Nicola Cornicková

SÁZKA LADY ALLERTONOVÉ

Název originálu:

Lady Allertorťs Wager

První vydání:

Mills & Boon, 2001

Překlad:

Helena Volná

Odpovědný redaktor:

Růžena Skálová

© 2001 by Nicola Cornick

© For the Czech Republic edition by Arlekin – Wydawnictwo

Harlequin Enterprises Sp. z o.o., Warszawa 2005

Vydavatel: Arlekin – Wydawnictwo Harlequin Enterprises Sp. z o.o.,

Warszawa

Tento titul vychází v edici Historická romance ISSN 1730-3664.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci celého díla

nebo jeho částí v jakékoliv podobě.

Tato kniha je vydána po dohodě s Harlequin Enterprises II B.V.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se

skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak firmy Harlequin i znaky všech edičních řad jsou chráněny

ochrannou známkou.

Cover: Studio Q, Warszawa

Sazba; Sdružení MAC s.r.o., Praha

Tisk: LITOGRAFIA ROSÉS, S. A. Barcelona, Spain

CENA 115 Kč/145 Sk

ISBN 83-238-9738-7

PRVNÍ KAPITOLA

Ples kurtizán byl sotva onou módní událostí, kterou by bylo možné

nalézt ve společenském kalendáři londýnských debutantek. Přesto si

nejeden jeho návštěvník všiml, že mimo pánských klubů je to jediné

místo, kde lze potkat všechny žádoucí svobodné muže.

Nejnedostupnější kavalíři, kteří s pohrdáním odmítali byť i jen

překročit práh Almackova sálu ze strachu, že by mohli upadnout do

osidel vdavekchtivých dívek, zde projevovali mnohem větší odvahu

a horlivost v navazování známostí, byť zcela jiného druhu.

A maškarní ples se všemi svými možnostmi byl k tomuto účelu přímo

stvořen.

Když Marcus, šestý hrabě z Trevithicku, vešel do tanečního sálu

a vmísil se do davu hýřících návštěvníků, bylo už pozdě večer. Nijak

sem vlastně nespěchal; nebyl to totiž žádný nezkušený zelenáč

a žádnou milenku tady nehledal.

Sál s elegantními sloupy a okázalou výzdobou vypadal právě tak

nevkusně jako jeho křiklavě oblečení hosté, kteří se zde sešli. Marcus

věděl, že vzbudí jejich pozornost. S jeho výškou, mohutnou postavou

a zachmuřeným výrazem to nemohlo být ani jinak. Svým způsobem

ho to však těšilo. Ovšem až se rozkřikne jeho jméno, některé dámičky

jistě ztratí zájem rozehrát s ním jednu ze svých her, protože jejich

hlavní pohnutkou nebyla ani tak žádostivost, jako spíš hrabivost.

Marcus se sice mohl pyšnit titulem a pohledným zevnějškem, ale

kapsy měl prázdné, neboť zdědil statky na pokraji úpadku.

„Žiješ teď na venkově, Marku? Doslechl jsem se, že ses zahrabal

někde na severu!“

Mladík, který ho plácal po zádech, byl jeho bratranec Justin

Trevithick, jediný plod lásky vzešlý ze skandálního vztahu Marcusova

strýce Freddieho Trevithicka s jeho hospodyní, s níž se dokonce

i oženil. Justin byl o pár let mladší než Marcus. Bratranci se jako děti

nikdy nestýkali, protože Marcusův otec, vikomt Trevithick, zásadně

nesouhlasil s nemorálním vztahem svého bratra a tvrdošíjně odmítal

svého synovce uznat. Když však bylo Marcusovi jednadvacet,

náhodně se s Justinem sešel u Whiteových. K velkému pobavení

londýnské smetánky a nezměrnému zármutku prudérního vikomta

a jeho ženy si oba rázem padli do oka a nyní, po jedenácti letech, byli

stále nerozlučnými přáteli.

Oba zdědili charakteristické rysy Trevithicků, především vysokou

štíhlou postavu, ale zatímco Marcus měl po svých pirátských předcích

oči jako trnky a smolně černé vlasy, Justinovu snědou tvář rámovaly

světlé vlasy a oči měl po své matce zelené jako kočka. Právě tyto oči

kdysi lordu Freddiemu tolik učarovaly.

Justin se otočil a požádal lokaje roznášejícího nápoje o dvě

sklenice vína. Jednu podal bratranci. Marcus se ušklíbl a sklonil hlavu.

„Právě jsem se vrátil z Cherwellu,“ odpověděl Justinovi na jeho

otázku. „A skutečně jsem tam zůstal déle, než jsem původně chtěl.

Tamní nájemce mě po nějakou dobu bral pěkně na hůl, ale podruhé už

to nezkusí!“ Znovu se ušklíbl.

Justin nadzvedl obočí.

„Myslím, že dědeček do toho domu nikdy ani nevkročil. Ke konci

už vůbec neopouštěl Trevithick a někteří lumpové toho uměli

zatraceně dobře využívat.“

Marcus mlčky přikývl. Před pouhými patnácti měsíci se ujal

dědictví po svém dědovi a rychle zjistil, že slabosti zesnulého hraběte

mnozí navenek slušní lidé skutečně bezostyšně zneužívali. Považoval

za ironii osudu, že hrabě, který si svou bezohledností vysloužil

přezdívku Ďábel, se na sklonku svého života sám stal obětí sobě

podobných ničemů. Jeho majetek byl rozsáhlý a všechen nepořádek se

zatím ještě nepodařilo odstranit. Stále ještě zbývaly některé statky,

které Marcus nestihl navštívit, a problémy, které zatím nedokázal

vyřešit.

„Zůstaneš na sezonu v Londýně?“ zeptal se Justin.

Marcus protáhl obličej. „No, asi bych měl. Nell bude debutovat,

takže bych i rád, jenže…“

„A co lady Trevithicková?“ skočil mu do řeči Justin.

Marcus se napil vína. „Je to hrozně těžké bydlet s matkou

v jednom domě po patnáctileté přestávce. Už jsem požádal Gowera,

aby mi našel nějaký byt… nejradši na druhém konci města.“

Justin s úsměvem přikývl. „Viděl jsem dnes Eleanor u Almacků,“

nadhodil, aby taktně změnil téma hovoru. „Točil se kolem ní celý houf

nápadníků, nejvíc Pershore a Harriman. Vypadala moc dobře, ale na

tom není nic divného, protože je to celá Trevithicková.“

Marcus se rozesmál.

„Myslím, že matka ještě sama neví, koho z nás má dohnat k oltáři

dřív. Se sestrou bude mít asi větší úspěch, protože já teď na ženění

moc nevypadám.“

„A tady si nevěstu určitě nenajdeš,“ dodal Justin břitce a rozhlédl

se po křepčících hostech. „Možná děvče jiného druhu…“

„Možná.“ Marcus lhostejně pokrčil rameny a pohledem přejel

tanečníky. „Tohle je komplikace, bez níž bych se v tuto chvíli rád

obešel.“

Justin zálibně přimhouřil oči a řekl: „Tamhle je jedna, která by ale

za problémy stála.“

Marcus sledoval jeho pohled. Taneční parket byl nabitý a právě

hráli waltz, který skýtal dobrou záminku pro důvěrné a provokativní

chování tanečníků. Přesto byl uprostřed davu jeden pár, který tanec

předváděl s nezvyklou grácii a naprosto v souladu s bontonem.

Džentlmen byl vysoký a štíhlý, ten však Marcuse nezaujal. Zato jeho

partnerka ano.

Byla vyšší než většina přítomných žen a jen o málo menší než sám

Marcus. Na obličeji měla stříbrnou masku a přes ramena stříbrné

domino, které jí při tanci vlálo, takže Marcus zahlédl její štíhlou, ale

velmi smyslnou postavu v přiléhavých, stříbřitě šedých hedvábných

šatech. Zatajil se mu dech. Dívka byla silně nalíčena tělkou, tváře

měla zdůrazněné rumělkou a ebenově černé vlasy si vyčesala do

bohatého účesu sestávajícího ze záplavy prstýnků, které přímo volaly

po tom, aby je pevná mužná ruka osvobodila z jejich zajetí. Marcus se

ušklíbl. Nebyly to jen vlasy, které vypadaly, že by jim větší volnost

mohla prospět. Hedvábná róba naznačovala příslib mnoha

pozoruhodných možností a Marcus si začal představovat, jak se z toho

krásného těla odlupuje, jako by to byla slupka zralé broskve. Když se

rozhlédl kolem sebe, povšiml si, že nejméně tucet mužů v jeho

blízkosti myslí zřejmě na totéž. Pobavilo ho to. Možná že někteří

z nich už tu broskev okusili, protože samotný fakt, že přišla na tento

ples, svědčil o tom, že to není žádná dáma.

Marcus pokrčil rameny. Netrápilo ho, kdo byl před ním, ale měl

v úmyslu stát se dalším v pořadí.

„Marná snaha, Marku,“ řekl Justin, který také pozoroval tančící

dvojici. „Z toho, co jsem zaslechl, je jasné, že je před tebou

přinejmenším devět nápadníků.“

„Ani mě nenapadne čekat ve frontě,“ odsekl Marcus, aniž z dívky

spustil zrak.

„Kdo je to, Justine?“ zeptal se netrpělivě.

„Jak to mám asi vědět? To neví nikdo. Teorií je mnoho a některé

jsou zatraceně odvážné, ale nikdo nedokáže k té tváři přiřadit to

správné jméno.“

„A co doprovod té krásky?“

Justin se nad bratránkovou urputností dal do smíchu. „Tady ti už

mohu být k službám. Ten šťastlivec je Kit Mostyn! Smůla, že

s Mostynovými nevycházíme právě nejlíp, takže můžeme sotva

požádat, aby nás představil.“

Marcus vrhl na bratrance vražedný pohled a pak se rozesmál. „Tak

Mostyn! To je ovšem pikantní! Bude pro mě dvojnásob zábavné, když

mu to děvče odloudím…“

Justin pozvedl obočí.

„Válka, anebo láska, Marku?“

„Obojí,“ odsekl Marcus. „Říká se, že tady je všechno povoleno,

takže…“

Tanečníci se k nim nyní přiblížili na několik kroků. Marcuse

napadlo, že neznámá kráska v Mostynově náruči vypadá velmi

spokojeně. Živě mu něco vyprávěla a usmívala se na něho. Marcus

přimhouřil oči. Osobně proti Kitu Mostynovi nic neměl, ale dobře

věděl, že Mostynové soupeří s Trevithicky už celá staletí. Sice si

nepamatoval příčinu sporu, ale v tuto chvíli ho rovnat nehodlal.

Počkal, až se k nim pár dostane ještě blíž, a pak k nim vykročil. Dáma

ho zpozorovala první. Vzhlédla a jejich oči se na dlouhý okamžik

setkaly. Pak jakoby násilím odvrátila pohled. Marcus však stále před

sebou viděl hluboké, široce otevřené šedé oči, o něco tmavší než

hedvábí jejích šatů. O chvilku později se za ním přes rameno ohlédla

a tentokrát si Marcus její pohled nemohl vysvětlit jinak než jako

výzvu.

Justin se opět rozesmál. „Pro začátek dobrá trefa, Marku, řekl

bych.“

Marcus s ním v duchu souhlasil. Počkal, až hudba dohraje, a dáma

se svým partnerem zamíří na okraj parketu. Pak si k nim beze spěchu

začal razit cestu davem.

„Služebník, Mostyne,“ pozdravil Kita trochu ironicky a lehce se

mu uklonil. Všiml si, že mladík se zarazil a téměř strnul, ale pak se

obrátil k dívce, která byla předmětem jeho zájmu. Zblízka vypadala

mladší, než jak se mu původně zdálo, rychle si však uvědomil, že ten

dojem nevyvolává ani tak její věk, jako spíš její nevinnost. Postrádala

onen protřelý, vědoucí výraz tak typický pro její povolání. Cynicky si

pomyslel, že bohatí zákazníci musejí platit celé jmění za to, aby tuto

nezkaženou krásu mohli vlastnit. Pobavilo ho to, protože se už setkal

s prostitutkou, která předstírala naivitu a nezkušenost, jež ovšem

postrádala, a pak se ho pokusila žalovat pro urážku na cti. Takový pel

nevinnosti byl jistě působivý, ale koneckonců iluzorní.

Napřáhl k ní ruku.

„Marcus Trevithick k vašim službám, madam. Pro přátele Mark.

Věnujete mi příští tanec?“

Koutkem oka zahlédl neskrývaně varovný pohled, který Kit vrhnul

na svou společnici. Ignorovala ho a usmála se na Marcuse beze stopy

jakékoli koketérie. Marcus musel připustit, že by se vyjímala líp na

plese vdovy Almackové než na maškarním bále kurtizán. Měla v sobě

vrozenou důstojnost, a když se usmála, v koutku rtů se jí objevil malý

a nečekaně půvabný dolíček.

„Děkuji vám, pane. Bude mi ctí.“

Marcus se usmál a vedl ji zpět na parket, kde se již tanečníci začali

řadit na další kousek.

Dívka se pohybovala s přirozenou elegancí, ostře kontrastující

s přehnanou koketérií a nevkusem, jež byly patrné všude kolem.

Marcuse to podivným způsobem dojalo, ale ihned si v duchu

připomněl, že všechna ta důstojnost a předstíraná nevinnost jsou jen

součástí hry. Napadlo ho, že je to z její strany chytrý tah. Na něho však

její rafinovanost nepůsobila a byl přesvědčený, že se spolu snadno

dohodnou. Dříve než později, jak zadoufal. Uvědomil si, že po ní

velmi touží. Pozoroval její skloněnou hlavu, šíji, na níž se vlnilo

několik neposlušných pramínků ebenově černých vlasů, které jí

vyklouzly z účesu. Musel se násilím ovládnout, aby se jich nedotkl.

Rty měla smyslné stejně jako postavu a obojí slibovalo skýtat čiré

potěšení. Marcus pocítil neodolatelnou chuť ji na místě políbit.

„Povíte mi, jak se jmenujete?“ zeptal se jí šeptem. „Vy víte, kdo já

jsem.“

Klidně si ho změřila svýma kouřově šedýma očima. Intenzita toho

pohledu mu vehnala krev do tváří. Nepatrně se usmála.

„Jmenuji se Elizabeth, pane. Říkají mi Beth.“

„Ano? A dál…“

Zamyslela se a pak dodala: „To je všechno, co potřebujete vědět.

Na maškarním plese se lidé nepředstavují. Vy už jste toto pravidlo

porušil, když jste mi prozradil své celé jméno.“

Marcus se ušklíbl. Nedělalo mu potíže porušit jakékoli

společenské pravidlo, s nímž sám nesouhlasil.

„Co máte společného s Mostynem?“ zeptal se. „Rád bych to věděl,

protože mám v úmyslu vstoupit do jeho hájemství.“

Ucítil, že se zarazila a trochu se od něho odtáhla.

„Kit mi je velmi drahý,“ odpověděla po chvíli váhání neurčitě.

„Chápu.“

„To těžko.“

Opět ho přejela svým klidným, zkoumavým pohledem.

„Je to přítel. Víc než přítel. Ale to je všechno.“

Takže bývalý milenec, pomyslel si Marcus v duchu a pocítil

nečekané bodnutí závisti. To vysvětlovalo, proč se k sobě chovali tak

důvěrně, ale bez onoho erotického náboje, který k mileneckému

vztahu neodmyslitelně patří. Stará vášeň už sice vyhořela, ale

zanechala po sobě plamínek něžného přátelství. Marcus si žárlivě

představil, jak asi jejich bývalý vztah vypadal, a pak ho napadlo, že

v tom případě by mohlo místo v její náruči zůstat prázdné…

„Je tady tedy někdo jiný?“

Hloupá otázka. Vždyť se kolem ní určitě točí nejméně tucet

obdivovatelů toužících po jediném jejím úsměvu.

Chladně si ho změřila a tiše odpověděla: „O takových věcech se

tady s vámi nehodlám bavit, pane.“

„Tak tedy někde jinde? V soukromí? Ujišťuji vás, že by mi to

velmi vyhovovalo.“

Nečekal, že bude souhlasit, ale přesto zadoufal, že by ho v jeho

snažení mohla trochu povzbudit, třeba lehkým pousmáním. Beth se

však nad jeho návrhem vážně zamyslela a mlčela. Nakonec lehce

přikývla a řekla: „Dobře. Na konci haly je malý salonek.“

Marcus s údivem vyhrknul: „Skvělé. Vím o něm.“

Znovu přikývla. Hudba konečně dohrála. Beth se mu lehce

uklonila a beze spěchu se začala proplétat davem tanečníků k východu

ze sálu. Marcus několik minut vyčkal a pak se vydal za ní. Nenápadně

se rozhlížel, zda ho někdo nesleduje. Zdálo se však, že všichni se jsou

tak zaujati svými vlastními milostnými pletkami, že o ty jeho se nikdo

nestará.

Prodíral se davem a vydechl si, když se ocitl v poloprázdné hale

s černobílou šachovnicovou podlahou. Matně si pamatoval, že

salonek, který zmínila Beth, je na levé straně. V tom ji zahledl, jak

proklouzla dveřmi a nechala je trochu pootevřené.

V duchu se usmál. Situace se vyvíjela nad očekávání slibně. Pocítil

lehký záchvěv vzrušení při představě, co se bude dít dál. Navzdory

svému cynismu si musel přiznat, že jeho vyvolenou obestírá jakási

záhada. Možná to z její strany byl dobře propočítaný trik jak

povzbudit otupělé smysly, na něho to však účinkovalo. A to si o sobě

myslel, že už ho život omrzel! Mimoděk zrychlil. Vešel do salonku

a tiše za sebou zavřel.

Byla to malá místnost s mahagonovým stolem a židlemi uprostřed

a s mahagonovými knihovnami podél dvou protilehlých stěn. Mezi

okny zakrytými temně rudými sametovými závěsy stála pohodlná

pohovka, potažená stejným sametem jako závěsy. Pokoj matně

osvětlovalo nazlátlé světlo jediné lampy stojící na malém postranním

stolku.

Beth stála u okna a hrála si s kostkou, kterou vzala z krabičky

připravené na stole. Když Marcus vešel, nepodívala se na něho,

a Marcus v jejím postoji a zdánlivě lhostejném výrazu vycítil jisté

napětí a obavy.

Přistoupil k ní a nedbale se zeptal: „Chcete si dopřát hru

v kostky?“

Věnovala mu tentýž přímý pohled, který ho zaujal už prve

v tanečním sále. Pobavilo ho to. Znal jen málo mužů a ještě méně žen,

které by byly podobného upřeného a smělého pohledu schopny. Oči

za stříbrnou maskou byly vážné.

„Jste si jistý, že na to máte chuť, pane?“

Její slova měla jasný podtext a Marcus ocenil její bystrost. Jeho

snažení bude tedy o to zábavnější. Vrtalo mu hlavou, zda Beth ví, kdo

je, když se jí představil pouze jménem a neuvedl titul. Bylo to možné.

Od počátku o něho projevovala nepokrytý zájem a Marcus si s jistou

pýchou pomyslel, že se jí určitě líbí. Věděl, že nedostatek peněz

bohatě vyváží svým postavením a vzhledem. Peníze jsou relativní,

říkal si. Dokáže ji odměnit i jinak.

Upřeně jí hleděl do očí a usmál se.

„Ovšem. Čemu byste dala přednost?“

Beth se rovněž usmála. V koutku dokonale vymodelovaných rtů se

jí objevil půvabný dolíček. Marcus náhle zatoužil ukončit tuto

předehru a prostě ji políbit. Uvědomil si však, že je to riskantní

strategie, která by se mu mohla vymstít. Pokušení ale bylo příliš velké.

Postoupil k ní o krok. Couvla.

„Kostky budou nejlepší,“ odpověděla chladně. „Jediný hod. Vítěz

bere vše.“

Marcus zaváhal. Z jejích slov bylo jasné, že pokud vyhraje, jeho

odměnou bude Beth a připadalo mu velmi šlechetné nabídnout se mu

zdarma. Účty mu nepochybně vystaví později, pokud v sobě najdou

zalíbení: dům, kočár, šperky…

Vyhraje-li však ona…

„Přijímám vaše podmínky, nejdřív však chci vědět, co budete

požadovat ode mě, jestli prohraju. Aby bylo jasno, drahoušku, nemám

na rozdávání.“

Klidně čekal na její verdikt. Nepochyboval, že bude požadovat

třeba diamantový náhrdelník, který by nahradil vkusné, leč nenápadné

šedé perly, které měla kolem krku.

Přistoupila k němu blíž, takže ho ovanula vůně jejího parfému.

Byla to jemná kombinace jasmínu a lístků růže, vlahá jako paprsky

podvečerního slunce. Zatočila se mu hlava. Napadlo ho, že ať už

zaplatí cokoli, bude to stát za to.

„Nechci žádné peníze,“ odpověděla klidně. „Jen malý kousek

vašeho dědictví. Chci ostrov Fairhaven.“

Marcus na ni vytřeštil oči. Nepřímo tím odpověděla na otázku,

zná-li skutečně jeho totožnost. Přesto to byl podivný návrh. Fairhaven

patřil ke statkům, které ještě nestačil navštívit, ale podle toho, co

slyšel, byl to bohem zapomenutý ostrůvek bičovaný větry ležící

uprostřed Bristolského průlivu. Žilo tam jen pár drsných ostrovanů

a několik prořídlých stád ovcí. A to bylo všechno. Za nic na světě

nemohl přijít na důvod, proč by tak nehostinné místo mohlo vzbudit

zájem této tajemné krásky.

Část jeho zdravého rozumu mu radila položit jí několik otázek,

a přijít tak té záhadě na kloub. Ale zbývající část, omámená vůní

jejího parfému a svůdným tělem, se tomu vzpírala a našeptávala mu,

že není třeba se v tom rýpat. A nejspíš na výplatu výhry ani nedojde.

Nepochyboval, že i když prohraje, dokáže ji přesvědčit, aby od svého

absurdního požadavku ustoupila. Teď rozhodně není ta pravá chvíle

diskutovat o pozemcích a majetku. Teď je nejvyšší čas sevřít ji do

náruče, ostatní ať třeba řeší později právníci.

„Tak dobře, platí,“ přikývl. „Když se vsadíte, dostojíte vždycky

svým závazkům?“

Odvrátila pohled a opáčila: „Obvykle se nesázím, pane. A jak je to

s vámi? Umíte držet slovo?“

Marcus se rozesmál. Žádný muž by si netroufl položit mu takovou

otázku. Ale koneckonců, on zaútočil na její poctivost první. A ona mu

vlastně neodpověděla.

„Nikdy své slovo neberu zpět,“ řekl. Vzal ji za ruku a ucítil, že se

lehce chvěje. Pleť měla hebkou jako hedvábí. Otočil jí ruku a políbil ji

do dlaně. „Ale vy jste mi neodpověděla, drahá,“ zašeptal.

V očích se jí mihl výraz připomínající skoro strach, ale zmizel tak

rychle, jak se objevil. Zvedla hlavu.

„Svůj dluh splatím, pane. Pokud prohraji,“ prohlásila pevně.

Marcus kývl. Přitáhl ji k sobě blíž.

„A co když budu chtít zálohu?“ zeptal se škádlivě.

„Pak možná zjistíte, že mi dlužíte ještě víc. Protože nemáte jistotu,

že zvítězíte.“ Dívala se mu zpříma do očí. „Chcete-li tolik riskovat…“

Marcusovi trvalo jen zlomek vteřiny, aby se rozhodl. Věděl, že

chce. Ať to stojí, co chce. Sklonil hlavu a přitiskl své rty na její.

Zkušenost mu velela nebrat si napoprvé příliš mnoho. Věděl, že

dokonce i kurtizána má ráda dvoření, a on už nebyl žádný naivní

chlapec, který by nedokázal ocenit rafinovanost. Líbal ji jemně a beze

spěchu a přitom ji k sobě pevně tiskl. Prsty vnímal tenkou látku jejích

šatů a horkost pleti pod nimi. Voněla sladce a nevinně. Dokonce se

v jeho náruči třásla. Musela to být jen iluze, ale zato tak okouzlující,

že jeho sebeovládání bralo rychle za své. Začal ji líbat náruživěji. Po

chvíli váhání jeho polibek nejisté opětovala. Cítil, že se k němu sama

přitiskla a objala ho kolem krku. Tělem mu projela vlna touhy.

Rozrazila ho tak prudce, že odhodil stranou všechny pečlivě

promyšlené taktiky a horečně ji sevřel v náruči, jako by ji chtěl

rozdrtit. Pozdě. Beth se mu téměř zuřivě vytrhla a rychle ucouvla.

Tvářila se nevzrušeně, jen zrychlený dech prozrazoval, že není

zdaleka tak klidná, jak se snaží předstírat. Marcus v duchu zaklel

a vztekle sevřel rty.

„Začneme s naší hrou, pane?“ zeptala se ochraptěle.

Hra. Marcusovi se z hlavy vykouřilo všechno kromě jeho vlastní

hry. Nyní si nebyl jistý, zda Beth bude na jejich sázce trvat. On však

byl odhodlán si ji užít.

„Jak si přejete.“ Pokrčil rameny. „Všechno na jeden hod.“ Pokynul

jí. „Přenechám vám tu čest začít, madam.“

Beth po něm šlehla pohledem.

„Sázím na devítku.“

Vzala kostky a hodila je na naleštěnou desku stolu. Marcus

pozoroval, jak poskakují a točí se. Padla čtyřka a pětka. Beth štěstí

vskutku přálo. Nemohl tomu uvěřit. Lehce se pousmál a podíval se na

ni.

„Nechcete hrát na tři pokusy?“ zeptal se.

„Jistěže ne.“

V tu chvíli se otočila tváří ke světlu, takže viděl její výraz.

Očekával triumf či chtivost. Spatřil však úlevu.

„Fairhaven?“ řekla tázavým tónem. „Dostojíte své sázce,

mylorde?“

Marcus neodpověděl. Poprvé mu na mysli vytanuly pochybnosti,

slabé, ale znepokojivé. Beth k němu přistoupila. Jeho tělo chtělo

reagovat na její blízkost, tentokrát však dokázal svou touhu ovládnout.

Pokoušel se zachovat si chladnou hlavu.

„Proč vlastně ten zapadákov chcete?“ zeptal se.

Zasmála se a tentokrát si povšiml záblesku vítězství, který před

okamžikem v jejích očích postrádal.

„Vaše otázka přichází trochu opožděně, pane! Nyní je však spíš

akademická.“

Otočila se a sukně jí zašustila kolem boků. „Zítra vás navštíví můj

advokát. Dobrou noc, pane.“

Marcus ji dvěma skoky dostihl, popadl ji za ruku a násilím ji

k sobě otočil. Pak jí netrpělivě strhl masku z obličeje a zalapal po

dechu. Byla ještě půvabnější, než očekával. Měla oválný křehký

obličej, výrazné tmavé obočí, které jí rámovalo velké, kouřově šedé

oči, nos malý a rovný a smyslná, dokonalá ústa, která teď svírala

v přísné přímce. Zrychleně dýchala a Marcus by přísahal, že se ho

bojí. A taky by vsadil veškerý svůj zbývající majetek, že to není žádná

kurtizána, jak předstírala. To ho kupodivu uklidnilo.

„Jeden z nás se dnes večer ocitl na nesprávném místě, madam,“

řekl.

„Já,“ přikývla. „Vážně jste mě považoval za nevěstku, pane?“

Marcus se dal do smíchu. Nemohl si pomoct.

„Ovšem. Dokud jsem vás nepolíbil.“

Teď byl ve výhodě on. Viděl, jak jí obličej polil ruměnec. Snažila

se vykroutit z jeho sevření. Pustil ji a s přehnanou galantností se jí

uklonil. Ne, nebyla to žádná kurtizána, to však nic neměnilo na

skutečnosti, že po ní nepřestal toužit. Ba právě naopak. Neměl ponětí,

kdo ve skutečnosti je, ale pevně se rozhodl to zjistit.

„Dostojíte svému slibu, pane?“ zeptala se znovu nejisté.

Marcus se zašklebil a se založenýma rukama se klackovitě opřel

o zeď.

„Ne.“

V očích se jí hněvivě zablesklo.

„Donutím vás!“ zvolala.

„A jak? Tvrdila jste, že dodržíte slovo, vyhraju-li já. Je-li tomu tak,

donutím vás, abychom hráli na tři hody.“

Zrudla ještě víc a pevně sevřela rty.

„To, co jsem řekla, je nepodstatné, pane, protože jsem vyhrála já

a vy jste prohrál. A tvrdil jste mi, že jste své slovo ještě nikdy

neporušil.“

Marcus pokrčil lhostejně rameny.

„Lhal jsem vám.“

„Lhář a podvodník,“ řekla Beth s hlubokým polit dáním v hlase.

„Opakuji, že zítra vás navštíví můj právník. Očekávám, že budete

připraven podepsat dokumenty, jimiž převedete Fairhaven mně.“

Pak se za ní s hlasitým klapnutím zavřely dveře a Marcus zaslechl

rychlé energické kroky rozléhající se na mramorové podlaze haly.

Bezmyšlenkovitě sebral kostky rozhozené na stole a posadil se.

Proti své vůli se usmál. Nemohl uvěřit tomu, že se v ní tak fatálně

zmýlil. Spletl si opravdovou dámu s prostitutkou, i když za daných

okolností… Touha mu popletla hlavu, přestal používat mozek, jako by

byl nezkušený zelenáč. Něco podobného se mu v životě ještě nestalo.

Hrál si s kostkami. Tuto potupu si vážně zasloužil. Neznal však

důvod. Ten musí zjistit. Musí zjistit, kdo ho vlastně oklamal. Musí se

o té dámě dozvědět všechno. Neboť po ní nepřestal toužit.

Netrpělivě se na židli zavrtěl. Zatoužil také po skleničce něčeho

ostrého. A to neprodleně!

Justin ho našel u baru, kde do sebe právě obrátil další sklenku silné

brandy. Viděl, jak si ji nechal znovu dolít, a udiveně povytáhl obočí.

„Nešťastná láska, Marku?“

„Nešťastná hra, drahý kamaráde.“

Marcus vzal Justina za ruku a odvedl ho stranou, aby je nikdo

nemohl slyšet.

„Justine, ty znáš rodokmen těch západních rodů líp než já. Pověz

mi, má Kit Mostyn sestru?“

Justin přikývl.

„Má ovdovělou mladší sestru Charlottu. Prý je to překrásná

blondýnka, ale žije osaměle v ústraní, takže se to nedá potvrdit.“

Marcus se zamračil. Beth nikdy nemohla být blondýnka. Možná to

nakonec doopravdy byla Mostynova milenka. Něco v Marcusově

srdci však proti této myšlence ostře zaprotestovalo.

„Proč tě to vůbec zajímá?“ naléhal Justin, v němž Marcusovo

podivné chování vzbudilo zvědavost. „Myslel jsem si, že se chystáš

dobýt něčí srdce, a ne se užírat nějakými záhadami.“

„To jsem si myslel já taky,“ souhlasil Marcus. „Když mi někde

seženeš láhev, vylíčím ti ten neuvěřitelný příběh celý.“

„Žasnu nad tím, cos provedla, Beth,“ zvolal Christopher Mostyn

nevěřícně.

Tvářil se klidně, ale jeho sestřenice dobře věděla, že to v něm

jenom vře. Znala ho dlouho a natolik, aby to poznala.

Povzdechla si.

„Byl to tvůj nápad, že mě tam doprovodíš, Kite,“ zaprotestovala

mdle.

„Nabídl jsem ti doprovod, ale nikdy by mě nenapadlo, že se tam

budeš takhle chovat,“ vybuchl Kit. Jeho hněvivý tón nepřipouštěl další

diskuzi. Beth si znovu povzdechla. Kit byl hlavou rodiny, a měl proto

plné právo její chování odsuzovat. To, že to činil jen málokdy,

vyplývalo spíš z jeho smířlivé povahy než z její poslušnosti.

Opřela si hlavu o omšelé čalounění kočáru a zavřela oči.

