žákem byl i Gregory Holt.“

„Ano, to byl.“ Sally na sobě cítila Jackův pohled a uvědomovala

si, že se červená, přestože nemá proč.

„Jestli nás teď omluvíš, teto Otto,“ řekl Jack, „chtěl bych Sally

vzít na krátkou procházku po terase.“

Lady Ottolina se usmála. „Tak dobrá. Dovolím ti, abys mi teď

slečnu Bowesovou odvedl.“ Podívala se na něho. „Zdá se mi, že máš

víc rozumu, než bych od tebe byla čekala, synovce. Tvoje snoubenka

se mi líbí. Ale co mi připadá jako zázrak, je, že se ty líbíš jí!“

Sally se Jackovu pohledu vyhnula. Nabídl jí rámě a ona se do

něho zavěsila velmi nesměle, jako by se bála, že se popálí. Přála si,

aby si Jackovu fyzickou blízkost nemusela tak uvědomovat. Jakmile

se ocitla v jeho přítomnosti, její odpor slábl.

„Jak se vám to ksakru podařilo?“ zeptal se Jack přímo, sotva vyšli

ze dveří na ztemnělou terasu. „Vždyť ona vás má radši než mě!“

„Jen jsem bez vytáček odpověděla na její otázky,“ řekla Sally.

Viděla, jak se zatvářil nevěřícně, a dodala: „Možná vás to

překvapuje, pane Kestrele, jelikož už jste si na mě udělal jistý názor,

ale myslím, že vaše prateta dokáže dobře odhadnout charakter, a mě

si oblíbila.“

Předpokládala, že jí Jack odpoví nějakou kousavou poznámkou,

ale nic na to neřekl. Pohlédla na něho a viděla, že se tváří zamyšleně.

Kráčeli po terase až k místu, kde se vodní příkop před nimi otvíral v

široké jezero, po okrajích zarostlé rákosím.

„Před chvílí mi vyhrožoval Gregory Holt,“ řekl po chvíli Jack.

„Řekl mi, že stojí za vámi jako bratr, a kdybych vám ublížil, tak mě

zabije.“

Sally na něho vrhla udivený pohled. Nebyla si úplně jistá, jestli ji

Gregovo zasahování spíš pobavilo, nebo rozhněvalo.

„Neměl by se do toho míchat,“ řekla. „Však ví, že se o sebe

dokážu postarat sama.“

„Taky jsem si to myslel,“ podotkl Jack. Zarazil se. Nakonec

dodal: „On je do vás zamilovaný.“ V jeho slovech zazněl jakýsi

zvláštní podtón.

„Ano,“ přisvědčila po chvíli Sally. „Asi ano.“

„Požádal vás, abyste si ho vzala?“

„Tedy myslím, že vám do toho nic není,“ odsekla.

Jack se zasmál a položil ruku na její, kterou do něho byla

zavěšena. „Ale je. Jsem přece váš snoubenec.“

„Můj dočasný snoubenec,“ řekla Sally důrazně. „Jenom do

zítřka.“

„Takže odhaduju, že vás požádal o ruku, a vy jste ho odmítla,“

řekl Jack. „Proč?“

„A proč vy jste tak neodbytný?“ Sally si vzdychla. „Nemám vás

ráda, pane Kestrele, a nijak nestojím o to, abych se vám zpovídala.“

„Udělejte mi tu radost,“ naléhal Jack. „Povězte mi to.“

Sally se mu vytrhla a šla na konec terasy, kde se postavila a

dívala se do potemnělé zahrady, kde se proti tmavomodrému letnímu

nočnímu nebi rýsovaly siluety umělecky sestříhaných ozdobných

keřů. Přesto si stále uvědomovala Jacka, který stál za ní a potichu

vyčkával.

„Odmítla jsem ho, protože mi nepřipadalo správné vstupovat do

nerovného vztahu,“ odpověděla nakonec.

„Myslíte nerovného co do majetku a postavení?“ zeptal se Jack,

jako by tomu nevěřil. „Vždyť váš otec byl baronet.“

„Měla jsem na mysli míru náklonnosti,“ řekla Sally.

„Nebo si myslíte, že všechno se dá měřit na libry a pence, pane

Kestrele?“

„Nečekal bych, že zastáváte takovouhle filozofii, slečno

Bowesová.“

„Asi ne,“ řekla Sally a prsty přejížděla po chladném kameni stěny

terasy, pokrytém mechem. „Grega mám ráda,“ dodala. Říkala si v

duchu, jestli to má vůbec nějaký smysl snažit se to vysvětlit Jacku

Kestrelovi, který si o ní stejně myslí, že jejím jediným motivem je

hamižnost. „Znám ho už hodně dlouho a nikdy se ke mně nezachoval

nečestně. Proto to cítím jako závazek nezneužít jeho citů ke mně

nebo je využít jen pro vlastní prospěch.“

Opět čekala, že jí Jack nějak cynicky odpoví, ale on na to nic

neřekl a v té tmě mu neviděla do obličeje, takže ani nevěděla, jak se

tváří.

„Dokud jste zasnoubená se mnou,“ řekl konečně, „nesmíte s ním

nic mít.“

Sally zavrtěla hlavou.

„Vy mi nemůžete říkat, co smím a co nesmím, pane Kestrele.

Doopravdy zasnoubeni nejsme, tak si na mě nemůžete dělat žádné

nároky.“

Viděla, jak sebou Jack prudce trhl. Bylo jisté, že přemáhá hněv, a

tak raději o krok ustoupila. „Jestliže si Holta ceníte tolik, jak říkáte,“

řekl důrazně, „pak by bývalo moudré, kdybyste jeho nabídku

přijala.“

„Pro případ, že se rozhodnete vyzvat ho na souboj?“

„Přesně.“

Sally podrážděně zabubnovala prsty na balustrádu.

„Jste oba stejní, jeden horší než druhý,“ řekla. „A myslím,

že.vaše teta by neměla moc velkou radost z vašich pokusů připravit

Stephena o příbuzné.“

„Patrně ne,“ souhlasil Jack. Zamyšleně na ni pohlédl. „Všiml

jsem si, jak jste se tetu Ottolinu pokoušela přesvědčit, aby Bertieho

ze závěti nevyškrtla v můj prospěch. Za to vám tedy děkuji.“

„Jsem si jistá, že vy máte peněz dost,“ odpověděla.

„A to Bertie nemá – zvlášť jestli má vydržovat vaši sestru v tak

velkém stylu, v jaký vy doufáte.“

Sally pokrčila rameny. Mohla si domyslet, že Jack si bude její

přímluvu vykládat jako pokus, aby všechno získala Connie, i když ve

skutečnosti jí šlo o to, aby lady Ottolina nezměnila závěť ve prospěch

zasnoubení, které bylo jen podvod.

„Zítra,“ řekla, „pokud nemáte lepší plán, budeme pokračovat v

cestě do Gretna Green, a pak uvidíme, jestli není příliš pozdě na to

vyrvat vašeho bratrance ze spárů mé sestry.“

„Co vám to teta Otta říkala, že vám o tom jednou povím?“ zeptal

se Jack, když se volným krokem vydali po terase směrem k

ozdobným záhonům francouzského parku, které voněly levandulí.

„Říkala, abych neposlouchala žádné klepy, co se o vás povídají,“

řekla Sally. Usmála se. „Myslím, že mě chtěla uklidnit, protože je

zřejmé, že věří, že jsme spolu doopravdy zasnoubeni.“

„A vy jste o mně něco slyšela?“

„No ovšem,“ přisvědčila Sally. „Slyšela jsem toho spoustu o

vašem útěku s Merle Jamesonovou, jenže já nepotřebuji žádné

uklidnění, protože jsem s vámi zasnoubená jenom pro tento večer.“

Zachvěla se, když od jezera zafoukal vánek. Aťsi navenek dávala

najevo lhostejnost, uvědomovala si, že potupně žárlí na tu ženu –

jedinou, kterou kdy Jack miloval.

„Pojďme se vrátit dovnitř,“ navrhla.

Jack se usmál. „Ještě chvilku,“ pronesl klidně. „Jestliže je tato

noc to jediné, co máme, měli bychom náležitě využít každý

okamžik.“ Natáhl ruku, vzal ji za zápěstí a přitáhl si ji k sobě, až

ucítila teplo jeho těla. Voněl kolínskou a svěžím nočním vzduchem a

v Sally se opět probudila touha, která jí bolestně svírala hrdlo.

Avšak opřela se mu rukou o naškrobenou bělostnou náprsenku a

odstrčila ho. „Pane Kestrele, možná to uniklo vaší pozornosti, ale,

jak jsem už řekla, nemám vás příliš v lásce. A vy o mne také

nestojíte. Myslím, že jedině neskonale arogantní muž by

předpokládal, že se mu znovu vrhnu do náruče po tom, co se mezi

námi stalo.“

Jack jí odhrnul z obličeje pramínky vlasů. Jeho dotek jí způsobil

zamrazení po celém těle. Odvrátila se, aby z jejího výrazu nepoznal,

jaké pocity to v ní vzbudil.

„Za malou chvíli,“ řekl Jack, „projdeme těmito dveřmi zpátky do

salonu. Abychom ve všech vzbudili dojem, že jsme opravdu

zasnoubeni, musíte se tvářit, jako bychom se před chvílí líbali při

měsíčku, slečno Bowesová, a nesmíte vypadat, jako bychom se právě

pohádali.“

Sally zachvátila panika. Kdyby ji teď políbil, neručila za to, že by

se dokázala ubránit citům, které ji zachvacovaly. Znovu se nešťastně

musela ptát sama sebe, jak je to možné mít k někomu odpor, a

zároveň dychtit po jeho dotecích. Uvědomovala si, že je to zrada

jejích vlastních zásad, ale přece po něm toužila.

„Dokázala bych předstírat –“ začala, ale Jack jí vjel prsty do

vlasů a obrátil si její tvář k sobě.

„Skutečnost,“ řekl, když se k ní pomalu skláněl, aby ji políbil, „je

mnohem, mnohem lepší než předstírání.“

Teď ji líbal jinak než dříve, kdy chtěl polibky dát najevo svoji

posedlost i nadvládu. Nyní se jí líbáním dvořil, chtěl, aby mu

odpovídala, líbal ji něžně a přesvědčivě, laskal ji, pokoušel ji, aby

pootevřela ústa a polibek mu oplatila. Sally se uvolnila, cítila, jak jí

teplo proudí žilami a její tělo měkne a poddává se. Ty polibky byly

tak svůdné, že nevědomky vzala Jacka kolem ramen, přitáhla si ho k

sobě a polibky mu oplácela. Jack okamžitě zareagoval, sevřel ji v

náručí a polibky se prohloubily. Touha opět mezi nimi vzplála jako

stepní požár.

„Jacku…“ Přes terasu se k nim nesl Charlottin hlas. „…teta Otta

říká, že už jste venku dost dlouho, a Sally jí prý slíbila, že si s ní

zahraje bezik.“

Jack polohlasem zaklel. „Zase jako bych měl chůvu. Tak raději

běžte dovnitř a vyhovte jí.“

„S radostí,“ řekla Sally a upravovala si šaty. „Její společnost je

mi moc milá.“ Několikrát se zhluboka nadýchla, aby se uklidnila.

Ještě se jí trochu třásly ruce z toho rozrušení, které dosud pociťovala

v žilách.

„Snažte se ji moc neobehrát,“ radil jí Jack. „Já vím, že budete v

pokušení ji pořádně oškubat, ale já vám to vynahradím.“

Ta slova ťala Sally do živého. Zdálo se, že pokaždé, když se jí

daří zapomenout, že se na ni Jack dívá jako na chamtivou

podvodnici, on jí to vzápětí připomene.

„Obehraju ji o každou penci, jak jen budu moct,“ řekla Sally

schválně, protože ji podráždil jeho opovržlivý tón. „Co jiného byste

taky ode mne čekal, pane Kestrele?“

„Asi nic,“ odpověděl nasupeně.

Sally se ještě zastavila přede dveřmi. „Mimochodem, pane

Kestrele,“ dodala, „požádala jsem, abych dostala ložnici pokud

možno co nejdál od vaší. Jmenovku ze dveří sundám. A kdyby se

někdo snažil v noci vkrást do mého pokoje, ať se připraví na to, že

dostane ránu nočníkem do hlavy, a je jedno, jestli zaplatil dvě stě

liber, nebo ne. Vyjádřila jsem se dost jasně?“

„Jako křišťál,“ řekl Jack. „Dobrou noc, slečno Bowesová.“

SEDMÁ KAPITOLA

Příštího rána byl Jack vzhůru brzy. Spal prabídně, sužován

myšlenkou, že Sallyina ložnice je jenom kousek od něho na téže

chodbě – tak blízko, a přece tak daleko. Ještě víc než jeho sexuální

neukojení ho trápila skutečnost, že mu Sally chybí, že s ní opravdu

nemůže spát; postrádal její blízkost a teplo jejího těla, její vůni a

důvěrný způsob, s jakým se k němu přitulila, což mu přinášelo

hluboký pocit míru a uspokojení. Tyhle myšlenky mu byly neznámé

a hluboce ho znepokojovaly.

Teď litoval, že ji provokoval, když se spolu předešlého večera

loučili. Mluvila předtím o svých důvodech, proč odmítla nabídku

Gregoryho Holta, tak přesvědčivě, že jí málem uvěřil. Potom se s ní

líbal a opět byl téměř přemožen vášní, potřebou vlastnit ji, pevně

držet, tisknout k sobě. Ocitl se na samém okraji propasti a uvádělo ho

v zuřivost, že se mu Sally tak dostala pod kůži, neboť tušil, že se mu

věci vymykají z ruky; nepočítá-li Merle, netoužil takhle po žádné

ženě, aby ji měl nablízku. Bylo to nemožné. Tohle přece nesmí

připustit. Podrží si Sally, jak dlouho sám bude chtít a za svých

vlastních podmínek, ale do srdce si ji nevpustí. Ona je určitě přesně

taková zkažená a prodejná dobrodružka, jak to o ní zjistil jeho

právník Churchward.

Vzal do ruky jedny Stephenovy noviny a zamířil ke knihovně.

Všude bylo ticho a slunce časného rána kreslilo vzorek na koberci.

Jeden z labradorů, který se vyhříval ve slunečním obdélníku, zvedl

hlavu, když šel Jack kolem něho, ale jakmile se Jack posadil, zase

složil hlavu na tlapy a spal dál. V jídelně už služebnictvo prostíralo

stoly na opulentní snídani, jenže nikdo stejně nesměl začít jíst dřív,

než se lady Ottolina odhodlá objevit, a ta je v této chvíli patrně ještě

v posteli a pochutnává si na bílém toastu s horkou čokoládou. Jack si

vždycky lámal hlavu, jak je to možné, že je jeho prateta pořád

hubená jako párátko, i když tolik jí. Chuť k jídlu měla jako lovecký

pes a Jack ji podezíral, že její neustálé stesky na křehké zdraví nejsou

nic jiného než mazaný trik, jak si pokaždé prosadit svou. A pořád jí

to vychází, pomyslel si žalostně. Dokázal si představit, že Sally, až jí

bude o padesát let víc, bude také taková: pořád hezká, pořád

cílevědomá a neustále bude terorizovat mladší generaci. Přistihl se,

že se při té myšlence shovívavě usmívá, a hned toho nechal. Dnes

ráno mu hlava opravdu moc neslouží. Ještě nikdy v souvislosti s

nějakým vztahem nepřemýšlel tak daleko do budoucnosti, ba ani v

případě Merle ne.

Zarazil se. Kdy začal uvažovat o tom falešném zasnoubení se

Sally, které si vymyslel z nouze, jako o něčem, co by mohlo přetrvat?

Téměř zapomněl, že to měla být jenom krátkodobá lest. Ovšem

mnohem znepokojivější byla skutečnost, že se jeho rodina pro Sally

vysloveně nadchla, ba dokonce i teta Otta, a té se jen tak někdo

nezavděčil.

Sally měla na své straně i Gregoryho Holta – Jack vztekle

zaskřípal zuby – ne, to je slabé slovo, získala si Holtovu náklonnost

natolik, že byl odhodlán stát jí po boku jako bratr a chránit ji, i když

bylo zřejmé, že by stál o vztah hodně jiný. A ona přesto odmítla

využít Holtovy oddanosti. Ale možná jí jde o ještě lepší úlovek, o

někoho, kdo jednoho krásného dne zdědí vévodský titul. To se

ovšem lehko pozná podle toho, jestli ho bude, či nebude žalovat pro

nedodržení manželského slibu, jakmile zruší to falešné zasnoubení.

Pak se Sally projeví v pravém světle.

Dokázal si to představit docela dobře. Byl by to jen další logický

krok ve finančním plánování sester Bowesových.

Ale pochybností se nedokázal zbavit.

Jack před sebou rozložil noviny a snažil se rozptýlit jejich četbou.

Jeden jeho známý z obchodních kruhů Robert Pelterie uskutečnil

na monoplánu let o délce jedné míle. To na Jacka, který některé

Pelterieovy projekty v aviatice financoval, udělalo patřičný dojem.

Bylo tam hodně článků o posledních přípravách na Olympijské hry,

které měly být zahájeny příští měsíc na londýnském stadionu ve

White City. A dole na třetí stránce byl článek o tom, jaké útrapy

zažívají účastnice kampaně za volební právo žen, které se ocitly ve

vězení

Holloway.

Pisatel

ovšem

se

sufražetkami

příliš

nesympatizoval:

Ve vězení se hodiny nekonečně táhnou. Slunce do cel nikdy

nezasvítí… každý den je stejný jako ten předcházející, nic se nemění.

Vězeňkyně jsou tím vším natolik unavené, že se jim ani nechce na

pravidelnou procházku po dvoře, i když touží dostat se na čerstvý

vzduch… Byl tam také seznam sufražetek, které byly zatčeny při

pokusu tajně proniknout do dolní sněmovny, ukryty ve stěhovacím

voze. Jack bezmyšlenkovitě přelétl očima seznam, když tu jeho

pozornost upoutal jméno Petronella Bowesová. Okamžitě se

rozpomněl, že se mu tehdy při večeři Sally zmínila o své druhé sestře

a také Nell politovala, jak bídně žije, že má neustále nedostatek

peněz na potraviny i léky a jak ji někdy doslova ničí neustálá hrozba

uvězněním a také nutnost platit pokuty.

Ozval se gong svolávající k snídani. Jack nejprve dočetl

rozečtený článek a pak teprve noviny odložil a vyšel z knihovny.

Když došel do jídelny, všichni ostatní už seděli u stolu; z šumu hlasů

vynikal ostře řezaný hlas jeho pratety, která se dožadovala indické

kořeněné rýže s cibulí a vejci a lamentovala, že dnes nikdo neumí

uvařit pořádnou kávu.

„Dobré jitro, synovce,“ řekla úsečně, když se Jack objevil ve

dveřích. „Zase pozdě, jak vidím.“ Její pohled přelétl od Jacka k

Sally, která skromně klopila oči. „Doufám, že ses vyspal dobře?“

„Výborně, jako už dlouho ne,“ lhal Jack. Na pozdrav se usmál na

Charlottu a Stephena a přinutil se zdvořile pokývnout na Gregoryho

Holta. Pak přešel k Sally a políbil jí ruku. Byl odměněn lehkým

ruměncem a zatřepetáním řas, zpod nichž na něho vrhla rychlý

pohled. Nesmírně ho překvapilo, že to vypadalo, jako by se styděla.

V Jackovi to probudilo touhu ji ochraňovat. Pak se ale uchýlil ke

svému osvědčenému cynismu. Sally je prostě úžasná herečka, jak ji

vždycky podezíral.

„Dobré jitro, moje milá,“ řekl a viděl, že ne sice Sally, ale aspoň

lady Ottolina se pochvalně usmála.

Dnes ráno byla Sally oblečena velmi prostě. Měla na sobě

modrou blůzu a dílovou sukni, a jestli spala tak bídně jako on,

rozhodně to na ní nebylo znát. Vypadala svěží a v Jackových očích

nesmírně hezky.