Popravdě, ani ji by nenapadlo, že se bude takhle chovat. A to svěřila

Kitovi jen polovinu pravdy! Kdyby se mu přiznala, že ji Marcus

Trevithick políbil a ona to strpěla – a víc než to – Kit by se s největší

pravděpodobností vrátil, vyzval ho na souboj a všechno by tím ještě

zhoršil.

Beth zase otevřela oči a zadívala se z okna. Projížděli

londýnskými ulicemi důstojnou rychlostí. Světla z pouličních lamp se

míhala za okny kočáru a milosrdně skrývala její ruměnec, který jí polil

tváře, kdykoli si vzpomněla na Marcuse Trevithicka.

Nejenže naprosto neomluvitelně překročila hranice slušného

chování, ale s tím mužem úplně ztratila půdu pod nohama. Nechyběla

jí odvaha, která ji v kombinaci s její prudkou, výbušnou povahou už

mnohokrát připravila horkou chvilku. Tak daleko jako tentokrát však

ještě nikdy nezašla. V tom odlehlém salonku ji málem zradily nervy.

Kdyby vyhrál on… pak… Beth se otřásla. Jistě by požadoval svou

odměnu hned na místě a pak by na karetním stole nebo na podlaze…

Jenže nevyhrál. Beth se zhluboka nadechla.

Marcus Trevithick. Všechny děti z její rodiny od malinka slyšely,

že musejí Trevithicky nenávidět. Chůvy jim vyprávěly hrůzostrašné

historky o zradě a zášti. Baroni z Trevithicku se vynořili odnikud, zato

Mostynové mohli svůj původ odvozovat od předků, kteří patřili ke

starobylé šlechtě už tehdy, kdy Anglii získal Vilém Dobyvatel. Byli to

právě Trevithickové, kteří se za občanské války zmocnili

Mostynovských statků. Ale o ostrov Fairhaven je Trevithickové

připravili teprve před šedesáti lety a navíc k tomu získali i rodinný

poklad a meč Saintonge. Od té doby se Mostynům nic nedařilo a jejich

majetek se téměř rozplynul, zatímco Trevithickové vzkvétali jako

nikdy předtím.

Marcus Trevithick. Beth se v duchu znovu otřásla. Nemohla uvěřit

tomu, že je to úplný darebák, ale určitě je to nebezpečný muž. A velmi

přitažlivý. Nejpřitažlivější, jakého kdy potkala. Pravda, neměla

mnoho zkušeností, ale i tak si byla jistá, že by obstál v jakékoli

společnosti.

Kočár zastavil před domem v Upper Grosvenor Street, který si

Beth najala na sezonu. Kit vystoupil a s chladnou zdvořilostí jí

pomohl z kočáru. Když ji doprovázel do domu, nepromluvil ani slovo.

Beth stiskla rty. Věděla, že se naprosto znemožnila.

Kitova sestra Charlotta Cavendishová seděla v obývacím pokoji

a četla si. Když vešli, odložila knihu, usmála se a šla je přivítat. Stejně

jako její bratr i ona byla vysoká, štíhlá a světlovlasá s jasně modrýma

očima. Namísto vdovského čepce měla ve vlasech kousek jemné

krajky.

„Tak jste konečně tady! Už jsem to málem vzdala a šla spát…“

Úsměv se jí vytratil ze rtů, když si všimla bratrova kamenného

výrazu a hořících tváří Beth.

„Proboha! Co se stalo?“

„Zeptej se své drahé sestřenky,“ odsekl jí Kit a stáhl si bílé

rukavice. „Budu ve studovně. Potřebuju nutně sklenici brandy.“

Charlotta se podívala na Beth.

„Drahoušku,“ začala a v očích se jí šibalsky zablesklo. „Cos

provedla?“

Beth se dopotácela k velkému, rudým sametem potaženému křeslu

a zhroutila se do něj. Cítila se mizerně – a velmi provinile.

„Kitovi se to moc hodí, že mi teď bude moct kázat o morálce, ale

byl to jeho nápad jít na ples kurtizán…“

Charlotta vykřikla a s úžasem vykulenýma očima si zakryla rukou

ústa.

„Ale Beth! Tvrdili jste, že jdete na večírek lady Radleyové!“

„Šli jsme tam, ale pak Kita napadlo zastavit se na tom nešťastném

maškarním plese…“

Beth se pod upřeným vyděšeným pohledem své sestřenice

zavrtěla. „Měli jsme také masky, takže jsem si nemyslela, že se něco

může stát…“

Zatvářila se vyzývavě.

„No, tak dobře, Lottie,“ povzdechla si a neklidně začala přecházet

po pokoji. „Připouštím, že jsem neovládla svoji zvědavost.“

„Ale Beth!“ vydechla Charlotta selhávajícím hlasem. „Vím, že tě

nemohu všude po městě doprovázet, ale doufala jsem, že s Kitem

nedojedeš úhony.“

„No, tak ses zmýlila,“ odpověděla Beth vzpurně. Náhle ji napadlo,

že bude nejjednodušší svalit všechnu vinu na bratrance.

„Nic z toho by se nebylo stalo, kdyby si Kit neusmyslel, že si

trochu vyhodíme z kopýtka!“

„A co se vlastně stalo?“ zeptala se Charlotta nejistým tónem, jako

by ani nechtěla slyšet odpověď.

Beth si zívla. Byla velice unavená a najednou netoužila po ničem

jiném než po své měkké posteli. Zároveň se však chtěla někomu svěřit.

V minulém roce se s Charlottou hodně spřátelila. Sestřenice jí byla

blízká téměř jako vlastní sestra, bližší než kdykoli v minulosti, kdy

k ní kvůli pětiletému věkovému rozdílu, který mezi nimi byl, vzhlížela

s téměř posvátnou úctou.

Beth, Kit a Charlotta vyrůstali spolu, ale pak je čas a odlišné osudy

rozdělily. Charlotta se provdala za důstojníka a následovala ho tam,

kam byl převelen. Kit žil několik let v Indii a Beth v sedmnácti letech

přišla o oba rodiče a ocitla se bez haléře. Přátelé a příbuzní jí šeptem

naznačovali, že by bylo pro ni nejlepší živit se jako učitelka nebo

společnice, ale dva dny po její bolestné ztrátě se jí naskytla jiná

budoucnost. Sir Frank Allerton, vdovec, jenž pozbyl své statky stejně

jako Mostynové, jí nabídl manželství. Sice nepatřil ke starým

přátelům zesnulého lorda Mostyna, ale Beth věděla, že si ho otec vážil

a považoval ho za čestného muže. Jeho nabídku tedy přijala.

Nikdy svého rozhodnutí nelitovala, mrzelo ji jen, že neměli děti.

Vedení domu a farnost jí poskytovaly spoustu práce i zábavy, ale poté,

co Frank zemřel, zůstala sama. Když ovdověla, bylo jí teprve

devatenáct let.

Tehdy Kit zdědil Mostyn Hall i rodinný titul. Doma se zdržoval

málo, a tak to byla Beth, která na jeho statky dohlížela. O rok později

padl Charlottin manžel při ústupu z Alemeiry a mladá vdova se

nastěhovala do Mostyn Hall. Naštěstí spolu obě mladé ženy vycházely

skvěle. Charlotta byla klidná i rozumná a vždy mírnila ztřeštěné

nápady své impulzivní sestřenky. Nebýt jejího temperamentu asi jsi

propadla melancholii.

„Takže co se vlastně stalo?“ opakovala Charlotte „Šli jste na ples

a…“

„Ano. Chtěli jsme tam zůstat jen chvilku, i když já jsem si myslela,

že kdyby tam byl Kit sám, zdržel by se tam možná déle,“ prohlásila

Beth s uličnickým úšklebkem. „Ale představovala jsem si to bohužel

jinak, Lottie! Kdybys viděla, jak nemravně se tam hosté chovali…“

Charlotta se zatvářila popuzeně. „A co sis představovala, Beth?

Bylas přece na plese prostitutek, ne na dvorní recepci!“

Beth si povzdechla.

„Ano, já vím. Jenže na mě každý civěl. Všichni si určitě mysleli, že

jsem taky taková… dámička,“ dodala dřív, než to vyslovila její

sestřenice.

„No, byl to koneckonců logický předpoklad,“ podotkla Charlotta

suše. „A navíc máš krásnou postavu, Beth. Přítomní džentlmeni…“

„Ušetři mě toho!“ vyhrkla Beth a vzpomněla si na výraz v očích

Marcuse Trevithicka. „Myslela jsem si, že chceš vědět, co se tam

stalo, Lottie.“

„Ovšem, promiň,“ přikývla Charlotta s omluvným úsměvem na

rtech.

„Tančila jsem s Kitem, a když hráli valčík, všimla jsem si, že

mravy upadají víc a víc, a rozhodla jsem se, že bude moudřejší jít

domů. Ale v tom přišel mladý muž a vyzval mě k tanci.“

Sklopila oči. Když ji Marcus Trevithick poprvé oslovil, připadalo

jí to zábavné a jaký si zlovolný hlas jí našeptával, aby v té trochu

riskantní hře pokračovala. Tehdy ještě nevěděla, kdo to je. Obestíralo

ho kouzlo nebezpečí, které ji vzrušovalo…

Znovu se podívala na Charlottu, která mlčky vyčkávala.

„Tančili jsme spolu a on se mi představil jako Marcus Trevithick.

Nic jsem o něm nevěděla, nikdy jsem se s žádným z Trevithicků

nesetkala. On znal Kita, ale mě ne, i když se tvrdošíjně snažil zjistit,

kdo jsem.“

„O tom nepochybuji,“ odtušila Charlotta. „Dělal ti… návrhy?“

„Ale Lottie!“ zvolala Beth rozhorleně. „No, vlastně…“ připustila

po chvilkovém zaváhání.

„Kdo by mu to mohl mít za zlé?“

Charlotta se tvářila, jako by nevěděla, má-li se začít smát, nebo

Beth kárat.

„Chudák, myslel si, že narazil na nějakou povětrnici

z Haymarketu, a pak dostal košem!“ řekla.

„No, tak docela to nebylo,“ připustila Beth neochotně. „Dal své

úmysly jasně najevo, ale já jsem ho nijak nepovzbuzovala.“

Najednou jí přišlo zatěžko vysvětlit, co následovalo, aniž by

prozradila své pocity. A Charlotta nebyla hloupá. Beth si byla jistá, že

uhodne všechno, co si Beth nechá pro sebe.

„Najednou jsem si vzpomněla na Fairhaven,“ pokračovala spěšně.

„Napadlo mě vsadit se o něj s tím Trevithickem. Řekla jsem si, že

bude vzrušující a zábavné uzavřít s ním sázku…“ Vrhla na sestřenici

rychlý zkoumavý pohled a viděla, že Lottie se mračí. Po nějakém

úsměvu nebylo už ani stopy.

„Navrhla jsem mu, abychom přestali tančit a nabídla jsem mu, že

si zahrajeme kostky o Fairhaven…“

„Beth!“ přerušila ji Charlotta naléhavě. „Řekni mi, že to není

pravda! Co jsi vsadila ty?“

Beth neodpověděla. Pohledy obou žen se na okamžik střetly, pak

Charlotta zaúpěla a skryla si obličej v dlaních.

„Chceš přinést čichací sůl, Lottie?“ zeptala se Beth, vyskočila

z křesla a spěchala k příborníku. „V mžiku se ti uleví.“

„Ne, cítím se docela dobře, díky,“ zarazila ji Charlotta rázně,

i když byla úplně popelavá. „Vlastně se cítím líp, než bych se cítila,

kdyby Marcus Trevithick požadoval svou výhru. Mám totiž za to, že

prohrál. Anebo se mýlím?“

„Ne, nemýlíš, prohrál!“ přikývla Beth s hořícími tvářemi. „Já jsem

vyhrála. A kdyby to bylo naopak, prostě bych se ke svému dluhu

nehlásila. Vždyť to byla jen hra…“

„Nedivím se, že Kit zuří,“ řekla Charlotta sklesle. „Vyzvat na

plese kurtizán muže k hazardní hře, vsadit sebe samu…“

Vstala, zvedla z příborníku dózu s čichací solí a zhluboka se

nadechla. Po chvíli se jí do tváře vrátila barva.

„Vidím, že jsem tě šokovala,“ řekla Beth kajícně.

„To tedy ano,“ přikývla Charlotta a pátravě se na ni zadívala. Pak

jakoby rezignovaně zavrtěla hlavou. „Pokaždé když provedeš něco

ostudného, Beth, říkám si, že mě už ničím nemůžeš překvapit. Ale ty

to přesto vždycky dokážeš!“

„Mrzí mě to, Lottie. Vážně,“ řekla Beth tiše. V duchu se

zapřísáhla, že už sestřence o tom střetnutí víc nesvěří.

„Ale víš přece, jak zoufale toužím získat Fairhaven zpátky!“

pokračovala.

„Snad ne tak zoufale, abys kvůli tomu riskovala svoji pověst!“

zvolala Charlotta a vrátila se na pohovku, kde předtím seděla. Gestem

naznačila, aby se Beth posadila vedle ní.

„Tahle tvoje posedlost je směšná, Beth. O ten ostrov přišla naše

rodina už dávno. Nech všechno být tak, jak to je.“

Beth mlčela. Věděla, že sestřenice je od přírody praktická žena,

které chybí její hluboké zanícení pro rodinné dědictví. Beth si dobře

vzpomínala, jak jako malá holčička stála na vysokém útesu a hleděla

přes ocelově šedé rozbouřené moře k obzoru, kde se jako sotva

zřetelná skvrna rýsoval obrys ztraceného ostrova. Její představivost

navždy uchvátily historky o jejím dědovi, podvedeném Charlesů

Mostynovi a o jeho boji s věrolomným Georgem Trevithickem. Lord

Mostyn ztratil svůj ostrov kvůli zradě a Beth o padesát let později

přísahala, že ho získá zpět, a obnoví tak rodinný majetek. Jako vdova

a zámožná žena dvakrát nabídla starému hraběti Trevithickovi,

řečenému Ďábel, že ostrov odkoupí za slušnou cenu. Hrabě její

nabídku pokaždé nadutě odmítl. Avšak Beth byla vytrvalá a pevně

rozhodnutá zopakovat svůj návrh jeho vnukovi, mladému hraběti.

Vlastně to byl ten pravý důvod, proč přijela do Londýna. Zasáhl

osud… osud a její vlastní bláznivý nápad.

Možná že to nakonec nebyl tak bláznivý nápad, pomyslela si

v duchu. Ostatně Fairhaven byl teď její, a i když jí možná přála

podivná náhoda, získala ho zpět v poctivé hře. A měla v úmyslu svůj

nárok uplatnit, a bude-li třeba i prosadit.

„Co je to za člověka, ten Marcus Trevithick, Beth?“ zeptala se

Charlotta jakoby bezmyšlenkovitě. „Co si o něm myslíš?“

Beth sebou trhla. Byla vděčná za to, že místnost osvětluje jen

dohořívající oheň v krbu a jedna slabá lampa, protože stát se to za

denního světla, jistě by ji její výraz prozradil.

„Je asi stejně starý jako Kit nebo možná o něco málo starší,“

odpověděla rádoby lhostejným tónem. „Vysoký, tmavovlasý… Má

v sobě něco ze starého hraběte… vyzařuje z něj něco… no, zkrátka

člověk má pocit ohrožení.“

„Starý Ďábel,“ podotkla Charlotta zamyšleně.

„Myslíš, že jeho vnuk po něm zdědil kromě vzhledu a majetku

i charakter?“

Beth se trochu otřásla.

„Kdo ví? Já jsem s ním nemluvila tak dlouho, že bych to poznala.“

„Přesto sis musela udělat nějaký obrázek o jeho povaze a chování!

Musel na tebe udělat nějaký dolem,“ trvala na svém Charlotta. „Byl

příjemný?“

Příjemný? Kdo by to mohl popřít? Beth si vybavila sílu jeho paží,

když ji objímal, a jemný, a přesto naléhavý dotyk jeho rtů. Byl to muž,

který přesahoval její zkušenosti. Ale zároveň to byl lhář a podvodník.

Znovu před sebou viděla jeho ironický úsměv. Zčervenala.

„Ne, vůbec ne. Choval se pyšně, arogantně. Vůbec se mi nelíbil!“

Charlotta zívla a vstala.

„No, už si půjdu lehnout. Jsem hrozně ospalá.“

Sklonila se a políbila Beth na tvář. Cestou ke dveřím se ještě

otočila a zeptala se: „Ty jsi lordu Trevithickovi neprozradila svoje

jméno?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Beth, šťastná, že alespoň v tomto bodě

nemusí lhát.

„A po celou dobu, cos tam byla s Kitem, jsi měla na obličeji

masku?“ pokračovala Charlotta.

Beth mlčky přikývla.

„No, tak alespoň nezná tvoji totožnost,“ řekla Charlotta, která

vypadala, že už se trochu uklidnila. „Přinejmenším za to musíme být

vděční, protože kdyby vyšlo najevo, žes byla na tom plese, vyvolalo

by to obrovský skandál. Lidé by si mysleli…“ V půli věty se zarazila

a výmluvně mávla rukou. „No, nevadí. Ale možná žes dostala za

vyučenou a příště si dáš pozor.“

Dveře se za ní tiše zavřely. Beth se zabořila do polštářů a hluboce

si povzdechla. Charlotta měla pochopitelně pravdu. Byl by to skutečně

skandál, kdyby se zjistilo, že tančila na plese kurtizán. Jednu věc však

Charlotta netušila. Marcus Trevithick sice nezná její jméno, ale viděl

ji bez masky. Ví, jak vypadá.

Beth zírala do skomírajících plamenů. Možná na tom nezáleží,

říkala si v duchu. Zítra pošle Gougha, aby vyhledal Trevithickova

právníka, a jakmile bude mít listiny o převodu Fairhavenu v ruce, bez

prodlení opustí Londýn a odjede do Devonu.

Ačkoli Marcus Trevithick tvrdil, že svůj dluh nesplatí, Beth

neviděla důvod, proč by jí odmítl ostrov přenechat. Nemá pro něho

žádný význam. Jeho ostatní nemovitosti i půda mají mnohem větší

cenu a k ostrovu ho nepoutají ani žádné sentimentální city. Pokud by

však trval na tom, že jí ostrov nedá, byla odhodlaná ho od něho

odkoupit za slušnou cenu. Slyšela, že je skoro na mizině,

a nepochybovala, že šance vydělat nějaké peníze využije.

Prohrábla oheň, zhasla lampu a zamířila po schodech do své

ložnice.

Domnívala se, že po prožitém večeru plném neočekávaných

zážitků neusne. Nemýlila se. Před očima stále viděla Marcusovu

znepokojivě přitažlivou tvář, výsměšný pohled jeho temných očí,

vyzývavá ústa…

Říkala si, že už ho nikdy neuvidí, cosi jí však v duchu našeptávalo

opak. Pak si řekla, že už ho vidět nechce, ale slabý hlásek v její mysli

ji napomenul, aby nelhala alespoň sama sobě. Nakonec se propadla do

neklidného spánku.

DRUHÁ KAPITOLA

„Hazardní hráč, povaleč, hejsek a tulák!“ vypočítávala na prstech

ovdovělá hraběnka Trevithicková vítězně.

U snídaně v domě Trevithicků vládlo stísněné ticho. Paprsky

slabého podzimního slunce si nesměle razily cestu vysokými okny

s těžkými krajkovými záclonami a odrážely se od stříbrného stolního

náčiní. Prostřeno bylo jen pro tři osoby. Jedna z Marcusových

provdaných sester měla přijet z venkova, aby v Londýně strávila

s rodinou předvánoční plesovou sezónu, ale dosud nedorazila, a druhá

odjela za přáteli na návštěvu. Zůstal jen Marcus, jeho nejmladší sestra

Eleanor a jejich matka.

„Tulák, matko?“ namítl Marcus s přehnanou zdvořilostí. „To si

snad nezasloužím.“

Zdálo se mu, že zaslechl přidušené zahihňáni. Rychle šlehl

pohledem po Eleanor, ta však předstírala, že věnuje veškerou

pozornost jen svému toastu. I když vypadala, že je ze všech letošních

debutantek ta nejostýchavější, Marcus dobře věděl, že má velký smysl

pro humor a libuje si v různých žertících na účet druhých. Radoval se,

že se jeho matce za ta léta, kdy žil v cizině, nepodařilo v sestře tyto

pozoruhodné vlastnosti zadusit.

„Potloukal ses po všech evropských dvorech!“ vybuchla lady

Trevithicková a zabodla do syna své ledově šedé pichlavé oči.

„Z jedné země do druhé, jako nějaký utečenec…“

Marcus nedbale složil noviny a netrpělivě je hodil na stůl. Od rána

ho bolela hlava, nepochybně jako následek nadměrného množství

vypité brandy, jíž si s Justinem dopřával včera v noci. Nijak mu

nepomohl ani výčet nedostatků jeho povahy, který právě provedla

jeho matka. Docela ho překvapilo, že do něho nezařadila také jeho

holdování alkoholu.

„Nikdy by mě nenapadlo označit doprovod lorda Easterhouse

v jeho diplomatické misi do Rakouska za potulku, matko,“

poznamenal chladně. „Vaše ostatní obvinění mají možná jisté

opodstatnění, to připouštím…“

„Ale Marku, ty nejsi vůbec žádný lenoch a povaleč,“ vybuchla

Eleanor. Oči jí jiskřily. „Slyšela jsem, jak pan Gower říká, že od té

doby, co ses vrátil z ciziny, začaly tvé statky prosperovat!“

„To by stačilo, slečno!“ zarazila ji matka břitce. „Několikrát jsem

tě napomínala, abys lépe přemýšlela o tom, co říkáš. K závěrům musíš

dospět po zralé úvaze, nikoli tak zbrkle. Takhle ti nikdy nenajdeme

žádného manžela! Stejně jako nikdy nenajdeme manželku pro tvého

bratra! Nedávno si mi lady Huttonová postěžovala, že by její Maria

byla pro hraběte Trevithicka skvělou partií, nebýt toho, že se lord

Hutton bojí svěřit dceru někomu s tak nestálou a prudkou povahou.

Takže na těch padesát tisíc liber, které by přinesla do rodiny věnem,

můžeme klidně zapomenout!“

Marcus si povzdechl. Bylo skutečně obtížné mít matku, která

dokázala tak bez obalu kritizovat své vlastní dítě v jeho přítomnosti.

Neuměl si představit, jak ji může Eleanor vystát. Nepochyboval, že

být na jejím místě, vzal by si prvního muže, který by byl k mání, jen

aby zmizel z jejího dosahu. Uvědomoval si také, že k jejich

vzájemnému vztahu nepřispívá ani jeho přátelství s Justinem.

Hraběnka se nikdy nesmířila s jeho původem a na veřejnosti

předstírala, že ho nezná. Justin tento pokrytecký výraz nemilosti

naštěstí ignoroval. Marcuse napadlo, že rodinný život je někdy značně

složitý.

Jakoby na potvrzení této úvahy se vynořil komorník Penn a ohlásil

návštěvu: „Přišel pan Justin Trevithick a chtěl by s vámi mluvit, pane.

Mám ho uvést dál?“

Marcus se zašklebil.

„Samozřejmě, Penne! A dejte pro něho prostřít u stolu. Bratranec

určitě ještě nesnídal.“

Lady Trevithicková si významně odkašlala a ztěžka se zvedla ze

židle.

„Musím ještě vyřídit nějakou korespondenci. Budu v knihovně.

Možná by se k tobě hodila dcera Dexterových, Marku, ale nejdřív si

o ní musím opatřit další reference.“

„Nemusíte s tím nijak spěchat, matko,“ odpověděl Marcus vesele.

Vysloužil si tím další matčin podmračený pohled a spiklenecký úsměv

své sestry. „Slečna Dexterová by musela být velice bohatá, aby mě

zlákala.“

„Marku, ty ji provokuješ, a tím to všechno ještě zhoršuješ,“

zašeptala mu Eleanor, když lady odkráčela. „Kdybys ji tak dokázal

ignorovat.“

„To je těžké,“ řekl Marcus. „Proklínám den, kdy se rozhodla

dohodit mi nevěstu.“

Když se podíval na sestru, výraz mu zněžněl.

„Jak ji jen dokážeš snést, to nechápu.“

Eleanor jen mlčky potřásla hlavou.

O chvíli později se otevřely dveře a do jídelny vešel Justin

Trevithick. Potřásl si s Marcusem rukou a Eleanor políbil na tvář.

„Eleanor! Jsem rád, že tě lady Trevithicková neodvlekla

s sebou…“

Otevřely se dveře.

„Madam si přeje, abyste ji následovala do knihovny, slečno

Eleanor,“ řekl Penn s kamenným obličejem. „Přišel lord Prideaux.“

Eleanor se na oba mladíky výmluvně usmála, pokrčila rameny

a odešla s Pennem do knihovny.

Marcus ukázal na stříbrnou konvici s kávou.

„Smím ti nabídnout snídani, Justine? Omlouvám se za matčino

neomluvitelně hrubé chování.“

Justin se rozesmál.

„Děkuju. Snídani si vezmu rád a s tím ostatním si nelámej hlavu.

Jediné, co mě trápí, je to, že lady Trevithicková pokládá Prideauxe za

lepšího společníka pro Eleanor než mě! Prideaux je starý nemrava,

ovšem jeho rodiče byli řádně oddaní.“

„Tvoji taky,“ pokrčil rameny Marcus.

„Ale až potom, co jsem se narodil!“ dodal Justin a nalil si další

šálek kávy. „Jak se dnes cítíš, kamaráde? Musím se přiznat, že mi

v hlavě buší snad tisíc kladívek. Ta brandy nestála za moc, jak se zdá.“

„Káva ti prospěje,“ řekl Marcus roztržitě. Přemýšlel o tom, že

brandy zaúčinkovala jako pravý opak jeho tajemné soupeřky z minulé

noci, která předstírala zcela jiné schopnosti, než jaké měla. Dnes se

Marcus pevně rozhodl, že té záhadě přijde na kloub. Včera nad lahví

brandy vyprávěl Justinovi trochu upravenou verzi příběhu a bratranec

uvažoval o motivech chování té záhadné dámy. Justin měl k pátému

hraběti blíž než Marcus, protože jejich děd Justina často využíval

k tomu, aby tropil svému staršímu synovi naschvály. Avšak ani Justin

navzdory svým velkým znalostem o dědově majetku nedokázal

objasnit, proč by někdo tak urputně usiloval o ostrov Fairhaven.

Dveře se otevřely a potřetí se v nich objevil Penn.

„Přál by si s vámi hovořit pan Gower, sire. Říká, že je to velmi

naléhavé.“

Marcus se zamračil. Rychle se podíval na hodiny na mramorové

krbové římse. Na návštěvu právníka bylo ještě brzy, ale pokud se

Gowerovi podařilo najít mu byt daleko od Albermarle Street, čím dřív

se tam odstěhuje, tím líp. Pak si vzpomněl na minulou noc a zamračil

se ještě víc. Mohl zde být ještě další důvod k právníkově časné

návštěvě.

„Děkuji vám, Penne. Uveďte pana Gowera do mojí pracovny, za

chvíli tam za ním přijdu,“ řekl komorníkovi.

Penn beze slova přikývl a tiše se vzdálil. Justin si namazal máslem

další rohlík.

„Mám počkat na tebe tady, Marku, nebo se později sejdeme

u Whiteů?“

Marcus vstal.

„Pojď si se mnou promluvit s Gowerem,“ navrhnul. „Mám totiž

takový nepříjemný pocit, že jeho návštěva souvisí s včerejším

večerem, Justine, a ocením tvoji radu.“

Bratranec pozvedl obočí.

„Že by šlo o tvoji záhadnou hráčku, Marku? Přece to nemůže

s Fairhavenem myslet vážně!“

„To uvidíme,“ pokrčil rameny Marcus a vstal.

Gower na ně čekal v pracovně. Neklidně rázoval po místnosti. Byl

to hubený, asketicky vyhlížející muž, jehož bolestný výraz se s roky,

kdy se pokoušel přimět prchlivého starého hraběte, aby se líp staral

o své statky, prohluboval. V ruce držel list papíru.

„Pane!“ zvolal rozčileně, když spatřil Marcuse. „Stalo se něco

velmi nečekaného!“

Marcus se lhostejně posadil do křesla.

„Posaďte se, Gowere, a povězte nám v klidu, co se přihodilo,“ řekl

právníkovi přátelsky. „Utekla snad některá ze služebných s naším

rodinným stříbrem?“

Gower se nad touto nepřístojnou lehkovážností zachmuřil, ale

přesto se zjevně nepohodlně usadil na kraj druhého křesla. Na klín si

položil odřený kožený kufřík.

Justin zamířil k oknu. Zamyšleně se díval ven a přitom dojídal

rohlík.

„Ráno mě navštívil jistý džentlmen jménem Gough, který sídlí

kousek ode mě,“ spustil Gower a rozčileně posunoval své dokumenty

po desce stolu. „Je to jeden z nejuznávanějších právníků a zastupuje

pouze příslušníky smetánky! Vyprávěl mi o dohodě mezi vámi, pane,

a jedním ze svých klientů. Podle této dohody jste se rozhodl postoupit

listiny k ostrovu Fairhaven, který leží…“

„Já vím, kde leží, díky, Gowere,“ přerušil ho Marcus. Vyměnil si

s Justinem pohled. „Tak Gough, říkáte. Prozradil vám jméno svého

klienta?“

„Ovšemže ne, můj pane,“ zavrtěl Gower nešťastně hlavou. „Sdělil

mi jen, že jeho klient očekává… očekává, to bylo přesně to slovo,

které užil, že budu mít všechny dokumenty k převodu ostrova

připravené, abych mu je mohl okamžitě předat. Přirozeně jsem namítl,

že takovou věc nemohu udělat bez vašeho souhlasu, pane, a že vy jste

mi žádné pokyny v tomto směru nedal. Proto navrhnul…“ Gower se

zajíkl a potřásl hlavou, jako kdyby mu věhlasný právník vnutil svůj

návrh násilím. „Navrhnul, abych vás neprodleně navštívil a získal váš

souhlas. Což tímto činím, pane. A cítím, že bych měl protestovat proti

velice arogantnímu způsobu, jímž mi byla tato záležitost přednesena,

takže jsem se před profesním kolegou ocitl v nanejvýš trapné situaci!“

Zmlknul a otřel si zpocené čelo.

Nastalo dlouhé ticho.

Konečně se ozval Marcus. „Máte pravdu, Gowere. Celá ta věc je

nepřijatelná a já se vám omlouvám, že jsem vás vystavil takovým

nepříjemnostem.“

„Ale co ten ostrov, pane?“ zvolal Gower. „Co patřičné

dokumenty? Pokud jste se dohodl s klientem pana Gougha…“

„Nedohodl,“ odsekl Marcus břitce. Zaslechl, jak Justin zasykl, ale

úmyslně se vyhnul jeho pohledu. „Vyřiďte panu Goughovi,“

pokračoval příkrým tónem, „že k žádné dohodě nedošlo.“

„Můj pane…“ začal Gower zoufale. „Existuje-li nějaký způsob,

jak tuto dohodu dokázat, měl byste to ještě jednou zvážit…“

Marcus pozvedl obočí.

„Vy mi snad nevěříte, Gowere?“ zeptal se. „V krajním případě

můžeme hovořit o ústní dohodě, k níž došlo beze svědků.“

Gower zamžikal, jako by mu někdo prudce posvítil do očí.

„Vskutku, pane? Jste si tím naprosto jistý?“

Marcus se nevesele usmál.

„Naprosto, Gowere.“

„Ale přesto…“

Gower se podíval na Justina, jako by u něho hledal podporu.

„Ústní dohoda, pane…“

„Pan Gower si asi myslí, že bys měl dostát svému slovu, Marku,“

řekl Justin s úšklebkem. „I když šlo jen o hru náhody.“

„Hru náhody?“ Gower se zatvářil ještě zoufaleji. „Můj pane!