„Slečna Bowesová mi pověděla, že chcete dnes oba odcestovat v

naléhavé záležitosti,“ řekla lady Ottolina a její úsměv se rozplynul ve

zklamaný výraz. „To mi ale vůbec nevyhovuje. Tedy abych byla

přesná, to vám zkrátka zakazuji, synovce. Dnes večer bude večeře na

oslavu mých narozenin, a jestli se jí nezúčastní můj vlastní synovec a

jeho snoubenka, bude to velmi smutný den pro celou rodinu.

Nemohou tu být ani tvůj otec, ani Buffy, a to podle mého naznačuje

politováníhodný nedostatek úcty. Ten chlapec si vévodský titul

nezaslouží.“

Jack naštěstí nemusel odpovídat. Zachránilo ho totiž prudké

zabušení na dveře. Majordomus Patterson, který dohlížel na zdárný

průběh snídaně, se znepokojeným výrazem odkvačil a cestou si

upravoval livrej. Nikdo nepředpokládal, že by nějací návštěvníci byli

tak nevychovaní, aby přijeli v deset hodin, když je rodina ještě u

stolu. Byl to vrchol nezdvořilosti.

Z haly bylo slyšet nějaký rozruch, majordomus někoho hlasitě a

překvapeně zdravil, a vzápětí se ozvala změť hlasů. Jack pohlédl na

Charlottu a zdvihl obočí. Charlotta vyskočila a odspěchala a Stephen

hned za ní.

„Snad abys tam utíkal taky, Jacku,“ řekla lady Ottolina a

rozzlobeně zabodla nůž do citrónové zavařeniny. „Strašně nerada

bych někoho z vás nutila, aby se choval zdvořile a zůstal se mnou u

stolu.“

„Mně se zdá, že slyším Connii,“ řekla Sally. Najednou vypadala

hrozně nervózně. Odložila ubrousek. „Omluvte mě, lady Ottolino.“

Jack za ní vyšel do haly. Přes mramorovou podlahu k němu

mířila povědomá vyfintěná postava jeho bratrance Bertieho Basseta.

Po boku mu kráčela světlovlasá žena, nesmírně elegantní v třešňově

červeném kostýmu a klobouku s širokou střechou, který rámoval její

obličejík porcelánové panenky. Žena právě povýšeně napomínala

jednoho zkoprnělého sloužícího, který klesal pod tíhou ohromného

množství jejích zavazadel.

„Dávejte přece pozor! Jak to držíte tu krabici na klobouky, vy

trdlo! Takhle ne – vždyť ten klobouk úplně zdeformujete! A taky

pozor, až ponesete mého jezevčíka Hermana. On nerad cestuje

autem, tak aby vás nepoblinkal…“

„Connie!“ zvolala Sally a téměř jí selhal hlas. „Co tady děláš?

Kde jsi byla?“ rychle pohlédla na Jacka. „My jsme mysleli –“

„Sally, drahoušku!“ Connie přivlála k sestře na obláčku drahého

parfému. „To je neuvěřitelné, že jsi tady!

My jsme tě včera hledali v klubu, ale Matty říkala, že jsi odjela s

panem Kestrelem.“ Její dokonale vykroužené obočí se tázavě zvedlo.

„To mi připadalo náramně podivné, protože mám dojem, že vy dva

se sotva znáte.“ Našpulila nadurděně pusu. „Tedy to od tebe nebylo

vůbec hezké, žes nebyla doma, abys nás mohla pozdravit jako

novomanžele, a přitom my jsme přímo umírali touhou, abychom ti

mohli oznámit tu dobrou zprávu!“

„To mě mrzí, že jsme se minuly,“ pravila Sally zdvořile.

Connie mávla ledabyle rukou. „A, to nic. Místo toho jsme se

viděli aspoň s Nell, a ta měla z naší svatby velkou radost.“ Zamračila

se. „Ona byla totiž zrovna v klubu. Zřejmě přišla za tebou, aby ti

poděkovala za ty peníze, cos jí poslala.“

Jackovi se sevřel žaludek. Podíval se zostra na Sally. Ta se na

kratičký provinilý okamžik setkala s jeho pohledem, ale pak

odvrátila oči a s pečlivě předstíraným zájmem si pohrávala s

manžetou své blůzy a pak po něm znovu mrkla. Jack zvedl obočí,

usmál se na ni a Sally se začervenala. Vypadala jako ztělesnění

špatného svědomí. Něco z nezvratných, hněvivých pocitů v Jackovi

polevilo. Teď konečně ví, kam se podělo jeho dvě stě liber z

předchozího rána. Teď ví, na co Sally ty peníze potřebovala.

Pochopil, že jeho původní instinkty, které mu napovídaly, že je Sally

čestná, byly s největší pravděpodobností správné. Nesmírně zatoužil

okamžitě a zde na místě si to s ní vyjasnit, ale bohužel jeho nová

příbuzná si zatím nemínila nechat vzít slovo.

„Víš, musím říct, že Nell vypadala příšerně,“ pokračovala Connie

bezstarostně a vůbec jí zřejmě nevadilo, že jsou kolem další lidé.

Mluvila jenom k sestře, která se hanbou propadala. „Byla strašně

vyhastrošená a hubená, ale snad teď, když je ze mne paní Bassetová,

jí budu moct nějak pomoct. Je to příjemné mít takové postavení,

které člověku dovoluje, aby se věnoval dobročinnosti… Ano, copak

je, Bertie?“ Obrátila se na manžela nesmírně popuzeným tónem.

„Promiň, že tě přerušuju, drahoušku,“ ozval se Bertie celý nesvůj,

„ale chtěl jsem tě seznámit se svou sestřenicí, Charlottou

Harringtonovou, a jejím manželem Stephenem, a také se svým

bratrancem Jackem Kestrelem –“

„Pane Kestrele!“ Connie dokonale ignorovala Charlottu i

Stephena, ale vztáhla k Jackovi ruku, na níž se blyštěl největší

diamant, jaký kdy viděl. Líbezně se na něho usmívala, ale s Jackem

to ani nehnulo. Podíval se na její namalovanou tvářičku a potom

pohlédl na Sally. Poprvé je viděl spolu pohromadě a připadalo mu

neuvěřitelné, jak málo se sestry navzájem podobají. Bezduchá

Connie se svým afektovaným chováním a ostrým jazykem byla

přesně taková, jak si ji představoval. Pomyslel si, že jeho bratranec je

ještě větší trulant, než si o něm myslel.

„Těší mě, že vás poznávám, paní Bassetová,“ řekl a Connie se

nadmula pýchou.

„Connie,“ vložila se do toho Sally, „co tady, prosím tě, děláš?

Pokud to nevíš, tohle je dům paní Harringtonové, a všichni se tu sešli

na rodinnou oslavu.“

„Narozeniny pratety Ottoliny,“ napovídal ji a obrátil se k

Bertiemu. „Ty jsi přece na tu oslavu nezapomněl, že ne, Bertie? Teta

Otta bude potěšena, že se seznámí s tvou novomanželkou, tím jsem

si jist.“ A s neskrývaným potěšením pozoroval, jak jeho bratránek

bledne.

„Já jsem vůbec netušil, že tady bude teta Otlolina,“ koktal Bertie.

„Já jsem přijel za Charlottou, abych ji poprosil o pomoc. Víš, aby

nám jaksi pomohla urovnat cestičku, aby nás rodina dobře přijala.“

Tázavě se podíval na Jacka. „A abych pravdu řekl, vůbec mě

nenapadlo, že ty tady budeš taky, Jacku.“

„No,“ řekl Jack, „troufám si tvrdit, že kdyby tě to napadlo, tak by

sis to rozmyslel, abys sem jezdil. Já jsem tě celý minulý týden hledal,

požádal mě o to tvůj otec.“

Bertie naprázdno polkl. „No, už se stalo,“ řekl, „je to podepsáno a

zpečetěno. Včera jsme se vzali.“

Connie přiskočila k Sally a strčila jí pod nos ruku. „Koukni na ten

diamant! Není úžasný?“

„Je pozoruhodný,“ řekla Sally. „Mysleli jsme, že máte namířeno

do Gretna Green, abyste se tam dali po tom útěku oddat, Connie.“

„Prokristapána, to ne!“ Connie ohrnula nos. „Přece bych se

nevdávala v takové díře! Měli jsme církevní povolení k sňatku bez

ohlášek na libovolném místě. Bertie ho koupil už před pár týdny.“

Chytila Sally pod paží a líbezně se na ni usmívala. „Nezlob se, že

jsem tě oklamala a neřekla jsem ti, jaké mám úmysly, Sally, ale to

byla jediná možnost, jak celou záležitost udržet v tajnosti.

Já vím, že bys vyrukovala s těmi svými únavnými morálními

ohledy a snažila by ses mi to rozmluvit.“

Jack znovu pohlédl na Sally. Byla bledá a obličej měla přísně

stažený. „Moje únavné morální ohledy,“ povzdychla si. „Ano, těmi

jsem tě vždycky tolik sužovala, viď, Connie?“ Znovu se na kratičký

okamžik setkala s Jackovým pohledem, ale v jejích očích nebyl ani

náznak triumfu, že nyní snad uvěřil v její nevinu. Vypadala spíš

zarmouceně a lítostivě a v Jackovi se najednou probudil hněv, že se

Sally tolik stará o jiné, když Connie zjevně vůbec nedbá o to, jestli

neraní sestřiny city.

„No, ty si zkrátka nemůžeš pomoct, že jo,“ řekla Connie a

rozmarně se usmívala. „Ty jsi byla odjakživa taková korektní a

zásadová. Jediné štěstí, že jsem měla Bertieho, a s tím jsme celou tu

boudu ušili.“.

Bertie prudce zrudl. „No počkej, co to povídáš,“ protestoval, „tak

úplně přesně to nebylo! Jenom jsme vymysleli plán, jak bychom

přišli k nějakým penězům.“

Jack oslovil bratrance.

„Gratuluji ti k tomu skvělému podvodnému kousku,“ řekl

mrazivě a pozoroval, jak se Bertie kroutí pod jeho pohrdavým

pohledem. „Svého otce jsi tím vydíráním téměř přivedl do hrobu, a to

nemluvím o trápení, které jste oba připravili slečně Bowesové.“

„No co, chtěli jsme jen nějaké peníze, abychom se mohli vzít,“

řekl Bertie plačtivě. „Papá by mi to neschvaloval, to přece víš, tak

jsme s Connií něco museli vymyslet.“

„To jsem rád, že nedostatek prostředků nakonec nestál v cestě

opravdové lásce,“ řekl Jack kousavě.

„Teď, když jsme to provedli, mi papá zarazí apanáž,“ povzdychl

si Bertie, „ale kvůli majorátnímu titulu mě vydědit nemůže.“

„A není moc zdravý –“ začala Connie, ale zmlkla, když se na ni

Bertie varovně podíval. Jack si uvědomil, že ani Connie Bowesová

nemá tu drzost, aby vyrukovala s prohlášením, že jenom čeká, až její

tchán zemře.

„Moc se omlouvám,“ řekla Sally Charlottě a Stephenovi, kteří tu

po celou tu dobu stáli a sledovali výměnu názorů s nelíčeným

zděšením. Jack nepochopil, jestli se Sally omlouvá za sestřino

chování, nebo za její existenci.

Charlotta zavrtěla hlavou a stiskla Sally ruku, a bylo to gesto

soucitu i povzbuzení současně. Potom ale pohostinně vykročila k

příchozím a snažila se zahladit dojem z nepříjemného výstupu.

Nabídla jim, aby se šli nasnídat a pak se ubytovali.

„Protože jestli jste dnes ráno cestovali z Londýna, museli jste

vyrazit hodně brzy a jistě máte velký hlad…“

„To ne, my jsme přespali v Oxfordu,“ řekla Connie ležérně, „v

hotelu Randolph, víte. Vždycky jen to nejlepší.“

„Ta tě přivede na mizinu ani ne za měsíc,“ řekl Jack bratranci

polohlasem.

Hádavý tón lady Ottoliny, který se nesl z jídelny a jímž se

dožadovala, aby jí řekli, co se děje, ukončil další diskusi. Connie

zvedla z podlahy malou tašku a vrazila ji Sally do náručí. Z tašky

vykukoval nejmenší a nejnaštvanější psík, jakého kdy Jack viděl.

„Ty to se psy umíš mnohem líp než já, drahoušku

Sally,“ řekla Connie. „Mohla bys ho vzít do kuchyně, aby ho tam

nakrmili. A když už tam budeš, mohla bys mi taky zajistit nějakou

služku, aby mi dělala osobní komornou? Já to prostě sama

nezvládnu.“ Najednou se rozzářila. „Vlastně když jsi tady, třeba bys

mi mohla posloužit ty?“

Jack pocítil, jak se v něm vzmáhá zuřivost. „To vůbec nepřipadá

v úvahu,“ prohlásil rozhodně. Popadl tašku s psíkem a podal ji

majordomovi, který si ji vzal s výrazem zděšení ve tváři. „Držte ho

dál od labradorů,“ řekl Jack. „Mohli by si myslet, že je to králík.“

Pak vzal Sally za ruku.

„Vaše sestra je zde jako moje snoubenka, paní Bassetová,“ řekl,

„takže si budete muset poradit sama.“ Protáhl si Sallyinu ruku pod

paží a odvedl ji zpátky do jídelny, zatímco popuzená Connie za nimi

něco ječela přeskakujícím hlasem jako siréna.

Než snídaně skončila, Sally se mohla bolestí rozskočit hlava.

Connie v jednom kuse brebentila o své svatbě a o tom, jak je to

přímo božské, že je nyní chotí Bertieho Basseta. Lady Ottolina

seděla za stolem, zachovávala zlověstné mlčení a ostrým pohledem

jezdila od rozjařené Connie k zaraženému Bertiemu a zase zpátky.

Jakmile bylo po jídle, oznámila, že si chce promluvit s Bertiem, a

když se Connie hrnula, že půjde do salonu s nimi, lady Ottolina ji

zpražila: „O samotě, když dovolíte!“

Connie se zatvářila, jako že by se chtěla hádat, ale

Charlotta ji přesvědčila, aby šla s ní a prohlédla si ložnici, a tak

zmizely na schodech, odkud k Sally ještě doléhaly hlasité komentáře

k Charlottině volbě barevných kombinací, které Connie považovala

za staromódní.

„To jste mi neřekla,“ špitl Jack Sally do ucha, „jak jste si se

sestrou málo podobné.“

„Connie není vždycky taková,“ řekla Sally a vzdychla. „Než tak

smutně skončil její milostný poměr s Johnem Pettiferem, byla moc

milá.“ Podívala se na něho. „Já jsem se vám to pokoušela vyprávět,

pane Kestrele, ale pokud se pamatuji, vás to nezajímalo.“

„Trefa,“ usmál se Jack. „Myslím, že my dva si toho máme hodně

co povídat, slečno Bowesová.“ Ukázal ke dveřím. „Neprojdeme se

trochu?“

„Já si nepřeju s vámi o ničem debatovat,“ řekla Sally odmítavě.

Netoužila po ničem jiném než po chvilce klidu a nějakém koutku,

kam by se mohla schovat před Conniinou přítomností. Jaksi otupěle

si říkala, že by měla být sestře vděčná za to, že svým bezelstným a

hloupým tlacháním potvrdila mimo jakoukoli pochybnost, že

všechno, co ona sama Jackovi tvrdila, je pravda, ale byla natolik

sklíčená a nešťastná, že jí to bylo jedno.

Jack si opět provlékl její ruku pod paží a vedl ji ven na terasu.

„To je tedy moc špatné, má drahá,“ protáhl afektovaně, „protože já s

vámi musím mluvit velmi nutně.“

Žádný z nich nepromluvil, dokud nebyli daleko od domu, za

vodním příkopem, až v arboretu, kde ohromné borovice a sekvoje

vrhaly stín a šířily do okolí pronikávou vůni jehličí. Bylo teplo a

klidno, ale Sally měla ke klidným pocitům daleko. Nepochybovala o

tom, že Connie mezitím natropí další spoušť, lady Ottolina

pravděpodobně dostane srdeční záchvat, a Jack se tvářil tak

odhodlaně, že se při tom pohledu zachvěla.

Teď ale řekl mírně: „Myslím, že mi dlužíte vysvětlení.“

To už bylo na Sallyiny nervy příliš, a tak vybuchla: „Tak já vám

dlužím vysvětlení?! Já si zase myslím, že vy mně dlužíte omluvu!“

Jack přikývl. „Tu také,“ souhlasil příjemně. Vrazil obě ruce do

kapes u kalhot a zpříma se na ni zadíval. Sally ucítila, jak se jí

rozbušilo srdce.

„Tak za prvé,“ začal, „bych chtěl vědět, proč jste mi neřekla, že

těch dvě stě liber potřebujete pro svou sestru Nell? Nechala jste mě,

abych si myslel, že jste mi prodala svou vlastní poctivost –“

„Vůbec jsem vás nechtěla nechat, abyste si cokoli myslel,“

skočila mu Sally do řeči. Rozzuřilo ji, že místo co by se jí zdvořile

omluvil, snaží se ji obviňovat za své mylné dohady. „To vy jste si

usmyslel, že jsem prodejná a chamtivá, protože jste se už předem

rozhodl, že tomu budete věřit,“ vmetla mu do tváře. „Snažila jsem se

vám vysvětlit, že se mýlíte, ale vy jste se rozhodl, že mě nebudete

poslouchat.“

Jack si prsty prohrábl vlasy. „Ale kdybyste mi to všechno

popravdě vysvětlila, mohl jsem vám pomoct.“

„Vy jste nebyl v náladě někomu pomáhat,“ řekla Sally. „Cožpak

už jste zapomněl, jak hrozně jsme se pohádali, pane Kestrele? Kromě

toho jsem vás sotva znala.

Nechtělo se mi prosit o půjčku člověka, s nímž jsem se seznámila

teprve před dvěma dny.“

„Znala jste mě natolik dobře, že jste se mnou spala, i když jsme

se seznámili teprve před dvěma dny,“ namítl Jack. Přimhouřil oči a

tvrdě se na ni zadíval. „Takže místo toho, abyste mě požádala o

půjčku, připustila jste, abych si o vás myslel, že jste nenasytná

harpyje, která prodala své panenství.“

Sally pokrčila rameny a snažila se předstírat, že je jí to lhostejné.

„Vy jste mi ty peníze nabídl.“

„A vy jste si je vzala.“

„Měla jsem dojem, že na vašem názoru na mě už by to pranic

nezměnilo; vlastně horší už být nemohl.“

Jack podrážděně vrtěl hlavou. „Na co Nell těch dvě stě liber

potřebovala?“

Sally se odvrátila, aby skryla emoce, které se jí odrážely v

obličeji. Urazil ji tak těžce, že se jí nechtělo odhalovat před ním

hloubku svých citů a vysvětlovat, jak zoufale potřebovala peníze na

pomoc sestře.

„Nell potřebovala koupit jídlo, zaplatit nájem a peníze na léky,“

řekla nakonec. „Pokuty, které musela platit, ji finančně vyčerpaly a

celá řada jejích přítelkyň je ve vězení, takže ona se stará ještě o jejich

děti. Všechny stůňou, mají horečky –“ Hlas se jí zlomil. Na chvilku

si zakryla obličej rukama, ale pak je spustila a vzdorovitě se na něho

zadívala:

„Na tohle všechno ty peníze potřebovala.“

„Takže vy jste jí ty peníze poslala hned to ráno, ještě než jsme

odjeli z Londýna?“ zeptal se Jack.

„Já…“ zarazila se Sally, neboť si uvědomila, že další vytáčky

nemají smysl. „Ano, poslala.“

Jack tiše zaklel. „Já to věděl! Viděl jsem vás, jak jste dávala

obálku Alfrédovi. Ale když jsem se vás zeptal a vy jste to popřela,

pomyslel jsem si…“ pokrčil rameny, „…tedy pomyslel jsem si, že

chcete zaplatit nějaký nejnaléhavější dluh.“

„Nelliny dluhy byly naléhavé. Jak jsem říkala, její děti byly

nemocné a hladověly.“

„A tak vy jste zase převzala zodpovědnost a sestře pomohla,“ řekl

Jack.

Sally neodpovídala. Starat se o Nell a Connii bylo něco, co dělala

odjakživa.

Zavládlo ticho. „A Connii jste chtěla pomoct také,“ napovídal

Jack. „Ona vymyslela celý ten plán na útěk s Bertieho pomocí, a ne s

vaší, viďte?“

„Vypadá to tak,“ odpověděla Sally. „Nemyslela jsem si, že se v

tom Bertie také angažoval.“

„Omlouvám se, že jsem o vás pochyboval,“ řekl Jack.

Sally se trpce usmála. Říkal to, jako by mu slova vázla v krku, ale

Sally věděla, že jakýkoli druh omluvy znamená pro Jacka veliké

sebezapření. Možná za nějaký čas bude schopna jeho omluvu

přijmout, až zapomene, jak ranil její city.

„Děkuji,“ řekla teď zdvořile.

„Ale usvědčující materiály týkající se Chavenage a Pettifera

vypadaly tak přesvědčivě,“ pokračoval Jack. „Četl jsem záznamy ze

soudních projednávání.“

„Je pravda, že Pettiferova rodina se mě pokoušela uplatit, ale já

jsem si nevzala ani penny,“ pokračovala Sally. „Ať vám ty informace

poskytl, kdo chtěl, ta fakta byla naprosto překroucená, pane Kestrele.

Pokud šlo o Johna Pettifera, toho měla Connie opravdu ráda. Možná

se vám nebude chtít tomu věřit – i mně to dělá potíže, když ji teď

vidím – ale myslím, že to byl jediný muž, kterého kdy doopravdy

milovala. On ji velmi ošklivě zneužil, a když ji pak pustil k vodě,

připadalo nám jen spravedlivé zažalovat ho kvůli porušení

manželského slibu, aby každý věděl, co je to za lumpa.. Nechtěly

jsme z něj tahat peníze.“

„Soudce vám dal za pravdu,“ konstatoval Jack.

„Ano. Jenže to nakonec bylo prázdné vítězství, protože Connie

byla hrozně zklamaná,“ řekla Sally. „Považuju za jisté, že od té doby

se začala k mužům chovat cynicky. Vždycky byla trochu

lehkomyslná, ale měla v sobě také nevinnost. Jenže teď…“ Sally

vzdychla, „…je tvrdá jako křemen.“

„Vaše sestra,“ řekl Jack zachmuřeně, „je nejohavnější intrikánka,

jakou jsem kdy měl to neštěstí poznat, a v nejmenším si nezasluhuje

vaši lásku a podporu.“

Sally na něho vrhla vyděšený pohled. Jack promluvil tak vážně a

výhružně a ústa měl sevřená do zlobné čárky. Ale jeho hněv ji

vlastně příliš nepřekvapoval. Po celou dobu byl přesvědčen, že

Connie je pletichářka, a teď všichni na vlastní oči viděli, že tomu tak

skutečně je. Connie se prostě rozhodla, že se výhodně provdá, a o

Bertieho v nejmenším nestála. Ten byl jenom prostředkem k

dosažení jejího ambiciózního cíle.

„Alespoň jsme ušetřeni dalších útrap cestování do Gretna Green,“

řekla Sally s povzdechem. „Ale mohla jsem si domyslet, že bude

pozdě.“ Lehce potřásla hlavou. „Vždycky bylo pozdě, když jsem se

snažila Connii něco rozmluvit. Ona si pokaždé udělala, co si

usmyslela.“

„A teď,“ řekl Jack ponuře, „jsou svoji –“

„Čímž odpadá nutnost, abychom nadále předstírali, že jsme

zasnoubeni,“ řekla Sally rychle. A tohle je také konec mezi námi,

pomyslela si. Přišel dřív, než čekala. „Myslím, že se vrátím do

Londýna,“ řekla a pohlédla na něho. „Byl byste tak laskav, pane

Kestrele, a odvezl mě na nejbližší nádraží? Myslím, že alespoň to

byste pro mě za daných okolností udělat mohl.“

Jack chvíli nic neříkal. „Já ale nemám vůbec v úmyslu nechat vás

tak snadno odejít.“

Sally na něho nevěřícně vyvalila oči a hlava se jí zatočila. „Jak to

myslíte?“ zeptala se prudce.

„Přesně tak, jak to říkám,“ pronesl Jack s arogancí, která Sally

podráždila. „Přeji si, abyste se mnou zůstala zde v Dauntsey jako

moje snoubenka.“

„Když dovolíte,“ řekla Sally, v níž propukla zuřivost nad další

ukázkou jeho panovačnosti, „myslím, že nejste v takové pozici,

abyste si na mě mohl dělat jakékoli nároky, pane Kestrele.“

„Neberu vám právo se na mě zlobit –“ připustil Jack, ale Sally ho

nenechala domluvit. Přestala brát jakékoli ohledy a dělalo jí dobře,

když konečně mohla popustit uzdu svému rozhořčení, hněvu a

bolesti.

„Tak vy mi neberete právo se zlobit, ano?“ vykřikla. Založila si

ruce v bok. „Vy jste mě sem zatáhl, a jak se ukázalo, naprosto

zbytečně, urazil jste mě tvrzením, že jsme se se sestrou spikly,

abychom oškubaly vaši rodinu, klidně jste oznámil, že jsme spolu

zasnoubeni, a teď mi řeknete, že mám právo se na vás zlobit. To vám

tedy děkuji za vaše laskavé svolení!“

„Vždyť už jsem se vám omluvil, že jsem vás obvinil neprávem,“

řekl Jack. Sally znovu popudilo, že Jack se na její vzteklý výbuch

tváří spíš pobaveně než naštvaně, a tím víc ji hryzlo, když si

uvědomila, že je to proto, že je pořád nesmírně sebevědomý a vůbec

nepochybuje o tom, že by ji zase dokázal přesvědčit. Zoufale si přála,

aby vůči němu nebyla tak zranitelná. Ale je přece také silná. Neměla

v úmyslu znovu podlehnout jeho nacvičenému šarmu, když není

doprovázen hlubokým citem.

„Je to od vás hezké, že to uznáváte,“ řekla a metala z očí blesky.

„Dokážete důvěřovat svému úsudku, ale nevěříte mému slovu! A co

to vlastně bylo, ty vaše tak zvané usvědčující materiály? Nějaké

zprávy od vašeho právníka, které si vycucal z prstu! Vždyť jste mi

ani nedal příležitost, abych se mohla hájit!“

„To máte pravdu,“ řekl Jack pomalu, „nedal.“

Sally se opět rozhorlila. Čím dál víc se dostávala do varu. „Byl

jste ke mně nesnesitelně hrubý, pokusil jste se rozbít bank v mém

kasinu, vyhrožoval jste mi, že zruinujete můj podnik, svedl jste mě –

“

„Sally, prosím vás…“ Jack k ní konejšivě vztáhl ruku, když se

mezi stromy vynořil zahradnický pomocník s kolečkem; jakmile

zaznělo slovo „svedl“, viditelně znervózněl a okamžitě se dal na

ústup.

„A teď mi klidně řeknete, že nemáte v úmyslu nechat mě odejít!“

uzavřela Sally. „Jste nesnesitelný!“

„Vezmeme-li v úvahu nesouměřitelnost našich předchozích

zkušeností, jako džentlmen musím převzít zodpovědnost za to, co se

mezi námi odehrálo,“ řekl Jack. „A z toho důvodu zůstáváte mou

snoubenkou.“

„To tedy ne!“ vykřikla Sally zuřivě. „Jenom proto, že jste mě

zprostil obvinění, nemusíte na sebe brát zodpovědnost za to, co jsem

udělala! Věděla jsem moc dobře, co dělám, i když –“ Zrozpačitěla a

zarazila se, když její mysl znovu zachvátily vzrušené představy.

„I když jste byla panna,“ řekl Jack měkce. „To oba moc dobře

víme.“ Vzal ji za ruku a vedl ji do stínu jednoho stromu. Jeho dotek

byl hřejivý a naléhavý. Sally cítila, jak se její odpor rozplývá, a

zoufale se snažila, aby nepodlehla. Jack stál tak blízko, že cítila svěží

vůni jeho kolínské. Trochu se jí zatočila hlava.

„Já… Tohle…“ Sally se snažila ze všech sil znovu získat

sebevládu. „Tohle je přece naprosto nepodstatné,“ řekla.

„Rozhodující je, že teď, když se Connie s Bertiem vzali, my dva už

nemusíme předstírat, že jsme zasnoubeni, a jak už jsem řekla, já bych

se ráda vrátila do Londýna.“

„To já ale nemůžu dovolit,“ řekl Jack a tvářil se velmi

zarmouceně. „Chci, abyste tady zůstala se mnou.“

Sally na něho vytřeštila oči. „Že chcete, abych tady zůstala?

Prosím vás, o co vám jde, pane Kestrele?“

„O vaši ruku, to je nabídka k sňatku.“ Jack rozladěně strčil ruce

do kapes. „Je mi proti mysli představa, že vaše mladší hloupá sestra

by měla mít před vámi přednost jen proto, že je vdaná, a vy ne.“

Sally se proti své vůli musela zasmát. „To je ale politováníhodně

špatný důvod pro manželství, pane Kestrele. Ujišťuji vás, že i kdyby

Connie trvala na tom, že do každého londýnského salonu půjde přede

mnou, o čemž nepochybuji, dokázala bych se s tím vypořádat.“

Zavrtěla hlavou. „A ještě musím dodat, že je to bezpochyby nejhorší

nabídka k sňatku, jakou jsem kdy slyšela.“

„Nepochybuji o tom, že jste jich pár už slyšela.“ Jack teď vypadal

ještě rozzlobeněji.

„Určitě tolik, abych dokázala posoudit, že ta vaše byla

neobyčejně nejapná.“

„Předpokládám, že Gregory Holt byl výmluvnější?“

„Říkal mi tehdy všelijaké moc hezké věci,“ přiznala Sally, „ale

stejně jsem ho odmítla. Stejně jako odmítám teď vás, pane Kestrele.

Ten nápad je absurdní.“

„Kdybychom teď zrušili zasnoubení, lady Ottolina by byla hrozně

zklamaná,“ uváděl další důvod Jack.

Sally zdvihla obočí. Uvědomovala si, že navzdory všemu ji

začíná bavit tahle litanie těch nejnemožnějších důvodů, proč by se

měla za Kestrela provdat. „Další prabídný důvod k sňatku,“ řekla.

„Mám sice vaši tetu ráda, ale přece si vás nevezmu jen proto, abych

jí udělala radost.“

„Jestliže teď odejdete, budu vás žalovat za porušení smlouvy!“

„Tak tohle,“ řekla Sally zarmouceně, „se vám už podobá mnohem

víc, pane Kestrele.“

Jack se na ni usmál. „Všimla sis, Sally,“ prohodil konverzačním

tónem, „že když si mě chceš držet od těla, tak mi říkáš pane

Kestrele?“

V Sally se na chvíli zastavilo srdce nad tou nečekanou

důvěrností. „Ale já si vás musím držet od těla,“ odpověděla. „Vždyť

jsme si prakticky cizí.“

„Pěkný nesmysl.“ Jack se napřímil. „Seznámila ses s mou

rodinou. Spala jsi se mnou.“

„A to je další špatný důvod k svatbě.“

Jack ji vzal za ruku a přitáhl si ji k sobě. „Sally,“ řekl naléhavě,

„oba jsme se v těch dvou nocích nechali trochu unést, a výsledkem

je, že cítím potřebu chránit tebe i tvou pověst –“

„Mluvíte z cesty!“ Sally promluvila rázně, aby utlumila to citové

rozechvění, které v ní vyvolala jeho slova. „Já se dokážu postarat

sama o sebe.“ Nabrala zhluboka dech. „Však jste to sám řekl, pane

Kestrele. Jsem vdova, málo chybělo, a byla bych se rozvedla,

vlastním noční klub, takže mám skandální pověst tak jako tak. To byl

jeden z důvodů, proč jste –“ Zarazila se.

„Proč jsem vás vzal do postele,“ napovídal snaživě Jack.

Zahradnický pomocník, který vystrčil hlavu zpoza stromu, aby

zjistil, jestli už je vzduch čistý, zmizel s poplašeným zakviknutím.

Sallyin obličej zalila červeň. „Myslel jste si, že jsem zkušená.“

„Jistě. A teď vím, že jsi nebyla. Takže –“

„Ne,“ řekla Sally, než mohl větu dopovědět. „Nikdo netuší, co se

mezi námi stalo. Nikdo se to také nedozví, a už vůbec ne vaše

puritánská prateta. A i kdyby se to někdo dozvěděl, moji reputaci už

to poškodit nemůže. Připadá mi jako vrchol pokrytectví požádat mě o

ruku jen proto, že jste se přesvědčil, že jsem byla počestná.“

„Myslíš si, že by tvé pověsti neuškodilo ani nemanželské děcko?“

zeptal se Jack tiše.

Sally zalapala po dechu. Ne že by ji ta možnost už také

nenapadla, ale teď nebyla ochotná o tom s Jackem mluvit. Zaťala

zuby.

„To se nestane,“ řekla pevně.

„A ty to víš jistě,“ zeptal se Jack, „nebo jenom strkáš hlavu do

písku a doufáš, že to tak skutečně je?“

Sally na něho pohlédla. Ona dítě chtěla. Chtěla je už dlouho,

zoufale po něm toužila a tuto touhu utápěla v práci. Ale takhle ne.

Pomyslela na Lucy Harringtonovou a na lásku a štěstí, které ji

obklopují, i na to, jaký hodný a milující strýček je Jack, a hrdlo se jí

stáhlo při představě, co by mohlo být. Byl by z něho dobrý otec. Ale

ona chtěla především dobrého manžela a nebyla si vůbec jistá, jestli

on tuto schopnost v sobě má; vždyť ji nemiluje, protože své srdce již

dávno daroval jiné ženě.

„Tohle už je jistě alespoň pátý špatný důvod k sňatku, který jste

mi uvedl,“ řekla.

Jack vzdychl. „Sally –“

„Ne,“ nenechala ho domluvit Sally. „Ty mě nemiluješ.“ Jack

neodporoval.

„Ale chci tě,“ řekl naléhavě. „Potřebuju tě. To snad stačí.“

„Mně to nestačí,“ řekla tvrdohlavě. „Bude ti to muset stačit,

protože já tě nenechám odejít.“

Sally zavrtěla odmítavě hlavou. „Budu se ti dvořit.“

„Tedy ty to říkáš, že to zní jako výhrůžka,“ posteskla si Sally.

„Jacku, měj rozum. Miloval jsi jednu jedinou ženu v životě. Možná

jsi do ní ještě pořád zamilovaný, a jelikož ona je mrtvá, je také

nedotknutelná. Jak si myslíš, že by mi asi bylo, kdybych jako tvoje

žena musela soupeřit s nějakým duchem? Já už jsem jedno

nevydařené manželství zažila a o další nestojím. A až tělesná vášeň

mezi námi odumře, k čemuž jistě dojde, nic nám nezbude.“

„Jak myslíš,“ řekl Jack. Trochu poodstoupil, ale stále ji držel za

ruce. V jeho očích se objevilo jasné, vyzývavé světélko, které už

Sally v jeho pohledu viděla oné noci u Modrého papouška, když

vyhrával v kartách. Pohlédla na něho s neblahým tušením.

„Dej mi tenhle víkend na to, abych tě mohl dobývat,“ řekl Jack.

„Neodmítej mě rovnou tady a teď. Dopřej mi dva dny, v nichž se

pokusím, abys změnila názor. Odpověď mi dáš až v pondělí.“

„Za dva dny!“ zvolala Sally nevěřícně. „Ty si myslíš, že se ti

podaří získat můj souhlas za pouhé dva dny?“

„Ano,“ přitakal Jack. Teď se neusmíval. Naléhavost jeho prosby

zasáhla Sally v hloubi duše.

„A jestli nepodlehnu?“ zeptala se. „Uznáš svou porážku a

nebudeš už na mě naléhat, abych se za tebe provdala?“

„Ano.“ Ale dotek jeho ruky vypovídal o něčem jiném.

„Ty lžeš,“ obvinila ho Sally.

Jack se rozesmál. „Dobrá. Budu se dál snažit, abych tě přesvědčil,

Sally, protože touha po tobě mě spaluje. Ale přísahám, že nutit tě

nebudu.“ Zvedl její ruku ke rtům a zlíbal jí konečky prstů.

„Rozhodnutí je na tobě.“

Měli celý den pro sebe. Jeli se projet na koních do parku a místo

oběda si udělali piknik. Bylo to skandální, to se rozumí, protože si

vyrazili bez služebnictva nebo gardedámy, ale dokonce i lady

Ottolina je propustila s milostivým úsměvem. Rozprostřeli si deku

pod košatými duby v parku a dosyta se najedli studené šunky,

kuřecího masa v těstíčku a smetanových dortíčků s jahodami, které

zapíjeli šampaňským. Víno v kombinaci s teplým počasím způsobilo,

že na Sally šlo spaní. Lehla si v polostínu a pozorovala, jak jí listí

tančí nad hlavou.

„Je to tak příjemné prožívat zase anglické léto,“ poznamenal

Jack. Ležel uvolněně vedle ní s rukama založenýma pod hlavou a

také se díval do koruny stromu, rýsující se proti obloze. „Už jsem

skoro zapomněl, jaké to je, takové vlahé a svěží, oproti vedru v jižní

Francii.“

„Vyprávěj mi, co se s tebou všechno událo, když jsi před tolika

lety opustil Anglii,“ řekla Sally ospale.

Obrátila hlavu, aby na Jacka viděla. Zdálo se jí, že tvář má zcela

klidnou, ale v jeho těle jako by bylo jakési napětí. Věděla, že Jack

nerad hovoří o minulosti, ale říkala si, že pokud není ochoten se s ní

podělit alespoň o část své osobní historie, není pro ně dva asi ani

žádná naděje na společnou budoucnost. Nemůže se provdat za

člověka, který nechává celé své nitro uzamčené.

„Když jsem odešel, bylo mi jednadvacet,“ začal Jack po chvíli.

Jeho rty zvlnil neveselý úsměv. „Až do té aféry s Merle jsem si o

sobě myslel, že jsem hotový muž, ale když mě otec vypověděl z

domova, připadal jsem si jenom jako ztracený chlapec, i když bych

se byl k takové slabosti nepřiznal za nic na světě.“

„Nečekal jsi, že tě vyžene,“ řekla Sally.

„Ne.“ Jack se trochu pozvedl na lokti. „Jistě, chápal jsem, že jsem

celou rodinu strašlivě zklamal, ale ve své mladické aroganci jsem se

domníval, že můžu mít všechno – zářivou budoucnost, podporu své

rodiny i… Merle.“ Hlas se mu zlomil. „A pak jsem všechno ztratil.

Merle zemřela, rodina se mě zřekla a moje skvělá budoucnost byla v

troskách.“

Sally se také pootočila, aby na něho pořádně viděla. Jeho pohled

byl zamyšlený a temný vzpomínkami.

„Slyšela jsem,“ prohodila, „že jsi vstoupil do armády.“

„Bojoval jsem v burské válce,“ řekl Jack. „Chtěl jsem se nechat

zabít, doufal jsem, že padnu v čestném boji, aby na mě otec mohl být

pyšný, ale nepodařilo se mi zemřít, ačkoli jsem si to přál.“

Pronášel to všechno bezvýrazným hlasem, ale jeho výraz byl

zachmuřený. Sally pro něho bolelo srdce. Po chvilce mu zlehka

položila ruku do dlaně a ucítila, jak se jeho dlouhé, silné prsty

sevřely kolem jejích. Jeho dotek jí přinesl pocit úlevy a míru. Kéž by

tak mohla proniknout k jeho nitru, měla pocit, že by dokázala, aby

něco z jeho ledového srdce odtálo.

„Vidím, že život má takový nepříjemný zvyk křížit tvoje plány,“

řekla a neuniklo jí, že se usmál.

„Ano. Když bylo po válce, uvědomil jsem si, že musím nejen žít,

ale také si na živobytí vydělat. A tak jsem se pustil do podnikání v

aviatice. Ten zbytek už znáš. Koncem loňského roku jsem se vrátil.“

„Ty jsi mezitím nikdy domů nepřijel?“ zeptala se Sally. Když

zavrtěl hlavou, vykřikla: „Ale Charlottě se po tobě muselo strašně

stýskat! A to jsi ani neviděl Lucy, když se narodila, ani jsi tu nebyl,

když zemřela tvoje matka…“

Jackovy prsty se na chvíli bolestivě sevřely kolem její ruky, než ji

pustil. „Nemohl jsem se vrátit, dokud jsem nesmyl tu hanbu, jíž jsem

se dopustil.“

Sally se ze všech sil snažila pochopit démony, kteří

pronásledovali tohoto komplikovaného muže. Jistě existuje něco, co

jí neřekl. Pro něho to znamenalo dlouhý a namáhavý boj, než se

smířil se svou minulostí, ale podezírala ho, že dosud existují věci,

které sám sobě nedokáže odpustit.