Lorde Trevithicku! Toto je nanejvýš nečestné!“

„Asi ano,“ zamumlal Marcus. „Ale nebojte se, Gowere. Goughův

klient nikdy nepodá žalobu. Na to vsadím krk.“

Justin protáhl obličej.

„Jak si tím můžeš být tak jistý, Marku?“ zeptal se. „Zdála se mi

velmi rozhodná.“

Gower, který se právě snažil srovnat si papíry do kufříku, vytřeštil

oči. Dokumenty se rozlétly po zemi.

„Ona, můj pane? Jde tedy o dámu? Proboha, pane, ani starý hrabě

by neriskoval sázku s ženou!“

„Přicházel tím o hodně,“ odpověděl Marcus, „neboť já jsem si

jistý, že je to velmi podnětné.“

Vstal.

„Přeji vám pěkný den, Gowere. Vyřiďte panu Goughovi můj

vzkaz. Pokud by trval na svém, odkažte ho přímo na mě. Penn vás

vyprovodí.“

„Marku,“ namítl Justin, jakmile opět osaměli. „Víš, že tohle je od

tebe trochu nefér? Koneckonců, ta dívka vyhrála. Anebo ne?“

„Vyhrála,“ souhlasil Markus. Střetl se s pátravýma Justinovýma

očima. „Popravdě se s ní chci znovu sejít a zjistit, proč jí na

Fairhavenu tolik záleží. Nedá mi to spát.“

„A tohle má být způsob, jak ji přilákat?“

„Ano,“ přikývl Marcus energicky. „Mohl bych sice vyhledat Kita

Mostyna a požádat ho o pomoc, ale pochybuji, že by mi vyhověl.

Takže odmítnu-li dostát svému závazku, má záhadná dáma se určitě

opět objeví na scéně. Vsadím se s tebou, o co chceš, že to tak bude!“

Justin sevřel rty.

„Zahráváš si s ohněm, Marku. Ale co tě na té ženě tak láká?“

Marcus se zašklebil.

„To záleží na ní samotné a na tom, kdo vlastně je.“

„A ty ji poznáš?“

„Ano,“ přikývl Marcus zamyšleně. „Poznám ji kdykoli a kdekoli,

Justine.“

„Přitáhni si tu židli trochu blíž, drahoušku,“ vybídla lady

Fanshaweová svou kmotřenku a ukázala rukou k přední části

divadelní lóže. „Jinak nic neuvidíš. Ale nenahýbej se příliš! Není

vhodné se moc vyklánět, protože pánové pak začnou zvědavě

pokukovat. Ach, podívej se, Beth!“

V rozporu se svým pokynem se sama vyklonila tak, že div

nepřepadla přes zábradlí.

„To je přece pan Rollinson a lord Saye! Doufám, že nás

o přestávce navštíví!“

Beth posunula židli jen asi o centimetr a opřela se o opěradlo.

Měla v úmyslu zůstat téměř neviditelná. Pozvání na divadelní

představení dostala už dávno a nemohla se nijak vymluvit, protože

lady Fanshaweová patřila k nejlepším přítelkyním její matky. To byl

také jediný důvod, proč se Beth vypravila do Drury Lane, ačkoli

Sheridanovi Rivalové, které právě dávali, by ji jindy určitě zlákali.

Jindy, ale nikoli dnes.

Ta záležitost s Markem Trevithickem a její neuvážená sázka ji

velmi trápily. Za žádnou cenu si nepřála se s ním znovu někde setkat.

Rychle přejela pohledem přeplněné hučící hlediště pod sebou.

Naštěstí bylo snadné se v takovém davu ztratit. Diváci – dandyové,

dámy i kurtizány – se promíchali v pestré směsici. Náhle sebou Beth

trhla a rychle se schovala v bezpečí lóže. Jeden z mladíků zvedl

kukátko a zadíval se směrem k ní. Něco v jeho chování jí připadalo

podivně známé. Lady Fanshaweová si naštěstí ničeho nevšimla,

protože právě mávala na někoho v přízemí.

V divadle bylo vedro k zalknutí. Beth se zuřivě ovívala vějířem

a cítila se podivně nesvá. Kit ji sem doprovodil, ale pak rychle zmizel

a zanechal ji ve společnosti její kmotry. Později si ho všimla v protější

lóži s velmi elegantní dámou v zelené hedvábné róbě s vějířem

z pštrosích per. Lady Fanshaweová si dámu podezíravě změřila

a nesouhlasně poznamenala, že člověk se v divadle potká s lecjakou

chátrou a že by Kit nemusel svou milenku vystavovat všem na odiv.

Beth byla sice zvědavá, kdo ta elegantní dáma je, ale ne natolik, aby na

ni upřeně civěla jako její kmotra. Pomyslela si, že vypadá dost

vyzývavě, ale vzhledem ke svému vlastnímu chování na plese kurtizán

si ji netroufala nahlas nijak hodnotit.

Jak večer klidně plynul a nic nepříjemného se nepřihodilo, Beth se

trochu uvolnila. Ve svých růžových mušelínových šatech si připadala

nevýrazná, a to ji tentokrát těšilo. Vybrala si je záměrně, protože byly

nenápadné. Svůj převlek chtěla ještě dovršit růžovým turbanem, ale

Charlotta jí v tom zabránila a zakázala jí v něčem tak staromódním

a usedlém vyjít z domu.

Beth si povzdechla. Mrzelo ji, že je Charlotta zatvrzele odmítá

doprovázet do společnosti. Od dětství v ní však davy vzbuzovaly

hrůzu a i v dospělosti ji zástupy vyšňořených hostů na plesech

a večírcích děsily. Bylo to podivné, protože ve společnosti, již znala,

se cítila dobře a mohla bez potíží cestovat a navštěvovat přátele.

S cizími se ale necítila ve své kůži.

Všimla si, že se Kit obřadně rozloučil se svojí přítelkyní, a chystá

se k návratu do jejich lóže. Hra měla každou chvíli začít. V tom jeho

pozornost upoutala štíhlá mladá dívka, očividně debutantka, která se

posadila do protějšího křesla. Zvědavá Beth ji pozorovala a viděla, jak

se zajíkla a zírá na Kita. Po dlouhou chvíli jeden na druhého hleděli

jako očarovaní. Pak se konečně dívka vzpamatovala, plaše se na něho

usmála a otočila se.

Beth se v duchu také usmála. Kdo ví, Kit se možná právě

zamiloval, napadlo ji. Nesmí se ho zapomenout zeptat, kdo ta mladá

kráska je…

Ztuhla. Myšlenky na Kita a jeho romantickou známost se jí rázem

vykouřily z hlavy, když spatřila muže, který právě vešel do lóže.

Okamžitě ho poznala. Ta vysoká postava, ten arogantní výraz… Omyl

byl vyloučen. Jako by znovu slyšela jeho sametový posměšný hlas,

který ji tak dráždil na plese kurtizán. Vybavila si i ironický tón jeho

dopisu, který jí počátkem týdne poslal prostřednictvím jejího právníka

Gougha.

Má drahá neznámá dámo, posedlá dobrodružstvím…

Beth vyklouzl vějíř z roztřesených prstů a spadl na podlahu.

Rychle se sklonila a začala ho hledat. Přitom horečně přemýšlela. Jak

se mu může vyhnout, když jejich lóže spolu téměř sousedí! Kdyby se

nyní pokusila vytratit, podařilo by se jí nenápadně zmizet? Anebo by

na sebe připoutala nežádoucí pozornost? Teď proklínala své světlé

šaty, které se jí předtím zdály tak příhodné, nyní však v mdlém světle

zářily jako maják.

„Co to tam na té zemi hledáš, Beth? Je ti dobře, drahoušku?

Nechtěla by ses vrátit domů?“

Beth se rychle narovnala, dřív než jasný hlas lady Fanshaweové

vzburcuje celé divadlo.

„Je mi dobře, děkuji, madam. Jen jsem upustila vějíř…“

Hlas jí odumřel. Hleděla přes hlediště přímo do temných očí

Marcuse Trevithicka. O tom, že by ji nepoznal, nemohlo být ani na

vteřinu pochyb. Upřeně se na ni díval, pak se mu na rtech mihl lehký

úsměv a nepatrně sklonil hlavu v náznaku posměšného pozdravu.

Představení konečně začalo a Beth se přiměla zírat na jeviště

a nikam jinam. Dalo jí to hodně práce, neboť ji cosi neustále nutilo

podívat se na druhou stranu do protější lóže, na hraběte Trevithicka.

Stálo ji hodně úsilí sledovat herce, ale co říkají a o čem kus je, to

netušila. Brzy si všimla, že je jedním z mála diváků, kteří věnují

pozornost jevišti. Tichý hovor neustával a zdálo se, že většina

návštěvníků divadla vnímá představení jen jako vyrušení z jejich

konverzace se sousedy. Ruch kolem drásal Beth nervy a nedokázala se

soustředit. Myšlenky jí stále těkaly a musela myslet na to, co se

v uplynulých dnech stalo.

Když ji před pěti dny navštívil Gough a sdělil jí, že hrabě

Trevithick odmítá dostát svému slovu a přenechat jí Fairhaven,

rozladilo ji to, ale nijak ji to nepřekvapilo. Poslala Gougha zpět s víc

než slušnou nabídkou na finanční odškodnění a čekala na

Trevithickovu odpověď, téměř si jistá, že tentokrát bude souhlasit.

Šokovalo ji, když dalšího dne přišel rozčilený Gough s tím, že

s hrabětem mluvil, ten že však rezolutně odmítl ostrov prodat. Navíc

prý trval na tom, aby Gough odhalil totožnost svého klienta, s nímž

chce o věci jednat osobně, nikoli prostřednictvím právníků. S tímto

návrhem Beth nesouhlasila, zvýšila však svou už beztak slušnou

částku na odkoupení ostrova. Mohla si to dovolit, zatímco hrabě…

Domnívala se, že využije příležitosti vydělat tolik peněz. Gough jí

však přinesl dopis.

Má drahá neznámá dámo, posedlá dobrodružstvím, spřádáte ráda

intriky, ale měla byste vědět, že s Vámi budu jednat pouze osobně. Nic

na tom nezmění ani to, že se nechcete dát poznat. Brzy zjistím jak Vaše

jméno, tak i adresu. A pak Vás, i proti Vaší vůli, vyhledám…

Poté Beth po celé dva dny nevyšla z domu. Nyní si uvědomila, že

to nebylo ze strachu z hraběte Trevithicka, ale proto, že jí zkřížil

plány, a tím ji vyvedl z míry. Vyhrála sice svoji sázku, on však držel

v ruce všechny trumfy. Nejenže jí odmítal přenechat Fairhaven, on jí

ho dokonce nechtěl ani prodat! A navíc, pokud by odhalil její

totožnost, mohl by jí zničit pověst, kdyby rozhlásil, že ona, ctihodná

vdova, navštívila ples kurtizán. Věděla, že nejlepší by bylo stáhnout

nabídku zpět a na všechno zapomenout. Zdálo se ale, že to Marcus

Trevithick nehodlá připustit. Zlobila se na něj, mnohem víc však

zuřila, že mu sama poskytla výhodu.

„Chceš se o přestávce projít, Beth?“ vytrhl ji ze zamyšlení Kit.

„Bude příjemné protáhnout si trochu nohy…“

Beth se vzpamatovala, rozhlédla se a zjistila, že první jednání

právě skončilo a opona jde dolů. Střelila pohledem k hraběti

Trevithickovi a viděla, že vstává a chystá se opustit lóži. Jestli míří

k ní…

Tím by zmařil její naděje, že se neodváží oslovit ji na veřejnosti.

Rychle se nadechla.

„Projít se? Ano! No, vlastně ne… Nejsem si jistá. Tak tedy ano!“

Kit se na ni podíval očividně překvapen její nerozhodností.

„Co se to s tebou děje, Beth? Jsi nervózní jako plnokrevná klisna!“

Beth ho popadla za ruku. Všimla si, že Marcuse zdrželi nějací

známí, přesto ji však sledoval soustředěným pohledem jako dravec

číhající na kořist.

Teď už si byla jistá, že ji chce oslovit.

Vystrčila Kita z lóže a vlekla ho za sebou po chodbě pryč.

„Ano, proboha! Rychle! Tudy!“

Zamířila s ním do foyer, kde se tísnil největší dav.

„Zadrž, Beth!“ zvolal Kit, když už se nemohl prodrat dál. „Vždyť

nás tady ušlapou!“

Bylo jasné, že tato taktika může setkání s Marcusem Trevithickem

pouze oddálit, nikoli však odvrátit. V tom Kita poznal nějaký jeho

známý a zastavil se s ním na kus řeči. Dav zatím tlačil Beth stranou.

Když se ohlédla, bratrance už nezahlédla. Zato však spatřila Marcuse.

Opíral se nedbale o sloup jen několik kroků od ní. Ruce měl

zkřížené na prsou a tvářil se, jako by tam chtěl zůstat stát celou noc.

Vypadal pobaveně, ale oči měl pozorné. Beth se zatočila hlava. Na

okamžik zadoufala, že ji dav odnese dál, ale v tom Marcus natáhl

ruku, popadl ji za paži a přitáhl ji k sobě.

„No, konečně! Má záhadná dáma! Víte, kolik večírků a plesů jsem

musel v uplynulých dnech přetrpět v naději, že vás tam potkám,

madam?“

Kolem nich byly stovky číhajících očí a uší. Beth se vší silou

snažila ovládnout a tvářit se chladně, ačkoli cítila srdce až v krku.

„Dobrý večer, pane. Mrzí mě, že jste si kvůli mně přivodil tolik

potíží.“

Marcus na ni vrhl pobavený pohled.

„Tak přivodil, říkáte? Díky. Ale stálo to za to, protože teď jsem vás

zase našel.“

Stiskl jí paži ještě silněji a táhl ji za sebou do chodby. Beth se

zoufale rozhlížela kolem sebe, ale žádná pomoc nebyla v dohledu.

„Chtěl jsem s vámi jenom mluvit, nic víc,“ pokračoval. „Vaše

nabídky mě ohromně zaujaly a chtěl jsem je s vámi osobně probrat…“

„Proto jsem za vámi poslala svého právníka, pane,“ namítla Beth.

Na tváři vyloudila neutrální společenský úsměv. „Abych vám

usnadnila obtížnou práci.“

„Zajisté. Ale tohle nebude obtížné.“

Beth si uvědomila, že jeho škádlivému tónu lze jen stěží odolat.

Podívala se na něho a viděla, že se na ni přátelsky kření. Polilo ji

horko a zároveň ji zamrazilo. Kolena se jí třásla. Pokusila se

vzpamatovat.

„Kdybyste dostál svému slovu, pane, tato situace by vůbec

nemusela nastat.“

„To máte pravdu,“ přikývl Marcus. Sklonil se k ní, takže cítila ve

vlasech jeho dech. „Jenže to bych nedosáhl svého cíle, drahoušku. Už

bych vás znovu neviděl.“

Beth zůstala ohromeně stát a zírala na něho.

„Neříkejte mi tak!“ zasyčela na něho. „Víte moc dobře, že nejsem

žádná… dámička… pro vaše pobavení!“

Marcus se spokojeně zašklebil.

„Tak proč se tak chováte, madam? Důstojně předložená nabídka

na odkoupení Fairhavenu by možná vzbudila i důstojnější reakci.“

Beth by se nejradši rozplakala. Co začalo jako nezávazná zábava,

nyní působilo takové potíže, jaké si předtím ani nedovedla představit.

Ptala se sama sebe, co ji přimělo tančit s Marcusem Trevithickem

a pokračovat s ním pak v celé té šarádě. Tehdy jí bylo líto propásnout

příležitost vystřelit si z něj, pobavit se na jeho účet. Tehdy si

blahopřála ke své vychytralosti a ke své odvaze!

Nyní pochopila, že celá sázka byla jen výsledkem přemíry

vypitého vína a vzrušení z nedovolené zábavy. Okusit zakázané ovoce

se jí pěkně vymstilo.

Sevřela vztekle rty.

„Byl to jen okamžitý nápad! Už jsem ho mnohokrát litovala.“

„Pochopitelně. Pokud byste byla vskutku pravá dáma, na jakou si

hrajete, co by vás mohlo poškodit víc než historka o vašem

nepřístojném chování, která by se šuškala mezi smetánkou? Madam,

myslím, že to by pro vás bylo nesnesitelné.“

Beth zrudla ponížením.

„Přestaňte mi vyhrožovat! Tohle nemůžete udělat!“

„A proč ne? Jak mi v tom zabráníte?“

Řekl to mírně, ale když se Beth na něho podívala, viděla, že ji

upřeně pozoruje. Uvědomila si, že Charlotta přesně vystihla to, co si

Beth nechtěla připustit. Pokud by hrabě rozšířil informaci o tom, že se

na bále kurtizán setkal s dámou, která ho navštívila inkognito

a chovala se tam nevázaně, nikdo by neuvěřil v její nevinnost. Přesto

ji instinkt ujišťoval, že to Marcus neudělá.

Měřila si ho ustaraným pohledem a všimla si, jak jeho přísný výraz

ta je a ustupuje jako vždy trochu posměšnému úsměvu.

„Tak mi konečně povězte, jak se jmenujete,“ vybídl ji tiše, ale

přesto vemlouvavě.

„Beth, drahoušku, tady jsi!“ ozval se jasný, nezaměnitelný hlas.

Beth sebou trhla a prudce se otočila. Spatřila lady Fanshaweovou,

jak si k nim razí cestu davem. Lady se nadšeně usmívala, přejela ji

očima a pak sklouzla pohledem na Marcuse Trevithicka. Výraz jejího

dobrosrdečného obličeje rychle přešel od úžasu k lehkému

zakabonění. Pak se však vzpamatovala a nasadila neutrální

společenskou masku.

„Ach, to je lord Trevithick! Jak se vám daří, mylorde? Vůbec jsem

netušila, že se znáte s mojí kmotřenkou.“

Když Beth viděla, jak se Marcus dvorně sklání k její kmotře, aby jí

políbil ruku, podlomila se jí kolena. Věděla, že výřečná lady mu jistě

přeochotně prozradí celé její jméno.

„Těší mě, když vidím, že mladší generace zapomněla na ten starý

hloupý spor mezi Mostyny a Trevithicky,“ zvolala lady. „Nikdy jsem

úplně nepochopila příčinu těch neshod,“ pokračovala dál, „protože

k nim došlo hrozně dávno a nepochybně kvůli nějaké malichernosti,

snad kvůli nějaké prohrané bitvě…“

„Nebo možná kvůli nějakému ztracenému ostrovu,“ dodal Marcus

uhlazeně. Beth ucítila jeho zkoumavý pohled a schválně sklopila oči.

„Popravdě jsem doufal, že vaše okouzlující kmotřenka…“ řekl téměř

tázavým tónem, „mi osvětlí pozadí onoho rodinného sporu, protože se

přiznávám, že mě celá ta záležitost vskutku fascinuje.“

Lady Fanshaweová se rozzářila, když jí nabídl rámě a vedl ji

pomalu zpět k jejich lóži.

„Myslím, že Beth vám ten příběh podrobně vylíčí. Jistě ho dobře

zná, protože všichni Mostynové se učí o historii svého rodu už od

kolébky.“

„Hmm,“ přikývl Marcus a zatvářil se zamyšleně. Beth bezmocně

sledovala, že se rychle blíží k svému cíli, ale z nějakého záhadného

důvodu nebyla s to zasáhnout, vstoupit do debaty a odvést ji jinam.

A lady Fanshaweová byla tak bezelstná, dobromyslná a očividně

velmi potěšená tím, že hrabě Trevithick projevil tak nečekaný zájem.

„Vy také zajisté výborně znáte rodinné vztahy, madam,“

pokračoval Marcus úlisně.

„To ano, neboť Davinia Mostynová, matka Beth, byla mojí drahou

přítelkyní. Viď, Beth? Byla to velká tragédie, když přišla s manželem

o život při tom hrozném neštěstí! Ale když zdědil titul a rodinné statky

Kit a Beth se provdala za Franka Allertona…“

Beth cítila, jak jí Marcus významně stiskl paži. Zadržela dech.

„Neřekla jste mi, že jste vdovou po siru Francisi Allertonovi,“

usmál se na Beth. Tvářil se vítězně. „Byl to čestný a velmi vzdělaný

muž, skutečný učenec, řekl bych. Jeho pojednání o hydrostatice mě na

univerzitě velmi zaujala. Dodnes si je dobře pamatuji.“

„Děkuji vám,“ zamumlala Beth a odvrátila zrak. „Sir Francis byl

vynikající odborník.“

Vešli do lóže lady Fanshaweové. Druhé jednání právě začínalo.

Kit už seděl na místě. Když viděl, že obě dámy doprovází Marcus

Trevithick, úžasem vytřeštil oči.

Oba pánové si vyměnili chladné pozdravy. Pak vzal Marcus Beth

za ruku, aby ji políbil, a zdvořile řekl: „Považoval bych si za čest,

kdybych vás směl navštívit, lady Allertonová.“

Beth cítila, jak ji polévá ruměnec. Nepochybovala, že si toho

Marcus všiml a že se tím výborně baví.

„Mám za to, že bydlíte v Upper Grosvenor Street…“

Beth zaváhala. „Ano, ale…“

„Věřím tedy, že se brzy znovu setkáme.“

Rychle se uklonil a dodal: „Přeji vám všem krásný večer.“

Beth stiskla rozpačitě rty. Nemohla se však ubránit tomu, aby ho

nesledovala, jak se vrací do své lóže a žertuje se svou společností.

Odmítnout bylo zřejmě nemožné. A když mu lady Fanshaweová

vyzvonila všechno, co potřeboval vědět, jeho pozice byla

neotřesitelná.

Beth si rezignovaně povzdechla a snažila se soustředit na

představení. Marně. Myšlenky se jí pokaždé rozutekly. Nejčastěji se

točily kolem toho, jaký bude další krok Marcuse Trevithicka.

„Nejsem si uměním těch módních malířů tak jistá,“ poznamenala

lady Fanshaweová s povzdechem před krajinou Johna Constablea.

„Jen se podívej na ty skvrny světlé barvy a tu podivnou primitivní

techniku. Vypadá to, jako kdyby ten obraz nebyl ani dokončený…

celé je to takové necivilizované.“

Beth se rozesmála. Constableovy zádumčivé krajiny milovala

a pokaždé v ní probouzely touhu po venkově a čerstvém mořském

vzduchu. Bylo příjemné moci alespoň v duchu nakrátko utéct před

shonem Londýna a jeho společenského života a překročit imaginární

práh do jiného světa, i když to bylo v Královské akademii a lady

Fanshaweová nepřestávala hudrovat. Právě teď ji rozbolely nohy.

„Proč se neposadíte tady k oknu, madam, jste-li unavená?“ navrhla

Beth a ukázala na pohodlně vyhlížející lenošku před oknem.

„Nezdržím vás už dlouho, jen bych si ještě chtěla v rychlosti

prohlédnout Turnerovu sbírku v modrém sále. Když mi dáte pět

minut…“

Lady Fanshaweová přikývla a s úlevou se zhroutila do křesla.

„Nijak nespěchej, drahoušku,“ řekla a zavřela oči. „Cestou domů

bychom se mohly zastavit v Bond Street. Sice mě to nijak netěší, ale

člověk se tam musí tu a tam ukázat.“

Beth se usmála a zanechala kmotru jejímu osudu.

Když procházela ze sálu do sálu, uvědomila si, že většina

návštěvníků sem nepřišla kvůli umění. Lady Fanshaweová měla

pravdu, když tvrdila, že chodit na výstavy patří k dobrému tónu.

S povzdechem se zastavila před obrazem zachycujícím rozbouřené

moře. Vzdutá hladina byla šedá, na obzoru se shlukovala temná

mračna a v dáli se rýsoval obrys opuštěného ostrova…

„Oddáváte se tady snění, madam?“

Ten známý hluboký hlas a výsměšný tón vytrhly Beth ze

zamyšlení. Překvapeně se ohlédla a střetla se s tázavým pohledem

hraběte Trevithicka. Cítila, jak se červená, a rychle uhnula očima.

Jako by nestačilo, že celé poslední tři dny prožila v očekávání jeho

návštěvy, a dokonce se na ni ve skrytu duše těšila, což si zpočátku

odmítala přiznat. Pak si oddechla a začala doufat, že na ni třeba

zapomněl, a v tom se s ním musí potkat tady, v galerii!

„Jak se máte, pane?“ zeptala se odměřeně. Pokoušela se ignorovat,

jak je elegantně ustrojen v dokonale padnoucím zeleném sametovém

kabátci a těsných, tmavě hnědých kalhotách, pod nimiž se mu

rýsovala svalnatá lýtka. „Doufám, že se vám výstava líbí.“

Marcus ji vzal za ruku.

„Upřímně řečeno, přišel jsem sem s jediným cílem, a to setkat se

tady s vámi, lady Allertonová. Byl jsem v Upper Grosvenor Street

a majordomus mi sdělil, že jste šla do galerie. Chtěl jsem vás

přesvědčit, abyste si se mnou vyjela na projížďku. Je příjemný

podzimní den a venku mám kočár.“

Beth zaváhala.

„Děkuji vám za pozvání, pane, ale jsem zde s lady

Fanshaweovou…“

„Doufám, že nebude nic namítat a svěří vás do mé péče. Ovšem,

budete-li si to sama přát, lady Allertonová. Třeba nebudete chtít

ukončit staleté rodinné nepřátelství.“

Beth si nemohla pomoct a rozesmála se.

„Jak jste komický, mylorde! Myslím, že to bych mohla riskovat,

ale…“

„Chápu. Nechcete se nade mnou slitovat, protože jsem nebyl dost

dvorný a odmítl jsem vám přenechat Fairhaven. Teď se vám však

naskýtá skvělá příležitost mě přesvědčit, lady Allertonová,“ dodal

a přistoupil k ní blíž. „Využijete jí?“

Beth k němu vzhlédla. Oči mu pobaveně jiskřily a Beth věděla, že

ji schválně provokuje. Zamračila se.

„Zdá se mi, pane, že v každém případě je výhoda na vaší straně.

Nemůžete nic ztratit, ať se stane cokoli. Zatímco já riskuji porážku,

pokusím-li se vás přimět k převodu Fairhavenu. Nemám proti vám

žádný pádný argument.“

Marcus se ironicky pousmál.

„To bych si netroufal tvrdit, mylady. Vy máte k dispozici ty

nejpádnější argumenty. Proti nim jsem naprosto bezbranný!“

Beth zrudla a sklopila oči. Dvojsmyslnost jeho odpovědi byla více

než zřejmá.

„Prosím vás, neposmívejte se mi.“

„Nesmím?“ Marcus jí nabídl rámě. Pomalu procházeli galerií

k východu. „Sotva tomu dokážu odolat, madam. Takže, přijmete moje

pozvání?“

Beth se zarazila.

„Dobře,“ přikývla nakonec. „Vyjedu si s vámi.“

„Velmi správně. Někdy se ale tak správně nechováte, lady

Allertonová…“

„Tak dost! Pořád mohu vzít svůj souhlas zpátky. Ještě jednou si ze

mě zkusíte tropit šašky,“ Beth se na něho přísně podívala, „a udělám

to!“

Marcus poslušně sklonil hlavu.

„Dobře. Navrhuji tedy uzavřít příměří. Jste velmi odhodlaná žena,

lady Allertonová. To je dost neobvyklé.“

„Neobvyklé, možná. Ale určitě nerozumné,“ odsekla Beth s trpkou

ironií. Vzpomněla si přitom na Charlottiny přednášky o slušném

chování, o nutnosti být vůči mužům poddajná a ve všem je

poslouchat.

„Možná je to tím, že jsem jedináček, pane,“ pokračovala. „Byla

jsem hodně rozmazlená a zvyklá prosadit si svou. Obávám se, že to

ještě přispělo k mé tvrdohlavosti. A pak, můj zesnulý manžel…“

„Ano?“

Marcus ji se zájmem pozoroval. Beth vycítila, že tohle téma ho

velmi zaujalo, a zarazila se. Není třeba mu všechno hned vyzvonit,

pomyslela si.

„No, zkrátka se ke mně choval skvěle a byl velmi tolerantní. Měla

jsem velké štěstí.“

„Musela jste být ještě dítě, když jste se vdávala. Koneckonců, ani

teď ještě nejste tak stará. Kolik vám bylo let, když jste ovdověla, lady

Allertonová?“

Beth sklonila hlavu, takže ji okraj klobouku chránil před jeho

zvídavým pohledem. Před tímto mužem si připadala tak bezbranná,

jako by dokázal číst její myšlenky a pokaždé nahlas vyslovit to, co

před ním chtěla utajit.

„Sir Francis zemřel před dvěma roky. Ano, máte pravdu, byla jsem

velmi mladá nevěsta. Moji rodiče zahynuli při neštěstí a já…“

Hlas ji zradil. Nechtěla se mu svěřit s tím, jak osaměle si připadala,

jak pochybovala o správnosti svého ukvapeného rozhodnutí provdat

se za sira Francise. Na jedné straně zde byl pocit bezpečí, na druhé…

Na druhé straně cítila, že provdá-li se za muže staršího, než byl její

otec, zahodí své mládí a budoucnost. Francis byl sice laskavý manžel,

ale choval se k ní jako ke své oblíbené neteři či žačce. V jejich vztahu

chybělo vzrušení, vášeň…

„Chápu,“ řekl Marcus tiše a Beth měla nepříjemné tušení, že

skutečně pochopil i to, co zamlčela.

„Drahoušci! Tady jste!“ zvolala lady Fanshaweová, když je viděla

přicházet. Ztěžka vstala a lehce se zapotácela. Hraběte přivítala jako

starého věrného přítele rodiny, což Beth popudilo. Rezignovaně

sledovala, jak Marcus neztrácí ani minutu a přemlouvá kmotru, aby

souhlasila s jeho plánem.

„Za vaši nabídku vzít lady Allertonovou na projížďku jsem vám

vděčná,“ hlaholila lady Fanshaweová. „Já si nutně potřebuji

odpočinout. Chtěla jsem se ještě zastavit v Bond Street, ale obávám

se, že mi došly síly. Tohle běhání kolem obrazů je hrozně úmorné.“

Když vyšli před Akademii, Marcus zavolal lady Fanshaweové

drožku a přikázal kočímu, aby ji odvezl domů. Pak usadil Beth ve

svém kočáře.

Byl pěkný a teplý podzimní den. Slunce ještě hřálo a vál slabý

větřík, naplněný vůní padajícího listí.

Bylo příjemné jet pomalu Hyde Parkem a vdechovat čerstvý

vzduch, i když Beth vadilo, že co chvíli zastavují, aby pozdravili

známé hraběte Trevithicka. Beth v Londýně znala jen málo lidí, takže

neměla čím přispět ke společenskému rituálu, a když byla během

půlhodinky představena asi dvěma tuctům lidí, rozbolela ji hlava.

Konečně dojeli na klidnější místo. Marcus se k ní otočil

a s provinilým úsměvem se začal omlouvat: „Mrzí mě to. Ale

projíždět se v řekněme v módní hodinu znamená vést smysluplnou

konverzaci!“

„Zdá se, že máte v Londýně spoustu přátel,“ poznamenala Beth

a přitom si proti své vůli vybavila řadu elegantních a krásných

mladých dam, které si ji měřily hodnotícími pohledy, a sportovně

vyhlížejících mužů, jež jí věnovali asi tolik pozornosti, jako slibné

chovné klisně na přehlídce.

Marcus se usmál. „Znám tady hodně lidí, ale mluvit o nich jako

o přátelích,“ zavrtěl hlavou, „to bych si netroufl. Myslím, že skutečné

přátele mohu spočítat na prstech jedné ruky. Ach, a málem bych

zapomněl, lady Allertonová!“ Položil jí ruku v jelenicové rukavici na

paži. „Vás mezi ně nemohu počítat, neboť my jsme nepřátelé na život

a na smrt. Povíte mi víc o tom sporu?“

„Hmm, ten starý spor…“

Beth se na něho podívala a najednou nemohla od jeho temných,

skoro uhrančivých očí odtrhnout zrak. Byla zmatená, měla pocit, že

nedokáže zformulovat souvislou větu. Vší silou se ovládla. Napadlo ji,

že tahle vyjížďka je zkouškou. Chtěla přece přesvědčit hraběte, aby jí

přenechal Fairhaven! Věděla, že jeho znepokojivá blízkost jí v tom

nepomůže.

Rychle se od něho odtáhla a neušlo jí, že si toho povšiml. V očích

se mu zablesklo. Radši otočila hlavu.

Chvíli mezi nimi panovalo napjaté ticho. Pak se Beth nadechla

a začala: „Myslím, že nepřátelství mezi rodem Mostynů a Trevithicků

se datuje už od občanské války, mylorde.“ Odkašlala si a pokračovala

záměrně věcným tónem, jako by přednášela studentům: „Mostynové

podporovali krále, zatímco Trevithickové se přidali na stranu

parlamentu. Když sir James Mostyn následoval krále Karla do exilu,

Trevithickové se chopili příležitosti a ukradli – tedy chci říct,

zkonfiskovali – Mostynovské statky.“

„Ukradli je přesnější,“ přikývl Marcus. „Obávám se, že moji

předci byli vždycky zloději a ničemové. Ale v důsledku si polepšili

a dařilo se jim dobře.“

„Polepšit si na úkor druhého a těžit z jeho neštěstí je hanebné!“

vybuchla Beth rozhořčeně. „A co horšího, když válka skončila

a královská moc byla obnovena, Mostynové získali zpět jen zlomek

svého původního jmění, zatímco Trevithickové přesvědčili krále

o svých dobrých úmyslech a nebyli vůbec potrestáni!“

„Vidím, že máte kromobyčejně vyvinutý smysl pro spravedlnost,

lady Allertonová. To vás šlechtí. Bohužel způsob, jakým

Trevithickové přišli k bohatství, je běžný. Hrát dvojí hru se vyplácí, co

svět světem stojí!“

„To není žádná omluva,“ namítla Beth přísně.

„To je pravda,“ připustil Marcus. „Ve vašich očích mi tedy moji

předci asi nepomohou. A cítím, že to horší teprve přijde! Pokračujte,

prosím, lady Allertonová.“

Beth po něm střelila pohledem. Ačkoli mluvil jako obvykle lehce

ironickým tónem, tvářil se zaujatě. Neklidně si poposedla.

„Doufám, že vás moje vyprávění nenudí, pane?“

„Ani v nejmenším! Jsem napjatý jako struna!“

Beth viděla, že nepřehání. Povolil otěže a nechal dobře vycvičené

koně běžet jejich vlastním tempem. Všechnu svou pozornost upřel na

ni, což ji jako vždy vyvádělo z míry.

„Dobře… tedy… asi sto let Trevithickové žili v blahobytu

a Mostynové živořili. Udrželi si však Fairhaven,“ dodala významně

a podívala se na Marcuse, jako by zapomněla, že on osobně za ztrátu

ostrova nenese odpovědnost. Snadno se ponořila do vzpomínek na

dětství, kdy každodenně slýchala historky o proradnosti a zradě

Trevithicků. „Pak můj dědeček zdědil titul i zbylý majetek a postavil

se proti vašemu dědovi, pátému hraběti Trevithickovi, Georgeovi.“

„Řečenému Ďábel,“ doplnil Marcus. „O jeho ničemnostech jsem

hodně slyšel. Vyprávělo se, že se v mládí spolčil se zloději,

podloudníky a piráty. Spolčil by se asi s kýmkoli, kdo by mu pomohl

vydělat co nejvíc.“

„Nepochybně. Jisté je, že naši dědové byli nesmiřitelnými

nepřáteli a přísahali, že svůj boj povedou až do smrti. Jedné bouřlivé

březnové noci se můj dědeček plavil na Fairhaven, netušil však, že tam

před ním přistál hrabě Trevithick a číhá na něj s bandou hrdlořezů.

Přišla vichřice a dědeček ve tmě přehlédl, že pobřežní světla nehoří na

obvyklých místech. Nepřítel je rozestavil jinde.“

Beth si smutně povzdechla. „Jeho loď najela na skalnatý břeh

a všichni se utopili. Potopily se i truhlice s rodinným pokladem, který

loď převážela. Jediný, kdo se zachránil, byl můj dědeček. Byl však

přepaden ze zálohy a v nastalé bitce ho probodli. Potom se hrabě

Trevithick zmocnil jeho meče, který se v rodině dědil po celá staletí,

a navíc ještě uloupil i celý ostrov. Tak, co tomu říkáte nyní, můj

pane?“

Beth zmlkla a pátravě se zadívala na Marcuse. Tohle byl příběh,

který se měl vyprávět za zamračené, bouřlivé noci na opuštěném

hradě, nikoli za jasného odpoledne v rušném parku. Stěží se dalo věřit,

že Beth a její společník jsou potomci obou mužů, kteří se před

padesáti lety utkali v souboji na život a na smrt. Jejich boj byl

nelítostný a barbarský, jako by patřili do jiné, méně civilizované doby.

Beth si pomyslela, že muž, jenž sedí vedle ní, se jim v ničem

nepodobá – je to každým coulem džentlmen, náležející do současné

zjemnělé společnosti. Náhle ji napadlo, do jaké míry je to však jen

jeho maska. Vždyť už věděla z vlastní zkušenosti, že jakmile se maska

poodkryje, objeví se pod ní rysy mnohem tvrdší a bezohlednější.

A totéž platilo i pro ni samotnou.

Kolikrát se v duchu ptala sama sebe, kam až je ve své urputné

touze znovuzískat Fairhaven ochotna zajít. V žilách jí přece kolovala

krev Mostynů! A ta přinášela tvrdohlavost a neústupnost. Možná se

tedy svým předkům oba podobají víc, než by se na první pohled zdálo.

Marcus popohnal koně do klusu a obrátil se k Beth.

„Ptáte se mě, co si o tom myslím? Nepopírám, že tento příběh

mému dědovi příliš nelichotí. Přesto bych měl několik otázek, lady

Allertonová. Proč se lord Mostyn plavil v tak nebezpečných vodách za

bouřlivé noci? Proč s sebou vezl poklad? A co to bylo za poklad? Není

vám to všechno trochu podezřelé?“

Beth se na něho překvapeně podívala. Nikdy v životě ji nenapadlo

pátrat po detailech příběhu. Vzpomínala si na svoji chůvu Maddy,

která jí ho vyprávěla pokaždé před spaním, v potemnělé ložnici

Mostyn Hall, osvětlené jen jedinou dohořívající svící. Představovala si

blikající lampy na útesech, praskot tříštícího se kýlu drceného

zubatými skalisky, třpyt rodinného zlata mizejícího zvolna

v mořských hlubinách, výkřiky umírajících lodníků… Nikdy si

nepoložila otázku, proč dědeček převážel tolik peněz ani proč plul na

Fairhaven v noci a za bouře. Dokud se na to nezeptal Marcus,

nepřemýšlela o tom.

Pokrčila nos a zamyšleně se na Marcuse podívala.

„Nu, musím uznat, že je to podivné…“

„To tedy je. Člověk má sto chutí vypravit se na Fairhaven

a pokusit se tam vypátrat pravdu. Doprovodila byste mě, lady

Allertonová, kdybych vás tam pozval?“

Beth se zatvářila šokované.

„Doprovodit vás tam? Myslím, že ne, pane. Váš návrh považuji za

nanejvýš nevkusný.“

Marcus se dal do smíchu. „Jaká škoda! Přesto však nepochybuji

o vašem nezvratném odhodlání získat Fairhaven zpátky.“

Beth zaťala ruce, které měla složené v klíně.

„Mám pocit, že musím něco podniknout, pane,“ připustila

neochotně. „Duch mého dědečka dosud nenašel klidu…“

„Doufám, že v zájmu klidného spánku ducha svého dědečka

nebudete přilévat oleje do ohně!“ řekl Marcus s neskrývaným

výsměchem. Uchopil otěže do jedné ruky a druhou zlehka objal Beth

kolem ramen.

„Mám takový pocit, drahá lady, že my dva bychom mohli ten spor

urovnat jednou provždy.“

Beth se vymanila z jeho objetí, a aniž jeho troufalost nějak

komentovala, odpověděla: „Doufám, že mohli. Prvním krokem by

snad mohlo být podle mého názoru to, že byste přijal mou nabídku na

odkoupení Fairhavenu. Je to velkorysá nabídka…“

„Víc než velkorysá,“ souhlasil Marcus a znovu uchopil otěže

oběma rukama. „Takovou cenu Fairhaven nemá.“

Beth pokrčila rameny.

„Jak můžete určit citovou hodnotu, pane? Pro mě má Fairhaven

nevyčíslitelnou cenu.“

Marcus se ušklíbl.

„To chápu. Fairhaven se stal vaší vášní. Jste jím přímo posedlá. Jen

by mě zajímalo, co všechno jste kvůli své posedlosti ochotná udělat.“

Beth na něho ohromeně zírala. Jako by slyšela Charlottin hlas!

Znepokojilo ji, že jí totéž říká cizí člověk. Ještě víc ji znepokojilo,

když si uvědomila, že jeho slova mají dvojí význam.

„Nejsem si jistá, zda vám rozumím, pane,“ namítla ochable.

„Znamená to, že moji nabídku odmítáte?“

„Dal bych přednost původní nabídce,“ řekl Marcus chladně.

Jejich pohledy se střetly. Slunce zmizelo za mraky a najednou se

citelně ochladilo. Beth se otřásla a nebylo to jen zimou.

„Nabízíte mi tedy carte blanche, pane?“

Marcus se nahlas rozesmál. „Jste velmi přímá, madam. Měl jsem

dojem, že karta se obrátila. Vy jste stanovila podmínky sázky…“

„A vy jste ji prohrál,“ odsekla Beth. „A ačkoli jste nedodržel

slovo, nabízím vám mnohem víc.“

„Nabízíte mi víc po finanční stránce. Ale jak už jsem řekl, dal bych

přednost původní – osobnější – nabídce.“

Beth cítila, jak ji polévá ruměnec. Zlobila se sama na sebe. Věděla,

že ji Marcus schválně dráždí, a chtěla si zachovat stůj co stůj chladnou

hlavu. Bylo to však tak těžké! Zejména když se jí jeho provokace ve

skrytu duše líbily. Nabídnout se mu výměnou za Fairhaven! To bylo

neslýchané! Nemorální! Ale velmi lákavé…

Zamračila se.

„Vsadila jsem se proto, že jsem chtěla dosáhnout svého. Účel

přece světí prostředky. Obvykle se však nechovám tak, abych se

nabídla jako součást obchodu!“

„Chápu.“

Marcus přitáhl koním otěže. Kočár zastavil pod holými větvemi

rozložitého dubu.

„V tom případě to byla mimořádně riskantní sázka.“

„To ano,“ přikývla Beth. „Ale kdybych ji prohrála, vzala bych své

slovo zpět. Přesně tak, jako jste to udělal vy, mylorde!“

„Touché!“ Marcus se dal znovu do hlasitého smíchu. „Musím se

však přiznat, že jsem zklamaný, mylady. Doufal jsem, že se mi podaří

vás přemluvit…“

„Vážně? V tom případě mě dost dobře neznáte, pane. Vysvětlila

jsem vám přece, že nejsem kurtizána. A teď si přeji, abyste mě odvezl

domů.“

„Dobře,“ přikývl Marcus a podíval se na Beth s neskrývaným

obdivem. „Už si vás přestanu dobírat, madam. A je-li pravdou, že vás

ještě dost dobře neznám, časem se to může změnit. Alespoň v to

upřímně doufám.“

Toto pomyšlení Beth nijak neuklidnilo. Byla si jistá, že Marcus jí

rozumí velmi dobře. A to bylo znepokojivé zjištění. A pokud šlo

o jeho přání poznat ji lépe, instinkt ji varoval, že by to mohlo být velmi

nebezpečné.

TŘETÍ KAPITOLA

Další tanec skončil a Beth odměnila hudebníky nadšeným

potleskem. Pak se dala doprovodit svým partnerem zpět k lady

Fanshaweové.

V tanečním sále vévodkyně Calthorpové, kde se sešlo na dvě stě

hostů, bylo dusno a vedro k zalknutí. Její ples byl však považován za

událost, a tak i tlačenici v sále brali návštěvníci jako vyznamenání.

Vévodkyně si zvolila bílou barvu jako symbol nadcházející zimy,

teplota však paradoxně připomínala spíš tropy. K tomu přispívaly

i stovky bílých svící, které navíc zvyšovaly nebezpečí požáru, takže

v sále hlídkovali sloužící s pohotově připravenými vědry vody.

„Bavíš se dobře?“ zeptala se lady Fanshaweová, ovívající se

energicky vějířem. „Je tady takový nával! Myslím, že by se nenašla

ani jediná volná židle. A přemíra té bílé přímo bodá do očí.“

Beth vypískla smíchy. Kromě bílých svíček byl sál bohatě

vyzdoben záplavou bílých lilií, které v tom horku rychle uvadaly,

a bílými drapériemi hrozícími každým okamžikem vzplanout.

„Dnes ti to moc sluší, drahoušku,“ změnila lady Fanshaweová

téma. „Ten fialkový mušelín je skvělý a mezi těmi mdlými barvami

debutantek vyniká. Chudinky, mám strach, že se tady rozpustí.“

„Nevypadají, že by jim to hrozilo,“ smála se Beth a dychtivě

přijala sklenici limonády od pana Porsona, který s ní několikrát tančil.

Byl to bohatý mladík, který zatím nijak nespěchal s loučením a zůstal

s nimi sedět u stolu. Beth to nebylo nijak proti mysli. Cítila se s ním

v bezpečí.

„Pane Porsone, myslíte si…“ začala a překvapeně pozvedla obočí,

když ke stolu bez pozdravu přistoupil další mladý muž a posadil se

vedle ní do volného křesla.

„Proboha, Kite, co to je za způsoby?“ obořila se na bratrance. „Co

si o tobě pomyslí moji nevinní obdivovatelé? Pan Porson mi právě

začal vyprávět zajímavou historku…“

„Pochybuji, že by ho zastrašil právě můj příchod,“ odsekl jí Kit

Mostyn suše. „Už dorazil hrabě Trevithick, Beth. A Porson určitě

nebude chtít vstoupit do jeho hájemství!“

Beth střelila pohledem ke vchodu a rychle sklopila oči. Všimla si,

že se k ní obrací množství zvědavých očí. Nešťastně sledovala, jak se

v posledních deseti dnech stává předmětem klepů a spekulací, k nimž

zavdaly příčinu pozornosti Marcuse Trevithicka. Dvakrát ji vzal na

projížďku do parku, doprovázel ji na koncert a ohňostroj ve

Vauxhallu, setkal se s ní na hudebním večírku a tančil s ní na několika

plesech. To úplně stačilo! Šeptanda se rozběhla naplno. Beth se zdálo,

že Marcusovi to však nevadí a nedělá nic, aby řeči zarazil. Při všech

příležitostech se k ní choval zcela korektně, ale Beth cítila, že pod

zdvořilou fasádou společenské konverzace číhá něco zrádně

vzrušujícího a… nebezpečného.

Zájem smetánky ještě znásobil všeobecně známý fakt, že mezi

oběma rodinami panuje staleté nepřátelství. Olej do ohně pak přilila

hraběnka Trevithicková, která dala jasně a hlasitě najevo, že Beth je

pro ni jako nevěsta nepřijatelná. Právě včera se k ní v opeře

ostentativně otočila zády. Beth se poté rozhodla, že v budoucnu se

bude Marcusovi vyhýbat. Nebylo to jen kvůli chování jeho matky, ale

spíš kvůli pudu sebezáchovy, který Beth varoval. Marcus byl až příliš

pohledný, měl nechvalnou pověst sukničkáře a Beth se nechtěla stát

další z jeho obětí. Nyní ji však její rozhodnutí vystavilo nepříjemné

situaci, neboť odmrštit Marcuse na plese před zraky všech by bylo

příliš nápadné. Vrtěla se na židli a nervózně ťukala prsty o stůl.

Nevěděla, jak se zachovat.

Viděla, že ji Marcus zahlédl a míří k ní. Zastavil se na chvilku, aby

pozdravil svého známého, ale ani během hovoru z ní nespustil zrak.

V jeho chování bylo něco velmi znepokojivého.

Beth netrpělivě vyskočila.

„Kite, zatančíš si se mnou, prosím?“

Kit se zatvářil dotčeně.

„Musím? Má-li to být nějaký další z tvých důmyslných triků, jak

se vyhnout Trevithickovi, tak…“

„Kite!“

Beth se zamračila. Bratrancův nedostatek taktu ji tentokrát

podráždil víc než obvykle.

„Jak se můžeš chovat tak nerytířsky? I kdybys měl náhodou

pravdu, měl by ses mi snažit pomoct.“

Kit se na ni zašklebil.

„Chtěl jsem tě jenom varovat, že takové finty na Trevithicka

neplatí. Nenechá se tak snadno odbýt. Ale musíme-li tančit, tak tedy

do toho!“

Nabídl jí rámě a vedl ji na nejvzdálenější konec parketu, co nejdál

od hraběte.

„Všimla jsem si, že sis povídal s Eleanor Trevithickovou, když se

její matka na okamžik vzdálila,“ začala Beth opatrně, když hudba

spustila další kus. „Jestli mi chceš dávat rady, jak se chovat, možná

bys na oplátku mohl přijmout jednu ode mě. Doufám, že si s ní neděláš

naděje, protože by byly marné. Čekalo by tě jenom zklamání.“

S uspokojením sledovala, jak Kitovi hoří tváře. Sklopil oči

a úmyslně se vyhnul jejímu pohledu.

„Nevím, o čem to mluvíš, Beth. Slečna Trevithicková je sice

půvabná, ale mě vůbec nezajímá.“

Beth se blaženě usmála.

„Pochopitelně že ne. Jak mě to jen mohlo napadnout? Promiň mi

mou pošetilost!“

„Jako by nestačilo poslouchat Charlottiny rady!“ brblal Kit. „Ještě

ty se k ní přidej!“

Dál chvíli tančili mlčky, v dokonalé souhře, ačkoli Beth si

uvědomila, že se musí na předepsané kroky soustředit víc než

obvykle.

Přestože se tomu bránila, její pohled stále znovu a znovu

přitahovala vysoká Marcusova postava. Sledovala ho, jak se prodírá

davem ke své matce a sestře a sedá si k jejich stolu u vysokého okna

vedoucího na terasu. Zdálo se jí, že ji k sobě vábí zvláštní

magnetickou silou, která jí znemožňuje ho ignorovat. Dokonce, i když

zavřela oči, věděla, kde je. Teprve když se k rodině Trevithicků

připojil Justin a oba bratranci odešli do karetního salonku, uvolnila se,

ale to už valčík končil. Kit se jí zběžně uklonil a spěchal pryč, aby

požádal o další tanec jinou dámu.

Beth se chtěla vrátit k lady Fanshaweové, když v tom spatřila

Marcuse, který se nečekaně vynořil z karetního salonku, jak se k ní

prodírá. Bleskurychle se otočila a vyběhla ze sálu. Útočiště vyhledala

v dámské převlékárně, kde dvacet minut netrpělivě přecházela sem

a tam a pak vykoukla opatrně ven. Nebyla si jistá, zda na ni Marcus

nečeká před dveřmi, ale chodba byla prázdná. Se směsicí úlevy

a zklamání se vkradla zpět do sálu, kde Marcuse zahlédla tančit

s Eleanor. Zamířila k jejich rohovému stolu, kde seděla s lady

Fanshaweovou, a ke svému překvapení zjistila, že stůl je prázdný. Její

gardedáma zmizela.

Posadila se a rozhlížela se kolem. Cítila se podivně nesvá. Kita

spatřila, jak tančí s kyprou debutantkou v růžových šatech, po celou

dobu však nespouštěl oči z Eleanor. Hlavně že ho vůbec nezajímá,

pomyslela si Beth v duchu se zadostiučiněním. Napadlo ji, že ona

i bratranec uvízli v téže pasti.

Ruch v sále trochu polevil, neboť řada hostů se vypravila za jinou

zábavou. Jak dav prořídl, Beth se cítila ještě zranitelnější než dřív.

Hudba dohrála a Beth bezmocně sledovala Marcuse, jak se uklání

své sestře. Pak zvedl hlavu, obrátil se a podíval se přímo na ni, jako by

jeho pohled vedla nějaká nadpřirozená síla. Beth připadalo absurdní,

aby ji tak rychle našel v sále osvětleném pouze svíčkami, mezi téměř

dvěma stovkami lidí, neměla však čas uvažovat o důsledcích.

Vyskočila a zamířila ke dveřím na terasu, pak se však zarazila, neboť

jí došlo, že vyjít ven do tmavé, chladné podzimní noci není dvakrát

rozumné. Jestli se Marcus rozhodne jít za ní, mohli by pokračovat ve

hře na schovávanou na zahradě a kdoví, jak by to dopadlo. Ohlédla se

přes rameno a viděla, že jde k ní. V obličeji měl znepokojivě

odhodlaný výraz. Beth klopýtala podél tanečního parketu ve snaze

získat nějaký náskok. Kéž by ji někdo požádal o tanec! Někdo,

kdokoli…

„Smím prosit, lady Allertonová?“

Beth se prudce otočila. Už už chtěla vděčně poděkovat za

záchranu, když v tom si uvědomila, že zírá do usměvavé tváře Justina

Trevithicka.

Výborně, z deště rovnou pod okap, pomyslela si trpce.

Byla si jistá, že Justin si všiml jejího úhybného manévru, a zároveň

věděla, že nemůže jeho žádost odmítnout. To by bylo vrcholně

nezdvořilé.

„Ach, to jste vy… pane Trevithicku… bude mi ctí,“ koktala

nejistě, a upadala tím do ještě větších rozpaků.

S Justinem se v uplynulých dvou týdnech setkala několikrát

a ihned si jej oblíbila. Měla ráda jeho smysl pro humor i jeho veselou

povahu. Avšak v tuto chvíli by ho nejradši viděla sto sáhů pod zemí.

Tančit s ním znamenalo přiblížit se Marcusovi, a to bylo v tuto chvíli

to poslední, co by si přála.

Marcus byl právě zabrán do hovoru s elegantní dámou v rudé

taftové róbě. Zřejmě mluvili o něčem důležitém, protože se oba tvářili

vážně a soustředěně.

Beth si najednou připadala trapně. Možná ji Marcus vůbec

nepronásleduje. Možná se jí to všechno zdálo a všechny její úskoky

vedly jen k tomu, že se zesměšnila před několika lidmi, které měla

ráda. Nejspíš si namluvila, že o ni jeví zájem, protože jí to samotné

lichotilo.

Justin zatím čekal a tvářil se pobaveně, jako by jí četl myšlenky.

Zřejmě je to v jejich rodině dědičné, napadlo Beth. Rychle nasadila

neutrální masku a podala mu ruku.

S radostí uvítala, že obstaral konverzaci sám, jako vždy vtipný

a pohotový. Tančil skvěle a Beth se také uvolnila. Klopýtla jen ve

chvíli, kdy zahlédla, jak Marcus spolu s dámou v rudém taftu opouští

sál. Tak to tedy je, pomyslela si hořce. Konečně našel ženu podle

svého vkusu a hodlá si její společnosti užít někde v ústraní. U srdce ji

bodl osten žárlivosti, a to ji ještě víc vyvedlo z míry.

Konečně orchestr dohrál a Justin se jí galantně uklonil.

„Smím vás doprovodit k bufetu, lady Allertonová?“ zeptal se

zdvořile. Beth souhlasila. Přijala také nabídku, že jí donese sklenici

vychlazené limonády.

„Je to fádní nápoj, ale v tomhle vedru osvěží,“ podotkl. „Posaďte

se zatím tamhle k oknu, budu u vás za chvilku,“ dodal.

Beth se s úlevou zhroutila na sametem potaženou lavici v arkýři.

Nebylo zde takové horko a otevřeným oknem sem proudil čerstvý

vzduch, který jí ochlazoval rozpálené tváře. Opřela si hlavu

o kamennou stěnu a zavřela oči. Kolem ní hučel dav, ale Beth ho

nevnímala.

„Vaše limonáda, lady Allertonová.“

Beth sebou trhla tak prudce, až se málem uhodila do hlavy. Ten

hlas nepatřil Justinu Trevithickovi. Byl hlubší, nezaměnitelný.

Před ní se tyčil Marcus a v ruce držel orosenou sklenici. Pozoroval

ji pobaveným a zároveň pátravým pohledem, jakým ji sledoval po

většinu večera.

Beth se cítila v nevýhodě a chtěla vstát, ale Marcus stál tak blízko

ní, že se kolem něho nemohla protáhnout, aniž by se ho dotkla. Proto

se znovu opřela a zdánlivě bezstarostně si od něho vzala nabízenou

limonádu.

„Děkuji vám. Jak se máte, lorde Trevithicku?“

Marcus jí věnoval jeden ze svých nebezpečně svůdných úsměvů.

„Teď už přímo skvěle, lady Allertonová, když jsem vás konečně

dostihl. Už jsem si myslel, že se mi to nikdy nepodaří. Málem jsem si

zoufal!“

„Čekala jsem vašeho bratrance…“ začala Beth nejisté.

„A mojí společností zavděk nevezmete? Přiměl jsem ho totiž, aby

si se mnou vyměnil místo,“ pokrčil rameny Marcus nedbale. „Teď,

když vás mám konečně pro sebe, ocenil bych, kdybyste zůstala chvíli

sedět v klidu! Rád bych si s vámi promluvil!“

Beth si nervózně uhladila sukni. Na útěk měla pramalou šanci,

protože Marcus se postavil tak, že jí zastoupil cestu.

„V tom případě byste se měl posadit,“ navrhla mu tiše. „Nemám

ráda, když nade mnou někdo stojí, a k tomu ještě takhle výhrůžné!“

Marcus se zašklebil a posadil se vedle ní na lavičku.

„Poslechnu vás, ale jen pod jednou podmínkou. Slibte mi, že mi

zase neutečete. Co měly ty směšné ciráty dnes večer znamenat?

Nejdřív úprk ze sálu, pak hra na schovávanou, uhýbání pohledem,

předstírání, že mě nevidíte?“

„Nic jsem nepředstírala! A když jsem vás zahlédla, výborně jste se

bavil!“ vybuchla Beth dřív, než si uvědomila, co vlastně říká. „Divím

se, že jste si mě vůbec všiml!“

Marcus se hlasitě rozesmál.

„Zřejmě tím narážíte na to, že jsem odešel s jistou dámou. Tak tedy

vězte, že je to moje starší sestra, lady Grace Waltersová. Udělalo se jí

z toho dusna v sále nevolno a potřebovala na čerstvý vzduch. Jako

pravý džentlmen jsem ji pochopitelně doprovodil.“

Beth sklopila zahanbeně oči.

„Nestarám se o vaše…“

„Ale staráte! Jinak byste mě nevyslýchala.“

Pohodlně se rozvalil na lavičce a natáhl si nohy. „Ale ještě jste mi

neodpověděla na moji otázku, lady Allertonová. Co měla znamenat ta

vaše šaráda?“

Beth zčervenala.

„Myslela jsem si, že bude nejlepší, když se vám začnu vyhýbat,“

odpověděla neochotně. „Lidé si o nás povídají a kolují o nás…

o našem…“ Zaváhala, protože nemohla nalézt vhodný výraz.

„O našem přátelství?“ napověděl jí Marcus.

„Ano, děkuji. Tedy o našem přátelství kolují různé fámy, tak jsem

se rozhodla, že jim zamezím, když…“

„Když se budete plížit podél stěn jako ochotnice ve špatné frašce?“

přerušil ji Marcus břitce. „Svou pošetilou snahou se mi za každou

cenu vyhnout jste dnes vzbudila tolik dohadů, že si to ani neumíte

představit!“

„A vy k ním přispíváte stejnou měrou, když mě tady držíte

a bráníte mi odejít! Takhle klepům nezabráníte. A navíc se mi zdá, že

by vám ani příliš nevadilo vyvolat skandál!“

Marcus pokrčil rameny. „Přeháníte. Ale máte pravdu v tom, že je

mi lhostejné, co si o mně lidé povídají. A proč vám na tom záleží?

Mám sto chutí vás políbit, tady a teď! Pak bychom viděli, co by z toho

místní drbny udělaly!“

Beth zaúpěla. „Nežertujte, pane!“

„A proč ne? Myslím to vážně. Vždyť předtím vám můj polibek

nevadil!“

Beth zrudla. „Pane! Laskavě ztlumte hlas!“

„Tak si promluvme v soukromí. Chci s vámi jednat o vaší nabídce

na odkoupení Fairhavenu. Je nejvyšší čas, abychom tu záležitost

sprovodili ze světa.“

Beth se na něho zpříma podívala: „Nevěřím vám, pane. Je to

jenom trik. Vůbec vám nevěřím.“

„A proč ne?“ Marcus se ušklíbl. „Protože naposledy, když jsme

spolu byli sami, došlo i na jiné věci než na konverzaci?“

Beth prosebně sepjala ruce. „Proboha, mlčte! Zřejmě jste opilý,

když takhle mluvíte.“

Marcus zavrtěl hlavou.

„Ani v nejmenším. Ale jestli se mnou nechcete mluvit, tak si se

mnou pojďte alespoň zatančit.“

Vstal, vzal ji za ruce a přitáhl ji k sobě. Když se do něho zavěsila,

zamířil s ní zpět do sálu. Vedl ji vedle sebe a přitom jí lehce, ale

významně tiskl paži. Pochopila. Utíkat nemá smysl.

Intenzivně vnímala jeho blízkost, přes tenkou látku svých šatů

cítila teplo sálající z jeho těla. Viděla, že jeho vysoká, štíhlá postava

budí v sále pozornost a že se za nimi lidé ohlížejí. Celá ta situace jí

připadala nesnesitelná. Kolena se jí třásla a z představy, že ji vezme

do náruče, se jí dělalo mdlo. Když se ozvaly první tóny valčíku, měla

sto chutí otočit se a zbaběle utéct.

„Nemusíte se tvářit tak vyděšeně, lady Allertonová,“ zašeptal jí

Marcus do ucha. „Slibuju, že se budu chovat vzorně.“

Beth zamrazilo. V tu chvíli by se mu za nic na světě neodvážila

podívat do očí. Rezignovaně mu položila ruku na rameno a čekala, až

ji vezme kolem pasu. Dali se do tance.

Kroužili po parketu a Beth cítila, jak z ní padá napětí. Marcus ji

skutečně držel v předepsané vzdálenosti a nepokoušel se ji k sobě

tisknout víc, než bylo nutné. Vedl ji jistě a nenuceně.

Beth se konečně uvolnila a oddala se rytmu valčíku. Přivřela oči

a nemyslela na nic. Kolem ní vířily ostatní páry a tváře tanečníků,

zvědavé, číhavé, rozesmáté, pobavené, zlomyslné a znuděné, jako by

se vznášely zbaveny svých těl v mihotavém světle svíček,

v kaleidoskopu černé a bílé. Obraz sálu se rozostřil, tempo se víc a víc

zrychlovalo. Marcusův obličej se ztrácel ve stínech, nezřetelný, jeho

výraz byl nečitelný, vzdálený… Přes jeho zdánlivý chlad a odtažitost

Beth cítila energii, která z něho vyzařovala, silnou a neodolatelnou.

Proti své vůli se zachvěla.

Byla pevně rozhodnuta zachovat si dekorum a vyhnout se

jakémukoli doteku či intimnímu rozhovoru. Jakási tajemná síla ji však

donutila, aby k němu proti své vůli vzhlédla. Jejich pohledy se střetly

a Beth byla ztracena.