„Ale přijali tě nazpátek s otevřenou náručí,“ řekla Sally.

„Charlotta i Lucy tě zbožňují, a myslím, že i lady Ottolina tě má

mnohem radši, než předstírá.“

„Všichni se ke mně chovali jako k marnotratnému synovi,“ řekl

Jack a Sally v jeho slovech opět zaslechla nádech trpkosti.

„A ty nemáš pocit, že si to zasloužíš,“ hádala Sally.

Jack zavrtěl hlavou, ale nepromluvil. Po chvilce se nad ním Sally

sklonila a políbila ho; připadalo jí to jako jediný způsob, jímž by ho

dokázala trochu utěšit. Na chvíli se pod ní ani nepohnul, ale potom

pootevřel ústa a rukou si přidržel její hlavu v týle, aby ji mohl políbit

doopravdy. Překulil ji na kobereček vedle sebe a zvedl se na lokti,

aby se jí mohl podívat do obličeje. V očích mu opět zaplál tvrdý žár

žádosti, kterou se ani nesnažil skrývat, a ta rozhřála krev v jejích

žilách.

„Jacku,“ zašeptala.

Jeho výraz potemněl. „Ale takhle jsem si to dvoření neplánoval.“

„Mně je to jedno,“ řekla Sally bezstarostně. „Já tě chci.“

Někde uvnitř jí to ale jedno nebylo; milovala ho a přála si, aby jí

lásku oplatil, chtěla, aby láska odplavila všechny pochybnosti, které

stály mezi nimi, aby odplavila všechen žal a bolest z minulosti. Jenže

Jack jí nedokázal dát nic víc než tuto intenzivní, smyslnou žádost,

která se nedala popřít, ale pokaždé hrozila, že ji ovládne.

„Když jsem s tebou, uvědomuju si, že jsem naživu,“ řekla. „A já

to chci, Jacku. Chci, abys mi dokázal, že žiju.“

V jediném okamžiku ji k sobě přitiskl a rukou jí vjel do vlasů.

Jazykem jí vnikl do úst a čekal, jak zareaguje, choval se, jako by mu

patřila a on ji chtěl patřičně ochutnat. Tělo měla horké a ztěžklé, jako

by byli dlouho od sebe vzdáleni a ona se ho nemohla dočkat. Cítila,

jak jí v žilách šumí šampaňské, slunce tančilo na jejích zavřených

víčkách a hřálo ji na kůži. Jackovy vlasy byly pod jejími prsty jako

hedvábí.

Cítila, jak se přesunul, cítila, jak jí rukou laská ňadro a zajíždí

pod látku jezdeckého kabátku a tiskne jí bradavku. Přitiskla se k

němu a toužila se zbavit šatů, které ji tísnily, a on jí začal rozepínat

živůtek a uvolňovat spodní košilku. Letní vzduch se dotkl její

rozpálené pokožky a Sally zasténala blahem.

Najednou, zcela nečekaně, se Jack vztyčil, sehnul se pro ni a

zvedl ji v náručí. Hlava se jí zatočila a nad nimi se zavřela zelená

lesní temnota.

„Co –?“ začala, ale Jack jí zavřel ústa dalším vášnivým polibkem.

Zlehka ji postavil na nohy a potom ji jemně popostrčil, až se zády

opřela o prohřátou drsnou kůru. V tu chvíli pochopila a zasykla, ale

Jack ji opět umlčel dalším polibkem, potom se sklonil a ochutnával

jamku nad klíční kostí a jemnou pokožku hrdla. Sally se opřela

dozadu a pod dlaněmi ucítila stromovou kůru. Jack rozhalil živůtek

jejího úboru a rukou vjel pod hedvábnou košilku. Její bradavka pod

jeho dlaní ztuhla, živůtek i košilka se svezly k zemi, a Sally byla do

pasu nahá.

„Ještě štěstí,“ zamumlal, „že pod jezdecký kostým nenosíš

korzet.“

„To není spravedlivé,“ namítla Sally chabě, „ty mě svlékáš skoro

donaha a sám jsi pořád oblečený.“

„A tentokrát to taky tak zůstane,“ řekl Jack. Opět se sklonil k

jejím ústům, aby umlčel její protesty hlubokým, hladovým polibkem.

Něco dělal rukama. Sally slyšela, jak něco klouže dolů. Pocítila

slabost v kolenou a musela se opřít o kmen stromu, k němuž ji ještě

přitlačilo Jackovo tělo. Když jí uvolnil ústa, Sally cítila, jak má tělo

horké a povolné, a mysl zatemněnou touhou.

Jack trochu poodstoupil, a když se Sally podívala dolů, viděla, že

jí zvedá sukni jejího jezdeckého kostýmu a přehazuje si ji přes ruku.

Pod ní už měla jenom spodní kalhoty po kolena, které však nebyly

žádnou překážkou, neboť byly v rozkroku otevřené. Jack ji zvedl za

boky a trochu si ji posunul a vzepřel o kmen tak, aby do ní mohl

rovnou vniknout. Sally při tom nesnesitelně rozkošném tlaku uvnitř

sebe vykřikla.

„Tiše, tiše, holubičko moje.“ V Jackově hlase se ozval trochu

zlomyslný podtón. „Přece bys nechtěla, aby tě slyšeli zahradníci.“

Sally se.rozvzlykala, když sklonil hlavu k jejím ňadrům a vnořil

se ještě o něco hlouběji. Svíjela se, tiskla se k jeho tělu a teď nechtěla

nic jiného než nekonečné uspokojení z pocitu, že je na něho jakoby

nabodnuta. Jack pokračoval v dráždění jejích ňader, něžně ji hryzal

do bradavek a Sally se bezmocně kroutila. A když se konečně do ní

ponořil zcela a opakovaně do ní narážel, zachvátila ji taková rozkoš,

že znovu vykřikla a zcela ochabla v jeho pažích.

Když byla schopna znovu dýchat, hýbat se a vidět, zjistila, že

opět leží na rohoži pod stromy a v těle má takový pocit, jako by se

blahem celá rozpustila. Jack ji objal pažemi a přitiskl si ji k sobě a

Sally poslouchala, jak se jeho dech zklidňuje, cítila něhu jeho rukou,

a jedna její část jásala, že je mu tak nablízku. Ale i po tom fyzickém

ukojení se druhá část její bytosti cítila nesmírně osamělá, protože

věděla, že Jack jí dal všechno, co mohl, ale ona by k tomu ještě

chtěla jeho lásku, a tu jí nebude moct dát nikdy.

Toho večera byla hostina na oslava narozenin lady Ottoliny, a

jelikož se jí účastnila jen rodina, v jídelně prostřeli u kulatého stolu,

nádherně vyzdobeného bledě růžovými a zlatožlutými růžemi s

kapradím a břečťanem. Jako hlavní chod se podával pečený bažant,

který přišel na stůl i s ocasními péry, a Connie dostala málem

záchvat smíchu, protože lady Ottolina měla v účesu péřovou ozdobu.

„Jak ten bažant, tak ona mají už to nejlepší za sebou,“ pošeptala

Connie sestře.

Po večeři se tančilo. Jack se choval naprosto dokonale, jako

nejpozornější snoubenec byl Sally stále po boku a nikomu jinému se

nevěnoval. Ale navzdory vnějšímu dekoru, které zachovával, Sally

připomínal dotek jeho ruky jejich vášnivé spojení odpoledne v parku

a celé tělo jí hořelo vzpomínkou na to roztoužení a představou, že by

za ní mohl v noci přijít do ložnice.

Connie byla ve svém živlu, vyžívala se ve své důležitosti coby

paní Bassetová a Sally pozorovala, že i dobrosrdečná Charlotta lituje

toho dne, kdy se Bertie s Connií rozhodli přijet do Dauntsey. Connie

se naparovala v úžasné róbě z fialového hedvábí, neustále se vinula k

Bertiemu, aby okázale dávala najevo svou lásku, a velice hlasitě se

dožadovala, aby jakožto vdaná žena měla přednost před sestrou,

přesně jak to Jack předpověděl. Sally si uvědomovala, že lady

Ottolině, která pozdravila svého kmotřence i jeho mladou manželku s

chladnou zdvořilostí, se podařilo Connii přesvědčit, že je pouhá

bezvýznamná starší příbuzná. Avšak prateta Connii velmi pozorně

sledovala tmavýma pronikavýma očima.

Tanec skončil až hodně pozdě. Connie se připojila k Sally, která

už se chystala jít spát, a zapálila si ještě jednu cigaretu v dlouhé

perleťové špičce.

„Pan Kestrel je tedy náramný fešák,“ řekla Connie, půvabně

potahovala z cigarety a cupitala vedle sestry po schodech, „a

samozřejmě taky bohatý. Takže chápu, proč by sis ho chtěla vzít.“

Vzdychla. „Ale na mou duši, Sally, já bych tě snad dokázala zabít, že

jsi způsobila takový skandál! Myslela jsem, že středem pozornosti

budu já.“

„Inu, milá Connie,“ řekla Sally, kterou tlačily vypůjčené lodičky,

a byla proto pěkně podrážděná, „myslím, že si nemusíš dělat starost.

Určitě se ti podařilo udělat za krátkou chvíli na všechny přítomné ten

nejhlubší dojem. A kromě toho,“ dodala ještě, „tohle víkendové

rodinné setkání se pořádá na počest lady Ottoliny, a tak by nebylo

slušné ji připravit o tu slávu.“

Connie se rozzářila. „Ano, a Bertie mi právě řekl, že on bude po

té staré lady dědit! Proč mi tuhle důležitou informaci až do téhle

chvíle tajil, je tedy pro mě záhadou, protože jsem promarnila celý

den, kdy jsem se jí mohla vetřít do přízně, no, ale to je jedno.“

Chytila Sally za ruku a popel z cigarety jí spadl na rukáv

Sallyiných večerních šatů, které měla vypůjčené od Charlotty. „Sally,

ty mi musíš říct, jaká je, co by na ni asi tak nejlíp zapůsobilo.“

„V tomhle ti nepomůžu,“ řekla Sally. Rozhněvalo ji, když jí

sestra předvedla další ukázku své neskrývané chamtivosti. „Lady

Ottolina si umí udělat vlastní závěry.“

Connii se v obličeji jasně zračilo, jak se v ní všechno vaří. „No

tohle! Ty jsi najednou náramně vznešená a nafoukaná. To asi proto,

že ses zasnoubila s panem Kestrelem. Tak abys věděla, ze mě bude

dřív lady než z tebe vévodkyně!“ Podívala se pod schody, kde se

dole v hale Jack bavil se Stephenem Harringtonem. „Víš, milá Sally,

já myslím, že jsem šťastnější s Bertiem, než ty budeš s Jackem.“

Pohrávala si s cigaretou. „Musela jsem Bertiemu slíbit, že ti nic

neřeknu, ale myslím, že bys to měla vědět…“

„Co bych měla vědět?“ zeptala se Sally. Poslouchala sestru jen na

půl ucha, protože v tu chvíli Jack vzhlédl a usmál se na ni, a ona

pocítila, jak jí v prsou poskočilo srdce tím zvláštním, rozkošným

způsobem, na jaký si pomalu začínala zvykat.

„Přece že Jack Kestrel zavraždil svoji milenku,“ vyhrkla Connie.

S uspokojením se zadívala na Sallyin zděšený obličej. „No prosím!

Říkala jsem Bertiemu, že to určitě nevíš! To není něco, čím by se

muž pochlubil své nové snoubence, ne?“ A když sestře odevzdala to

otrávené jablko, nechala ji stát na schodech a spokojeně odšustila.

OSMÁ KAPITOLA

Sally vůbec nevěděla, jak se dostala ven. Matně si vzpomínala, že

znovu seběhla po schodech dolů, že viděla Jacka a Stephena, jak se

oba zatvářili vyděšeně, když kolem nich prolétla. Jack k ní natáhl

ruku a zavolal na ni, ale Sally ho odstrčila, rozrazila dveře a vyběhla.

Utíkala přes terasu a zastavila se až u zídky kolem vodního příkopu,

rukama se o ni opřela a zhluboka se nadechovala čerstvého nočního

vzduchu, aby zastavila ten vířivý pocit ve svém nitru, který jí působil

závrať a nevolnost.

Nesmíte poslouchat, co se povídá o jeho minulosti. To jí řekla

lady Ottolina teprve včera večer, jenže nebylo lehké neposlouchat,

když Jack sám mluvit o své první lásce odmítal, a Sally nevěděla nic

kromě toho, že tu ženu miloval, že spolu utekli, a že ona byla

zastřelena. Ale pomyšlení, že to mohl být Jack, kdo Merle zastřelil,

bylo strašlivé, nepředstavitelné, i kdyby to byla tragická nehoda.

Sally zamrazilo hrůzou a zoufalstvím. Nedokázala ničemu

takovému o Jackovi uvěřit. Prostě nedokázala.

A ne proto, že ho miluje. Nemyslela si o sobě, že je natolik

zaslepená, aby neviděla jeho chyby. Už věděla, že Jack dokáže být

nesmiřitelný. Věděla také, že jeho milenka zemřela. Ale ten zbytek…

To by vysvětlovalo rozsah toho tehdejšího skandálu, našeptával jí

jakýsi vnitřní hlásek. To by vysvětlovalo, proč musel odcestovat do

ciziny. A tím by se také vysvětlilo Jackovo mlčení…

„Sally?“

Trhla sebou, když si uvědomila, že Jack vyběhl z domu a nyní

stojí vedle ní. Noční vánek mu čechral vlasy; Jack nevědomky zvedl

ruku a přihladil si je navyklým gestem, které Sally už znala a stačila

si je zamilovat. Zahlédla, s jakým znepokojením se na ni Jack dívá, a

vtom si uvědomila, že se zídky drží tak pevně, až má klouby celé bílé

a kámen jí rozdírá prsty.

„Sally,“ opakoval naléhavě Jack. „Copak se děje? Co se ti stalo?

Řekla ti Connie něco, co tě rozrušilo?“

„Ano,“ přisvědčila Sally. Vůbec ji nenapadlo, že by mu mohla

zalhat. Nedokázala předstírat, že se nic nestalo, když se najednou

vynořilo to ohavné, nestvůrné tajemství.

„Ano,“ zopakovala. „Řekla mi, že Bertie jí pověděl –“ Zarazila se

a musela si odkašlat. „Řekla mi, že jí Bertie pověděl, že jsi zabil

Merle Jamesonovou,“ vypravila ze sebe. „Řekla, žes ji zavraždil.“

Rozhostilo se ticho. Za nimi tiše šuměl vodotrysk na nádvoří. Na

klidné vodě příkopu nehybně plula spící labuť s hlavou ukrytou pod

křídlem.

„A tys tomu uvěřila?“ zeptal se Jack tiše.

Sally na něho pohlédla. „Ty sám jsi mi řekl, že zemřela,“ řekla

pomalu, uvědomujíc si, že to není odpověď na jeho otázku.

Jack k ní pokročil blíž. „Ty mi nedůvěřuješ,“ řekl drsným hlasem.

„Já nevím!“ Sally se k němu prudce otočila. Měla pocit, že jí

pukne srdce. „Jako že je Bůh nade mnou, nedokážu uvěřit, že bys byl

schopen vraždy. Nemůžu tomu uvěřit! Nedovedu si ani představit, že

bys jí ublížil nešťastnou náhodou. Jenže jsi mi nikdy neřekl celou

pravdu, Jacku. Řekl jsi mi jenom, že Merle zemřela, ale nikdy jsi mi

nevyprávěl, jak se to stalo.“

„A protože jsem se o tom nechtěl bavit, tak mě rovnou považuješ

za viníka?“ Jeho mrazivý tón jí pronikl až do morku kostí.

„To ne!“ vykřikla Sally, opět se spoléhajíc na instinkt, ale když se

od ní Jack odvrátil, znovu se jí udělalo slabo a hlava se jí zatočila.

Nechtěla tomu věřit, nedokázala uvěřit, že je to pravda…

„Connie si nevymýšlela.“ Jack vrazil obě ruce do kapes u kalhot,

napřímil se a zahleděl se do tmy. „Já jsem opravdu Merle zabil.“

„Ne, ne,“ řekla Sally znovu, ale tentokrát to zaznělo jako pouhý

šepot. Byla zmrazená hrůzou.

„Ne že bych sám stiskl spoušť,“ pokračoval Jack, jako by Sally

byla vůbec nepromluvila. „Ale na tom nezáleží. Byla to moje vina.

Za její smrt jsem zodpovědný já. A ten pocit viny od té doby neustále

nosím s sebou.“

Pootočil se k Sally, ale když ta natáhla ruku, aby se dotkla jeho

paže, odtáhl se, jako by její dotyk nedokázal snést.

„Byla to moje vina,“ opakoval. Řekl to vášnivě. „Chtěla jsi slyšet

pravdu, tak tady ji máš.“

„Jak k tomu došlo?“ Sally ucítila, že jí prostupuje chlad celým

tělem. Předtím si myslela, že chce znát pravdu, ale teď už si tím tak

jistá nebyla. „Byla to tedy nějaká nešťastná náhoda?“

Jack si založil ruce na prsou. „Už jsem ti říkal, že jsem byl mladý

a nerozumný. Šíleně jsem se do Merle zamiloval a naléhal jsem na

ni, ať opustí manžela a uteče se mnou. Když souhlasila, připadal

jsem si jako největší šťastlivec na celém světě. Jenže Merle šťastná

nebyla. Měla strach. Bála se, co její manžel udělá, až to zjistí. A

já…“ vzdychl, „…já jsem se jejím obavám vysmál. Jameson byl

slabý a chatrného zdraví, kdežto já jsem byl mladý, silný a

sebevědomý, a byl jsem přesvědčen, že ji dokážu ochránit.“

Zachmuřil se.

„Když nás Jameson dostihl, měl pistoli. Myslel jsem si, že mě

chce vyzvat na souboj – nebo možná rovnou zastřelit. Bývalo by to

spravedlivé. Nikdy by mě bylo nenapadlo, že místo mě zastřelí

Merle. Až do onoho posledního okamžiku byla jeho pozornost, jeho

nenávist zaměřena výlučně na mne. Přiznávám, že v té chvíli jsem

také dostal strach. Myslel jsem, že umřu. Jenže on zastřelil Merle, ne

mě, a byla to moje vina. Jsem zodpovědný za její smrt.“

„Ne,“ řekla Sally. Její rty se sice na to slovo otevřely, ale nevyšel

z nich ani hlásek. „Nebyla to tvoje vina,“ řekla. „Ty jsi spoušť

nestiskl.“

„Jenže to bylo úplně stejné, jako bych ji stiskl,“ odporoval Jack.

„To já jsem Merle přesvědčil, aby se mnou uprchla. A já jsem jí

přísahal, že ji ochráním. Jenže jsem selhal.“

„Vždyť ona se rozhodla, že s tebou půjde, Jacku,“ přesvědčovala

ho Sally. „Bylo to její rozhodnutí, stejně jako bylo Jamesonovo

rozhodnutí na ni vystřelit. Ty se za to nesmíš obviňovat, Jacku.“

Jackův obličej byl úplně bezvýrazný a Sally už si zoufala, že její

slova k němu vůbec nedoléhají. Nosil v sobě svůj pocit viny i svoje

zoufalství jako uzamčené už deset let. Konečně Sally pochopila, že

do této části jeho bytosti nepronikne; byla to ta zahořklá část, která

popírala možnost lásky. Bylo beznadějné pokoušet se to teď změnit.

Ale musela to zkusit.