Marcus se na ni díval s nepokrytou vášní, oči měl temné a hluboké,

nebezpečné. Beth se přerývaně nadechla a vypadla z rytmu. Marcus ji

ihned zachytil a přitáhl ji k sobě. Sklonil hlavu, tváří se dotýkal její

a šeptal jí do ucha něco, čemu nerozuměla. Tiskl ji k sobě tak pevně,

že nemohla popadnout dech, hlava se jí točila a najednou byla šťastná,

tak šťastná jako ještě nikdy. Napadlo ji, co by se asi stalo, kdyby

samým blahem omdlela, přímo tady, v plesovém sále lady

Calthorpové, před zraky sto padesáti hostů, a najednou jí to bylo úplně

lhostejné. Prostoupil jí zvláštní, nepoznaný pocit opojení a na ničem jí

nezáleželo. Kéž by se takto mohla v Marcusově náruči vznášet až do

smrti…

Valčík končil, tanečníci zpomalovali, ukláněli se a děkovali si

a opouštěli parket. Hovor zesílil a sál znovu nabyl své ostré kontury.

Beth se vzpamatovala. Pokusila se od Marcuse odtáhnout, ale

nepustil ji. Pevně ji objímal a díval se na ni s uchváceným výrazem,

jaký u něho ještě nikdy neviděla. Pak sebou však trhl, jako by se

probral ze sna, a rty mu zkřivil typický ironický úsměšek.

„Omlouvám se,“ řekl tichým, zastřeným hlasem a nabídl jí rámě.

Beth zrudla. Dovolila mu, aby ji odvedl z parketu, a pak se

zastavila a začala se ovívat vějířem. Cítila, jaké mezi nimi vládne

napětí, a tak se zoufale snažila vymyslet nějaké neutrální, neškodné

téma konverzace. Ale mozek jí vypovídal službu, mysl měla zmatenou

a před očima se jí stále vznášel Marcusův obličej a jeho oči zastřené

vášní a něhou.

„Je tady nesnesitelné dusno,“ začala nakonec nejistě a s úlevou si

všimla, že Marcusův unešený výraz vystřídala jeho obvyklá maska

nade vše povzneseného světáka.

„Jistěže je tady nesnesitelné dusno, lady Allertonová,“ přikývl.

„Stejně jako mezi námi, řekl bych.“

Beth se na něho tázavě podívala, než však stačila odpovědět,

objevil se Justin, doprovázející lady Fanshaweovou. Beth ani na

vteřinu nezapochybovala, že Justinovi stačil jediný pohled, aby

pochopil situaci. Změřil si nejdřív ji a pak Marcuse a poté jen mlčky

pokrčil rameny. Velmi výmluvné. Lady Fanshaweová naštěstí nebyla

tak vnímavá.

„Tady jste, drahoušci!“ vypískla nadšeně. „Víte, že jsem slíbila

lady Bayntonové, že se u ní zastavíme na večírku, a musíme se tam

alespoň na chvíli objevit.“ Zářivě se na Marcuse a Justina usmála

a zeptala se: „Chcete nás tam, pánové, doprovodit, nebo máte nějaké

jiné plány?“

Beth cítila Marcusův upřený pohled. Dovedla si představit, jaké by

měl plány s ní. Přiměla se však tvářit lhostejně. Potěšilo ji, že to

svedla, vždyť obvykle stačila Marcusova sebemenší provokace

a ztratila nad sebou vládu.

„Děkujeme, madame, ale myslím, že zachováme věrnost svému

klubu White,“ odpověděl Justin s úsměvem. „Smíme vás alespoň

doprovodit ke kočáru?“

Na rozdíl od horka, které panovalo v sále, bylo venku lezavě

a větrno. Beth si přitáhla sametový plášť těsněji k tělu a snažila se

potlačit zimnici, která jí roztřásla. Marcus jí políbil ruku a zamumlal,

že ji zítra navštíví. Pak jí pomohl nastoupit. Beth se téměř nezmohla

na odpověď, jen něco nesrozumitelně zamumlala. Napůl litovala, že se

s ním loučí, protože toužila po jeho společnosti, a napůl si oddechla,

neboť se bála vlastních pocitů, jež v ní vzbuzoval.

Když se usadila v kočáře, oddala se svým myšlenkám, aniž

vnímala, co brebentí její kmotra.

Uvědomila si, že ještě nikdy v životě neuvažovala o fyzické touze

ani o tom, byla-li by jí vůbec schopna. Vdala se za Franka Allertona

velmi mladá a myslela si, že je s ním šťastná. Její manžel ji se svými

manželskými právy obtěžoval jen zřídkakdy a spíš se k ní choval jako

milující otec k dceři. Hýčkal ji a rozmazloval, ale jejich vztah

postrádal sebemenší náznak vášně. Z nejasných poznámek, které tu

a tam pronesla Charlotta, Beth sice pochopila, že v manželství mohou

existovat i jiné věci, než jaké prožívala s Frankem, ale netrápila se tím

a říkala si, že tohle pro ni zkrátka není.

Poté, co ovdověla, sice potkala několik žádoucích mužů a ve

společnosti některých z nich se cítila dobře, ale nikdy s nikým nezašla

dál než k polibku na tvář a výmluvným stiskům ruky. Dokonce si

začala myslet, že láska pro ni neexistuje, že se bez ní obejde. Pak ji

však políbil Marcus a Beth měla pocit, že tím probudil novou část její

povahy, citovou i fyzickou, která dosud jako by ani nežila.

Seděla schoulená v rohu kočáru, z dálky slyšela hlas lady

Fanshaweově a uvažovala o tom, že neměla ani tušení o tom, že v ní

dřímá touha prožít silný spalující cit a vše pohlcující vášeň.

A zde narazila na první problém. Kdyby si prostě chtěla opatřit

milence, všechno by bylo jednoduché. Marcus byl k dispozici a jako

milenec by byl jistě mimořádně žádoucí. Byl to sice lákavý nápad,

neboť všechny její smysly dychtily po uspokojení, ale Beth věděla, že

ho nemůže přijmout. Navzdory zdravému úsudku měla Marcuse ráda.

Líbil se jí jeho sžíravý smysl pro humor, sebeironie, bystré postřehy

a komentáře. Věděla, že chybí už jen krůček k tomu, aby se do něho

zamilovala, zbrkle, bez ohledu na následky. Znala svou povahu – od

přírody byla příliš impulzivní. Tentokrát si však uvědomovala, že je

na místě opatrnost. Pud sebezáchovy ji varoval, že i když se

Marcusovi líbí, nemůže si být jistá hloubkou jeho citů. Bylo to hořké

zjištění, nicméně oprávněné, tím si byla jistá.

„Nevadilo by vám, kdybych už k lady Bayntonové nešla,

madam?“ zeptala se lady Fanshaweové tiše. „Jsem unavená a radši

bych jela rovnou domů.“

Její kmotra na ni vrhla zkoumavý pohled.

„Jistě, drahoušku. Vypadáš vyčerpaně! Možná za to může ten

usedlý venkovský život, který jsi dosud vedla. Nejsi prostě zvyklá na

ruch Londýna a bezpočet společenských událostí, jimž se tady ve

městě oddáváme.“

Nasadila si lorňon a znovu se na Beth pátravě zadívala.

„Beth, drahá, nechci ti dělat nějaké kázání, ale mám dojem, že

bych tě měla varovat před hrabětem Trevithickem…“

Beth si povzdechla.

„Nemusíte mě varovat, madam!“ řekla rezignovaně. „Vůbec ne.“

„Beth, myslím, že jsi dnes nějak roztržitá!“ Charlotta

Cavendishová odložila šaty, které držela v ruce, a starostlivě se na

Beth zadívala. „Ptala jsem se tě, jestli se ti víc líbí ta šedá, nebo zelená,

a ty jsi řekla, že obě! Necítíš se snad ve své kůži? Stačí jen slovíčko

a necháme toho!“

Beth zavrtěla hlavou. V jejich budoáru se vršila záplava zboží,

které dnes doručili poslíčci z obchodů modistek z Bond Street. Kupily

se zde látky, šaty, šály, kabátky, šátky a peleríny, punčochy,

spodničky, rukavice, vějíře a klobouky. Budoár připomínal spíš

orientální bazar než pokoj anglické lady.

Beth se nedokázala pro nic rozhodnout. Myšlenkami bloudila

jinde, a to nejen teď, ale skoro celou minulou noc. Myslela na

Marcuse Trevithicka, na jeho panovačné chování, nesnesitelně

ironický tón, na jeho snědý obličej a tmavé oči, na jeho tvrdý výraz,

který občas zněžněl, až jí to bralo dech, na jeho neodolatelné mužné

kouzlo, s jakým se dosud nikdy nesetkala. Každou minutou očekávala

a doufala, že se ozve domovní zvonek a Marcus splní slib, že ji

navštíví. Současně si říkala, že kojit se planými nadějemi je naprosté

šílenství.

„Ty světle modré šaty ti padnou dokonale, Lottie,“ vyhrkla

překotně, aby zamaskovala svou rozpolcenost. „Zdůrazňují barvu

tvých očí,“ dodala. „Sluší ti také ten slonovinově bílý mušelín

a možná i to šedivé hedvábí.“

„Vybraly jsme tedy garderobu pro mě, ale co ty?“ zeptala se

Charlotta. „Nevypadáš na to, že by tě něco zaujalo, a přitom tohle je to

nejlepší, co vůbec může Bond Street nabídnout!“

Beth bezmyšlenkovitě odložila světle zelený šál, vstala a zamířila

k oknu.

„Promiň, ale jsem po včerejším večeru trochu unavená. Vrátili

jsme se hrozně pozdě a moc jsem se nevyspala.“

Charlotta se zamračila.

„Tak ráda bych chodila s vámi na všechny ty plesy a večírky, Beth.

Lady Fanshaweová je sice ta nejroztomilejší kmotra pod sluncem, ale

nejsem si úplně jistá, zda je pro tebe ta pravá gardedáma. Podle mě je

trochu popletená. Jinak by mi nemohla tvrdit, že sir Edmund

Netherwood bude pro tebe ta nejlepší partie, když přitom všichni vědí,

že je to ten nejotravnější dědek, který už pochoval tři manželky

a probendil jejich jmění!“

Beth se dala do smíchu.

„Nemusíš si o mě dělat starosti, Lottie.“ Zívla. „Ale kdybys

chodila se mnou, užily bychom si mnohem větší zábavu. Nelíbí se mi

představa, že sedíš doma, zatímco my se s Kitem bavíme.“

„Když už o tom mluvíme, lady Fanshaweová se mi zmínila, že ses

na plese potkala s hrabětem Trevithickem,“ řekla Charlotta jakoby nic

a prohlížela si při tom pár jemných rukavic. „Prý o tebe jevil

mimořádně velký zájem, Beth.“

Beth zrudla. Odvrátila se a předstírala, že se zaujetím sleduje

květinářku, která si postavila stánek na protějším rohu ulice.

„Ach, ano… No, nijak zvlášť. Nemohla jsem se mu prostě

vyhnout.“

„Ale Beth! A chtělas to vůbec?“

Beth obrátila k sestřenici ztrápený pohled.

„Ne, vlastně ani ne.“ Mluvila rychle a tváře jí hořely. „Lord

Trevithick se mi moc líbí, Lottie, ale bojím se…“

Lottie odložila rukavice na stolek a ruce jí klesly do klína.

„Bojíš se? Toho, co k němu cítíš?“ zeptala se bystře.

Beth se sklopenýma očima přikývla.

„Je úplně jiný než Frank.“

Charlotta se zasmála.

„No to bych řekla!“

V tom se ozval domovní zvonek.

Obě ženy sebou trhly. Do budoáru vešel komorník Carrick a v ruce

nesl plochý balíček zabalený do hnědého papíru, převázaný

provázkem. Podal ho Beth.

„Tento balíček vám posílá hrabě Trevithick, madam. Je zde také

vzkaz…“

Beth se překvapeně podívala na Charlottu a pak roztrhla obálku.

Uvnitř byl jen jediný list papíru napsaný energickým rukopisem:

Drahá lady Allertonová, v balíčku Vám posílám Vaši výhru,

přísahám však, že se ji pokusím získat zpět. Prosím vás, abyste

neodjížděla z Londýna do Devonu dřív, než vás budu moci navštívit.

S úctou Trevithick.

Lístek se snesl na podlahu, když Beth netrpělivě popadla balíček

a nožem na dopisy rozřízla obal. Ruce se jí třásly. Uvnitř našla

dokument datovaný tentýž den ráno, jímž Marcus převáděl vlastnická

práva na ostrov Fairhaven v Bristolském průlivu na Elizabeth, lady

Allertonovou, a všechny její dědice. Byl opatřen podpisem napsaným

jediným, pevným tahem pera. Trevithick. Nic víc. Kromě tohoto

dokladu zde byl svazek dalších listin, některých psaných středověkou

latinou a tak starých a chatrných, že skrz ně prosvítalo světlo. Beth se

jimi nevěřícně probírala a uvědomila si, že se před ní odvíjí starobylá

historie milovaného ostrova.

Charlotta zvedla z koberce dopis a přečetla si ho. Pak se

s pochybami podívala na Beth a zase zpět na dopis.

„Nemohu uvěřit, že tě chce hrabě podporovat v tvých bláznivých

nápadech,“ řekla konečně.

Tomu ostatně nemohla uvěřit ani sama Beth.

„Myslím, že mu na tom nezáleží. Má velký majetek a mnohem

cennější. Fairhaven má pouze citovou hodnotu, a to ještě jenom pro

mě.“

„Zajímalo by mě, co míní tou poznámkou, že ho získá zpět,“

poznamenala Charlotta zamyšleně. „A co za svůj dar bude chtít.“

Beth se na ni překvapeně podívala.

„A proč? Jistěže nebude chtít nic! Splácí tím jen svůj dluh, to je

vše! Prohrál přece sázku…“

„O té mi ani nemluv.“

Sestřenice stiskla rozzlobeně rty.

„Někdy jsi dost naivní, Beth,“ řekla vážně. „Podle mých

zkušeností nic v životě nedostaneš zadarmo. Vsadím se s tebou, že

hrabě Trevithick má něco za lubem. Možná si tě tak chce získat

a možná s tebou nemá právě ty nejčestnější úmysly.“

Beth cítila, jak se opět červená. Neprozradila Charlottě, že hrabě jí

už udělal velmi nemístnou nabídku. Nechtěla přilít další olej do ohně

a přidělat Lottie další starost.

„Ach, ne. Tomu nevěřím…“

Střetla se s Charlottinýma zkoumavýma očima.

„No, možná…“

„Vím, že i ty máš pochybnosti, Beth,“ řekla Charlotta suše. „Co se

vlastně mezi vámi odehrálo, když jste se vsadili?“

Beth se udělalo mdlo. „Proč tě to zajímá? Nic se nestalo. Jen…“

Vyhnula se jejímu pronikavému pohledu.

„Možná se mi jen trochu… dvořil.“

„Tak dvořil,“ ušklíbla se Charlotta. „Myslím, že by sis měla dát

pozor, Beth. Trevithick není muž, s jakým je radno si zahrávat. Na to

je příliš nebezpečný.“

Beth se zatvářila rozpačitě.

„Vážně? Netušila jsem, že má tak špatnou pověst.“

„To vidím!“ Charlotta si povzdechla. „Mimochodem, málokdy si

o lidech uděláš správný úsudek. Vzpomínáš si na toho lovce věna,

který se ti líbil na závodech v Ascotu? Myslela sis o něm, že je to

ušlechtilý a nezištný muž, pokud si dobře vzpomínám.“

„Ale ten se lordu Trevithickovi nepodobal ani v nejmenším!“

protestovala Beth.

„Ne, to máš pravdu. Proti němu to byl učiněný beránek. Říkám ti

jenom, Beth, abys byla opatrná.“

Vstala a odešla z pokoje.

Po jejím odchodu Beth chvíli seděla bez hnutí a přemýšlela. Pak

složila dokumenty a posadila se do křesla u okna, jímž proudilo do

místnosti ranní slunce. Na ulici panoval každodenní obvyklý

ruch – prodavači vyvolávali své zboží, chodci spěchali za svými

povinnostmi, ozýval se klapot koňských podkov a hulákání kočích.

Beth

pozorovala

neuspořádaný

shluk

budov

a střech

korunovaných kostelními věžemi, které se tyčily v dálce. Náhle si

připadala jako lapená v pasti. Představila si melancholickou podzimní

krajinu v jejích zářivých barevných odstínech, jízdu na koni po holých

polích, vítr bodající do tváří na útesu vysoko nad mořem, sykot vln

převalujících se na sedavém písku, křik racků, vůni slané vody.

Podívala se na papíry, které jí ležely v klíně, a napadlo ji, že by

chtěla vidět Marcuse a promluvit si s ním, aby jí vysvětlil, co tímto

gestem mínil. Uvědomila si, že má divný pocit, nedovedla ho však

přesně popsat.

Možná se jenom nemohu vyrovnat s myšlenkou, že se mi splnil

jeden z mých životních snů, napadlo ji. Měla bych jásat nadšením, že

Fairhaven konečně znovu patří rodině Mostynů!

Ale necítila vůbec nic. Připadala si prázdná, ochromená, podivně

podvedená. Dostala, po čem toužila, ale netěšilo ji to. A nechápala

proč.

Čítárna v pánském klubu White byla po ránu velmi tichá a útulná

a Marcusovi skýtala skutečnou oázu klidu. Po bouřlivé snídani

v matčině domě ho měl vskutku zapotřebí. Hraběnka Trevithicková už

pochopitelně věděla o synově chování na včerejším plese a řádila jako

lítice. Nejprve mu vyčetla nedostatek cti a loajality k vlastní rodině

a pak mu sdělila, že podle jejího názoru nebojovali Trevithickové

proti Mostynům takřka tři sta let jen proto, aby Marcus znevážil jejich

statečný boj kvůli pěkné tváři jedné smyslné vdovičky, byť

sebebohatší. Pohrdavý způsob, jakým matka mluvila o Beth, Marcuse

rozzuřil, takže odhodil ubrousek na stůl a odešel z domu. Naštěstí

u St. James narazil na Justina, který ho odvlekl k Whiteům. Tam

Justin ihned usnul, zatímco Marcus se pohroužil do četby Morning

Chronicle.

Po hodince Justina probudil.

„Kolik jsi včera stihnul vyhrát, Justine? Když jsem odcházel, měl

jsi deset tisíc guinejí, zatímco Warrender si rval vlasy. Stačila ti výhra

na to, aby sis koupil tu nenasytnou operní divu, po níž jsi tak toužil?“

„Nakonec to bylo dvaadvacet tisíc,“ zamumlal Justin, aniž otevřel

oči. Zabořil se ještě hlouběji do křesla. „Shrábnul jsem sice peníze, ale

Warrender si odvedl to děvče. Byla pěkná, ale příliš lačná.“

Marcus se smál.

„Tomu říkám dobrý obchod! Takže to vypadá, že si ve svých

vztazích děláš pořádek, aby ses mohl konečně usadit?“

„K čertu s tebou!“

Justin si mohutně zívl, otevřel oči a upřel je na Marcuse. „Myslím

si, že ty budeš první, kdo skončí před oltářem.“

Marcus pozvedl obočí. „Chceš se mě snad zbavit tím, že mě

oženíš? Ještě včera jsi pěl na lady Allertonovou ódy.“

„Nebylo by na škodu oženit se s tučným věnem,“ poznamenal

Justin lakonicky a vstal. „V té rodině jsou sice peníze, zato krev je

zkažená. Ne že by Trevithickové mohli kritizovat Mostyny! Sami to

byli piráti a lupiči!“

„Mysli si, že jsem úzkoprsý, ale pro peníze se neožením,“ řekl

Marcus pomalu.

Justin se na něho pátravě zadíval.

„Vážně ne? Ještě nikdy jsem tě neviděl tak beznadějně

zamilovaného, drahý příteli! A taky jsi ještě nikdy žádné své krásce

nevěnoval ostrov, viď?“

Marcus se znovu usmál, ale neodpověděl. Justin ho znal až příliš

dobře, než aby se nechal oklamat, Marcus s ním však nehodlal

rozebírat svou budoucnost. Při vzpomínce na Beth znervózněl. Měl

v plánu ji za chvíli navštívit a vzít ji na projížďku. Chtěl si s ní

promluvit o Fairhavenu, o tom, že ji tam doprovodí, aby si prohlédla

svůj nový majetek. Těšil se na to, jak bude vzrušená, jak se bude

radovat, že jí ostrov věnoval. Těšilo ho dělat jí radost, a to byl pocit,

jaký dosud nepoznal. Vždycky se k lidem choval velkoryse, ale nijak

o tom neuvažoval, pokaždé k tomu došlo jaksi mimoděk. Touhu

někoho ochraňovat a starat se o něho ještě nikdy nezažil.

V duchu se ušklíbl. Asi stárnu, napadlo ho. Chci se oženit a mít

děti…

Přistoupil k nim komorník s navštívenkou na stříbrném podnosu.

Ve tváři měl bolestný výraz, jako by mu byl svěřen obtížný úkol

někým, kdo má špatný vkus a nepatří k jeho společenské třídě.

„Promiňte, lorde. Je zde jistý muž jménem Gower a ptá se, zda

byste pro něho neměl chvilku.“

Marcus se podivil. S Gowerem mluvil včera, kdy mu právník

neochotně připravil doklady o převodu ostrova, které Marcus

podepsal. Gower na něj naléhal, aby byl rozvážnější, aby si všechno

ještě jednou dobře promyslel, aby počkal… Avšak Marcus, který chtěl

co nejdřív Beth potěšit, dokumenty podepsal bez zaváhání a ihned jí je

odeslal, aniž dbal na Gowerovy nářky a rady.

Nyní tušil, že se stalo něco nenadálého, protože jinak by si ho

Gower netroufal vyhledat v jeho klubu. Byl jenom zvědavý, zda to má

co dělat s Fairhavenem, nebo zda se jedná o něco jiného.

Právník na něho čekal venku na ulici, vejít do klubu se neodvážil.

V ruce žmoulal zmačkaný klobouk, což dělal vždy, když ho něco

mimořádně rozčililo nebo vystrašilo. Marcuse napadlo, že tentokrát

došlo na obojí.

„Pane…“ začal a ihned se zarazil a těkal zoufale pohledem

z Marcuse na Justina a zase zpět. „Promiňte, že vás obtěžuji, ale jde

o naléhavou věc. Jinak by mě ani ve snu nenapadlo vytrhovat vás z…“

„Chápu, Gowere,“ přerušil ho Marcus netrpělivě. „Co se děje?“

„Můj pane…“ Gower se tvářil ještě zoufaleji než obvykle. „Mám

u sebe dokumenty, které byste měl podle mého soudu vidět, protože

osvětlují záležitost…“

„Týkající se Fairhavenu?“ skočil mu opět do řeči Marcus. Justin

mlčky přihlížel, ale v očích se mu vzrušením zablesklo. Když Gower

přitakal, Marcusovi se sevřelo hrdlo.

„A lady Allertonové, obávám se,“ dokončil Gower.

„No, o tom nebudeme diskutovat tady na ulici,“ řekl Marcus ostře.

„Gowere, vaše kancelář je k projednání té věci vhodnější než dům

lady Trevithickové. Pojďme tedy tam.“

Vydali se po Chancery Lane do právníkovy kanceláře. Po celou

dobu mezi nimi panovalo stísněné ticho.

Když vešli do honosného domu, v němž sídlila řada prominentních

advokátů, Gower je zavedl do své pracovny a účetní, který tam právě

kontroloval nějaké účty, se ihned tiše vytratil.

Gower nabídl oběma pánům, aby se posadili do starobylých

kožených křesel, ale Marcus jen zavrtěl hlavou a zůstal stát.

„Díky, raději postojím,“ řekl příkře. „Tak tedy k věci! O co se

jedná, Gowere?“

Právník se usadil ke svému mahagonovému psacímu stolu, před

sebe položil desky, otevřel je a zvedl jeden z listů papíru, který ležel

navrchu. Pak ho odložil stranou a desky odsunul.

Marcus byl netrpělivostí bez sebe.

„Proboha, člověče, tak už spusťte!“ vybuchl.

Zachytil Justinův varovný pohled a snažil se ovládnout. Věděl, že

nemá smysl na Gowera křičet, protože právník jen plnil své

povinnosti. Marcus potřeboval někoho, jako byl Gower, pedanta

schopného perfektně zařídit všechno, co jeho samotného obtěžovalo.

Cítil, jak mu rostoucí strach svírá útroby.

„Tak tedy,“ začal Gower slavnostně. Nasadil si na nos brýle se

silnými skly, za nimiž se mu bledě leskly zarudlé oči. Zvedl jeden list

papíru a odkašlal si.

„Pokud jde o ostrov Fairhaven, můj pane, před několika týdny,

když jste se poprvé zmínil o možnosti přenechat ho lady Allertonové,

jsem podnikl jistá šetření. Pochopitelně pouze ve vašem zájmu, můj

pane.“

„Jistě,“ přikývl Marcus zdvořile. S vypětím všech sil přemohl chuť

popadnout právníka pod krkem a zatřást s ním. „Prosím, pokračujte,

Gowere.“

„Ano, můj pane, a zjistil jsem, že nabídka na odkoupení ostrova

byla poprvé učiněna už před dvaceti lety, kdy sir Francis Allerton

v tomto směru jednal s vaším ctěným dědem, zesnulým hrabětem

Trevithickem.“

Marcus netrpělivě pokrčil rameny. „No a co?“

Právník znovu přeskupil dokumenty rozložené po stole.

„Sir Francis byl významný přírodovědec, pane, odborník na

mineralogii, a zřejmě se domníval, že by na ostrově mohla být cenná

naleziště minerálů, jež by ospravedlnila náklady na koupi ostrova

i obtíže spojené s těžbou.“

Justin hvízdl. „Nemůže existovat nerost, který by stál za takovou

námahu, Gowere.“

„Ne, pane, to se mýlíte.“ Gower se nepatrně ironicky usmál. „Sir

Francis pochopitelně hraběte Trevithicka přesně neinformoval

o svých záměrech na Fairhavenu, ale podle informací, jež se mi

dostaly do rukou posléze,“ zarazil se a významně se podíval na oba

muže, „není vyloučené, že na ostrově jsou značné zásoby zlata,“

dodal.

Marcus prudce vydechl. Mlčky se obrátil a zíral ven ze

zaprášeného okna. Na parapetu poskakovali dva holubi. Slyšel, jak

Justin říká: „Chcete tím naznačit, že sir Francis věděl o výnosných

ložiscích v devonské oblasti, pane?“

Marcus se prudce otočil.

„Jistěže věděl!“ zvolal. „Dokonce i já jsem slyšel o jeho

výzkumech a objevech. Byl to na slovo vzatý odborník. Zajímal se

o rozšíření

těžby

v somersetských

uhelných

dolech

a měl

nezanedbatelný podíl i v cornwallských cínových dolech.“

„Podíly, které stále patří jeho vdově,“ dodal Gower tiše.

Marcus se opřel o desku stolu.

„Dobře, Gowere. Doufám, že nám neopomenete sdělit pointu

celého příběhu.“

Právník se zatvářil nešťastně a zhluboka se nadechl, jako by se

chystal skočit do ledové vody.

„Můj pane, přál bych si, abyste měl na paměti, že jsem vždy jednal

výlučně ve vašem zájmu…“

„To je jasné,“ odpověděl Marcus a cítil, jak v něm kypí vztek

a stupňující se napětí. „Prosím, pokračujte.“

„Dobře. Jak jistě víte, váš děd, hrabě Trevithick, odmítl ostrov siru

Francisovi prodat s tím, že ho právě vyrval z rukou ’těch prokletých

Mostynů‘, jak se doslova vyjádřil, a že se ho nikdy nevzdá. Avšak

neměl ani peníze, ani chuť využívat bohatství ostrova, nechal tedy vše

na vůli svých dědiců.“

Gower vzhlédl. „Na ostrově se nalézá středověký hrad, pane,

hospodářské budovy a starobylé městečko. Pokud si vzpomínáte, na

hradě žije váš strýc St. John Trevithick s vaší tetou. Naposledy jsem je

navštívil asi před dvěma roky, když váš správce, pan McCrae…“

„Prosím, k věci, Gowere,“ řekl Marcus a unaveně klesl do křesla

naproti Justinovi. Všiml si, že ho bratranec s obavami sleduje, a mdle

se na něho usmál.

„Promiňte mi mou strohost, Gowere, ale to, co mě vskutku

znepokojuje,

jsou

vaše

obvinění

proti

lady

Allertonové.

Předpokládám, že nějaká máte.“

„Bohužel, můj pane,“ přikývl Gower. Ruka s listinami se mu lehce

zatřásla. „Před několika lety, krátce po smrti svého manžela, se lady

Allertonová znovu obrátila na hraběte Trevithicka s nabídkou, že

ostrov odkoupí.“

Marcus nadzvedl obočí. „A to je všechno? Vyprávěla mi o tom.“

„Co vám však nejspíš zamlčela je, že když ji hrabě dvakrát odmítl,

napsala mu dopis, v němž mu sdělila, že použije jakýkoli způsob, aby

ostrov získala. Vzpomínám si, jak se tomu hrabě smál a říkal, že ta

malá klisnička má víc odvahy a rozumu než celá její rodina

dohromady! Připadalo mu však velmi neobvyklé, že se taková mladá

dáma zabývá obchodními záležitostmi. Dokonce si s sebou tenkrát

přivedla právníka, téhož džentlmena, jehož služeb užíval i sir Francis,

když s hrabětem projednával otázky dolování na ostrově.“

Justin se neklidně zavrtěl na židli. Marcus přimhouřil oči a řekl:

„Stále na tom nevidím nic překvapivého. Jestliže ten člověk spolehlivě

pracoval pro sira Francise, bylo jen přirozené, že ho lady Allertonová

zaměstnala i nadále, zejména pokud šlo o její majetkové záležitosti.

To všechno ještě neznamená, že má i nadále zájem…“

Při pohledu na právníkovu tvář se odmlčel.

„Ne, můj pane,“ zavrtěl Gower hlavou. „Onen právník sdělil

vašemu dědovi mezi čtyřma očima, že lady Allertonová je nezvratně

odhodlána naplnit odkaz svého manžela. Lady Allertonovou zastupuje

ctihodný pan Gough, jak jistě víte, mylorde. Jakmile jste se mi zmínil

o tom, že jste se vsadil o Fairhaven, vzbudilo to mé podezření. To

ještě zesílilo, když jsem zjistil, že ve věci jedná Gough.“

Marcus si povzdechl. Viděl, že jak Gower, tak i Justin ho napjatě

pozorují. V jejich pohledu se zračil soucit.

Cítil, jak v něm kypí hněv. Kvůli Beth Allertonová se pěkně

zesměšnil a chybělo jen málo, aby se zesměšnil ještě víc. Ačkoli ho

mnohé varovalo, odmítal si připustit pravdu. Vybavil si, s jakým

nadšením mluvila o své lásce k Fairhavenu, jak mu vyprávěla barvité

příběhy z dětství a netajila se přitom svým pevným odhodláním získat

ostrov zpět. Zřejmě tím chtěla zamaskovat pravý, mnohem

přízemnější důvod svého počínání. Svými historkami v něm chtěla

vzbudit sympatie, očarovat ho svýma kouřově šedýma očima, krásnou

postavou, sladkými úsměvy, vtipem… Zaťal pěsti.

„Ještě něco, Gowere?“

„Jen to, že se mi dnes ráno donesly zvěsti o založení nové

obchodní společnosti Christophera Mostyna, pro niž shání podílníky,“

odpověděl právník váhavě po krátké odmlce. „Proto jsem se rozhodl,

že s celou tou věcí musím neprodleně seznámit vaše lordstvo. Vím, že

lady Allertonová postoupila své podíly v podnicích svého zesnulého

manžela lordu Mostynovi, i když alikvotní část zisku jde pochopitelně

v její prospěch.“

„Mohla by se tato nová společnost zabývat těžbou na Fairhavenu,

Gowere?“ zeptal se Marcus.

„To mi bohužel není známo, pane,“ zavrtěl hlavou právník.

V kanceláři se rozhostilo ticho.

„Tohle nevypadá dobře,“ řekl Justin konečně. Položil ruku na

bratrancovu paži. „Mrzí mě to, Marku. Vážně. Já…“

Marcus ho odstrčil a vstal.

„Není třeba. Děkuji vám, Gowere, za vaši snahu. Justine…“ obrátil

se na bratrance, „myslím, že musíme vykonat jednu návštěvu.

V Upper Grosvenor Street. Vezmu si zpátky převodní listiny

k Fairhavenu a ukážu té malé potvoře, co si o ní myslím!“

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Promiňte, madam,“ řekl komorník Carrick, když vešel do

červeného salonku, aby ohlásil Beth návštěvu. Tvářil se rozpačitě. „Je

tady hrabě Trevithick a ptá se – tedy žádá – abyste ho ihned přijala.“

Komorník se odmlčel a bylo jasné, že něco není v pořádku. „Je s ním

ještě jeden džentlmen, pan Justin Trevithick. Chování pana hraběte mě

znepokojilo, neboť vstup si vynutil téměř násilím. Jako by ani nebyl

ve své kůži…“

Beth odložila knihu a konsternované se podívala na Charlottu.

Hodiny na krbové římse ukazovaly za deset minut dvě, což byla pro

pánskou návštěvu nevhodná hodina. Také to naznačovalo, že to

nebude příjemné setkání.

„Doufám, že hrabě není pod parou,“ prohodila Beth stručně

a vysloužila si tím káravý pohled Lottie, vyjadřující nesouhlas s tak

neženským výrazem. „Měla bych ho tedy asi přijmout a zjistit důvod

jeho podivného chování.“

Obrátila se k sestřenici. „Mám dát lorda Trevithicka zavést do

zeleného salonku? Tam tě nebudeme rušit. Nechci, aby ses musela

nečekaně sejít se dvěma cizími pány.“

Charlotta vstala, nervózně si uhladila sukni a přikývla.

„Děkuji ti, Beth. Ale jsem v pořádku. Je-li hrabě rozčilený, bude

lepší, když s ním nezůstaneš sama. Radši tě doprovodím, abych třeba

zabránila nějaké nešťastné scéně…“

Sotva to dořekla, dveře se rozlétly dokořán a do místnosti se vřítil

Marcus v patách s Justinem, který se tentokrát netvářil zdaleka tak

klidně jako obvykle.

„Omlouvám se, madam,“ vyhrkl Marcus, aniž pozdravil, a lehce se

uklonil směrem k Charlottě. „Nechci vás rušit, ale musím okamžitě

mluvit s lady Allertonovou. Jde o naléhavou záležitost. Proto jsem

vešel bez ohlášení, měl jsem totiž dojem, že to spíš zapustím v hale

kořeny, než se dočkám jeho odpovědi,“ kývl směrem ke komorníkovi,

zděšenému nad tak neomluvitelným chováním.

Obrátil se k Beth. Když spatřila výraz v jeho obličeji, lekla se. Oči

se mu horečnatě leskly, rty měl sevřené do přísné přímky a bylo jasné,

že se ovládá jen s krajním vypětím sil. Proměna, k níž v jeho chování

došlo od včerejšího večera, byla takřka neuvěřitelná. Z pozorného

ctitele se stal agresivní, rozzuřený divoch. Beth o krok ucouvla.

Zatímco na něho ohromeně zírala, Marcus spustil nebezpečně

vlídným tónem: „Jsem rád, že jsem vás zastihl doma, lady

Allertonová, a ne na poloviční cestě do Devonu, kde byste se

dožadovala svého podvodem nabytého majetku! Udělíte mi laskavě

soukromou audienci mezi čtyřma očima, nebo musím svůj spor s vámi

řešit před vaší sestřenkou a služebnictvem? Mně osobně to vadit

nebude, ale lady Cavendishová by mohla být znechucena…“

Beth se narovnala. Poznámka o nečestně získaném majetku ji

zmátla, neboť Marcus jí poslal doklady k Fairhavenu ráno a všechno

se zdálo být v naprostém pořádku. Napadlo ji, zda Carrick neměl

nakonec pravdu, ale jediný pohled na Marcuse stačil, aby si byla jista,

že je naprosto střízlivý. Střízlivý a velice rozzuřený. Strach jí sevřel

hrdlo.

„Nemám zdání, o čem mluvíte, hrabě,“ řekla chvějícím se hlasem.

„Nemám však v úmyslu poslouchat vaše impertinentní obvinění.

Myslím, že jste buď opilý, nebo jste zešílel. Jinak byste nemohl takhle

mluvit. Navrhuji, abyste přišel znovu, až se uklidníte…“

Justin sevřel Marcusovi paži.

„Lady Allertonová má pravdu, kamaráde. S chladnou hlavu se věci

řeší snáz! Odlož to na jindy…“

Marcus ho ignoroval. Přešel místnost a přistoupil k Beth. Stál tak

blízko, že cítila na tváři jeho dech. Hněv a znechucení z něho přímo

sálaly.

„Takže, madam?“ zeptal se tiše. „Co mi odpovíte? Soukromý

rozhovor, nebo hádka na veřejnosti? Rozhodnutí je ve vašich rukou.“

Beth zaslechla, jak Charlotta tlumeně zaúpěla, a viděla, že Justin

Trevithick jí spěchá na pomoc.

„Promiňte, madam, ten vpád,“ mumlal. „Tohle je politováníhodná

situace. Vím, že když má takovou náladu, není s ním rozumná řeč.

Víte, to je ta prudká povaha Trevithicků. Starý hrabě tím byl

proslulý…“

Beth těkala pohledem od Justinovy starostlivé tváře, zpět

k Marcusově hněvem popelavému obličeji. Nadechovala se, že mu

odpoví, ale Charlotta promluvila první.

„Beth, drahoušku, skutečně se zdá, že hrabě Trevithick má na srdci

nějakou vážnou záležitost. Možná by sis s ním měla promluvit

v pracovně. Pan Trevithick tady zůstane se mnou. Carricku, donesl

byste nám čaj?“

Tento prozaický návrh jako by trochu uklidnil rozbouřenou

atmosféru. Napětí v Marcusově tváři povolilo a bez protestů zamířil

ke dveřím, galantně je před Beth otevřel a následoval ji ven. Carrick se

vzdálil svým obvyklým hlemýždím tempem, aby připravil

občerstvení. Beth ještě zahlédla, jak Justin líbá Charlottě ruku

a formálně se jí představuje. Pak se dveře s klapnutím zavřely a Beth

s Marcusem osaměla v hale.

„Račte za mnou, pane,“ pokynula mu rukou k pracovně. „Jsem si

jistá, že ten problém, ať už se týká čehokoli, v klidu vyřešíme.“

Pracovna byla obrácena na jih a v krbu plápolal jasný oheň. Ráno

sem Beth odnesla dokumenty o převodu Fairhavenu a položila je na

psací stůl s tím, že si je večer v klidu prostuduje. Původně chtěla

mluvit s Marcusem a promluvit si s ním o jeho daru. Teď se jí

příležitost naskytla, nikoli však tak, jak si ji Beth představovala.

Všimla si, že Marcusův pohled zabloudil k listinám položeným na

stole, a viděla, jak se zamračil, jako by je chtěl popadnout a utéct

s nimi pryč. Na chvilku si představila absurdní scénku, jak se o ně

spolu přetahují tak dlouho, dokud se jim křehký pergamen nerozpadne

v rukou na prach.

A proč vlastně? Důvod sporu zatím vůbec nechápala.

Marcus si zastrčil ruce do kapes a neklidně přecházel po místnosti.

„Lady Allertonová, přišel jsem vás pořádat, abyste mi vrátila

dokumenty o převodu vlastnických práv na ostrov Fairhaven,“ ozval

se konečně odměřeným, oficiálním tónem. „Zdá se, že jste je získala

pod falešnou záminkou, čímž považuji naši úmluvu, tak jak byla

sjednána, za neplatnou. Sázku, dar…“ Poprvé od svého příchodu

zadíval se Beth přímo do očí. Zatajil se jí dech a připadala si náhle

zcela bezmocná. „Všechno,“ dodal Marcus a odvrátil se.

„Neočekávám, že vás ještě někdy uvidím, a debatu o vašem

případném vlastnictví ostrova považuji tímto za uzavřenou.“

Beth klesla ochable do nejbližšího křesla. Zvedla hlavu a proti své

vůli se na něho podívala.

„Nerozumím vám, můj pane. Vždyť dnes ráno jste mi ze své

vlastní vůle ostrov daroval…“

Marcus procedil mezi zuby: „Mýlil jsem se. Lituji toho.“

Beth zčervenala.

„To ale nemůžete!“ zvolala. „Nemáte k tomu žádný důvod… Jak

se můžete chovat tak nečestně? Nejdřív jste odmítl dostát svému slovu

a teď si berete zpět svůj dar…“

Marcus k ní přiskočil a sklonil se nad ní. Vzal ji za bradu a prudce

jí zvedl hlavu. Oči se mu hněvem leskly.

„Nemluvte mi o cti, madam! Žena, která lže a podvádí, sotva ví, co

to slovo znamená!“

Pustil ji a odvrátil se. V jeho pohybech bylo tolik potlačovaného

hněvu, že se ho Beth začala doopravdy bát.

„Doslechl jsem se o vašich plánech zahájit na ostrově těžbu! Vám

vůbec nešlo o sentimentální důvody, ale o zisk!“ vybuchl. „To bylo

důvodem vašich dojemných proklamací, že si přejete získat ztracený

rodinný klenot zpět! A myslela jste si, že vám na to skočím…“ Zarazil

se a vzrušeně si projel rukou rozcuchanou hřívu vlasů. „Málem se vám

to podařilo, ale jenom málem.“

Beth prudce vstala.

„Vážně, můj pane, vůbec nerozumím…“

Marcus ji chytil za ruku a bolestivě jí sevřel zápěstí.

„Nerozumíte? Popíráte, že váš zesnulý manžel chtěl ostrov koupit,

aby tam mohl dolovat zlato? Popíráte, že jste navštívila mého dědečka

a řekla mu, že z téhož důvodu chcete ostrov koupit? Popíráte, že teď

váš bratranec hledá investory pro tento projekt?“

„Ano, to popírám!“ řekla Beth pevně a vytrhla mu ruku.

„O Frankových záměrech jsem nevěděla a stejně tak nevím nic

o plánech svého bratrance Kita! Nechci o nich nic vědět! Chci získat

Fairhaven přesně z těch důvodů, které jsem vám popsala, pane,

a pokud jde o vašeho dědečka, nikdy jsem mu nic podobného

neřekla!“

Z Marcusova výrazu pochopila, že jí nevěří ani slovo.

Vysvětlování bylo zbytečné.

„Zdá se, že mi nevěříte,“ řekla tiše.

Marcus zamířil k psacímu stolu.

„Tohle si odnesu s sebou.“

Beth byla rychlejší. Zastoupila mu cestu a postavila se mezi něho

a stůl. Dala si ruce za záda a opřela se o hladkou desku, jako by tam

hledala oporu. Marcus na ni beze slova hleděl.

„Vidím, že jste pevně odhodlaná si svůj ostrov ponechat. Ještě

jsem nezapomněl, co jste mi za něj nabízela, když jsme spolu uzavřeli

tu prokletou sázku. Zdá se, že se neštítíte ničeho, abyste dosáhla

svého!“

Měřil si ji pohrdavým pohledem, od černých neposlušných loken,

které jí vyklouzly z účesu, až po domácí trepky, vykukující zpod lemu

světle modrého mušelínového domácího úboru. Beth si připadala jako

nahá.

Přistoupil k ní. Za sebou měla stůl, před ní se tyčil Marcus. Neměla

kam utéct. Tiskla se k desce a svírala její hranu tak pevně, až se jí

zadírala do dlaní.

„Pane, ihned mě nechte odejít!“ vydechla tiše.

Marcus se na ni pobaveně usmál. Všechen jeho hněv jako by

vyprchal, vystřídán ďábelským úšklebkem, který Beth naháněl ještě

větší strach. Snažila se mu vyklouznout, odstrčit ho, ale stůl jí zatarasil

únikovou cestu, a když se chtěla protáhnout kolem Marcuse, sevřel jí

paže. Beth se stále víc zakláněla, aby unikla z jeho dosahu, tiskl ji však

ke stolu celou svou vahou.

Od jejího pobledlého vyděšeného obličeje zabloudil pohledem

k alabastrovému hrdlu a prudce se dmoucím ňadrům.

„Pane! Ihned mě pusťte!“ zaúpěla Beth zoufale. „Tohle nesmíte!“

„Vážně?“ zašeptal Marcus. Skláněl se nad ní a lehce jí přejížděl

prsty po tváři a pak dál po krku ke klíčním kostem, k rozevírajícímu se

výstřihu. Oči mu potemněly touhou.

„Splnila byste svůj slib, kdybyste prohrála, madam?“ zeptal se.

„Splnila?“

„Ne,“ vydechla Beth. Prsty klouzající po hebké pleti se zastavily.

Beth cítila, jak se chvějí.

„Pleť máte horkou… celá jen hoříte… stejně jako včera…“

mumlal Marcus. „Nevěřím vám, lady Allertonová. Myslím si, že jste

právě tak nestoudná, jak jste předstírala tehdy na plese…“

Dřív, než mohla Beth začít protestovat, přitiskl své rty na její.

Tentokrát byl jeho polibek prudký, plný potlačovaného hněvu a vášně.

Beth ležela bezmocně uvězněná v jeho náruči, ve změti papírů,

potřísněných inkoustem vytékajícím z převrženého kalamáře. Spona,

s níž si sepjala uzel v týle, se uvolnila a rozpuštěné vlasy se jí rozlily

po ramenou jako vodopád. Nemohla se ani bránit, ani křičet, protože jí

v tom bránila váha Marcusova těla a jeho dychtivé rty.

Náhle si uvědomila, že se už ani bránit nechce. Doteky jeho rukou

a jeho polibky ji naplňovaly nepoznanou rozkoší. Chtěla však ještě

víc. Prudce ho objala, přitiskla si k sobě jeho tmavou hlavu, zavřela

oči a zapomněla na svět kolem sebe.

V hale se ozvalo tlumené bouchnutí dveří a tento zvuk oba vrátil

zpět na zem. Marcus se od Beth jakoby proti své vůli odtrhl a narovnal

se. Beth se také vzpamatovala. Náhle si s hrůzou uvědomila, že leží

uprostřed zpřeházených listin, šaty má rozepnuté až k pasu, vlasy

rozpuštěné. Zoufale se snažila postavit. Marcus jí podal ruku, aby jí

pomohl. Beth ho prudce odstrčila.

„Nesahejte na mě!“ zasyčela zuřivě. Nemohla tomu uvěřit.

Nemohla uvěřit tomu, jak se právě chovala. Tohle mu nikdy

nezapomene! Všimla si, jak před ní couvl. Tváří se mu mihl bolestný

výraz. Konečně nad ním měla navrch! Velitelsky ukázala ke dveřím.

„Lorde Trevithicku! Prosím, odejděte! Okamžitě!“

Třesoucími se prsty si zapínala šaty a pozorovala ho, jak si

uhlazuje rozcuchané vlasy a upravuje si nakřivo visící vázanku. Oči

měl zastřené, jako by byl ještě duchem jinde. Najednou zatoužila

znovu se mu vrhnout do náruče, začít tam, kde právě přestali,

a pokračovat dál až… Potřásla prudce hlavou. Vztek, který pociťovala

sama na sebe i na něj, se stupňoval. Ať už konečně zmizí! šeptala si

v duchu.

„Beth…“ začal Marcus rozpačitě a natáhl k ní ruku. Beth se

k němu otočila zády a zírala z okna. „Beth, moc mě to mrzí. Vážně…“

„Ne!“ Oči se jí zalily slzami. Nevěděla, mrzí-li ho to, co se mezi

nimi odehrálo, nebo to, co jí předtím řekl. Ať už to však bylo cokoli,

věděla, že se co nevidět rozpláče. „Nechci nic slyšet!“

Zaslechla, jak Marcus otvírá dveře a odchází. Rychle se otočila.

Ještě mu musela něco říct, něco, co mezi nimi muselo být naprosto

jasné.

„Lorde Trevithicku!“ Hlas se jí třásl, nemohla ho ovládnout.

Zhluboka se nadechla. „Lorde Trevithicku. Mám v úmyslu ihned

odcestovat do Devonu a uplatnit svá práva. Ostrov Fairhaven je můj

a já se ho nevzdám.“

Marcus se narovnal a jeho provinilý, rozpačitý výraz nahradila

obvyklá ironická grimasa. Lehce se jí uklonil.

„Dobře, madam. Pojedete-li do Fairhavenu vy, pojedu i já.

Uvidíme, kdo svá práva uplatní jako první.“

A než se Beth zmohla na odpověď, otočil se a odešel.

Charlotta se chovala skvěle. Nevyptávala se Beth, proč má na

šatech skvrny od inkoustu, proč má obvykle dokonale upravené vlasy

rozcuchané, jako kdyby se právě prodírala živým plotem, ani proč se

na několik hodin zamkla ve své ložnici a objevila se až před večeří,

bledá a vyčerpaná. Jen ji s úsměvem pohladila po ruce a nabídla jí, že

bude-li si chtít promluvit, je jí k dispozici. Pak taktně odešla do

kuchyně, aby s kuchařem dohodla podrobnosti menu.

Večeřel s nimi Kit a zprvu se pokoušel zjistit, proč je Beth tak

zamlklá a bez chuti, ale proud jeho otázek zarazil výstražný pohled

Lottie a přesně mířený kopanec pod stolem. Pak začal brblat, proč se

výborným dezertním vínem plýtvá na odstranění inkoustových skvrn

na jistých světle modrých mušelínových šatech, ale když ho Beth

usadila s tím, že vinný sklípek patří jí, umlkl.

Beth měla sto chutí vzít zbytek vína a vypít ho naráz, ale zdravý

rozum ji varoval, že by jí pak bylo ještě hůř. Navíc jí dezertní víno

nechutnalo, protože na ni bylo příliš sladké. Pomyslela si v duchu

hořce, že pokud by chtěla být poprvé v životě omámená, měla by si

najít lepší způsob, jak toho dosáhnout.

Cítila se mizerně a připadala si tak unavená, jako kdyby nespala

celý týden. Ze všeho nejvíc ji však trápilo nespravedlivé Marcusovo

jednání. Nejdřív ji zuřivě obvinil, aniž měl dost slušnosti, aby jí

vysvětlil proč. Věnoval jí Fairhaven jen proto, aby jí ho vzápětí znovu

vzal, a k završení všeho s ní zacházel tak, jak žádný džentlmen

s dámou nezachází. Když si na to vzpomněla, zčervenala a ihned se

snažila myslet na něco jiného.

Po večeři vyhledala Charlottu v červeném salonku, kde sestřenka

seděla s kruhovým vyšívacím rámem na klíně a věnovala se svému

oblíbenému koníčku. Vyšívala právě složitý vzor na pruh bílého

mušelínu. Pracovala metodicky a s tak dokonalou přesností, že Beth

žasla. S úsměvem si vzpomněla na své vlastní neobratné pokusy.

Posadila se do křesla naproti ní.

„Charlotto, chci ti říct, že zítra odjedu z Londýna. Vrátím se

zpátky do Devonu. Vím, že Kit tady má nějaké zařizování, ale už mám

dost všech těch večírků a plesů. Myslím, že bude lepší odjet už teď,

abych měla ještě čas připravit se na Vánoce.“

Viděla, že ji sestřenka pozoruje zkoumavým pohledem, a zrudla.

„No, zkrátka nemá smysl tady zůstat…“

„Vím, že se chceš zbavit lorda Trevithicka,“ řekla Charlotta věcně

a ustřihla niť. „Nerozumím vašemu sporu, Beth, protože Justin

Trevithick byl tak diskrétní, že o něm nemluvil. Chceš-li tedy utéct

před potížemi, je to tvoje věc.“ Přísně se podívala Beth do očí.

„Útěkem se však obvykle nic nevyřeší.“

„Ne, vím, že máš pravdu. Jenže já nevěřím, že se dokážu s lordem

Trevithickem dohodnout, protože je k mým argumentům hluchý!

Vlastně mi ani nedal příležitost, abych mu něco vysvětlila.“ Všechny

její potlačované pocity pokoření vyvřely napovrch. „Je to ten

nejarogantnější člověk pod sluncem!“ vybuchla.

„Zvláštní,“ pokrčila rameny Charlotta. „Protože jeho bratranec je

naopak velmi zdvořilý a dvorný. Ztělesňuje vše, co se od pravého

džentlmena očekává.“

Něco v jejím tónu Beth zarazilo, takže zvedla hlavu a pozorně se

na sestřenici zadívala. „Charlotto, netvrď mi, že se ti Justin líbí?“

Charlotta zčervenala.

„Jistěže ne!“ odpověděla důstojně. Sklonila hlavu k vyšívacímu

rámu. „Navíc mluvíme o tvých problémech, Beth, nikoli o mých.“

Beth však neunikl ruměnec, který Lottie nedokázala zastřít.

Usmála se. „Mnohem radši bych mluvila o dojmu, jaký na tebe udělal

galantní Justin, než o hulvátství jeho bratrance.“

„Hmm,“ zamumlala Charlotta, aniž zvedla oči od vyšívání. „Zdá

se mi, že se za každou cenu snažíš vytrhovat mě z práce, Beth. Pan

Trevithick je okouzlující muž, ale pochybuji, že ho ještě někdy

uvidím. Zmínila ses o odjezdu do Devonu,“ řekla, aby změnila téma

rozhovoru. „Pojedeš do Mostyn Hall… nebo na Fairhaven?“

Beth přivřela oči. Charlottina bystrost a vnímavost ji zaskočily.

„No, myslela jsem si, že bych se nejdřív zastavila na Fairhavenu…

Hrabě mi ho daroval, takže mi patří… A i když si chce vzít svůj dar

zpět, nehodlám mu to nijak usnadnit.“

Charlotta si v košíčku na šití vybrala další nit.

„Aha. Takže co máš vlastně v úmyslu? Zmocnit se Fairhavenu

násilím a bránit ho proti jeho armádě? Vzpamatuj se, Beth. Žijeme

v osmnáctém století, ne ve středověku. Občanská válka už dávno

skončila.“

Beth prudce vstala a přistoupila k oknu. Ačkoli to nepřiznala

nahlas, Charlottin návrh se jí zalíbil. Napadlo ji, že dřív se leccos dalo

vyřešit snadněji, mohl-li člověk sebrat vojsko a postavit se s ním

nepříteli. Možná se narodila ve špatném století, ale rozhodla se, že ať

s armádou nebo bez ní, o Fairhaven se připravit nedá.

„To vím, Lottie,“ prohlásila s mnohem větší sebedůvěrou, než

jakou pociťovala. „Domnívám se, že na Fairhavenu není žádný

nájemce. Kdo by také chtěl žít na tak bohem zapomenutém místě?

A těch pár vesničanů bude šťastných, že o ně někdo konečně projeví

zájem…“

Neklidně odhrnula závěs a vyhlédla ven. Ulice byla temná a pustá,

až na pár opozdilých chodců a lampáře s jeho pomocníkem. Lampář si

opřel žebřík o sloup a podával právě nádržku na petrolej

pomocníkovi, aby ji doplnil. Chlapec pomalu a soustředěně naléval

petrolej do nádoby a vyplazoval přitom špičku jazyka. Beth se usmála.

„A já mám pořád u sebe darovací listinu,“ řekla pomalu,

„podepsanou hrabětem. Je to platný právní dokument, který by hrabě

mohl před soudem sotva zpochybnit…“

Charlotta se zatvářila zděšeně. „Přece se s ním nechceš soudit!

Uvědom si, co by to stálo! A to nemluvím jen o penězích. Pomysli na

ten skandál, jaký by to vyvolalo! To přece nemůžeš myslet vážně,

Beth.“

Beth zatáhla závěs a vrátila se ke svému křeslu.

„Ne, Lottie, tak daleko zajít nechci, ale Fairhavenu se nevzdám.

Jde mi hlavně o to, že hrabě Trevithick se zachoval tak hanebně, a já

nerada prohrávám.“

„Toho jsem si všimla,“ přikývla Charlotta. „Beth, copak to

nemůžeš nechat plavat a zapomenout na to? Pokud jsi si jistá, že se

nedokážeš s hrabětem dohodnout po dobrém, pak se s tím smiř a vrať

se do Mostyn Hall.“

Beth neodpověděla a v salonku se rozhostilo ticho. V krbu

zapraskalo dřevo a do vzduchu se vznesl sloupec jisker.

„Mám to chápat tak, že když se vypravím na Fairhaven, ty

zůstaneš tady?“ zeptala se Beth po chvíli. „Vím, že se mnou

nesouhlasíš, Lottie…“

Charlotta se zatvářila nešťastně. „Ach Beth! Máš pravdu.

Nesouhlasím s tebou. Hluboce. Proč jsi tak tvrdohlavá? Proč tam

musíš jet?“

„Protože jde o princip, Lottie. Prostě nemohu dopustit, aby

vyhrál.“

„To není ten nejlepší důvod, Beth,“ zvolala Charlotta. „Trevithick

stejně vyhraje. Vždyť je hrabě! A všechny trumfy má v rukou on!

Bojuješ s větrnými mlýny, Beth.“

Beth se tvářila zarputile. „Možná. Ale musím to zkusit!“

„A proč? Taková neústupnost se pro dámu nehodí.“

„Neústupnost, zbrklost… Lottie, na to, abych se změnila, jsem už

moc stará. Nevím, proč se tím trápíš, protože se stejně nikdy nebudu

chovat jako pravá dáma. Ale pochopím, když řekneš, že se mnou

nepojedeš. Je zbytečné, aby ses kompromitovala jen proto, že se

odmítám podřídit společenským konvencím.“

Charlotta odložila vyšívání a vstala.

„Copak tě můžu nechat samotnou cestovat po venkově a čekat, až

způsobíš další nepředloženost? Půjdu si nahoru zabalit.“

Beth se k ní rozběhla a objala ji.

„Děkuju ti.“

„Neděkuj mi. Jsem zřejmě ještě větší blázen než ty. Co je tohle za

nápad? V tuhle roční dobu nám bude trvat přinejmenším šest dní, než

se tam dostaneme…“

„Ne, to ne, jenom tři. Vždyť počasí není tak špatné.“

„V kočáře potáhne, hostince budou promrzlé a špinavé, moře

rozbouřené… Ach Beth, to je tedy představa.“

„Nic takového se nestane,“ ujišťovala ji Beth, ale v duchu měla

tytéž pocity. A už vůbec si netroufla jí sdělit, že hrabě Trevithick chce

také cestovat na Fairhaven, takže nejspíš dojde k dalšímu střetu.

„Už jsem všechno naplánovala. Požádám Gougha, aby formálně

pořádal o změnu vlastnických práv v můj prospěch, takže legálnost

převodu bude nezpochybnitelná. Gough se o všechno postará.“

Charlotta se netvářila, že by ji Beth přesvědčila.

„Zdá se mi to jako pochybný podnik. Ačkoli, vezme-li si to na

starost Gough, doufám, že můžeme být klidné.“ Trochu se uvolnila.

„Kdybychom měly čekat, až proběhne oficiální převedení

vlastnických nároků na tvoji osobu…“

Beth zavrtěla hlavou. Věděla, že Charlotta má pravdu. Tohle bylo

rozumné opatření, které zaručovalo úspěch. Na druhé straně

nepochybovala, že hrabě Trevithick udělá všechno, aby jí převzetí

jejího nového majetku ne-li přímo znemožnil, tak alespoň znesnadnil.

Obávala se, že ji čeká boj, který může trvat celé měsíce. Vlastnictví

znamenalo v devíti případech, z deseti zákon.

„To by nešlo, Lottie. To bych se nemusela dočkat nikdy!“

Charlotta si povzdechla, jako by se už smířila s nevyhnutelným.

„Tak dobře. Doufám, že během cesty změníš názor.“

Beth se usmála.

„To rozhodně nemám v úmyslu. Už jsem to promyslela. Kit tady

může zůstat, dokud si nevyřídí své záležitosti. Mezitím pošlu do

Mostyn Hall pro služebnictvo, aby nás doprovázelo na Fairhaven. Na

ostrově ohlásíme, že došlo ke změně majitele. Bude to totéž, jako

kdybych Fairhaven koupila.“

„Ne tak docela,“ zavrtěla hlavou Charlotta. Stále se na Beth dívala

s jistým znepokojením. „Zpochybněný dar lze jen těžko přirovnat

k řádné a ověřené kupní smlouvě! Znovu ti opakuji, že tohle je od

začátku pochybný plán. Pamatuj, že dojde na moje slova.“

První hostinec U Tří koulí v Marlborough, kde přenocovaly,

splňoval všechny Charlottiny představy. Majitel je zavedl do útulného

a příjemně vytopeného salonku, stranou od přeplněného výčepu. Měly

ho jen pro sebe. Postele byly na hostinec této úrovně pohodlné

a v ložnici, která byla obrácená do ovocného sadu, bylo ticho, takže se

obě dámy těšily, že je nebude rušit hluk z lokálu ani ruch panující na

dvoře a ve stájích.

Charlotta chtěla přenocovat už v Newbury a nechápala, proč je

třeba trmácet se bez zastávky až do Marlborough, ale Beth trvala na

tom, že musejí spěchat a snažit se za den urazit co největší vzdálenost.

Jejich odjezd se i tak o dva dny opozdil, neboť přípravy na cestu trvaly

mnohem déle, než Beth předpokládala.

Nejprve musela projednat své plány s Goughem, který proti

darovací listině vznesl řadu právnických námitek. Pak musela vyslat

posla do Mostyn Hall s dopisem pro správce panství, v němž ho

žádala, aby vypravil skupinu sloužících na Fairhaven. Uměla si

představit jeho udivený výraz, když si dopis s jejími pokyny četl.

Nakonec musela dohlédnout na komorné, aby zabalily vše potřebné,

což trvalo dvakrát tak dlouho, než očekávala. Napadlo ji, že džentlmen

může cestovat nalehko, zatímco dáma s sebou musí vláčet truhlice

s oblečením a dalšími nezbytnými proprietami, bez nichž by byla

společensky znemožněna. Nakonec, když už bylo vše takřka

schystáno, objevil se Kit a rezolutně prohlásil, že s jejím plánem

zásadně nesouhlasí. Hrozilo, že jim odjezd prostě zakáže. Hádku,

která následovala, ukončil obviněním, že Beth je ta nejtvrdohlavější

osoba pod sluncem a Charlotta není o nic lepší. Pak rozzlobeně a beze

slova rozloučení utekl z domu. To nebyl právě nejlepší začátek

výpravy.

Beth si povzdechla. Dole v hlavní hostinské místnosti odbily

hodiny sedmou. Vyrazily ráno v osm hodin a cestovaly skoro devět

hodin téměř bez přestávky. Stavěly jen na lehkou svačinu a šálek

horkého čaje a pak, když bylo nutné vyměnit koně. Charlotta

nechápala, proč Beth tak spěchá, a jak cesta ubíhala, obě cestovatelky

byly čím dál unavenější a podrážděnější.

Když konečně dorazily do Marlborough, nálada se jim rychle

zlepšila. Džbán horké vody, čisté šaty a příslib dobré a teplé večeře

zaúčinkovaly téměř zázračně. Beth doufala, že se dobře vyspí.

Charlotta nakoukla do ložnice.

„Jsi hotová, Beth? Večeře je na stole.“

Chodbou se linula vůně jehněčí pečeně a Beth se sevřel žaludek

hlady. Vešla do malého salonku a posadila se ke stolu. Obsluhoval je

uklánějící se hostinský. Stůl byl prostřený čistým ubrusem a přetékal

jídlem a místnost, osvětlená několika svícny s novými svíčkami,

působila příjemným domáckým dojmem. Beth si s úlevou všimla, že

teď, když jsou ubytovány a mají všechno, co si přejí, Charlotta vypadá

mnohem veseleji.

Asi deset minut v salonku vládlo ticho. Obě dámy se věnovaly jen

jídlu a pití. Charlotta si poručila druhou sklenici vína a další porci

jehněčího a usmívala se přes stůl na sestřenici.