„Říkals mi, že jsi Merle miloval z celého srdce,“ řekla Sally a se

zahanbením si uvědomovala, že i v takovéto chvíli dokáže cítit

žárlivost na Jackovu lásku k jiné ženě. „Tys ji miloval a chtěl jsi, aby

byla šťastná. Myslel sis, že štěstí dosáhnete, když spolu utečete. A

kdo ví – třeba jsi mohl mít pravdu, kdyby se události nevyvinuly

úplně jinak.“ Upírala pohled na temnou siluetu stromů, rýsující se

proti nočnímu nebi. „Věděl jsi, že Michael Jameson je nebezpečný a

zlý. Tohle byl jeden z důvodů, proč jsi chtěl Merle od něho odvést,

protože jsi ji miloval. Takže jsi udělal to, co jsi považoval za

správné. Požádals ji, aby s tebou uprchla, a ona souhlasila. Sama se

rozhodla, že s tebou půjde.“

Jack nepromluvil, ale Sally cítila, že jeho temné oči se upírají na

její tvář. „Ani jeden z vás nemohl předvídat, co se stane,“ řekla Sally.

„Ani jednoho z vás nenapadlo, co Michael Jameson udělá. Za smrt

Merle je zodpovědný on. On ji má na svědomí.“

„Ty jsi s Gregorym Holtem neutekla,“ řekl Jack.

„To bylo něco jiného,“ odpověděla Sally. „Nemilovala jsem ho.

Ale kdybych ho byla milovala, rozhodně bych s ním byla utekla,

stejně jako Merle s tebou.“ Usmála se na něho, ale v měsíčním světle

viděla, že jeho tvář je nepohnutá. „Myslím, že budeš zase schopen

lásky,“ řekla tiše, „i když předpokládám, že se bude lišit od těch citů,

jaké jsi choval k Merle. Ale to neznamená, že tvé city budou méně

hluboké.“

Zhluboka se nadechla. Teď ji čekala ta nejobtížnější část

promluvy.

„A proto si myslím,“ řekla, „že by ses neměl ženit, Jacku, dokud

nenajdeš ženu, kterou bys dokázal skutečně milovat. A já jsem ta

poslední, s níž by ses měl oženit.“ Odmlčela se, protože hrozilo

nebezpečí, že jí selže hlas. Jak teď litovala, že si při jejich prvním

setkání lépe nechránila srdce místo toho, aby se do něho bezhlavě

zamilovala jako nějaká sotva škole odrostlá dívenka. Ale teď už bylo

na takovou lítost pozdě. Miluje Jacka Kestrela, ale on není schopen

její city opětovat, a i když je ona dost pošetilá, není tak nemoudrá,

aby si ho vzala a pak se musela dívat, jak se Jack zamiluje do jiné

ženy, jen co se jeho srdce zhojí.

„Dobrou noc, Jacku,“ zašeptala. „A přemýšlej o tom, co jsem ti

řekla. Tvoje vina to nebyla. Nech to být.“

Slyšela, jak zavolal její jméno, ale už na nic nečekala. Věděla, že

se musí dostat zpátky do domu a do soukromí své ložnice, než

podlehne pokušení odhalit své nejtajnější city. Nesmí Jackovi říct, že

ho miluje, protože tím by se stala nanejvýš zranitelnou.

Jack stál na ztemnělé terase ještě dlouho po Sallyině odchodu.

Cítil dosud ve vzduchu slaboučký prchavý závan, spíš jen náznak její

vůně, a v tom okamžiku si uvědomil, jak se bez ní cítí ztracený a

prázdný a jak nesmírně po ní touží. Poprvé za celých deset let byl v

rozpacích, nebyl si jist sám sebou, pokud šlo o vztah k ženě. O svých

citech k Merle jí toho řekl víc než kdy kterékoli žijící osobě. Po celá

ta dlouhá léta uzavřel v sobě tu bolest i zármutek, ale Sally ho krůček

po krůčku zavedla až na samý okraj prudkého srázu. Byl na nejlepší

cestě otevřít jí srdce a odhalit své skutečné city.

Až na to, že si nebyl zcela jistý, jaké ty city vlastně jsou.

Před několika dny to všechno vypadalo tak snadné. Zatoužil po

Sally Bowesové. Probouzela v něm nesmírnou vášeň, ale v té chvíli

si myslel, že to není nic jiného než chtíč. Sám sobě namlouval, že

svou žádost dokáže zvládnout. Takhle to totiž dělal vždycky. Nikdy

se citově neangažoval.

Avšak po jediné noci se Sally si uvědomil, že ji nejen chce, nýbrž

i potřebuje. Přesto dosud nechápal, jaké nebezpečí mu hrozí. Jeho

první láska byla navzdory okolnostem v podstatě nevinná. Měla v

sobě prudkost, ale byla i plná idealismu a kouzla. To, co nyní cítil k

Sally, bylo hluboké a jeho touha po ní byla tou nejméně

komplikovanou součástí jeho citů. Snažil se sám sobě namluvit, že

jiné city nebo pocity v tom nejsou, ale nyní už věděl, že Sally

potřebuje. Chtěl by s ní strávit celý život. Chtěl by společně s ní

zestárnout, chtěl, aby mu porodila děti.

Nesnesl by, kdyby musel žít bez ní.

Přiznával si, že mu to nahání strach. On, který bojoval za svou

vlast, za svobodu a spravedlnost, on, který prokázal tolik fyzické

statečnosti a dokázal činit správná rozhodnutí v otázkách života a

smrti, najednou neměl dost odvahy postavit se tváří v tvář svým

obavám z lásky.

„Neměl by ses ženit, dokud nenajdeš ženu, kterou bys dokázal

skutečně milovat. A já jsem ta poslední, s níž by ses měl oženit.“

Zdálo se mu, že Sallyina slova se dosud vznášejí v nočním

vzduchu. Byla nesmírně velkorysá, zrovna jako se velkoryse

zachovala vůči Gregorymu Holtovi, když odmítla využít jeho lásku

ve svůj prospěch. Jack ji špatně posoudil, urazil ji, a ona je teď

natolik šlechetná, že se mu snaží pomoct a nechce mu dovolit, aby se

dopustil stejné chyby jako v minulosti a aby toho později nelitoval.

Myslí si, že by se mu mohlo po sňatku stát, že by se zamiloval do

jiné ženy, a pak by si s ní připadal jako v pasti.

Jenže on si nedokáže představit, že by žil s jinou ženou než se

Sally…

Jack polohlasem zaklel a pomalým krokem zamířil zpátky k

domu. Věděl, jakým směrem se ubírají jeho myšlenky, a vůbec se mu

to nelíbilo. Nelíbilo se mu to ani v nejmenším, protože cítil, že se mu

situace vymyká z ruky. V jejich vztahu měla nyní navrch Sally.

Uvažoval o moci, jakou nad ním Sally má díky citům, které v něm

pomalu klíčí. Nemohl se přimět, aby ty city pojmenoval.

Děsily ho.

Sally se vyspala špatně a probudila se do zářivého slunečného

nedělního rána, které jejím pocitům pramálo odpovídalo. Do kostela

se jelo v bryčkách tažených koňskými spřeženími – lady Ottolinu by

ani ve snu nenapadlo, že by se někdo mohl dopravit ke službám

Božím v automobilu – a ihned vyvstaly potíže týkající se přednosti.

Connie totiž trvala na tom, že pojede v prvním kočárku s lady

Ottolinou a Charlottou, kde už ovšem pro Sally nezbylo místo.

„Jakožto ovdovělá žena,“ řekla Connie sestře, „si musíš zvyknout

na to, že se budeš držet zpátky, Sally.“

„Já jsem nikdy nebyla vdaná, paní Bassetpvá,“ ozvala se lady

Ottolina ostře a upřela bystrý pohled na Conniin netýkavý

obličejíček, „takže nejsem ani vdova, ale v životě jsem se držet

zpátky nemusela.“

„No to je něco jiného, madam,“ řekla Connie rozmarně, „vy jste

přece vévodova dcera.“

„A slečna Bowesová je vaše starší sestra,“ usadila ji lady

Ottolina, „a po celý váš život se starala, abyste se měla co nejlépe,

ačkoli nechápu důvody, které ji k tomu vedly. To nejmenší, co pro ni

můžete udělat, je prokázat jí alespoň trochu úcty.“ S těmi slovy

ukázala na sedadlo vedle sebe v bryčce a pokynula Sally, aby se

posadila k ní.

Na takové rázné setření nebyla ani Conniina hroší kůže dost silná.

Connie musela jet v druhém voze s Bertiem a Harringtonovými a

celou cestu vrhala vražedné pohledy na Sally a lady Ottolinu.

Vynahrazovala si tu porážku alespoň tím, že ostentativně mávala

rukou na vesničany, aby nikdo nepřehlédl její prsten s obrovským

diamantem.

„Vážně, Sally, já nechápu, jak ji můžeš snést,“ zašeptala

Charlotta Sally, když se usazovaly v kostelíku z patnáctého století do

přední lavice vyhrazené rodině. Connie se totiž v té chvíli

dožadovala hádavým hlasem, který se odrážel od střešních trámů,

aby jí nešťastný Bertie přinesl nějaké polštářky navíc. „Řeknu ti, že

kdyby to byla moje sestra, už dávno bych ji zaškrtila!“ šeptala

Charlotta.

„Já vím,“ odpověděla Sally rovněž šeptem. „Promiň, prosím tě.

Ono je to s ní mnohem horší od té chvíle, co se vdala. Mám dojem,

že její stav jí stoupl do hlavy.“

Charlotta pohrdlivě odfrkla. „Bertie není kdovíjaký úlovek! Jack,

to je něco jiného. A proč by ses za ni měla omlouvat, Sally. To přece

není tvoje vina! Kromě toho,“ šibalsky na Sally mrkla, „si myslím,

že teta Otta ji co nejdřív úplně zdrtí. Jak tetu znám, ten její klid je jen

zdánlivý. Určitě se k něčemu chystá.“

Sally jaksi nezbývalo dost energie, aby si dělala starost kvůli

Connii a jejímu nezdvořilému chování. Spíš jí teď ležel na srdci Jack.

Potěšení, které načerpali předešlého dne ze vzájemné společnosti,

zcela zmizelo. Jack seděl naproti ní v bryčce zasmušile a jaksi

nepřítomně, a Sally opět pocítila bezmocnost. Uvědomovala si, jak

málo ho zná a že se jí patrně nikdy nepodaří k němu přiblížit. I

Charlotta si všimla Jackovy špatné nálady a chtěla Sally nějak

potěšit.

„Víš, oni muži už jsou zkrátka takoví,“ řekla jí důvěrným tónem.

„Všimla jsem si, že když se Stephen potýká s nějakým problémem,

vůbec na mě nemluví, dokud tu věc nevyřeší.“ Vykulila oči. „Takové

mlčení je pro mě zcela nepochopitelné a v počátečních dobách

našeho manželství mě to přímo děsilo, dokud jsem nepochopila, že je

to prostě takový jeho způsob. A Jack je úplně stejný.“

Sally se usmála, ale přesvědčena nebyla. Znala podstatu

problému, který Jacka trápí. Byl to tentýž problém, kvůli němuž se

celou noc převalovala na lůžku. Jejich zasnoubení jistě dospělo ke

konci. Ona je ukončila už předešlého večera, kdy Jackovi řekla, že by

se neměl ženit, dokud znovu nenajde pravou lásku. Až příštího rána

odcestují do Londýna, jejich cesty se navždy rozdělí.

„To je dobře, že Greg Holt už odjel,“ nezdržela se poznámky

Charlotta, když na začátku bohoslužby nastoupil sbor. „Myslím, že

ty jeho věčné komplimenty, které ti skládal, Jacka pořádně zlobily!“

Sally příliš nezlepšilo náladu, když vikář kázal o požehnání

šťastného manželství, a Connie jen zářila a ruku měla položenou tak,

aby se její snubní i zásnubní prsten nedal přehlédnout. Lady Ottolina

při některých pasážích kázání moudře přikyvovala, a když vikář

citoval biblický verš o tom, že dobrá žena je cennější než drahokam,

pohlédla tvrdě na Connii.

Jack se ihned po nedělním obědě omluvil a vydal se Stephenem

na

obhlídku

zakládání

živých

plotů

kolem

hospodářství

Harringtonových, zatímco Connie s Bertiem se rozjeli do okolí, aby

se poohlédli po nějaké nemovitosti, která by byla na prodej.

Při představě, že by měla Connii za sousedku, Charlotta pobledla

a zapřísáhla se, že každého, kdo by nějakou nemovitost na prodej

měl, podplatí, aby jim to neprodával. Ona, lady Ottolina i Sally si

pak vzaly slunečníky a usadily se k odpolední svačině na terase s

vyhlídkou na jezero.

„To je tak milé,“ vyjádřila se lady Ottolina, hledíc na Lucy, která

si hrála na břehu, „pozorovat, jak si to děti tady v Dauntsey užívají.

Až se s Jackem vezmete, musíte říct své sestře Petronelle, aby sem

vzala svoje děti. Jack to s dětmi ohromně umí.“

„Toho jsem si také všimla,“ řekla Sally. Najednou jí bylo smutno.

„A předpokládám,“ pokračovala lady Ottolina, „že už jste také

uvažovali o svých vlastních potomcích?“

„Prateto Otto!“ řekla Charlotta se smíchem. „Vždyť Sally a Jack

se teprve teď zasnoubili.“

„Vždyť já se jenom ptám,“ řekla lady Ottolina mírně. Upřela

bystrý pohled na Charlottu. „A jestliže se Sally ocitne v požehnaném

stavu, snad vás to také povzbudí, abyste si pořídili další přírůstek,

Charlotto!“

Charlotta se znovu rozesmála. „Jsme se Stephenem svoji teprve

čtyři roky, teto Otto, a už jsme přivedli na svět Lucy. Dopřej nám

ještě nějaký čas.“

„Za tu dobu už jste klidně mohli mít tři děti,“ poznamenala lady

Ottolina. „Nejde mi vůbec na rozum, proč s tím tak otálíte.“

„Možná proto,“ řekla Charlotta s plnými ústy rozinkové

bábovičky s džemem, „že se prostě chceme navzájem co nejvíc užít,

teto.“

Lady Ottolina si odfrkla. „Kdybyste se opravdu chtěli tolik

navzájem užít, jak říkáš, Charlotto, určitě byste už teď měli víc dětí!“

Charlotta zachytila Sallyin pohled a obrátila oči v sloup. Sally se

podařilo skrýt úsměv v šálku s čajem. Příjemně se tu u jezera sedělo

v odpoledním slunci – bylo to takové konejšivé, že Sally téměř

zapomněla na to, že její zasnoubení s Jackem je jenom divadlo, které

brzy skončí, a že z jejich svazku nevzejdou žádné děti; ani teď, ani v

budoucnosti. Bylo také velmi příjemné, že měla na sobě odpolední

šaty, vypůjčené od Charlotty, pod které naštěstí nemusela mít korzet.

Byly volné a splývavé, z chladivého materiálu, což bylo v tom

horkém odpoledni k nezaplacení, a Sally se v nich cítila uvolněná a

skoro na ni šlo spaní.

„Předpokládám, že Jack pro vás dva brzy koupí nějaké venkovské

sídlo s polnostmi,“ prohodila lady Ottolina a upřela pronikavé, temné

oči zase na Sally. „Samozřejmě, jednoho dne bude mít jak Saltires,

tak Kestrelský Dvorec v Suffolku, ale jak já vždycky říkám, půdy

není nikdy dost, a on má naštěstí dost financí, aby mohl ty

nemovitosti udržovat.“

„O tom jsme ještě nehovořili, mylady,“ odpověděla Sally

popravdě, a přála si, aby lady Ottolina upustila od dalších otázek

týkajících se jejich imaginární budoucnosti.

Lady Ottolina znovu podrážděně zafrkala. „Tak se mi zdá, že jste

ještě nehovořili vůbec o ničem! Dnešní mládež je neuvěřitelně laxní,

pokud jde o plánování!“

Charlotta už už otvírala ústa, aby přispěchala Sally na pomoc,

když vtom se rozlehl strašlivý výkřik od břehu, kde chůva dohlížela

na hrající si Lucy. Všechny tři ženy se prudce otočily tím směrem.

Chůva zoufale vykřikovala a bezradně pobíhala po břehu. Po Lucy

nebylo ani stopy, jenom její čepeček plaval na hladině.

„Lucy!“ vykřikla zděšeně Charlotta. Vyskočila ze židle, šálek jí

vyklouzl z ruky a roztříštil se na podlaze terasy. „Spadla z

přístavního můstku do hloubky. Co budeme dělat? Já neumím

plavat.“

Sally ale nezaváhala. Rozběhla se z terasy k jezeru. Před vnitřním

zrakem se jí promítal horký červnový den na řece Isis před mnoha a

mnoha lety, viděla otce, jak ztrácí rovnováhu na člunu s plochým

dnem při odpichování dlouhým bidlem a zdánlivě nesmírně pomalu

padá pozpátku do vody. Tenkrát čekala, že se otec vynoří na hladinu

a doplave ke břehu, ale uplynulo několik šílených okamžiků, a on se

stále nevynořoval. A živého už ho nikdy nespatřila.

Tenkrát to byla její chyba, že nic nepodnikla, že jenom čekala.

Hořce si vyčítala, že mu nepomohla, a od té doby měla z vody hrůzu.

Teď ale nesměla připustit, aby ji strach přemohl.

Sally ucítila, jak jsou prkna přístavního můstku pod tenkými

podrážkami jejích střevíčků horká. Chůva přestala povykovat a

rozběhla se po travnatém svahu k domu. I Charlotta už zmizela za

rohem stájí, aby přivolala pomoc.

Sally doběhla na konec můstku a skočila do vody. Byla tam větší

hloubka, než si představovala. Voda se jí na krátký, děsivý okamžik

zavřela nad hlavou, ale Sally se hned vynořila nad hladinu a lapala

po dechu. Voda byla studená jako led, bahnitá a plná vodních rostlin.

Krásné odpolední šaty s kraječkami byly okamžitě mokré, lepily se

Sally na nohy a táhly ji dolů.

Co nejvíc se nadechla, ponořila se pod hladinu a se směsicí

nevyslovitelné úlevy a nejhlubší úzkosti spatřila Lucyino tělíčko,

vznášející se ve svislé poloze, avšak děsivě nehybné hned vedle

můstku. Jediným pohybem k dívence doplavala, pevně ji chytila a

začala se modlit a doufala, že se Lucy příliš nenalokala vody, nebo se

při pádu neuhodila o dřevěný rám můstku do hlavy. Tělíčko děvčátka

jí připadalo těžké, ve vodě vázlo a hrozilo, že vyklouzne z jejího

sevření. Sallyiny paže trnuly tou nesmírnou námahou, když se

snažila udržet holčičku nad vodou.

Teď už se na trávník u vody sbíhali lidé; jeden čeledín nesl v

rukou žebřík, druhý měl dlouhý provaz a úplně vepředu utíkal Jack.

Ještě v běhu ze sebe svlékal sako, hodil ho na trávu a rovnou skočil

do vody, aby převzal Lucy ze Sallyiných rukou. Pak podal holčičku

jednomu čeledínovi, který už čekal s napřaženýma rukama.

Sally cítila, že se jí sukně zachytila o něco pod vodou. Jak se tak

bezvýsledně snažila uvolnit, pořádně se napila kalné vody. Najednou

měla všechny končetiny jako z olova, ramena ji bolela a sukně ji

táhla pod vodu. Házela sebou, sáhla po provazu, který jí někdo hodil,

ale minula jej a opět zmizela pod hladinou. Na kratičký okamžik se jí

vybavila strašlivá představa, že asi takové to bylo, když se jejímu

otci zavřela voda nad hlavou, ale už byl u ní Jack, pevně ji uchopil v

pase, vytáhl ji nad hladinu, a Sally cítila, jak je silný, a věděla, že už

jí nic nehrozí. Jack ji zvedl v náruči, mokrá sukně se přetrhla a

povolila, a pak už se Sally překulila na vyhřátá prkna přístavního

můstku a někdo ji balil do přikrývky.

Pocítila sluneční teplo, které začalo rozehřívat její chlad, a teprve

v té chvíli se roztřásla opožděnou reakcí a nedokázala třes zastavit.

Charlotta držela Lucy v náručí a třela její prochladlé tělíčko

ručníkem. Lucy se probrala a začala prudce dávit a vykašlávat vodu,

což bylo podle Sally jen dobře.