„Dobrý bože! Připadám si jako znovuzrozená. A tohle je

vynikající podnik! Jídlo je skvělé, myslím, že ani náš Holmes by se za

takovou pečínku nemusel stydět. Měla jsem strach, jak se k nám

budou chovat, když cestujeme samy jen se dvěma služebnými, bez

doprovodu džentlmena, který by nám vyjednal ubytování.“

Beth se na židli pohodlně opřela. I ona měla ve skrytu duše stejné

pochyby jako Charlotta a bála se, že jejich příjezd vyvolá zvědavost

a úsměšky. Věděla, že Charlotta se cítí bez pánské společnosti nejistá,

a i když nevěřila, že by jim hrozilo nějaké nebezpečí, byla by

klidnější, kdyby s nimi cestoval i Kit. Byl to vždy on, kdo vybíral

zájezdní hostince, objednával pokoje a jídlo a platil účty. Beth sice

byla na svou dobu samostatná žena, ale cestovala zřídkakdy a měla

s tím jen málo zkušeností. Naštěstí hostince, v nichž se rozhodly

přenocovat, měly bez výjimky dobrou pověst. Svou roli sehrály

i peníze a titul Beth, takže zatím vše proběhlo nad očekávání hladce.

Beth ostatně ani žádné potíže neočekávala.

Služka sklidila ze stolu a přinesla jako zákusek jablkový koláč.

Beth se rozhodla, že ještě jedna sklenka vína neuškodí, ale nedopila ji,

protože se jí začaly klížit oči a bála se, že usne přímo tady u stolu.

Charlotta zívala.

„Doufám, že zítra pojedeme pomaleji, Beth,“ řekla. „Mám pocit,

že mám všechny kosti v těle zpřeházené, i když kočár je pohodlný.

Mohly bychom zastavit v Trowbridgi nebo ve Frome? Nemusíme se

přece hnát tak šíleným tempem!“

Beth si hrála s kouskem koláče, který posunovala lžičkou po talíři.

Ještě Charlottě neřekla, čím jí hrabě Trevithick vyhrožoval. Jestli své

hrozby splní a pojede také na Fairhaven, pak bude rozhodující, kdo

z nich tam dorazí jako první. Proto pro ni bylo hlavním cílem cestovat

co nejrychleji. Když opouštěly Londýn, byl hrabě stále ještě ve městě.

Prozradil jí to Kit, který ho večer před jejich odjezdem zahlédl na

plese. Beth začala doufat, že se na Fairhaven třeba vůbec nevypraví.

Nikdy neprojevil o ostrov žádný osobní zájem, nehodlal však zřejmě

připustit, aby ho získala ona. Byla to pro něj otázka cti, stejně jako pro

ni. Ale možná že mu na tom nezáleželo tolik, aby se kvůli tomu za ní

štval po rozblácených silnicích.

Uvidíme, pomyslela si v duchu.

Natáhla se pro džbánek se smetanou a nalila si rochu na zbytek

koláče.

„Doufala jsem, že zítra večer dorazíme do Bridgewateru,“ řekla

tiše.

„Do Bridgewateru?“ Charlotta zírala na Beth s nevěřícným

pohledem. „To je skoro osmdesát mil! To přece nemůžeš myslet

vážně!“

Beth sklopila zrak.

„Prostě chci dorazit na Fairhaven co nejdřív. Ušetříme si tak

nepohodlí a navíc…“ Vyhnula se Charlottině pohledu. „Navíc hrabě

Trevithick naznačil, že má v úmyslu… zkrátka chtěl také odjet na

Fairhaven. Takže…“

„Trevithick také přijede na Fairhaven?“ zvolala Charlotta. Přestala

jíst a odložila lžičku na stůl. „Proč jsi mi to neřekla, Beth?“

Beth zírala do talíře. Na sestřenici se nepodívala. „Myslela jsem,

že by ses bála, kdybys věděla, že jde vlastně o závod. Bylo toho na

tebe dost i tak…“

„Ano. Ale bude-li na Fairhavenu i hrabě Trevithick, uleví se mi.“

Beth na ni vrhla nedůvěřivý pohled. Blesklo jí hlavou, že

sestřenice možná vypila víc, než snese, ale i když měla tváře červené

a oči se jí leskly, vypadala naprosto střízlivě.

„Jak to myslíš, Lottie? Jak se ti může ulevit při představě, že se tam

všichni potkáme? Jestli k tomu dojde, zase se hned pohádáme.“

„No…“ Charlotta pokrčila rameny a pustila se zase do jídla. „Když

tam bude přítomen i hrabě, nebude náš příjezd vypadat jako vpád, ale

spíš jako návštěva.“

„Návštěva!“ vybuchla Beth. „Jak to proboha myslíš? Jeho

přítomnost všechno jen zhorší.“

„Ale kdepak,“ namítla Charlotta. „Budeme se moci posadit

a v klidu se domluvit.“

Beth zavrtěla hlavou. Nevěděla, kdo z nich dvou je pošetilejší.

„Lottie, vidělas přece, jak hrabě řádil, když vpadl do našeho

londýnského domu. Myslíš, že je možné se s ním v klidu domluvit?“

Charlotta se zamračila.

„Myslím, že hrabě se choval tak nepřístojně, protože ho něco

velmi zarmoutilo, Beth. Jsem si jistá, že za normálních okolností je to

velmi racionálně uvažující muž.“

Beth se ušklíbla. Její situaci nebylo možné označit za normální, to

bylo jisté. Obávala se však, že Charlotta se svou laskavou povahou

vidí na každém jen to nejlepší. Neuměla si představit, že by se teď

hrabě objevil a pokorně se jí za všechno omluvil. Přesto doufala, že se

nebude chtít před Vánocemi plahočit až na Fairhaven. Sezóna byla

v plném proudu, Vánoce se blížily a hrabě měl určitě jiné věci na

starosti.

Dřív, než mohla Charlottě odpovědět, ozval se venku nějaký hluk

a za okny se zableskla světla kočárových lamp.

„Štolbo! Vypřahat!“ Velitelský, hluboký hlas zněl povědomě.

Beth vyskočila a spěchala k oknu. Opatrně odhrnula závěs

a vyhlédla ven. Na dvoře stál velký kočár s tmavozeleným erbem na

dvířkách a se čtyřspřežím nádherných koní z nejlepšího chovu.

Viděla, že kočí podal otěže cestujícímu a seskočil z kozlíku. Beth se

navzdory všemu vynikajícímu jídlu sevřel žaludek.

Obrátila se k Charlottě, která na ni udiveně zírala.

„Teď uvidíš, jaký je hrabě rozumný muž, Lottie,“ řekla pomalu.

„Jeho kočár totiž právě zastavil na dvoře.“

Ve snaze zachovat dekorum Charlotta odtáhla Beth od okna,

zatáhla pečlivě závěsy a přikázala služce, aby sklidila ze stolu špinavé

nádobí a přinesla jim čaj. Pak se obě posadily do hlubokých křesel ke

krbu s šálkem čaje v ruce a hleděly jedna na druhou se špatně

skrývanou nervozitou.

Obě věděly, že etiketa velí seznámit se s novými hosty. Ani jedna

se však nepohnula.

Zdálo se, že hostinec je z příjezdu hraběcího kočáru vzhůru

nohama. Slyšela Marcuse, jak na dvoře mluví se štolbou, dává pokyny

pacholkům, přijímá nadšená slova chvály na adresu svých

ušlechtilých koní. Za okny se míhala světla, ozývalo se bouchání

dveří, hlasy na chodbě a na schodišti. Beth si uvědomila, že takový

rozruch způsobí hrabě všude, kdekoli se objeví.

Usrkávala čaj a divila se, jak mohl Marcus stihnout dorazit do

Marlborough, a nadto ještě s vlastním spřežením. Pak si řekla, že to

vlastně ani nechce vědět. Nechtěla s ním mluvit, a především si

nepřála, aby zjistil, že je tady. Její touha po střetu s ním vychladla.

Slyšela hlas Justina Trevithicka, jak se dohaduje s hostinským

a objednává večeři a pokoje pro dva. Charlotta ho slyšela také.

Zčervenala a snažila se své rozpaky zakrýt tím, že si nalila další šálek

čaje. Ruka se jí třásla. Beth slyšela, jak se otevírají dveře výčepu,

následoval výbuch smíchu a pak se opět rozhostilo tichu.

Zadoufala, že jsou v bezpečí a že pánové se rozhodli dát si

skleničku ve výčepu. Brzy však měla být vyvedena z omylu.

„Podkoní mi říkal, že máte plno,“ slyšela Marcusův hlas z chodby.

Všimla si, že když služka odnášela nádobí, nechala dveře pootevřené.

Přiskočila k nim a přitiskla na ně ucho.

„Ano, pane.“ Hostinský zřejmě doprovázel nové hosty do jejich

pokojů. „Přenocují tady také dvě dámy.“

„Beth!“ zašeptala Charlotta, která se k ní přikradla. „Co to

provádíš?“

„Tiše!“ mračila se na ni Beth a položila si prst na rty. „Snažím se

zjistit…“

„Pravé dámy, nebo dámy jiného druhu?“ Beth slyšela pobavený

tón Marcusova hlasu. Neušel ani hostinskému, neboť se dotčeně

ohradil: „S dovolením, pane, vedu zde slušný podnik, ne nějaký

hampejz. A obě dámy jsou vskutku dámy!“

„Omlouvám se.“ Ozvalo se zašustění a mumlání hostinského.

„Vyptávám se jen proto, že před námi se na cestu vydaly naše

příbuzné a mě by zajímalo, jestli je můžeme ještě dohonit,“

vysvětloval Marcus. „Jeli jsme v jejich stopách, vyptávali se

výběrčích mýtného i v zájezdních hospodách a chceme vědět, jestli se

třeba nezastavily tady…“ Znovu Beth zaslechla nezřetelné šustění.

„Jsou to dvě dámy, mladé… půvabné. Mladší je velmi nápadná…

Černovláska s šedýma očima…“

Beth cítila, jak ji polévá horko. Hněv, který ji naplňoval, slábl.

Nemohla popřít, že jí Marcusův obdivný popis zalichotil. Nebyla vůči

němu ani zdaleka tak imunní, jak si namlouvala. Hostinský ji podle

tohoto popisu bohužel bez obtíží poznal. Slyšela, jak si odkašlal

a úslužně odpověděl: „Ano, pane, nepochybně jste popsal obě naše

návštěvnice. Nejkrásnější mladé dámy. Velmi přitažlivé.“

Beth zadržela dech. Nikde v žádném z hostinců, v nichž měly

nocovat, nenaznačila služebnictvu, že jejich pouť je tajná. Sloužící

tedy neměli důvod neposkytnout informace, byli-li tázáni, zvlášť jestli

Marcus podpořil své otázky tučným spropitným. Hostinský mlel dál

ve snaze uspokojit svého bohatého a zjevně štědrého zákazníka.

„Dámy si najaly soukromý salonek, pane. Tam se s nimi setkáte.

Troufám si tvrdit, že se brzy odeberou na lože, protože si objednaly

jenom večeři a pak měly v úmyslu si odpočinout. Cestovaly bez

přestávky celý den…“

„Chápu,“ souhlasil Marcus. Beth by se vsadila, že přistoupil ke

dveřím jejich salonku. „Jsem si však lislý, že dozví-li se o naší

přítomnosti, jistě se s námi o svůj salonek podělí…“

Beth odskočila ode dveří, jako by před sebou spatřila jedovatého

hada. Charlotta ji zachmuřeně pozorovala.

„Co se děje, Beth?“ zašeptala.

Beth zavřela oči.

„Ach, Lottie, měly jsme zmizet včas!“

Přímo za dveřmi se ozvalo šramocení, pak Beth zaslechla, jak zdáli

volá Justin. Ozvaly se další hlasy a jeden z nich oznamoval: „Vaše

Výsosti, měl byste se zastavit ve stáji. Stephens mi hlásil, že jeden

z vašich koní má nějaké problémy.“

Přivřenými dveřmi salonku zavanul proud chladného vzduchu, jak

se otevřely a pak zase zavřely dveře na dvůr. Na chodbě zavládlo

ticho.

Beth bez zaváhání popadla Charlottu za ruku a vlekla ji za sebou

ven a po schodech nahoru do jejich ložnice. Charlotta se příliš

nebránila, ale když klesla na obrovskou postel s nebesy, vybuchla:

„Beth, proboha, co to vyvádíš? Proč jsi mi nedovolila, abych alespoň

pozdravila Justina Trevithicka? Takhle se nechová civilizovaná

dáma!“

Beth se nezmohla na odpověď. Srdce jí bušilo a nebyla si jistá, že jí

hlas nevypoví službu. Věděla jen to, že teď by další setkání

s Marcusem nesnesla. Mají-li se vůbec znovu potkat, může to počkat

do zítřka. Do té doby se vyspí, nabere síly a bude s to se mu postavit.

Sice neměla tušení, co mu řekne, nepochybovala však o tom, že

nepřistoupí na to, aby se pokorně vrátila domů jen proto, že ji Marcus

čirou náhodou dostihl.

Někdo zaklepal na dveře a Beth se roztřásla kolena. Podívala se

vystrašeně na Charlottu.

„No tak se vzmuž, Beth. Otevři!“ vybídla ji Charlotta netrpělivě.

„Nevěřím, že by nějaký džentlmen pronásledoval dámu až do její

ložnice. Dokonce ani lord Trevithick ne!“

Beth si sice pomyslela, že přesně tohle by hrabě Trevithick udělal,

ale přistoupila ke dveřím a otevřela je. K její úlevě za nimi stála jedna

z jejich komorných. Uklonila se. Na podnose nesla dva vysoké poháry

s kouřícím nápojem. Vstoupila do ložnice a položila podnos na stůl.

„Mám vám vyřídit pozdravy od jeho lordstva. Posílá vám horké

víno, které prý ulevuje od bolesti po dlouhé cestě.“

Beth se nedůvěřivě podívala na kameninové poháry.

Linula se z nich omamná vůně svařeného vína a aromatického

koření. Přistoupila k ní Charlotta a dívala se jí přes rameno.

„Je to od něho tak pozorné!“ zvolala. „Prosím, vyřiďte lordu

Trevithickovi naše vřelé díky a přání dobré noci.“

Dívka se znovu lehce uklonila a odešla. Charlotta zvedla jeden

pohár a s úsměvem se napila. Blaženě vydechla.

„Ach, to je vážně božské! Beth, to musíš ochutnat!“

Beth si opatrně lízla. Tekutina byla horká a hřála ji příjemně

v útrobách. Jako by ji hladila a zahnala všechny strázně, obavy

a bolest, přesně tak, jak slibovala služebná. Náhle jí připadalo dětinské

podezírat Marcuse z toho nejhoršího. Vypila pohár až do dna.

Charlotta si znovu zívla. „Proboha, jsem tak strašně unavená! Jdu

si lehnout.“

Políbila Beth na tvář.

„Nezapomeň za mnou zamknout dveře, Beth,“ řekla. „Jsem vedle,

kdyby se snad přihodilo něco nečekaného. Jsem si ale jistá, že všechno

se zítra vyřeší. Ráno moudřejší večera, jak se říká. A to platí i pro

hraběte Trevithicka. Dobrou noc!“

Beth za ní tiše zavřela dveře a zamkla je na petlici. Chvíli váhala,

nemá-li ještě zazvonit na komornou, aby jí pomohla se svlékáním, ale

byla příliš zmožená.

Shodila ze sebe šaty, oblékla si teplou noční košili a vyšplhala se

do vysoké postele. Zachumlala se do naškrobených přikrývek a chvíli

přemýšlela, jestli si ještě bude před spaním číst. Ale cítila, jak se jí

klíží oči. Sfoukla tedy svíčku a zavřela oči. Usnula ihned, jako by se

ponořila do temné hluboké vody.

PÁTÁ KAPITOLA

Probudila se odpočinutá a v dobré náladě. Do ložnice proudilo

ranní slunce a Beth chvíli nevěděla, kde je. Pak si uvědomila, že

usnula dřív, než stihla zatáhnout na noc závěsy na oknech. Vzpomněla

si, že uléhala mimořádně unavená, což ji však po celodenním trmácení

bez oddechu ani nepřekvapilo. Nyní se však cítila téměř zázračně čilá

a naplněná novou energií do života. Neshody s Marcusem

Trevithickem jí najednou připadaly nicotné a nepochybovala, že je

dokáže snadno vyřešit.

Vyskočila z postele a spěchala pro zvonek, aby povolala

komornou a poručila jí donést džbán horké vody na ranní toaletu.

Zatímco čekala, až se dívka objeví, zaslechla dole hodiny odbíjet

poledne. Zarazila se a odložila kartáč, s nímž si pročesávala vlasy. Pak

se zaposlouchala do úderů kostelních hodin na náměstí a pečlivě je

spočítala. Bylo jich také dvanáct.

Otevřela okno. Vedlo do ovocného sadu a do malé zeleninové

zahrádky, v níž kuchařka pěstovala bylinky a koření pro běžnou

potřebu v kuchyni. Za rohem se ozývalo kdákání slepic. Slunce už

stálo vysoko na obloze a na to, že byl konec října, příjemně hřálo.

Bylo poledne, o tom nebylo sporu. Beth spala patnáct hodin.

Zachmuřila se. Původně měla v úmyslu snídat nejpozději v půl

osmé

a vyjet

v osm.

Pokud

chtěla

dnes

večer

nocovat

v Bridgewateru… Teď však už bylo jasné, že do Bridgewateru

nedojedou a nejspíš ani do Glastonbury. Budou rády, když za den

urazí třicet mil. Mezitím už bude Marcus na poloviční cestě do

Devonu. Nepochybně už dávno vyrazil.

Nedůvěřivě se zamračila na pohár, z něhož pila před spaním

svařené víno. Zvedla ho a přičichla k němu. Necítila ale nic kromě

vůně medu a koření, která ji včera svedla, aby víno vypila. Lék na

bolest a zármutek, jak říkala služka. Možná to byl lék i na něco

jiného…

Ozvalo se klepání na dveře a do ložnice vešla služka s velkým

džbánem horké vody.

„Dobrý den, madam. Dnes je krásně…“

„Je moje sestřenice už vzhůru?“ přerušila ji Beth netrpělivě.

„Zaspala jsem, ačkoli jsem chtěla vyrazit brzy ráno.“

Služka si založila ruce v bok. Byla to neupravená, kyprá

vesničanka, která trochu šilhala.

„Mám vám vyřídit pozdravy od těch dvou panáčků, co ráčili dojet

až pozdě večír,“ řekla. „Vzkazujou, že není žádnej spěch, kór když je

tak pěkně.“ Mluvila s těžkým přízvukem. „Lady Cavendishová se

probudila teprv před chvilkou, stejně jako vy, madam. Vsadim se, že

než odjedete, budete mít chuť něco slupnout.“

Beth zápolila se šňůrou od záclon. Charlotta si vždycky ráda

přispala a Beth bylo jasné, že jí bude trvat přinejmenším hodinu, než

se vypraví. Měla sto chutí vpadnout k ní do ložnice a zatřást s ní, aby

si pospíšila, ale věděla, že by to bylo marné. Charlotta měla prostě

svoje vlastní poklidné tempo.

Služka na ni vrhla zvědavý pohled. Pak nalila vodu do

porcelánového umyvadla a připravila čisté ručníky.

„Jeho lordstvo se dává poroučet a ptá se, jestli ho ráčíte poctít svojí

návštěvou v salonku. Pochopitelně až budete ustrojená.“

Beth se zarazila.

„Jeho lordstvo? Hrabě Trevithick ještě neodjel?“

„Ne, madam. Povídali, že jeden z jeho koní má pochroumanou

nohu. Stejně neni kam spěchat. Mám mu říct, že budete za chvilku

dole?“

Beth si povzdechla. I když Marcus formuloval své pozvání

zdvořile, vyznělo spíš jako rozkaz, jemuž se nedá vzepřít.

O patnáct minut později sešla dolů ve vyžehleném cestovním

úboru a s pečlivě učesanými vlasy. Dveře do salonku byly zavřené

a neozýval se odtud žádný šum hlasů ani cinkot nádobí. Beth usoudila,

že nemá ani v nejmenším chuť vejít dovnitř a setkat se s Marcusem,

a radši vyběhla ven.

Na hlavní ulici se právě konal trh a Beth se rozhodla, že obejde

stánky, které lemovaly širokou, dlážděnou ulici. Nijak nespěchala.

Charlottě bude trvat věčnost, než se vypraví, a pokud šlo o ni, říkala si,

že čím později uvidí Marcuse, tím lépe.

Vesničané z okolí přivezli na trh spoustu zeleniny a rozličného

zboží, které se vršilo v košících a na provizorních dřevěných kozách.

Tuříny, cibule, brambory a mrkve soupeřily se struhadly na

muškátový oříšek, kapkami proti kašli, tkaničkami do bot a dalšími

nezbytnostmi, o nichž Beth pochybovala, že by je někdy někdo mohl

potřebovat. Pomalu procházela kolem stánků, tu a tam prohodila pár

slov s trhovci, pochválila jim zboží a obdivovala jejich děti.

Výmluvný pouliční prodavač ji téměř přesvědčil, aby si koupila male

zoufale mňoukající kotě. Srdce jí usedalo, když si představila jeho

konec v potápějícím se pytli, ale zdravý rozum jí velel, že by mu nyní

na cestách nemohla zajistit pohodlný domov. Zatímco prodavači

domlouvala, že nesmí kotě za žádnou cenu prodat někomu, kdo by se

o něj nestaral, zastavil se vedle ní vysoký elegán a Beth si s bušícím

srdcem uvědomila, že ji konečně dostihl Marcus Trevithick. Zarazila

se uprostřed věty a najednou úplně zapomněla, co vlastně chtěla říct.

Marcus ji pobaveně, téměř shovívavě pozoroval. Byl bez klobouku

a tmavé vlasy, přecházející na slunci až téměř do modročerné, se mu

leskly, jako by byly z hedvábí. Byl elegantně oblečen do

tmavomodrého kabátce z prvotřídního sukna a jelenicových kalhot, na

nohou měl naleštěné holínky. Hodil majiteli koťátka minci a nařídil

mu: „Odneste to nebohé stvoření do hostince U koulí. Tam si ho

mohou dovolit živit, zvlášť když bude chytat myši ve stájích.“

Nabídl Beth rámě.

„Dobrý den, madam. Skončila jste už se svými nákupy, nebo snad

chcete zachránit ještě nějaká další bezbranná zvířata? Všiml jsem si

malého pašíka tamhle v tom stánku nalevo. Jestli ho nekoupíte vy,

určitě skončí někde na pekáči…“

Beth se do něho neochotně zavěsila.

„Děkuji, pane. Nemohu zřídit útulek pro zvířata a myslím, že

nepotřebuji ani žádné další svíčky nebo tkaničky do bot…“

„A co takhle džbán medu nebo cínový podnos?“ usmál se Marcus.

„Je těžké tomu odolat, nemám pravdu? Já sám jsem si koupil krabici

doutníků a pořídil si novou vyřezávanou špacírku, kterou na nic

nepotřebuji! Peníze se rozkutálely, ani nevím jak.“

Kráčeli spolu pomalu kolem stánků a pak dolů z kopce ke břehu

řeky, která se líně vinula mezi holými poli a loukami. Voda na slunci

jiskřila.

Beth si v duchu pomyslela, kdo z nich první konečně přejde k věci.

Koneckonců, mohli jen stěží předstírat, že se potkali náhodou. Marcus

však neříkal nic, a když se Beth po něm po očku podívala, všimla si, že

ji zamyšleně sleduje.

Zastavila se na mostě a pozorovala kachny, které plavaly v řece.

„Tady je tak krásně!“ zvolala nadšeně. „Nejradši bych tady

zůstala…“

Vzhlédla a setkala se s Marcusovým vážným pohledem. Sevřela

rty. Nevěděla jak dál.

Marcus se opřel o kamenné zábradlí a díval se jí upřeně do očí.

„Chcete tím říct, madam, že vaše cesta není tak důležitá?“ zeptal se

jí. „Vracíte se zpátky do Mostyn Hall, lady Allertonová, nebo, jak se

obávám, máte namířeno na Fairhaven?“

Beth opětovala jeho pohled.

„Jedeme na Fairhaven!“ odpověděla pevným hlasem a zvedla

bojovně bradu. „Teď, když mám darovací listinu v ruce, domnívám

se, že mi ostrov po právu patří. A říkám vám, pane, že se ho nemíním

tak lehce vzdát! Budu o něj bojovat!“

Marcus se narovnal.

„Abych byl upřímný, zklamalo by mě, kdybyste nebojovala.“

Od řeky zafoukal čerstvý studený vítr, slunce se schovalo za mrak

a Beth se otřásla. Uvědomila si, že zima je za dveřmi. Do vody se

sneslo několik suchých listů, které odnášel proud.

Beth se podívala na Marcuse. Pozoroval ji s nezvykle vážným

výrazem. Chtěla rychle odvrátit pohled, zlomit to pouto, zadusit

jiskru, která mezi nimi opět přeskočila, ale nemohla se pohnout.

Nakonec to byl Marcus, kdo sklonil hlavu a zahleděl se do rychle

ubíhající vody pod mostem.

„Jistě jste se musela připravit na to, že vás potíže neminou,“ řekl

po chvíli ticha. „Přece jste si vážně nemyslela, že vás jen tak nechám

odjet na Fairhaven, abyste tam uplatnila svá práva? Varoval jsem vás,

že se tam také vypravím!“

„Doufala jsem, že tam dorazím první,“ řekla Beth. Chladný

podzimní vítr jí vehnal barvu do tváří. „A navíc jsem si nebyla jistá,

zda vám bude Fairhaven stát za tu námahu, mylorde.“

Marcus se usmál.

„Musím přece bránit svůj majetek proti násilnému vpádu…“

„Nepřehánějte,“ usadila ho Beth. „To zní jako v melodramatu.“

Otočila se a sledovala, jak si kachny, které vylezly z vody,

načechrávají peří.

„Myslím si,“ pokračovala, „že ve skutečnosti vám na ostrově ani

za mák nezáleží. Jenom nechcete dopustit, abych nad vámi získala

převahu. Máte utkvělou představu, že jsem vás přelstila, a nechcete mi

dovolit vyhrát.“

Marcus si schoval ruce do kapes kabátu.

„Připouštím, že jsem vás zprvu podezíral… Myslel jsem, že mi

lžete, lady Allertonová.“

Beth se zlostně zablesklo v očích.

„Nehrajte si se slovíčky, pane. Nemusíte už šetřit moje city, vždyť

jste mi dal jasně najevo, co si o mně myslíte!“

„Ale důkazy proti vám mluví jasně,“ namítl Marcus. „Kdyby mi

můj instinkt nenapovídal pravý opak, musel bych si myslet, že jste se

doopravdy provinila.“

Beth se k němu otočila zády.

„Už o tom s vámi nechci mluvit, mylorde,“ řekla pevně. „Nemá to

žádnou cenu. Neráčil jste mi totiž své důkazy předložit, takže si

myslím, že vás nemusím poslouchat.“

Marcus pokrčil rameny.

„To je jedině správné. Takže jak svůj spor urovnáme, lady

Allertonová? Vy chcete uplatnit svá práva na Fairhaven, já vám v tom

chci zabránit. Teď jsme tady spolu. Tak…“

Beth stiskla rty. Viděla, že se ocitla v absurdní a nanejvýš

nepříjemné situaci. Mohla by utíkat do hostince, skočit do kočáru

a ujíždět na Fairhaven. Nemohla však zabránit Marcusovi, aby ji

sledoval. Na druhou stranu ji Marcus nemohl donutit, aby se vrátila do

Londýna nebo do Mostyn Hall. Absurdní a neřešitelné.

„Tento problém by nikdy nenastal, kdybyste sem nepřijel,“

vybuchla. „Vždyť ještě včera ráno jste byl v Londýně a večer už jste

se

objevil

v Marlborough.

S vlastním

kočárem,

spřežením

a doprovodem! To je zkrátka nemožné…“

Odmlčela se. Když se Marcus rozesmál, zamračila se.

„Obávám se, že jste měla špatné informace, drahá lady. Včera ráno

jsem už v Londýně nebyl.“

„Ale Kit mi tvrdil, že vás předevčírem viděl na plese u lady

Pagetové!“

„To je sice pravda. Ale nevěděl, že po plese jsme s Justinem štvali

koně celou noc až do Bradbury Park, což je, jak jistě víte, nedaleko

Readingu. Mám tam malou usedlost. Tam jsme si trochu odpočinuli

a uháněli sem. Nechtěli jsme vám dopřát příliš velký náskok.“

Beth na něho užasle zírala. Měla zlost a zároveň si připadala

podvedená.

„Ale jak jste mohl vědět, kde nás najdete?“

„Nemohli jsme to tvrdit s jistotou, ale kdykoli jsme se cestou

zeptali na dvě dámy cestující ve spěchu a bez doprovodu, vždycky

jsme dostali popis, který se na vás a lady Cavendishovou hodil. Jistě,

mohly to být jiné dvě dámy, které se vám podobají, ale nebylo to moc

pravděpodobné. Věděl jsem, že chcete jet do Devonu bez zastávky,

takže jsem se nemohl splést. Byli jsme vám zkrátka na stopě.“

Zvedl ruku a lehce ji pohladil po tváři. „Navíc jste moc nápadná,

drahá. Tři nebo čtyři štolbové věděli hned, o kom mluvím, jakmile

jsem řekl, že hledám krásnou dámu s ebenově černými vlasy

a kouřově šedýma očima.“

Beth mlčela. Zaskočila ji vřelost jeho slov i svůdný tón jeho hlasu.

Nikdy v životě si o sobě nemyslela, že je krásná, a nikdy ji ani

nenapadlo, že by si to o ní mohl myslet někdo jiný.

S velkým úsilím odvrátila pohled a otočila se. Pevně sevřela

rukama zábradlí. Přes tenké rukavice ucítila chlad ledového kamene.

Směs protichůdných pocitů, které jí zmítaly, ji vyváděla z míry.

Oslabovaly její odhodlání čelit Marcusovi a zmírňovaly její hněv vůči

němu. Ve skrytu duše jí jejich spor připadal malicherný. To však

nebylo správné. Znovu si úmyslně vybavila jeho chování v Londýně,

jeho nedůvěru a nespravedlivá obvinění. Mysl se jí zase zatvrdila.

„Nevěřím vašim lichotkám, pane,“ řekla odměřeně. „Mám

podezření, že vám se nedá věřit vůbec nic! To horké víno, které jste

nám včera poslal… Je to snad náhoda, že jsme obě se Charlottou spaly

až do oběda?“

Marcus se znovu rozesmál.

„Mohu vás ujistit, že jste spaly tak dlouho prostě proto, že jste byly

unavené, lady Allertonová. A není divu, když jste se hnaly takovým

tempem.“

Beth se sladce usmála.

„Jaké štěstí pro vás, pane, když jeden z vašich koní zchroml a musí

si odpočinout! A sám jste připustil, že mi nehodláte dopřát velký

náskok.“

„To je pravda,“ přikývl Marcus. „Jak jinak bych vám mohl

nabídnout svůj doprovod?“

Beth zavrtěla hlavou.

„Doprovod? Co je to za nesmysl?“

„Je to jen nápad.“

Marcus se na ni spokojeně usmíval, vítr mu čechral sametově

lesklé vlasy a Beth napadlo, že vypadá skvěle. „Ale myslím si, že by

se vám se mnou a s Justinem cestovalo líp. Pomohli bychom vám

v případě nouze. Jistě byste se obě cítily bezpečněji a klidněji. Anebo

snad ne?“

Beth pozvedla obočí. Na jednu stranu by přirozená odpověď zněla

ano, na druhé straně zde byla řada pochybností. Marcusova společnost

byla tou nejméně představitelnou věcí, jež by mohla přispět k jejímu

bezpečí a klidu. A navíc byli protivníky, takže to nebylo jednoduše

možné.

„No, je to od vašeho lordstva velmi laskavé, ale nemohu…“

Marcus jí položil dlaň na ruku.

„Prosím, neodmítejte moji nabídku, madam. Bude to pro mě ctí

a potěšením.“

Beth po něm šlehla pohledem a rychle uhnula očima. Konvenční

fráze ve světle okolností získaly zcela jiný význam. Pokusila se ho

odstrčit.