Lady Ottolina si vzala na povel služebnictvo: jednoho čeledína

poslala do Dauntsey, aby přivedl doktora, služkám nařídila, ať jdou

ohřívat vodu na lázeň a přinesou další ručníky a pokrývky. V té

chvíli dorazil také Stephen, celý bledý a rozrušený, a pomohl

manželce a dcerušce zpátky do domu.

„Tak půjdeme.“ Jack zvedl Sally do náruče. „Musíš se co nejdřív

dostat z těch mokrých šatů a pak honem do vany s horkou vodou.“

„Zaplať Pánbůh,“ vypravila ze sebe Sally, drkotajíc zuby.

„Zaplať Pánbůh, žes tam dorazil včas, Jacku. Už jsem se bála, že ji

neudržím. A myslela jsem, že je utopená!“ Hlas se jí při těch slovech

zlomil; otočila se obličejem k Jackovu teplému hrdlu a vdechovala

uklidňující vůni jeho pokožky. Jednu chvíli se jí zdálo, že cítí jeho

rty, které se nevýslovně něžně otřely o její tvář, ačkoli paže, které ji

nesly, byly pevné jako z ocele.

„Zachovala ses ohromně statečně,“ zašeptal. „Zachránila jsi Lucy

život.“

Sally zavřela oči. Jack ji vynesl nahoru na terasu, potom do domu

a po schodech rovnou do její ložnice, přičemž zcela ignoroval

poplašené a neschopné pobíhání služebných, kterým přibouchl dveře

od ložnice před nosem.

„Rychle ze sebe sundej ty mokré šaty,“ zavelel, když Sally

opatrně postavil na nohy v černobíle vykachlíčkované koupelně a

roztočil kohoutky, aby jí připravil lázeň.

Sally se zarděla. „Nic takového neudělám, jestli tady budeš stát!

Můžeš mi sem poslat některou komornou, aby mi s tím pomohla.“

Jack energicky zavrtěl hlavou. „Kdepak, ty jsou celé vyjevené a

nebyly by ti vůbec k ničemu. Budeš se muset spokojit se mnou.

Přinesu ještě nějakou horkou vodu, aby se koupel dřív ohřála, a až se

vrátím, doufám, že už budeš svlečená a ve vaně.“

Sally se zarděla ještě víc, i když se v mokrých odpoledních šatech

celá třásla. Slyšela, jak za Jackem bouchly dveře, a pustila se tedy

sama do zápolení s knoflíčky a krajkami zmáčené róby, ale prsty

měla tak zkřehlé a roztřesené, že se jí to moc nedařilo. Když se Jack

po několika málo minutách vrátil, zjistil, že ještě není vysvlečená ani

z poloviny a bezmocně se lopotí se zbytkem, přičemž stojí v

loužičce, která z mokré látky nakapala na zem.

„Jednoho krásného dne,“ řekl Jack rozvážně, „se mi snad podaří

tě svléknout, aniž by tvůj oděv při tom vzal za své.“

Strhl ze Sally zbytek promáčených, potrhaných šatů a hodil ho na

podlahu.

Sally poděšeně vykřikla: „Ale to jsou přece Charlottiny šaty!“

„Ty si myslíš, že by se ještě daly nosit?“ opáčil Jack. Podíval se

na ni. „Chceš, abych ti také sundal spodní košilku?“

„Ne!“ vykřikla Sally. „Běž pryč!“

Jack se rošťácky zasmál. „Počkám na tebe v ložnici.“

Jen co za ním zapadly dveře, Sally se podařilo sundat ze sebe

zbytky spodního prádla, které se jí lepilo na tělo, a s povzdechem

úlevy vklouzla do vany plné teplé vody s vonnou solí. Opřela se

zády, ponořila se až po ramena, zavřela oči a nechala své prokřehlé

tělo slastně omývat teplou vodou. Ale třesavka, která se jí předtím

zmocnila, ji nechtěla opustit. Aniž si to přála, před jejím vnitřním

zrakem se opět zjevil obrázek bezduchého otcova těla.

Když ho konečně vytáhli z řeky, byl v obličeji celý šedivý, z

oblečení mu crčela voda a byl obalený vodními rostlinami. Otřásla

se, když si vybavila, jak jí Lucyino tělíčko v náručí připadalo těžké a

jak se děsila, že jí vyklouzne a bude navždy ztraceno, stejně jako

tehdy sir Peter…

„Sally!“

Při těch skličujících myšlenkách přeslechla Jackův hlas, ale nyní

si s trhnutím uvědomila, že už je ve vaně hezky dlouho. Voda

mezitím vychladla, a když Jack vešel do koupelny a našel ji tam,

znovu se roztřásla a nemohla třes zastavit. Jack tiše zaklel, popadl

osušku a vytáhl Sally z vody, zabalil ji, přitiskl k sobě a odnesl v

náručí do ložnice, kde ji uložil do postele. Jen o chvíli později byl už

u ní a držel v ruce sklenici brandy. Přiložil ji Sally k ústům.

„Jsi v šoku,“ řekl sevřeným hlasem. „Měl jsem si to hned

uvědomit.“

Sally zavrtěla hlavou. „Ne –“

„Nejdřív to vypij, teprve pak si promluvíme.“

Alkohol pálil Sally v hrdle, a to jí pomohlo opět se trochu

vzpamatovat. Odložila prázdnou sklenici, lépe se zabalila do osušky

a pak sáhla po prošívané přikrývce z prachového peří a přitáhla si ji

až pod bradu.

„Omlouvám se,“ řekla. „Teď vidím, že to mnou otřáslo víc, než

jsem si uvědomovala. Ta příhoda mi připomněla mého otce. On se

totiž utopil.“

Jack znovu polohlasně zaklel. „To jsem vůbec netušil. Je mi to

moc líto.“

„Já o tom nemluvím,“ řekla Sally, zavrtávajíc se pod pokrývky.

Konečně ucítila, jak teplo pomalu vyhání prokřehlost z jejích kostí.

„Už je to dávno. Projížděli jsme se po řece v pramičce s plochým

dnem a otec při odrážení bidlem ztratil rovnováhu a spadl do řeky.

Předpokládala jsem, že doplave ke břehu, chtěla jsem ho chytit za

ruku, ale už jsem ho nezahlédla. Pořád jsem čekala, že se vynoří, až

nakonec jsem si uvědomila, že se stalo něco zlého, jenže to už bylo

pozdě.“

„Jak se to stalo?“ zeptal se Jack. Posadil se na pelest postele a

sáhl pod pokrývku, aby mohl vzít Sally za ruku, a povzbudivě ji

stiskl.

„Když jsem pochopila, že se už nevynoří, dala jsem se do křiku,“

odpověděla Sally. „Několik dalších veslařů připlulo a pomáhali mi

ho hledat, ale bylo už pozdě. Když totiž padal, narazil hlavou o okraj

pramice a klesl ke dnu jako kámen.“ Zalomcovalo jí další křečovité

zachvění. „Od té doby se děsím vody.“

„A přece jsi bez zaváhání skočila do jezera, abys zachránila

Lucy,“ řekl Jack a stiskl jí ruku ještě pevněji.

„Nesměla jsem dopustit, aby se to opakovalo,“ řekla

Sally prostě. „Byla to moje vina, že tatínek zahynul. Hned potom

jsem se naučila plavat, pro případ, kdyby to bylo zapotřebí.“

Jack chvíli nebyl mocen slova. „Jak to myslíš, když říkáš, že to

byla tvoje vina, že váš otec zemřel?“

Sally se vymanila z jeho sevření a nervózně popotahovala za

okraj přikrývky. Do očí se mu nepodívala.

„Že jsem ho mohla zachránit,“ řekla nakonec.

„A že by se Nell a Connie musely starat samy o sebe?“ ptal se

ironicky Jack. „Vůbec jsem nechápal, proč si je obě tak bereš na

starost.“

Sally překvapilo, jak je vnímavý. Neměla v úmyslu říct toho

tolik. Vůbec nechtěla odhalovat svoje nejtajnější obavy a pocity viny.

„Když já jsem nejstarší,“ řekla omluvně.

„Ale kvůli tomu ses přece nemusela tolik snažit je ochraňovat,“

řekl Jack. Sally si všimla, že výraz jeho obličeje se změnil. „Kladeš

si za vinu něco, co vůbec tvoje vina není.“ Náhle se Jack vztyčil.

Přešel přes místnost k oknu, potom se obrátil a pohlédl na ni.

„Pamatuješ si, jak jsi mi včera večer řekla, abych se neobviňoval

z něčeho, co moje vina nebyla?“ zeptal se konverzačním tónem.

„To bylo něco jiného,“ odporovala Sally.

Jack se usmál. „Opravdu? To je zvláštní, jak lehko radíme

druhým. Zamysli se nad tím.“ Jeho úsměv se ještě rozšířil. „Když nic

jiného, alespoň si můžeš přestat dělat starosti kvůli Connii. S tou ať

už si dělá starosti Bertie.“

Vrátil se k ní a sklonil se, aby ji políbil, a tentokrát to byl polibek

něžný a prostý veškeré bouřlivé vášně, která od počátku

charakterizovala jejich vztah.

„Ach, Sally Bowesová,“ řekl jí tiše, „nepřipusť, aby tě

pronásledovala minulost. Na to jsi až příliš dobrá a velkomyslná.“

Něha, s jakou ji políbil, zbavila Sally posledních zábran. Pocítila

náhlý, ohromný a překvapivý nával úlevy, protože její obavy

pominuly a s Jackem si připadala v bezpečí. Přitáhla si ho k sobě,

vzala ho kolem ramen, a teprve tehdy si s úlekem uvědomila, že

dosud nesvlékl mokrou košili, která se mu lepí na tělo. Při tom, jak

spěchal, aby se o ni postaral, zcela zapomněl na sebe.

„Vždyť se nachladíš!“ vykřikla Sally, odtáhla se a Jack se usmál.

Jediným plynulým pohybem si stáhl vlhkou košili a pak si vlezl k ní

do postele.

Pod jejími prsty byla jeho pokožka teplá a Jack jí připadal tak

energický a plný života, že Sally vdechovala jeho vůni, cítila jeho

chuť a sílu, oplácela mu každý jeho něžný polibek a toužila cítit ho v

ještě větší blízkosti. Jejich jazyky se náhle setkaly, propletly, nejdřív

se jen lehce ohledávaly, pak se staly mnohem odvážnějšími a

nenasytnějšími. Oba se tak ponořili do zkoumání toho druhého, že

přeslechli jakýsi šramot u dveří, a probrali se, teprve když uslyšeli

Charlottino zdušené vypísknutí.

„My jsme ale klepaly!“ řekla Charlotta.

„Cožpak jsi ztratil všechen smysl pro slušnost, synovce?“ zvolala

lady Ottolina, vtrhla do ložnice a hodila po Jackovi jeho mokrou

košili.

„Ano, teto Ottolino,“ odpověděl Jack. „Úplně, totálně a

absolutně.“

Na chvíli i lady Ottolina ztratila řeč. „Když jsem mluvila o tom,

že byste měli pomýšlet na vlastní potomstvo, neměla jsem na mysli,

že byste s tím měli začít hned,“ řekla a upřela na Sally pohled

nahánějící hrůzu. „Navštívím biskupa a zařídím vám okamžitě

zvláštní povolení k sňatku!“

„Takové rozhodnutí,“ namítl Jack roztomile, natahuje si přitom

košili, „je ale na Sally, ne na tobě, teto.“ Sklonil se k Sally a ještě

jednou ji políbil. „Na shledanou později, moje milá. Myslím, že teď

by sis měla odpočinout.“ Zůstal ještě chvilku nad ní skloněný a

zadíval se jí zblízka do očí. „Přes to, cos mi řekla včera večer,“ řekl

potichu, „tě chci požádat, aby sis to ještě pořádně rozmyslela, Sally.

Prosím tě, neodmítej mě rovnou.“

„A ven!“ zaburácela lady Ottolina, hnala ho před sebou ze dveří a

důrazně za nimi zavřela.

Charlotta se zachichotala a posadila se k Sally na postel. „Přišla

jsem ti poděkovat, Sally, že jsi zachránila Lucy, a také abych se

přesvědčila, že jsi při její záchraně sama nějak neutrpěla,“ řekla, „ale

teď vidím, že jsi natolik čilá a zdravá, že si v tomhle ohledu nemusím

dělat vůbec žádné starosti!“

„Doufám,“ řekla honem Sally, „že Lucy nebude mít žádné

následky.“

„Jistěže ne,“ odpověděla Charlotta. „Doktor řekl, že se nic

vážného nestalo, a Lucy teď spí. Sedí tam u ní

Stephen.“ Podívala se na Sally. „Ale nebýt tvé duchapřítomnosti

a okamžitého zásahu, Sally…“ Otřásla se. „Radši ani nechci

pomyslet na to, co se mohlo stát. Opravdu jsme měli ohromné štěstí,

že umíš plavat!“ Potom svraštila čelo. „Ale jedna věc mi nejde do

hlavy.“ Udělala rukou trochu rozpačité gesto. „Když jsme s tetou

přišly do ložnice, viděly jsme, že jste se s Jackem… no, vždyť víš…“

„Líbali,“ napovídala Sally snaživě.

„Ano!“ přisvědčila Charlotta. „No a to, jak jste spolu leželi v

posteli –“

„To ano,“ řekla Sally, „rozhodně…“

„Víš…“ Charlotta se trochu začervenala, „vlastně mě to zmátlo,

protože vím jistě, že když jste sem v pátek přijeli, to vaše takzvané

zasnoubení byla jenom zástěrka, a teď…“ Hlas se jí nejistě vytrácel.

„Určitě je to tak, jak říkáš.“ Sally úplně zapomněla, že Charlotta

byla při tom, když se ten nápad zrodil. „Promiň, že jsme tě zřejmě

znepokojili, Charley. Ale pravda je taková, že tvůj bratr mě teď

požádal o ruku doopravdy, a –“

Nic jiného už ale nestačila říct, protože Charlotta vyskočila a

popadla ji do náruče.

„To je ale skvělé!“ volala, sotva dechu popadajíc. „Já to věděla!

Hned jsem poznala, že je Jack do tebe zamilovaný! Celé to divadýlko

kolem Gregoryho Holta, který tě zahrnoval pozornostmi, a Jack zuřil,

ale dělal, že mu to nevadí. Já jsem od samého začátku věděla, že vy

dva jste si souzeni.“

Sally se opatrně vymanila z jejího objetí. „Ale |á |si m ještě

neřekla ano,“ upozorňovala Charlottu.

Charlottin obličej se směšně protáhl. „Ale řekneš! Prosím tě,

Sally, řekni, že budeš souhlasit!“

„Já nevím,“ odpověděla popravdě Sally. „Je mi jasné, že jsi

přesvědčená, že Jack mě miluje, Charley…“ zvedla ruku, aby

zastavila příval souhlasných slov, „…ale já si ve skutečnosti myslím,

že Jack pořád ještě miluje Merle Jamesonovou, a možná ji nikdy

milovat nepřestane.“

Charlotta na to chvíli nic neříkala, což pro ni bylo tak netypické,

a tvářila se bezvýrazně. Nakonec řekla zamyšleně: „Mně bylo

šestnáct, když Jack s Merle uprchl, a je pravda, že ji miloval šíleně.“

Když viděla Sallyin výraz, lehce potřásla hlavou. „Promiň, Sally, ale

vždyť jsi to řekla sama. Já jsem tenkrát Jackovy city nedokázala

pochopit, ale teď, když jsem starší, vidím, že to byla hluboká,

vášnivá láska. Jack si postavil Merle na piedestal a chtěl ji odvést od

krutého manžela. Jenže byla to také láska mladická, nezralá a naivní.

A kdo ví, jestli by jejich city přetrvaly, kdyby Merle zůstala naživu.

Ale myslím si…“ zarazila se, „…myslím si, že Jackova láska k tobě

není o nic méně hluboká, jenom je prostě trochu jiná.“

Bez zaklepání se rozlétly dveře a dovnitř vpadla Connie. V

otevřených dveřích za ní Sally zahlédla lady Ottolinu, která se tvářila

jako bouřkové mračno, a Bertieho, který byl zjevně jako na trní.

„Počkej, miláčku, teď raději ne –“ začal říkat, ale

Connie ho zcela ignorovala a vplula směrem k sestře v oblaku

mocného parfému.

„Nejdražší Sally!“ vykřikla Connie dramaticky. „Právě jsme se

vrátili a slyšeli jsme, co se stalo. To je ale něco děsného! Ještě štěstí,

že jsem u toho nebyla – strašně se bojím vody, a taky bych si při tom

všem rozruchu mohla poničit ty nové modré hedvábné šaty!“

Obrátila se k Charlottě. „Doufám, že děcku se nic nestalo?“

Charlotta se pro tu chvíli vůbec nezmohla na slovo, takže to zbylo

na lady Ottolinu, aby se s vetřelkyní vypořádala. Majestátně vplula

do ložnice a řekla mrazivě: „Bylo by dobré, paní Bassetová,

kdybyste věděla, jak se jmenuje Charlottina a Stephenova dceruška, a

ještě lepší, kdyby vám skutečně leželo na srdci její blaho.“

„No dovolte!“ vyprskla Connie. „Přišla jsem se poptat po zdraví

své sestry a –“

„Jako kdyby vám na tom záleželo!“ přerušila ji úsečně lady

Ottolina. Podívala se z Connie na Bertieho, který by se nejradši

schoval do sametových závěsů. „Není bohužel zapotřebí nějakého

zvláštního intelektu k pochopení, proč si můj synovec vybral za

manželku zrovna vás, paní Bassetová,“ pokračovala, „a mně je jasné,

že to nebylo kvůli vašim vyjadřovacím schopnostem. Jestli si Bertie

přeje po zbytek života sedět a dívat se na tu zlomyslnou, záludnou

panenku s prázdnou hlavou, je to jeho věc. Já o to ale nestojím, tak

buďte tak laskavá a neprodleně opusťte tento dům, a dejte si pozor,

abyste se ani v budoucnosti neocitla ke mně blíž než na vzdálenost

dvacet mil. Jen tohle jsem vám chtěla říct.“ A opět vyplula z

místnosti.

„No tohle, taková drzost!“ vykoktala Connie, na obou tvářích

temně rudé skvrny. „Co si to ta osoba vlastně o sobě myslí?!“

„Ta osoba měla původně v úmyslu odkázat mi svoje peníze,“ řekl

Bertie pochmurně. Popadl Connii pod paží. „Tak pojď, děvče. Mám

dojem, že nastal čas, abychom odsud co nejrychleji zmizeli. Co bys

řekla tomu, že bychom ještě jednu noc přespali v hotelu Randolph?“

DEVÁTÁ KAPITOLA

Když se Sally vrátila do Londýna, dalo se do deště. Velké, těžké

letní kapky se rozstřikovaly po suché dlažbě a plnily vzduch vůní

prachu. Jack ji chtěl odvézt zpátky autem, ale Sally trvala na tom, že

pojede vlakem. Potřebovala si všechno rozmyslet o samotě. Jackovi

slíbila, že mu odpověď na jeho nabídku dá toho večera, až proběhne

otevření Karmínového salonu v klubu U Modrého papouška, což

znamenalo, že jejich bouřlivá aféra trvala přesně jeden týden.

Uvědomovala si, že je to doba nebezpečně krátká k tomu, aby

dospěla k rozhodnutí, které může hluboce ovlivnit zbytek jejího

života. Ale i kdyby dnes Jacka odmítla, bylo jí jasné, že už nic

nebude jako předtím. Jack jednou do jejího života vstoupil a všechno

se změnilo.

V klubu bylo ticho, což bylo uklidňující. Dan s ní prošel vše

podstatné, co se v její nepřítomnosti událo, a ujistil ji, že k

slavnostnímu otevření je všechno připraveno. Sally se probírala

hromadou papírů a dopisů na psacím stole, přičemž nespouštěla oči z

hodin, aby měla dost času na to, aby se na večer převlékla. Bylo už

kolem páté, a právě když se rozhodla, že půjde nahoru a připravit se

na večer, ozvalo se zaklepání na dveře. Na prahu se objevil Greg

Holt a hned za sebou zavřel.

„Můžu s tebou na chvilku mluvit, Sally?“ zeptal se.

Sally se usmála.

„Ale jistě! Ráda tě zase vidím, Gregu. Přijdeš dnes večer na

otevření Karmínového salonu?“

Greg přikývl. Trochu nejistě si začal mnout bradu. „Říkal jsem

si… Totiž, napadlo mě, jestli bych s sebou nemohl přivést jako svého

hosta Nell.“

Sally to tak překvapilo, že málem převrhla kalamář. „Cože? Nell?

Mou sestru?“

„Přesně tak,“ řekl Greg a pousmál se. Pohled měl trochu

nervózní. „Když jsem se vrátil do Londýna, tak jsem ji vyhledal.“

„To ale muselo způsobit v Blakelock Street pěkný poprask,“ řekla

Sally suše.

„To ano,“ řekl Greg a udělal hrozný obličej. „Jak jen to bude

možné, hned je odtamtud přestěhuju. Děti budou na venkově určitě

spokojenější a Nell bude taky vypadat mnohem líp, až jí trochu

zčervenají tváře. To pro ně není vhodné místo –“ Zarazil se, když

viděl Sallyin výraz. „Co je?“ zeptal se trochu podrážděně.

Sally se rozesmála. „Tedy Gregu, to je překvapení! Já jsem

vždycky říkala, že ty dokážeš všecko zařídit, když se pro něco

rozhodneš!“

„A tys mi nikdy nedovolila, abych něco zařídil pro tebe,“ řekl

Greg zarmouceně, „ale Nell je jiná. A znám ji taky spoustu let. Takže

až takové překvapení to není!“

„Ne,“ řekla Sally a zostra se na něho podívala. „Jenže Nell není

jako já. Ona je trochu zvláštní, Gregu.“

„Já vím,“ přikývl Greg. „Vím to moc dobře, Sally. A můžu snad

doufat, že se mi podaří Nell přesvědčit, aby se navzdory svému

politickému přesvědčení na mě dívala vlídně.“

„Pokud budeš podporovat její snahy o volební právo žen, jsem si

jista, že by s tím neměl být problém,“ řekla Sally s úsměvem.

„Pokusím se,“ odpověděl Greg, „ale když si pomyslím, že by

volební právo měla získat tvoje sestra Connie…“

„No,“ řekla na to Sally, „a když já zase pomyslím na to, že o

budoucnosti naší země mají rozhodovat jenom takoví, jako je

Bertie…“

„To je fakt,“ musel uznat Greg. „Máte mou podporu. Byli ti dva

hodně nesnesitelní po tom, co jsem odjel?“

„Naprosto nesnesitelní,“ přisvědčila Sally. „Ale lady Ottolina

odkázala Connii do patřičných mezí, takže se odstěhovali do

Randolphu a nechali nás na pokoji.“

„Zdá se, že tě to nechává v klidu,“ poznamenal Greg. „Ještě před

nedávnem by ses obviňovala, že za celou tu záležitost můžeš ty.“

Sally si pohrávala s perem. „Asi máš pravdu. Ale Jack mi

domluvil, a tak jsem pochopila, že za Connii ani Nell už nejsem

zodpovědná.“

„To ti přece říkám bůhvíkolik let,“ řekl Greg suše.

„Já vím.“ Sally uhýbala pohledem. „Nezlob se.“ Pak se usmála.

„Ale jestli jsi mě přišel požádat o můj souhlas a mé požehnání pro

sebe a Nell, tak ti je uděluji. Milý Gregu, jsem šťastná za vás za

oba.“

Greg se také usmál, ale úsměv z jeho očí rychle zmizel. „Kéž

bych mohl říct totéž já tobě. Od Charlotty jsem slyšel, že máš v

úmyslu přijmout Jackovu nabídku, je to tak?“

Sally vzdychla. „Gregu, na tohle téma jsme se přece už spolu

bavili.“

„Chceš se vdát za člověka, který tě nemůže milovat,“ řekl Greg.

Potřásl hlavou. „Ty si přece zasloužíš lepší osud, Sally.“

„Já jsem Jackovi své konečné rozhodnutí ještě nesdělila –“ začala

Sally, ale Greg ji umlčel významným pohledem.

„Jenže už ses rozhodla, Sally. Ty to víš. Udělala jsi první

lehkomyslné a neuvážené rozhodnutí v životě.“

„Druhé,“ řekla Sally, protože pomyslela na svou první noc s

Jackem.

Greg se neusmál. „Vím o něčem, co jsem ti zatím neřekl. Lámal

jsem si hlavu, jestli se do toho mám plést nebo ne…“ Odkašlal si.

„Hrom do toho, Sally…“

„Jestli se to týká Jackovy minulosti,“ řekla Sally důrazně, „tak s

tím na mě nechoď, já to vědět nechci. Nestojím o to, aby po celý můj

další život za mnou chodili lidé a špitali mi zlomyslně do ouška, že o

mém manželovi vědí něco, co bych měla vědět. Vždycky se najde

někdo, kdo se vyžívá v tlachání o skandálech.“

„Tohle jsem na mysli neměl,“ řekl Greg.

Sally zvedla obočí. „Tak co tedy?“

„Prosím tě, věř mi, že to říkám pro tvé vlastní dobro –“ začal

Greg, ale Sally netrpělivě zavrtěla hlavou.

„Zatím neděláš nic jiného, než že mě znervózňuješ. Přejdi k

věci.“

„Když jsme byli v Dauntsey,“ řekl Greg, „tak za mým agentem

přišel nějaký zprostředkovatel, který jednal za anonymního kupce.

Chtěli ode mne odkoupit můj podíl na Modrém papouškovi, Sally.“

Sally pocítila, jak ji zamrazilo v zádech.

„Proč by někdo chtěl odkoupit podíl v nočním klubu?“ zeptala se

stísněně.

„To nevím,“ pokračoval Greg, „ale bylo jasné, že o něj ten

neznámý moc stojí. Nabídli mi dvojnásobek sumy, kterou jsem

investoval. Řekl jsem Montgomerymu, že nemám v úmyslu prodat

svůj podíl za žádnou cenu, a požádal jsem ho, aby mi zjistil totožnost

onoho záhadného kupce, ale nepodařilo se mu vypátrat nic kromě

toho, že ten prostředník byl Churchward, což je právní zástupce

Kestrelovy rodiny, a také že navštívil ostatní investory. A ti všichni

svoje podíly prodali. Je mi to líto, Sally.“

Sally jako by tuhla v žilách krev. Pohrávala si s perem a snažila

se soustředit, ale podařilo se jí jedině zamazat si všechny prsty od

inkoustu.

„Každý není tak loajální jako ty, Gregu,“ řekla lehce. „Takže ty si

myslíš, že ten záhadný kupec chce získat rozhodující podíl na

Modrém papouškovi, aby o něm mohl rozhodovat?“ Odložila pero.

„A jestli opravdu vykoupil podíly ostatních investorů, tak mu klub už

prakticky patří, protože my dva máme dohromady jenom čtyřicet

procent akcií.“ Greg přikývl.

„Churchward ovšem zastupuje kromě Kestrelových celou řadu

dalších klientů.“

„Ovšem,“ opakovala bezmyšlenkovitě Sally. Vzhlédla a střetla se

s Gregovým pohledem. „Ale myslím, že oba víme, že za tou

záležitostí musí být Jack. Kdo jiný by mohl mít zájem o koupi

Modrého papouška?“

Greg zavrtěl hlavou. „Já nevím. Ale k čemu by Jackovi byl

rozhodující podíl na klubu, ledaže by…?“

Ledaže by…

Sally si připomněla ten první večer, kdy se s Jackem seznámila.

Bylo to teprve před týdnem, ale připadalo jí to už jako celá věčnost.

Tolik se toho událo. Navzdory tomu, jak byla jejich známost krátká,

si dokonce namluvila, že Jacka zná, ba že mu rozumí. Ale co vlastně

doopravdy ví o muži, do něhož se beznadějně zamilovala, ale který

její lásku nedokáže opětovat?

Musela si přiznat, že byla nesmírně lehkomyslná, když mu hned

při prvním setkání řekla, jak je její obchodní situace choulostivá a jak

je závislá na investorech. Pro člověka, který chce získat rozhodující

podíl, je taková informace k nezaplacení… Nesmírně cenná je i pro

člověka, který se chce pomstít…

„Montgomery řekl, že ta nabídka přišla, když jsme byli v

Dauntsey?“ zeptala se opatrně.

„Ano, v pátek,“ přisvědčil Greg.

V pátek. Dva dny poté, co se s Jackem seznámila. Téhož dne, kdy

Jack přišel k Modrému papouškovi a obvinil ji, že se s Connií spikly,

aby oškubaly jeho rodinu.

„A ten Churchwardův klient měl o koupi pořád zájem, i včera,

když ses vrátil do Londýna?“ ptala se Sally.

Greg vážně přikývl. „Naléhal na mne, abych se okamžitě vyjádřil,

i když byla neděle,“ pokračoval. „Montgomery ještě říkal, že

Churchward byl děsně neodbytný. Je mi to moc líto, Sally.“

Večer na shledanou, tak jí to řekl Jack, když ji v Oxfordu posadil

do vlaku a při rozloučení ji ještě krátce, silně políbil. Dnes večer, až

se bude za královy přítomnosti slavnostně otevírat Karmínový salon,

vejde dovnitř Jack Kestrel nejen jako její snoubenec, ale i jako

akcionář, který vlastní rozhodující podíl Modrého papouška. Kdyby

mu byl Greg prodal svůj podíl, byl by Jack vlastnil prakticky

všechno. Všechno, pro co Sally pracovala, všechno, oč za posledních

sedm let usilovala, nyní patřilo Jackovi. Vzal si její tělo, vzal jí srdce

a nyní se mu téměř podařilo připravit ji o její podnik. Je zruinovaná.

Jeho pomsta je dokonalá.

Ale přesto ji jakýsi vnitřní instinkt rozhodně ujišťoval, že nic

takového by jí Jack přece neudělal. I když jí zase pochyby

našeptávaly, jen ať se rozpomene, že Jack umí být nemilosrdný a že

ho vlastně vůbec nezná, neoblomná loajalita a hluboké přesvědčení,

že ho navzdory krátké známosti skutečně zná, ji nutily, aby se držela

myšlenky, že by jí nikdy takhle neublížil.

„Já tomu nevěřím,“ zašeptala.

Greg na ni soucitně hleděl. Věděla, že si Greg myslí, že popírá

pravdu, protože se nedokáže smířit s myšlenkou na Jackovu zradu.

„Ne abys mi znovu říkal, že je ti to líto,“ varovala ho Sally, když

viděla, že Greg otvírá ústa, aby něco řekl. Pokrčil tedy rameny a byl

zticha.

„To by mi Jack neudělal,“ řekla Sally, ale hned ji napadlo, jestli

se tím jenom nesnaží přesvědčit sama sebe.

„Ať už se dnes večer stane cokoli,“ řekl Greg a povstal, „budu

tady, Sally.“

Odešel. Sally zaslechla, jak se loučí s Mary, pak slyšela, jak se za

ním zavřely dveře, a potom už zůstala potichu sedět, ani nevěděla,

jak dlouho. Hlavou se jí honily nejrůznější myšlenky i obavy, sny

krásné i děsivé, až si nakonec musela přiznat, že sama neví, čemu má

věřit.

„Matty! Matty!“ Sally vrazila do dveří své ložnice, kde našla paní

Matsonovou, jak si spokojeně sedí v křesle vedle krbu a klidně něco

plete.

„No, to je najednou nějakého spěchu!“ řekla paní Matsonová,

odložila pletení a ztěžka se postavila. „Už jsem si říkala, co se s

tebou stalo, Sally. Nemá náhodou Jeho Veličenstvo přijít už za půl

druhé hodiny?“

Sally vrhla zděšený pohled na hodiny. „To tedy má! Proč pro mě

nikdo nepřišel?“

„Nechtěli jsme tě rušit,“ řekla paní Matsonová a našpulila rty.

„Jen si vzpomeň, co se stalo, když jsem posledně vešla do ložnice –

?“ Zarazila se a pozorně se na Sally zadívala. „Ale tys plakala,

děvenko. A ty nikdy nepláčeš. Copak se ti přihodilo?“

„Nic,“ řekla Sally. „Vlastně všecko.“ Přitiskla si ruce na tváře.

„Ach Matty, někdo koupil Modrého papouška, a já si myslím, že to

byl pan Kestrel, a nemůžu se zbavit podezření, že to udělal, aby se mi

pomstil. Sebere mi všechno, Matty, všechno, pro co jsem pracovala,

a já se s tím nedokážu smířit!“

„Nedokážeš se smířit s tím, že by tě připravil o klub, nebo s

pomyšlením, že tě mohl zradit?“ zeptala se paní Matsonová bystře.

„Obojí!“ vzlykla Sally. „Jak jsem jenom mohla být tak hloupá, že

jsem se do něho zamilovala, Matty? Vždyť ho sotva znám! A nejvíc

mě hněte pomyšlení, že by byl schopen mi něco takového provést.“

Paní Matsonová chytila Sally za studené ruce a stiskla je. „Tak

počkej přece! Vždyť nevíš, co udělal. A nebudeš to vědět, dokud se

ho nezeptáš.“

„Ne,“ řekla Sally, „jenže s ním nemůžu mluvit, když tam bude

král a všichni moji hosté… Ach jo!“ Vjela si rukou do vlasů a

vytahovala sponky. „Jak nebetyčně pitomá jsem byla!“

„Když se do někoho zamiluješ, tak se proti tomu nedá nic dělat,“

řekla paní Matsonová, aby ji uklidnila. Šla ke skříni, odkud vytáhla

leskle stříbřité dlouhé šaty, a když si je přehodila přes ruku, splývaly

k zemi jako vodopád. „Pamatuju se na tu chvíli, kdy jsem poprvé

viděla Matsona, a hned jsem věděla, že to je ten pravý.“

„Vážně?“ podivila se Sally. Tohle nevěděla.

„A vzali jsme se teprve za devět let, představ si to,“ povzdechla

Matty. „Museli jsme šetřit.“ Pohlédla na

Sally. „Jeden týden, devět let… Někdy v tom není žádný rozdíl,

když máš někoho opravdu ráda. Já ti teď připravím koupel, Sally. Až

se vykoupeš, hned se budeš cítit líp.“

A za hodinu už Sally běžela po schodech klubu U Modrého

papouška dolů, na sobě překrásnou stříbrnou róbu od Wortha, ve

vlasech diamantové spony, a po jejích slzách nebylo už ani stopy.

Jakmile sestoupila z posledního schodu, rozběhl se k ní Dan.

„Máme problém,“ řekl.

Sally na něho tázavě pohlédla. Jejím nervům, které už předtím

byly napjaté k prasknutí, ani svíravému pocitu kolem žaludku tahle

zpráva rozhodně neprospěla.

„Král už je tady,“ řekl Dan.

„Cože? Už?“ zděsila se Sally. Podívala se na mramorové hodiny

v hale. „Měl přece přijet až za půl hodiny, a navíc chodí vždycky

všude pozdě! Proč jste mi to nepřišli říct?“

„Já jsem se právě chystal za vámi zajít,“ řekl Dan plačtivě.

„Vždyť on dorazil teprve před pěti minutami –s panem Kestrelem.“

Sally zachvátila panika. Tak Jack přijel také – a vůbec za ní

nezašel. Všechny její obavy a pochybnosti, které se tak usilovně

snažila rozptýlit, se vrátily s neztenčenou silou. Chystá se Jack právě

tohoto večera oznámit, že nyní je majitelem Modrého papouška on a

že zničil její podnik i její pověst? Zaplašila tu děsivou představu a

snažila se soustředit.

„Kde jsou teď?“ zeptala se Dana.

„V Karmínovém salonu. Rozhodli se, že vyzkoušejí nové hrací

stolky jako první a zahrají si chemin defer.“

Sally tiše zaklela. „No výborně.“ Mohlo ji napadnout, že Jack

Kestrel a král Edward společně zruinují její pečlivě naplánovaný

program večera. Měla v úmyslu nejdříve pozdravit krále a pronést

krátkou řeč, přivítat ostatní hosty, potom prohlásit, že nový salon je

otevřen, a poslat pro šampaňské… Jenže Jack a král museli přijet

dřív a všechny její plány zmařit.

Mezitím už začali proudit dovnitř další hosté, dámy nesmírně

elegantní v měňavých hedvábných šatech, džentlmeni vypadali

přísně v černobílých večerních oblecích. Všichni se ovšem zděsili,

když se doslechli šeptanou informaci, že král už je tam. Sally se

rozeběhla ke Karmínovému salonu a podpatky jí cvakaly na

mramorové podlaze.

Dan před ní otevřel dveře a Sally zůstala stát na prahu. Na

kratičký okamžik se jí zdálo, že čas se vrátil nazpátek a že tady stojí

jako toho večera přesně před týdnem, kdy Jack téměř rozbil bank.

Dnes večer se ale podřídil bontonu a měl na sobě předepsaný večerní

úbor a Sally připadal v černé a zářivě bílé přímo neslušně hezký.

Jinak se dnešní obrázek v ničem nelišil od výjevu před týdnem. Jack

seděl nedbale v křesle, jedna kadeř tmavých vlasů mu padala do čela

a karty držel ledabyle jednou rukou. Sako si odložil a svítivá bělost

jeho košile kontrastovala s opálenou pletí. Vypadal arogantně,

nebezpečně a tak atraktivně, že Sally cítila, jak jí srdce v hrudi

divoce buší. Zhluboka se nadechla a násilím se přinutila zachovat

klid.

Když Sally zamířila ke stolu, kde oba muži hráli chemin de jer,

Jack vzhlédl. Jeho pohled, temný a pronikavý, jako by ji pohlcoval.

Teď se soustřeďoval jedině na ni. Sally si matně uvědomovala, že za

ní do salonu spěchají všichni její hosté, šeptají a strkají se. Vycítili

napětí ve vzduchu. Vytušili, že se chystá něco neočekávaného.

Když Sally došla k hracímu stolu, jak král Edward, tak Jack

povstali.

„Vaše Veličenstvo.“ Jedině silou vůle se Sally podařilo odtrhnout

pohled od Jacka, aby se při půvabné úkloně dokázala uctivě usmát na

krále. Světlo křišťálového lustru ji oslepovalo. Král, zahalený do

oblaku doutníkového kouře, se sklenicí šampaňského u ruky, se

zeširoka usmál.

„Dobrý večer, Sally.“ Vtiskl jí polibek na hřbet ruky. Vůbec se

neomluvil za to, že přijel dřív, než ohlásil, a tím zcela překazil její

plány. Věděl, že si může dělat, co se mu zlíbí. „Dnes večer vypadáte

úchvatně, má drahá,“ řekl, „nemám pravdu, Kestrele?“

„Nádherně,“ řekl Jack a podíval se na ni tak, že Sally cítila, jak

uvnitř hoří.

„Promiňte,“ pronesla uctivě, „že jsem vás nechala čekat, Vaše

Veličenstvo.“

„To nic,“ pravil Edward benevolentně. „Tady Jacka napadlo, že

mě zabaví, když si zahrajeme chemin defer. Jenže se obávám, má

drahá, že už vyhrává. Pět set proti vašemu klubu.“

Sally se nuceně usmála. „Pan Kestrel má přímo z pekla štěstí,

pane, jak už jste si sám všiml.“

Jack se rozesmál. V očích mu zahořel zlomyslný ohníček. „Dám

celou svou dnešní výhru za jedinou noc s vámi, slečno Bowesová,“

řekl, přesně jako před týdnem.

V

místnosti

za

nimi

se

ozvalo

šokovaně

zasyknutí

shromážděných hostů.

Sally se zhluboka nadechla. „Pane Kestrele,“ řekla a neuhnula

před jeho pohledem, „ačkoli jste tak schopný a zkušený hráč, v

některých ohledech jste nechápavý nebo máte špatnou paměť. Už

jednou jsem vám řekla, že Modrý papoušek není podnik takového

druhu, jaký máte zřejmě na mysli, stejně jako já nejsem taková

žena.“ Zvedla obočí. „Kromě toho mám dojem, že hrajete proti

svému vlastnímu banku, nebo se mýlím, pane Kestrele? Když nyní

vlastníte rozhodující podíl akcií na Modrém papouškovi?“

Jack přimhouřil oči. Podařilo se mu dobře zamaskovat

překvapení, pomyslela si Sally. Není divu, že má v kartách takové

úspěchy. Ale také poznala, že neměl potuchy o tom, že ona o jeho

plánech ví. Alespoň v tomto měla navrch. Jack z ní nespouštěl oči a

Sally se na zlomek vteřiny zdálo, že v jeho očích zahlédla něco jako

nejistotu, možná dokonce zranitelnost. Jack váhal. Sally by si nikdy

nepomyslela, že uvidí Jacka Kestrela odzbrojeného. Trochu ji to

zmátlo a také pocítila dojetí.

Najednou se v salonu rozhostilo takové ticho, že Sally slyšela

svůj vlastní dech.

„Co to má znamenat?“ promluvil ostře král Edward, a jak Sally,

tak Jack sebou trhli. Sally na jeho přítomnou docela zapomněla.

„Vy jste koupil Modrého papouška, Kestrele?“

„Já… Ano.“ Jack si odkašlal. „Mělo to být překvapení pro slečnu

Bowesovou.“

„To tedy bylo,“ řekla Sally.

Král se nechápavě díval z jednoho na druhého. „Ale proč?“

Jack nic neříkal. Král se zamračil. Pod oslňující září lustrů se to

mezi hosty zavlnilo a všichni se začali strkat a snažili se, aby jim

neuniklo jediné slovo. Dokonce i číšníci, kteří už začali nabízet

šampaňské, strnuli na místě jako přimraženi.

„Myslím, že odpověď na tuto otázku znám, Vaše Veličenstvo,“

řekla Sally. Ani na vteřinu z Jacka neuhnula pohledem. Cítila, že se

začíná chvět. Rozhodla se riskovat, nechtěla už se mučit

pochybnostmi, chystala se veřejně vyznat z lásky, kterou k Jackovi

cítí, i dát najevo, že mu důvěřuje. Jestli Jack jejího vyznání využije k

tomu, aby ji ponížil, bude to její konec.

„Domnívám se, že pan Kestrel koupil Modrého papouška pro

mne jako zásnubní dar,“ prohlásila. „Myslím, že se mi chystal dnes

večer předat veškeré dokumenty.“

V Jackově výrazu se něco změnilo a Sally v něm náhle spatřila

všechnu lásku, strach i pochyby, které byly věrným odrazem jejích

vlastních úzkostí, a pak to v jediném okamžiku všechno zmizelo a

bylo přehlušeno výrazem nevýslovného štěstí.

Jack ji sevřel do náruče a políbil ji tak prudce, až ztratila dech.

Srdce v ní poskočilo a Sally vydechla ve směsici nevěřícího údivu a

radostného vzrušení.

„Sally Bowesová,“ řekl Jack tiše proti jejím ústům, „ty jsi ta

nejsladší a nejušlechtilejší a nejúžasnější ze všech žen, a já si tě

nezasloužím, ale strašně tě miluju…“

Král, který se tím výjevem velmi dobře bavil, začal tleskat. Na

tváři se mu rozlil úsměv od ucha k uchu. Po chvilce zaraženého

mlčení se všichni v Karmínovém salonu k potlesku přidali.

„Tohle,“ řekla Sally, vymaňujíc se trochu rozcuchaná a bez dechu

z Jackova objetí, „nebyl ten proslov, který jsem si k otevření salonu

připravila, ale myslím, že je to docela dobrý začátek dnešního

večera.“

Teď se k nim všichni nahrnuli, aby jim blahopřáli. Gregory Holt

si razil cestu lokty, a když se k Jackovi konečně prodral, podal mu

ruku.

„Mohls mít i ten můj podíl, jen kdybys mi byl řekl, k čemu ho

chceš, starý kamaráde,“ řekl. Usmál se na Sally. „Zítra ti ty akcie

přinesu, Sally.“

Jack se tvářil zkroušeně. „Nezlob se,“ řekl. „Je to hrozný zlozvyk,

tohle tajnůstkářství. Ale mám pocit, že Sally mě z něj vyléčí.“

Jeden z hudebníků se chopil iniciativy a kapela začala hrát k tanci

na oslavu té chvíle. Jack vzal Sally za ruku.

„Dovolíte, Vaše Veličenstvo?“ zeptal se krále. „Zajisté.“ Edward

Sally s chutí políbil. „Odveďte si svou snoubenku s mým

požehnáním, milý Kestrele.

A samozřejmě vám přijdu na svatbu,“ dodal, což v Sally

probudilo tajnou hrůzu. „Ale teď – karty sem, a ještě šampaňské!“

Všichni, kdo byli toho večera u Modrého papouška, se shodli na

tom, že to byla událost sezony. Král v chemin de fer vyhrával,

šampaňské teklo proudem, tančilo se až do rána, a ten nepolapitelný

starý mládenec Jack Kestrel byl tak okouzlen svou snoubenkou, že ji

odmítal opustit byť jen na okamžik, což byla podívaná, jakou ještě

nikdo neviděl a nevěřil, že kdy uvidí.

„Měla jsi samozřejmě pravdu,“ řekl Jack. Pomalu se rozednívalo.

Seděli se Sally sami v altánku obrostlém růžemi v zahradě Modrého

papouška. Vzduch byl plný vůně ranní rosy na trávě a ptáci začínali

zpívat. Jack se držel Sallyiny ruky, jako by to bylo záchranné lano.

Stále ještě nemohl uvěřit tomu, že je Sally doopravdy jeho a že to

každý ví. A také nemohl uvěřit tomu, že ji tolik miluje.

„Nejdřív když jsem vykupoval podíly akcionářů Modrého

papouška, samozřejmě jsem neměl v úmyslu ti klub dát,“ řekl. „Zuřil

jsem a chtěl jsem tě o všechno připravit, abych tě úplně zruinoval.

Odpusť mi to, Sally.“

Sally měla opřenou hlavu o jeho rameno. Její vlasy ho šimraly na

obličeji. „Na tom už nesejde,“ odpověděla vážně. „Uhodla jsem, co

jsi měl v úmyslu. Greg za mnou totiž přišel, aby mě varoval. To mě

vyděsilo, měla jsem hrozný strach, ale zároveň mi nějaký instinkt

napovídal, že bys mi takhle neublížil. A tak jsem se odvážila

riskovat.“

„Ukázalas mi, jak moc mi důvěřuješ,“ zašeptal Jack, zabořil

obličej do jejích vlasů a vdechoval její vůni, jako by ji chtěl celou do

sebe nasát. „Jsi statečnější než já. Zahanbila jsi mne.“

„Hmm,“ řekla pochybovačně Sally. „To se ti asi nestává příliš

často.“

„Miluju tě,“ řekl Jack. Objal ji v pase a přitáhl si ji co nejtěsněji k

sobě, tam, kam podle něho jedině patří. „Miloval jsem tě od prvního

okamžiku, kdy jsem tě spatřil, jenže jsem si to neuvědomoval. Příliš

jsem přivykl myšlence, že jediná žena, kterou jsem kdy mohl

milovat, byla Merle.“

„Já to chápu,“ přikývla Sally. „Byla to tvoje první láska.“

„Bylo to čiré šílenství,“ řekl Jack. „Něco jako droga. Ve chvíli,

kdy jsem se s ní seznámil, jsem byl doslova uchvácen, byl jsem

zamilován do své představy lásky, nejen do Merle. Ale s tebou…“

odmlčel se, aby ji mohl políbit, „… toho cítím mnohem víc – lásku i

oddanost a mír i vzrušení při představě budoucnosti.“ Odmlčel se.

„Nejsem moc výmluvný,“ řekl chraptivě, „ale miluju tě tolik, že

tomu stěží dokážu uvěřit.“

„Můžeš mi to ukázat,“ řekla Sally a zvedla k němu obličej,

zároveň nevinně i provokativně, že Jack nic podobného ještě neviděl.

„Jestli ovšem chceš.“

Ke svému úžasu Jack zjistil, že váhá. Bylo to opravdu něco

nevídaného, aby se on, vyhlášený londýnský prostopášník, měl

rozpakovat pomilovat svou vlastní snoubenku, ale přece si připadal

nejistý. V tomto novém světě, který teprve objevoval a v němž jeho

budoucnost ležela v Sallyiných rukou, váhal téměř před vším.

„Pokud jsi si absolutně jistá –“ začal, ale nedořekl, protože Sally

mu položila dlaň na šíji a přitáhla si jeho ústa ke svým. Její ústa

chutnala sladce a Sally byla tak rozkošná a žádoucí, že se Jackovi

zatočila hlava. Poddal se tomu citu, jelikož nyní chápal, že tohle je

něco víc než pouhý chtíč. Tolik vřelosti, ušlechtilosti a lásky, a to

všechno tady a teď bylo jenom pro něho.

„Myslím si,“ řekla Sally, když se jejich rty konečně od sebe

odtrhly, „že jakmile stanovíme datum svatby, tvoje prateta Ottolina

od nás bude vyžadovat naprosto nepřiměřenou dávku slušnosti, takže

se domnívám, že bychom se teď měli chovat totálně neslušně.“

Jack ji popadl za ruku a chystal se s ní utíkat zpátky do klubu, ale

Sally ho zadržela. „Ne,“ zašeptala, „teď je tam moc lidí. Pojď se

mnou.“

Sally, podobajíc se ve své stříbrné róbě nějakému duchu, vedla

Jacka do zeleného nitra zahrady, kde se za obloukem vytvořeným ze

sestříhaného zimostrázu ukrývalo půvabné zákoutí s jezírkem a

dřevěnou pagodou. Světlo ranního slunce se chvělo na vodní hladině

a vzduch byl plný vůně růží. Teď Sally pustila Jackovu ruku a vešla

do pagody, odkud se za chvíli vynořila s těžkým tkaným přehozem

na sedátka, který byl stejně zlatorudý jako rozkvetlé růže kolem.

Rozprostřela přehoz na trávu do stínu živého plotu.

„Tady,“ řekla s okouzlujícím úsměvem. Sklopila řasy. „Musím se

přiznat,“ pokračovala, „že po našem posledním setkání jsem si

oblíbila pobyt na čerstvém vzduchu.“

Jack cítil sucho v ústech. „Tady?“

Podívala se na něho šibalsky. „Začínám si myslet, že vaše pověst

coby zpustlíka a nemravy je naprosto nezasloužená, pane Kestrele.“

Jediným skokem byl Jack u ní, zakryl její ústa svými rty a strhl ji

do náruče. „To se teprve uvidí,“ zamumlal.

„Pozor, ty šaty jsou od Wortha,“ upozornila ho, když ji pustil.

Hlas se jí ale trochu chvěl.

Jack se zasmál.

„Milá moje, takových ti koupím dvacet.“

Sally, která už mu hbitými prstíky rozepínala košili, na chvilku

ustala v činnosti: „To bys mohl?“

„Jistě,“ řekl Jack, přetáhl si košili přes hlavu, posadil se na přehoz

a přitáhl Sally k sobě. „Zdá se mi, že zatím jsi nevěnovala příliš

mnoho času úvahám o mé skutečné finanční situaci – když tedy

pominu své původní hanebné podezření, že jsi jenom lovkyně

bohatého ženicha – ale víš, já jsem opravdu mimořádně bohatý.“

„Jak roztomilé,“ řekla Sally. Rukama mu přejížděla po nahé

hrudi, což ho přivádělo málem k šílenství. Políbila ho do důlku mezi

klíčními kostmi a Jack cítil, jak mu celým tělem proběhlo rozkošné

mrazení. Snažil se soustředit, než bude pozdě.

„Ty asi budeš chtít dál pracovat, i potom, až se vezmeme,“ řekl

zastřeným hlasem. „Ale já to chápu.“

„Myslela jsem si, že to určitě pochopíš,“ řekla Sally a nazdařbůh

mu pokrývala hrudník polibky, „když jsi mi předal dokumenty ke

klubu.“

„Ale můžeme si koupit dům na venkově –“

„Kde bych mohla navrhnout zahradu ještě větší a rozkošnější, než

je tahle,“ dokončila větu Sally. Její prsty se nyní zastavily na pásku

kalhot. „To musím udělat všechno sama?“ postěžovala si.

„Ne,“ řekl Jack. Překulil si ji pod sebe. Sally ležela na zádech a

vzhlížela k němu, ve stříbřitých šatech vypadala étericky a tmavé

vlasy měla rozhozené kolem hlavy na přehozu. Stáhl jí ramínka šatů.

„Mmm. Tohle dělám rád.“

Její pleť, koupající se v jitřním světle, byla smetanově bílá.

Sklonil se k ní a něžně ji políbil na čelo, potom rty sledoval křivku

její tváře, přešel k hrdlu a potom k citlivému místečku pod uchem.

Zaslechl zasyknutí a pocítil, jak se zachvěla, když jí stáhl šaty a

odhodil je za sebe na přehoz, kde se složily ve stříbrnou kupičku.

„Neboj se, šaty zůstaly celé,“ uklidňoval ji. Přejel rukou po jejím

těsně sešněrovaném hrudníku, zálibně se pozdržel u křivky ňader a

potom se ponořil do saténové hebkosti spodních kalhotek, kde

okamžitě našel příslušný rozparek, díky němuž byla zcela bezbranná

vůči jeho dotykům.

„To je zvláštní,“ řekl přemítavě, „že nahoře je korzet pevný jako

brnění, a přitom dole…“ Záludně vnikl rukou do rozparku a začal ji

hladit po vnitřní straně stehen a pak postoupil hlouběji, aby ji

polaskal na místě mnohem intimnějším. Sally zasténala a vzepjala se

jako luk proti jeho laskající ruce.

„Jacku…“ Hlas se jí při vyslovení jména zlomil.

„Buď trpělivá, milenko moje.“ Vášnivě ji políbil na ústa.

Kontrast mezi pevně sešněrovaným tělem od pasu nahoru a snadno

přístupnou spodní partií ho nesmírně vzrušoval. Rozhodl se, že tento

nepoměr bude muset

v budoucnosti důkladně prozkoumat. Ale v tuto chvíli potřeboval,

aby byla nahá. Chtěl vychutnat všemi smysly každý kousíček jejího

rozkošného těla a vědět, že je jeho a že se mu dobrovolně odevzdává.

„Musím tě rozšněrovat,“ zašeptal.

Kombinací šťastné náhody, násilí a síly vůle se Jacko –

vi podařilo sundat Sally spodní prádlo a sebe zbavit zbývajícího

oblečení a ještě si zachovat zdravý rozum. Byl už tak vzrušený, že se

jí nemohl dočkat téměř zoufale, ale nechtěl jejich milování uspěchat.

Zakryl její bělostné tělo svým, kořil se jí ústy i rukama, poséval

polibky její ňadra a líbeznou křivku bříška. Jazykem laskal linii

jejích boků a ona se opět proti němu vzepjala a sténala touhou a

nedočkavostí. Přitáhl si její tělo k sobě. Byla horká a žádostivá a

voněla po létu a růžích a opájela jeho smysly jako droga. Oplácela

mu každý dychtivý polibek s něhou i nespoutaností jako vždy, a

Jackovi srdce překypovalo láskou i pokojem a poslední temné

zátočiny jeho mysli konečně zaplavilo světlo.

„Tentokrát je přítomna láska,“ zašeptal, „a vždycky s námi už

bude.“

Oči měla rozšířené a temné, zmámené vášní a lesknoucí se

slzami. Jack jí jemně přejížděl prsty po tvářích. Sally se k němu

přimkla, přitáhla si ho k sobě a Jack do ní konečně jemně vstoupil a

ucítil, jak pevně ho obemkla, a zahořel stejným plamenem, jaký

zažehla ona. A pak už nevnímal nic jiného než její líbeznou,

horečnatou reakci, a vířivou, stále se stupňující spirálu své touhy, až

se zřítil přes okraj propasti a cele se bez jakýchkoli zábran vzdal,

snad poprvé v životě, a potom zůstal ležet, vyčerpán a omámen, se

Sally přitisknutou pevně k srdci.

„Sally?“

Sally se jen neochotně probouzela zvukem Jackova hlasu a

uvědomila si, že dosud leží nahá v jeho náručí na přehozu a že na ně

napadaly okvětní plátky růží z okolních keřů a poprášily jejich těla

růžovou a zlatou. Nyní pocítila, že ve svěžím jitřním vzduchu trochu

prochladla, zachvěla se a zavrtala se hlouběji do Jackovy hřejivé

náruče. Jack ji v odpověď k sobě pevněji přivinul.

„Sally?“ oslovil ji znovu.

„Hmm?“ Byla tak šťastná a pociťovala takový mír, že si vůbec

nepřála, aby se musela hýbat nebo přemýšlet, ale Jack se nenechal

odbýt.

„Uvědomuješ si vůbec,“ řekl a dechl jí do vlasů, „žes mi ještě

neřekla, že mě miluješ?“

Sally se pobaveně zasmála. I jí to přišlo podivné, že mu dosud

neřekla to, co věděla téměř od první chvíle, že se do něho zamilovala

na první pohled.

„No…“ řekla rozvážně a prstem mu kreslila kroužky na prsou.

„Musím říct, že tě mám dost ráda, Jacku. Jsem ráda ve tvé

společnosti. Máš velice milé příbuzné. A i když u mne takové věci

normálně nehrají roli, přece jen se mi líbí, že jsi tak bohatý –“

Přestala, protože jí zavřel ústa polibkem.

„Ty potvůrko!“ Ale přece jenom z jeho hlasu zazněla jakási

obava, a Sally si s překvapením uvědomila, že Jack je nervózní. Jack

Kestrel, poslední londýnský prostopášník, se chvěl úzkostí, protože ji

miloval tolik, že by nedokázal snést, kdyby ona ho nemilovala stejně.

V Sally srdce usedalo, při vědomí, jak moc ji Jack potřebuje.

„Ach Jacku,“ vzdychla, „moc tě miluju.“ Odmlčela se. „I když se

známe teprve tak krátce, mám pocit, jako bych tě milovala už hrozně

dlouho.“

Jack vydal jakýsi spokojený zvuk a stiskl ji ještě pevněji v náručí.

Sally se pak prchavě rozpomněla na Merle Jamesonovou, vzpomněla

na svého otce i na všechny stíny, které v minulosti pronásledovaly

jak ji, tak Jacka. Její mysl se otevřela, jako se květina otevírá

slunečním paprskům, a nechala všechnu žárlivost, lítost a pocity viny

odplavit, již naposledy. Pak se obrátila tváří k Jackovi a políbila ho,

až se oba znovu ztratili v sobě navzájem.

EPILOG

Svatbu měli o měsíc později v kostelíku v Dauntsey. Charlotta s

Nell byly Sally za družičku a malá Lucy, která měla za úkol nést v

průvodu květiny, byla k zulíbání. Čestnými hosty byli i král a

královna, což nesmírně potěšilo lady Ottolinu. Družbou byl Gregory

Holt.

Connie s Bertiem se svatby nezúčastnili. Byli na opožděných

líbánkách ve Skotsku. Connie, která zapomněla, že píše sestře

blahopřání k sňatku, psala místo toho, jak se jí Skotsko hnusí; že tam

většinu času prší, a když zrovna neprší, tak ji žerou komáři, a Bertie

v jednom kuse chodí buď na ryby, nebo na lov, a ona se může unudit

k smrti.

Po svatební hostině se Sally, Jack a lady Ottolina zastavili v hale

pod portrétem Sally, vévodkyně z Kestrelu, a lady Ottolina vzala

Sally za ruku.

„Jednoho krásného dne,“ řekla chraplavě, „se staneš vévodkyní

na místě mé matky a budeš jejím věrným obrazem. Vím, že by ses jí

líbila.“

Sally, která vzhlédla k vévodkyninu provokativnímu obličeji a

usměvavým zeleným očím, si pomyslela, že je to možná pravda.

Jack ji pevně sevřel kolem pasu. „Bude z ní úžasná vévodkyně,“

řekl prorocky a Sally viděla v jeho pohledu veškerou lásku, kterou k

ní cítí.

Lady Ottolina se usmála. „A co se tebe týká, synovce,“ řekla,

„jsem ráda, že ses konečně usadil.“

Jack se podíval na portrét Justina, vévody z Kestrelu, který visel

na protější stěně.

„Poslední londýnský prostopášník je polapen,“ řekl s

neodolatelným úsměvem na rtech. „Usadil se a je nesmírně spokojen

se svým údělem.“