„Nebylo by to vhodné, pane. Jak byste nás mohl doprovázet?

Vždyť soupeříme o to, kdo na Fairhaven dorazí jako první!“

„A musíme vůbec soupeřit?“ zeptal se Marcus tiše a sevřel jí

pevně ruku. „Jsem přesvědčený, že najdeme i jiné řešení…“

Beth zadržela dech.

„A jaké?“

„No,“ zamyslel se Marcus. „Podzim pokročil a moře může být

rozbouřené. Možná pak svoji cestu znovu zvážíte. V tom případě

bychom vás mohli doprovodit do Mostyn Hall, kde asi chcete trávit

Vánoce…“

Beth se mu vytrhla.

„Chápu vaše motivy, pane. Chcete mě přesvědčit, abych se vzdala

svého plánu! Ale já jsem vám už řekla jasně, že to nemám ani

v nejmenším v úmyslu. Ani nehodlám zapomenout, jakým

přezíravým způsobem jste se mnou jednal, když jsme se setkali

naposledy. Vy jste ten poslední, jehož doprovod bych na cestě přijala,

to vás mohu ujistit!“

Proplula kolem něho s hlavou vztyčenou. Zamířila zpět na hlavní

ulici. Šla rychle a snažila se kráčet důstojně a nezakopnout na

kluzkých kočičích hlavách. Věděla, že Marcus jde jen několik kroků

za ní, připraven ji zachytit, kdyby na nerovném dláždění klopýtla.

Když dorazila na hlavní třídu, byla rychlou chůzí celá zardělá

a zpocená, zatímco Marcus, loudající se znuděně vedle ní, vypadal

elegantně jako vždy, a navíc se tvářil velice pobaveně.

Udýchaná Beth přeběhla silnici, kde ji téměř srazil vůz, který

nečekaně vyrazil z tržiště, a vpadla do hostince. Byla rozhodnuta

sebrat Charlottu a bez odkladu odjet z města. Zastavila se na chodbě,

aby popadla dech, a vtom zaslechla ze soukromého salonku smích

a tlumené hlasy. Prudce otevřela dveře.

Charlotta seděla u stolu s Justinem a obědvala. Před nimi se vršily

mísy se studeným masem, šunkou, klobáskami, sýrem, ovocem

a sladkostmi. U stolu bylo prostřeno pro další dvě osoby.

Když Beth vešla dovnitř, Charlotta zvedla hlavu a udiveně se k ní

otočila. Právě se něčemu smála, tváře měla zardělé a oči se jí

vzrušením leskly. Velice jí to slušelo.

„Beth!“ zvolala. „Lorde Trevithicku! Posaďte se k nám, prosím.

Jídlo je vynikající.“

Odstrčila židli vedle sebe a usmála se na Beth.

„Mám pro tebe ty nejlepší zprávy, Beth,“ pokračovala nadšeně.

„Lord Trevithick a jeho bratranec nás budou na naší cestě doprovázet!

Co si o tom myslíš?“

„To je absurdní!“ mumlala Beth a opřela se o pohodlné zelené

sametové polštáře v kočáře. Dívala se ven na ubíhající krajinu

a mračila se.

„Jak můžeme závodit, kdo dřív dorazí na Fairhaven, když jsme

přijaly doprovod soupeře, kterého jsme chtěly porazit? Ještě nikdy

jsem neslyšela nic tak hloupého, Charlotto!“

Charlotta ji klidně pozorovala. Najednou vypadala spokojenější

a šťastnější, jako by se konečně smířila s nepohodlím cestování. Jak

by také ne! Teď je doprovází hrabě a jeho bratranec, kteří za ně

všechno zařídí, tak proč si dělat starosti!

Beth si odevzdaně povzdechla. Charlotta zjevně neměla povahu na

to, aby riskovala, aby se snažila porušit konvence a hloupé předsudky.

Proč by dámy nemohly cestovat samy? Jsou snad nesvéprávné?

„Především jsem nechápala, proč bychom vůbec měly s někým

závodit,“ namítla Charlotta. „Všechno teď bude o tolik jednodušší.

A také příjemnější!“

„Samozřejmě že nebude!“ odsekla jí Beth. „Protože pokud se nám

nepodaří hraběte setřást, na Fairhaven vůbec nepojedeme. V klidu se

můžeme vrátit domů.“

Vyhlédla z okna a viděla Marcuse, jak cválá vedle kočáru na

mohutném černém hřebci. Ihned se stáhla. Kéž bych s sebou měla

knížku, pomyslela si v duchu trpce, abych nějak zabila čas. Na druhé

straně ji pohled z okna lákal, protože byl krásný podzimní den, možná

jeden z posledních slunných a teplých dnů v roce. Bohužel se zdálo,

že výhled sestává výhradně z Marcuse na koni.

Justin se chopil opratí, zatímco Marcus dal přednost jízdě v sedle.

Beth si nemohla nevšimnout, jaký je skvělý jezdec, jak se nese na koni

s přirozenou jistotou a elegancí. Odvrátila od něho pohled a snažila se

soustředit na příjemnou krajinu Wiltshire. I když většina stromů stála

holá, byla to krásná scenerie. Obloha byla modrá a bez mráčku, zalitá

už jen slabě hřejícím sluncem. Několik týdnů kupodivu nepršelo,

takže silnice vyschly a jejich povrch byl pevný. Na loukách se pásly

krávy, a když projížděli malebnými vesničkami, viděli hrající si děti

a klevetící babky posedávající na sluníčku. Charlotta podřimovala na

protějším sedadle a Beth napadlo, že jedinou osobou, nad níž visí

mrak chmur, je ona sama.

Projeli kolem dalšího mýta a zamířili k zájezdnímu hostinci, kde

chtěli vyměnit koně, když se Marcus náhle objevil u okénka.

„Lady Allertonová, je tak krásně, a tak mě napadlo, že byste

možná ráda seděla se mnou na kozlíku. Nechám koně tady a Justin si

pro změnu rád posedí v kočáře. Co tomu říkáte?“

„Jistě, Beth, přece lordu Trevithickovi nedáš košem?“ ozvala se

Charlotta dřív, než se Beth zmohla na slovo. „Vždycky jsi ráda na

čerstvém vzduchu a jsi i teple oblečená, takže se nenastydneš.“

To byla pravda. Přesto se Beth nemohla ubránit podezření, do jaké

míry souvisí Charlottina horlivost s vidinou toho, že bude chvíli

o samotě s Justinem.

Když kočár zastavil, Marcus otevřel dvorně dvířka a pomohl jí

vystoupit. Tvářil se, že její souhlas bere jako samozřejmost. Beth se

nezmohla na odpor.

V hostinci si objednali horkou kávu, aby se zahřáli. Charlotta

odmítla ohřívadlo s tím, že den je dost teplý a ohřívadlo tedy není

třeba.

Když Marcus usadil Beth na kozlíku, zabalil ji starostlivě do

přikrývky a dohlédl, zda má kolem krku teplý šátek, rukavice

a klobouk.

Záhy poté, co vyjeli, si Beth uvědomila, že cestovat v kočáře je

úplně jiné. Na kozlíku bylo citelně chladněji a vítr profukoval i skrz

vlněnou přikrývku.

Několik mil urazili mlčky. Pak Marcus konečně prolomil ticho

a s úsměvem se k ní obrátil: „Doufám, že se vám cestování líbí, lady

Allertonová. Jestli je vám zima, stačí jen vaše slovo, a já hned

zastavím a pomohu vám přesednout dolů do kočáru.“

„Ne, tohle se mi moc líbí,“ zavrtěla Beth hlavou a rozhlédla se

kolem sebe. „Všechno mi připadá bezprostřednější, když jsem tady

venku. A Wiltshire je velmi půvabné hrabství…“

„To je,“ přikývl Marcus vážně. „Znáte tento kraj, lady

Allertonová?“

„Ne. Cestovala jsem málo, nejčastěji z Londýna a zpátky.“

Beth s živým zájmem pozorovala vršky nezvyklých tvarů, které

právě míjeli.

„Podívejte se! To jsou ale zvláštní kopce! Tady musí být ty

záhadné mohyly, o kterých jsem četla. Jsou staré tisíce let. To je

fascinující.“

Marcus se smál.

„Zdá se, že se vyznáte v historii, lady Allertonová. Zřejmě to byl

koníček, který jste sdílela se svým zesnulým manželem.“

Beth odvrátila hlavu.

Z nejasného důvodu jí nebylo příjemné mluvit s Marcusem o jejím

manželství s Frankem Allertonem. Zdálo se jí, že ať řekne cokoli,

Marcus z její povrchní odpovědi vyčte cosi nevyřčeného. Vždyť

nemáš co skrývat, okřikla se v duchu. Tvoje manželství nebylo o nic

lepší ani horší než kterékoli jiné, a i když v něm chyběla láska,

naplňovala ho vzájemná hluboká úcta.

„Frank se o historii příliš nezajímal,“ zavrtěla hlavou, „a já jsem

zase nechápala jeho matematiku ani přírodní vědy.“

„Společné zájmy bývají pro vztah přínosem,“ poznamenal Marcus.

„Je vždy o čem si povídat.“

„Asi máte pravdu,“ připustila Beth nejisté a z nějakého důvodu jí

její pravdomluvnost velela, aby spěšně dodala: „Frank byl příliš

zabrán do své vědecké práce, aby měl čas si se mnou povídat.“

„A vám to nevadilo?“ zeptal se Marcus udiveně. Ačkoli se Beth na

něho nedívala, cítila, že spíš sleduje ji než cestu před nimi.

„Nijak zvlášť. Žena přece neočekává…“ Pohlédla na něj a zarazila

se, když si všimla výrazu v jeho očích. Vsadila by se, že v nich vidí

lítost.

„Jistě je však rozumné, dokonce žádoucí doufat v to, že lidé budou

mít společné zájmy, ne? Jinak by byl život velmi osamělý.“

Beth ucítila bolestné bodnutí u srdce. Připadala si u Allertonů

vždycky osamělá. Celé ty dlouhé týdny, kdy byl Frank na cestách,

a dokonce i když byl doma. Marcusova slova jí náhle odhalila jiný,

neznámý svět, kde si spolu lidé povídají a těší se z toho. To byl vztah,

který jí jednou popisovala Charlotta, který si však Beth neuměla

představit. Najednou si připadala stejně osamělá jako kdysi v domě

svého manžela, a snažila se zamaskovat to nedbalým úsměvem.

„Máte poněkud nekonvenční názory, pane. Dovedu si představit

mnoho dam i pánů, kteří by užasli, kdybyste jim navrhl, aby spolu

mluvili.“

Marcus pokrčil rameny.

„Možná budu od ženy, s níž se jednou ožením, žádat příliš.

Vzdělání, vytříbenost, laskavost, vtip a šarm… Myslíte, že vůbec

najdu takovou nevěstu?“

„Těžko.“

Beth sklopila oči. Marcusův popis jeho budoucí manželky se jí

z nepochopitelného důvodu nepříjemně dotkl.

„Po smrti sira Francise jste se už nechtěla znovu provdat, lady

Allertonová? Nepochybně jste neměla o nápadníky nouzi.“

Beth pokrčila rameny a snažila se potlačit svou nervozitu

a rozpaky.

Tento rozhovor se neubírá správným směrem, pomyslela si

v duchu. Spíš je to výslech než rozhovor, napadlo ji.

„Nechtěla. Proč také? Mám domov, příbuzné a přátele a také

spoustu zájmů. Co jiného bych si mohla přát?“

Byla to jen řečnická otázka, ale ve chvíli, kdy Marcus odpověděl,

Beth litovala, že ji vůbec vyslovila.

„Třeba společnost? Anebo lásku?“ řekl. „Vášeň?“ dodal tiše.

Beth se neklidně zavrtěla na sedadle.

„Láska a vášeň existují jen v románech. Jsou to pomíjivé a nejisté

věci,“ namítla a doufala, že to zní světácky a ledabyle. „V nich bych

štěstí nehledala. Navíc si myslím, že jsem od přírody spíš chladná…“

Všimla si, že Marcus udiveně pozvedl obočí, a okamžitě svých

slov litovala, když si vzpomněla, jak se spolu líbali. Podrážděně si

uvědomila, že ji už podruhé vyprovokoval, aby řekla něco, co

nechtěla. Rychle se snažila najít jiné téma rozhovoru.

„V jakém městě zastavíme příště, mylorde?“ zeptala se. „Kdy

dorazíme do Trowbridge?“

Povídali si nenucené až k další mýtnici, kde Marcus trval na tom,

že Beth musí pokračovat v kočáře, aby nenastydla. Začalo se rychle

smrákat. Beth neprotestovala a vyměnila si místo s Justinem.

O hodinu později dorazili do Stephen Mallet, kde se ubytovali

v zájezdním hostinci U Králova erbu.

Byl mnohem menší než hostinec, v němž nocovali v Marlborough,

ale na první pohled byl stejně útulný a dobře udržovaný. Beth si

všimla, jak Charlotta souhlasně přikývla, když ji Justin vedl dovnitř,

ale ihned si pomyslela, že Charlotta by v tu chvíli zřejmě souhlasila se

vším.

Když se ubytovali, její dobrá nálada ji opustila. Chtěla přenocovat

až ve Wellsu, ale Marcus prohlásil, že urazili přijatelnou vzdálenost.

Když žádala, aby ráno vyrazili časně, Marcus namítl, že nemusejí

nijak spěchat.

U večeře si všichni uvolněně povídali, zatímco Beth zarytě mlčela

a jídla se sotva dotkla. Uvažovala o tom, v jaké nemožné situaci se

ocitla. Neviděla žádnou šanci, jak se zbavit Marcuse a Justina a získat

před nimi náskok, a považovala za absurdní, aby je doprovázeli až na

Fairhaven. Přijedou-li tam všichni společně, jak bude moct vznést na

ostrov nárok? Vždyť bude vypadat jako Marcusův host, a nikoli jako

nová majitelka ostrova! Nemohla ani vyloučit, že se jí Charlotta i oba

džentlmeni pokusí přesvědčit, aby od cesty na Fairhaven nakonec

upustila zcela. Byla však pevně rozhodnuta nepodlehnout jejich

společnému nátlaku. V žádném případě se poslušně nevrátím do

Mostyn Hall, opakovala si v duchu.

Musela si chtě nechtě přiznat, že se Marcusovi podařilo nad ní

vyzrát. Ale jen pro tuto chvíli, utěšovala se v duchu. Vymyslím plán,

jak mu utéct, říkala si.

Nápad se zrodil po večeři, když čekala s Charlottou, až si s nimi

oba pánové přijdou vypít čaj. Charlotta se celkem bez zájmu zeptala,

jak se jim podařilo je tak rychle dohonit, a Beth jí vysvětlovala, že jeli

celou noc. A zatímco mluvila, napadlo ji, že co mohl udělat Marcus,

může zopakovat i ona… Bylo zapotřebí pouze jediné. Aby kočí

Fowler byl připraven a držel jazyk za zuby.

Beth uvažovala, zda má Charlottu požádat, aby jela s ní, ale pak tu

myšlenku zavrhla. Sestřenice byla mnohem šťastnější ve společnosti

Justina Trevithicka a Beth nadto věděla, že by kvůli jejímu plánu

udělala takový povyk, že bylo lepší o něm vůbec nemluvit. Vydat se

na cestu bez společnice i bez doprovodu bylo sice nepředstavitelné,

ale Beth se utěšovala tím, že druhý den dorazí na pobřeží, najme si loď

na Fairhaven a pak už bude v bezpečí. Kromě toho má Fowlera, aby ji

ochránil, i spoustu peněz, které jí všechno usnadní. Marcus na její útěk

přijde, až už bude pozdě. Plán se zdál bezchybný.

Dřív, než si šla lehnout, vypravila se do stájí, aby dala kočímu

nové pokyny a požádala ho o naprostou mlčenlivost. Fowler sloužil

u Mostynů už mnoho let a byl zvyklý přijímat rozkazy bez protestů.

Tentokrát se však vzepřel a namítal, že je to šílenost cestovat v noci,

a k tomu ještě v zimě. Beth musela vynaložit hodně úsilí, aby ho

přesvědčila. Nakonec odešel s mrzutým reptáním do své komory

a Beth se kradla zpátky do hostince. Měla v úmyslu zůstat vzhůru do

dvou hodin a pak vyrazit.

Ačkoli nebylo ještě tak pozdě, Beth vycítila jistou změnu

atmosféry v hostinci. Vznešenost, která byla zvečera tak patrná, jako

by se vytratila. Dřív byly chodby jasně osvětlené, nyní byla temné

a zakouřené, ve vzduchu čpěl zatuchlý pach piva a z výčepu se

ozývaly křik a ochraptělý smích rozjařených hostů. Beth přeběhla

dvůr a plížila se po schodech do patra. Dávala si pozor, aby ji nikdo

neviděl, protože nevěděla, kde se právě zdržuje Marcus, a nechtěla na

sebe upoutat pozornost.

Na schodišti si všimla stínu, který se mihl před ní, a zjistila, že k ní

dolů schází muž. Srdce jí pokleslo. Musel to být Marcus Trevithick.

Zdálo se, že před ním není úniku.

Zřejmě si s Justinem v soukromí svého salonku dopřával portské,

protože si odložil kabát a povolil vázanku. Zářivá bělost jeho košile

jen zdůrazňovala snědý tón jeho pleti a hloubku jeho temných očí.

Beth cítila, jak se jí rozbušilo srdce, jednak z pocitu viny a jednak

z důvodů jí samé ne zcela pochopitelných. Polkla. Kéž by se mi

podařilo kolem něho proklouznout beze slova, pomyslela si toužebně,

abych se vyhnula trapnému vysvětlování. Věděla však, že je to marná

naděje.

Jakmile k sobě došli, Marcus natáhl ruku, aby jí zatarasil cestu.

Beth instinktivně ustoupila o krok a ucítila v zádech tvrdé dřevo

zábradlí. V šeru neviděla, jak se tváří, ale cítila, že si ji pozorně měří.

Napadlo ji, že s Justinem hojně popíjel. Před deseti minutami v to

doufala. Myslela si, že oba budou tak zaujati svým portským, že si

jejího útěku ani nevšimnou. Teď se jí to všechno zdálo až příliš

průhledné… a trochu nebezpečné.

„Jen na okamžik, lady Allertonová,“ řekl Marcus. „Právě jsem se

byl podívat ve vašem pokoji, abych se ujistil, že vám nic nechybí, a ke

svému znepokojení jsem zjistil, že tam nejste. Považuji za nevhodné,

aby dáma v tuto noční hodinu chodila sama po chodbách sprosté

pivnice! Co vás přimělo, abyste se vydala ven?“

Beth k němu zvedla zardělý obličej a snažila se tvářit nevinně.

„Chtěla jsem se jen přesvědčit, že moje služebnictvo i kočár jsou

před zítřejší cestou v pořádku, pane,“ odpověděla naoko

nezúčastněně.

Nastalo ticho. Marcus si ji nepřestal zkoumavě měřit a Beth měla

nepříjemný pocit, že jí nevěří.

„Aha. No, byl bych mnohem radši, kdybyste tento úkol svěřila

mně, a ušetřila si tak případné nepříjemnosti,“ odpověděl a nepatrně

se k ní posunul blíž. Beth ustoupila co nejdál mohla. Výsledek však

byl naprosto opačný. Zakolísala a Marcus ji chytil a přitáhl k sobě.

„Dávejte pozor, madam, abyste nespadla ze schodů. Jsou dost

příkré.“

Beth ho odstrčila.

„Nebojte se o mě, pane. Umím se o sebe postarat sama.“

„O tom nepochybuji,“ kývl Marcus a usmál se na ni. V očích však

měl stále vážný, pozorný výraz, který Beth čím dál víc zneklidňoval.

„Doprovodím vás do vaší ložnice, lady Allertonová,“ řekl tónem,

který nepřipouštěl odpor. „Tento hostinec není místo, kde byste se

mohla pohybovat sama. Večer se tady scházejí… no, řekněme…

zhýralí hosté.“

Jakoby na důkaz jeho tvrzení se rozlétly dveře výčepu a z nich se

vypotácela rozcuchaná žena s mužem, který ji objímal a něco jí šeptal

do ucha. Vypískla smíchy a pak oba zmizeli ve tmě. Beth se odvrátila.

„To není třeba,“ zavrtěla hlavou. „Trefím sama. Dobrou noc!“

Marcus ustoupil, Beth se kolem něho protáhla a rozběhla se do

schodů. Když se otočila, viděla, že stojí na místě a dívá se za ní. Tvářil

se, jako by ji prohlédl.

„Dobrou noc, lady Allertonová,“ řekl a kývl jí na pozdrav. „Dobře

se vyspěte.“

„Vy také, pane,“ odpověděla Beth zdvořile.

Marcus se zašklebil.

„Nebojte se. My budeme spát s Justinem jako nemluvňata, protože

si ještě dáme sklenku brandy.“

Zmizel v chodbě a Beth zaslechla, jak za ním zaklaply dveře

salonku.

Beth zhluboka vydechla a opřela se o zábradlí, které pod její vahou

podezřele zapraskalo.

Co budu dělat? řekla si v duchu. Byla si jistá, že Marcus něco tuší,

ale nehodlala se svého záměru vzdát. Buď uteče dnes, anebo nikdy.

Zamířila ke své ložnici, aby si sbalila to nejnutnější a konečně

uskutečnila svůj plán.

Když se Beth kradla dolů po schodech, byla všude naprostá tma.

Opatrně našlapovala a pevně se držela vrzajícího zábradlí. Každé

zapraskání prkna na podlaze jí připadalo jako výstřel z pistole a zdálo

se jí, že každou vteřinu se někde rozletí dveře a její útěk bude odhalen.

Kufr, který vlekla, se jí zdál příliš těžký a měla pocit, že ji jeho váha

strhne dolů do tmavé předsíně.

Všude však vládlo mrtvé ticho, kromě šramocení myší kdesi

v dřevěném ostění a pravidelného tikání hodin na chodbě. Beth se po

špičkách přikradla ke dveřím a opatrně odstrčila zástrčku. Zarazila se.

Ze stájí se linulo mdlé světlo, ale panovalo v nich také hluboké ticho.

Kočár nikde! Třeba si Fowler myslel, že bude bezpečnější vyjet, až

bude všechno připravené. Beth se otřásla. Mezi mraky vykoukl měsíc

a zalil svým ledovým světlem dvůr. Čerstvý vítr roztáčel větrnou

korouhvičku na střeše. Začalo mrznout.

Beth vyklouzla ze dveří a přes dvůr zamířila do stájí. Držadlo

kufru se jí bolestivě zadíralo do dlaně. Měla sto chutí ho zahodit

a obejít se bez něj.

Tiše otevřela dveře do stájí. Na vzdáleném konci chodby hořela

lucerna. Koně ve dvou nejbližších stáních zvětřili její příchod

a neklidně zafrkali. Ozval se úder kopyta o dřevěnou přepážku

a cinkot postrojů. Beth se na chvilku zastavila, postavila kufr na zem

a prošla širokou chodbou do stodoly, kde stály kočáry.

Zde také hořela lucerna. Její kočár stál uprostřed, na tomtéž místě,

kdy byl před pěti hodinami, kdy sem přišla dát Fowlerovi pokyny.

Dveře byly dokořán, ale po kočím nebylo ani vidu, ani slechu. Beth

bylo jasné, že jí nezbude nic jiného než se vrátit zpátky nahoru do

ložnice a zalézt do postele. Zklamáním se jí sevřelo hrdlo a oči se jí

zalily slzami. Byla to tak skvělá příležitost, jak se hraběte Trevithicka

zbavit. On i jeho bratranec budou po bohaté večeři, láhvi portského

a několika skleničkách brandy vyspávat celé hodiny, stejně jako

pohodlná a zhýčkaná Charlotta.

Na chvíli si pohrávala s myšlenkou, že zapřáhne koně a vyrazí

sama, ale věděla, že je to hloupost. Několikrát si sice vyjela s lehkou

koleskou, ale myšlenka, že by řídila čtyřspřeží, byla neproveditelná.

Vztekle si dupla.

Právě když se otočila a chtěla se vrátit do hostince, zaslechla

z kočáru nejasný zvuk. Ztuhla a zírala upřeně do tmy. Nic se nikde

nehýbalo, ale zvuk připomínající zaškrábání se z kočáru ozval znovu.

Někdo byl uvnitř.

Beth měla sto chutí otočit se na patě a utéct, ale pak ji napadlo, že

nešťastný Fowler asi usnul, když na ni čekal. Anebo, a to by bylo

horší, přihnul si víc, než bylo zdrávo, a teď vyspává opici. Rázně

přikročila ke kočáru a nahlédla dovnitř.

„Fowlere! Okamžitě se vzbuďte! Jak jste si mohl dovolit usnout,

když jsem vám rozkázala, že…“

Silné ruce ji popadly za ramena a vtáhly hrubě do kočáru dřív, než

stačila dokončit větu. Nečekaný útok jí vyrazil dech, takže se ani

nezmohla na to, aby vykřikla. V mžiku ji kdosi povalil na sametové

sedadlo a zacpal rukou ústa. Cítila na sobě útočníkovu váhu, a i když

se bránila a zuřivě kolem sebe kopala, bylo to marné. Na to, aby mohla

rozeznat útočníkův obličej, bylo příliš tma, a navíc ji oslepovaly

rozpuštěné vlasy, které jí padaly do obličeje.

Zadržela dech a chtěla zaječet, nebo alespoň vydat nějaký zvuk,

jímž by na sebe někoho upozornila, ale v tom ji náhlé poznání zcela

ochromilo. Mužem, který ji napadl, nebyl nikdo jiný než hrabě Marcus

Trevithick.

Slyšela jeho zrychlený dech a cítila slabý pach kouře a brandy,

který překryl živočišnější vůni jeho pleti. Jakmile jí došlo, s kým se

opět střetla, jako by ji všechny síly opustily. Cítila se podivně ochablá,

neschopná řešit vzniklou situaci. Otřeseně zaúpěla: „Hrabě

Trevithicku!“

Pevný stisk okamžitě povolil a Beth se mohla konečně zhluboka

nadechnout. Ozval se zvuk křesadla a vnitřek kočáru ozářilo teplé

světlo lucerny. Beth se posadila, odhrnula si vlasy z obličeje

a rozhlédla se kolem.

Kočár, který nebyl nijak velký, nyní vypadal ještě menší a podivně

těsný. Marcus upravil knot a pak se usadil v rohu. Pozoroval ji zpola

pobaveně a zpola zamyšleně.

„Tohle je vážně zajímavé, lady Allertonová. Jak jste mě poznala?“

Beth mu to neměla v úmyslu prozradit, stejně jako mu nechtěla

dovolit, aby využil své výhody. Pomalu se sunula ke dveřím, ale

Marcus se k ní rychle naklonil a sevřel jí zápěstí.

„Ještě ne!“ zarazil ji. „Myslím, že mi dlužíte vysvětlení.“

„Já?“ zvolala Beth a cítila, jak v ní kypí hněv. „To vaše jednání

vyžaduje vysvětlení, lorde Trevithicku! Ať se hnu kamkoli, všude

narazím na vás. Jdu po schodech a vy mi zastoupíte cestu! Číháte

v temných stájích, napadáte nevinné ženy…“

„A to všechno uprostřed noci,“ dodal Marcus ironicky. „Jen

začněte vy, lady Allertonová. Anebo vám mám napovědět? Když jsme

se potkali naposledy, měla jste na mysli blaho svého kočího. Možná

vás sem nyní přivedl tentýž motiv. Mně to ovšem připadá

neuvěřitelné, aby dáma přišla navštívit svého kočího ve dvě hodiny

ráno!“

„Proto jsem pochopitelně nepřišla!“ odsekla Beth zuřivě. „A i

kdyby, co je vám vůbec do toho?“

Marcus se k ní přisunul blíž. Stále ji držel za zápěstí a netvářil se,

že by ji chtěl pustit. Alespoň dokud mu přijatelně nevysvětlí, co tady

pohledává. To se tedy načeká!

„Co vás sem přivedlo, madam? A zkuste se už konečně přestat

vytáčet!“

Tón, jímž mluvil, vehnal Beth ruměnec do tváří.

„Jakým právem mě vyslýcháte, mylorde? Opakuji, že vám není nic

do toho, co dělám,“ opáčila Beth. „Vy vůbec nemáte právo hodnotit

moje chování.“

Marcus beze slova pokrčil rameny. Zavládlo mezi nimi napjaté

ticho.

„Ne, to nemám, lady Allertonová,“ řekl Marcus po chvíli. „Vlastně

vím přesně, proč tady jste. Požádala jste svého kočího, aby byl

připraven k odjezdu v nočních hodinách. Chtěla jste nám vypálit

rybník, madam, abych tak řekl.“ Zdvořile se na ni usmál. „Je mi líto,

že vám plán nevyšel. Ale odjet bez rozloučení, to se prostě nedělá,

madam. Měli jsme s Justinem jisté podezření a taky nás napadlo, že by

si Fowler po celodenní dřině zasloužil pár sklenek jemné brandy,

a ejhle!“ Lhostejně pokrčil rameny. „Brandy má ovšem zhoubný

účinek na schopnost řídit koňské spřežení i ve dne, natožpak

v noci…“

Beth měla pocit, že se vzteky zadusí. Prudce se nadechla a vyjela

na něj: „Vidím, že se neštítíte podplácet mé sluhy, pane! A neváháte

ani vztáhnout ruku na dámu! To je neomluvitelné!“

Marcus se nepřestával klidně usmívat.

„Bylo to jen ve vašem zájmu, lady Allertonová. Cestovat v noci

není dobrý nápad, zvlášť s podnapilým vozkou. Chtěl jsem jen

zabránit vašemu případnému zranění. Dnes v noci mrzne a cesty

budou zledovatělé a kluzké. A vztáhnout ruku na dámu… Ne, to bych

si nikdy nedovolil. A pokud jste mluvila o sobě, nu, nepopírám, že to

mě láká…“

„Tohle nebudu poslouchat!“ přerušila ho Beth ostře.

„Začala jste o tom sama,“ namítl Marcus.

„Přestaňte už konečně strkat nos do mých záležitostí!“ vykřikla

Beth. Dýchala prudce a cítila, že jestli tahle absurdní diskuze rychle

neskončí, přestane se ovládat.

„Vaše záležitosti jsou ovšem částečně i moje záležitosti, drahá

lady Allertonová. A navíc jste mě vy sama přivedla na myšlenku…“

Beth se ho pokusila odstrčit.

„Tohle je směšné, mylorde. Sedíme uprostřed noci ve stájích

v kočáře…“

„Máte pravdu, madam. Nejrozumnější by bylo vrátit se zpátky do

hostince.“

Pustil ji a Beth kupodivu pocítila zklamání. Marcus zvedl lucernu

a vyskočil z kočáru. Pak natáhl ruku a zdvořile jí pomohl vystoupit.

„Opatrně, lady Allertonová. Je tma a schůdky jsou strmé.“

Beth si nikdy nedokázala vybavit, jestli uklouzla sama, nebo jestli

ji Marcus postrčil. Jakmile však vstoupila na první schod, zapotácela

se a spadla Marcusovi přímo do náruče. Nezdálo se, že by ho to nějak

překvapilo. Prostě ji objal a přitiskl k sobě. Beth se mu zoufale toužila

vytrhnout, ale nemohla, protože ji držel tak, že se špičkami sotva

dotýkala dlažby a celou svou vahou se opírala o něj.

„Pane!“ vyjekla.

„Ano, madam?“ zašeptal Marcus kamsi za její ucho. Jemně jí

odhrnul pramen vlasů a lehce ji políbil na šíji.

„Řekl jste, že to neuděláte!“ Beth se snažila, aby to znělo

autoritativně, ale věděla, že je to spíš prosebné zaúpění než rozkaz.

„Řekl jste, že na mě ruku nevztáhnete…“

„Mluvili jsme o tom, že bych nevztáhl ruku na dámu, pokud si

vzpomínám. Ale když jinak nedáte…“

Postavil ji na zem a pustil ji. Pak o krok ustoupil a rozhodil ruce,

jako by se vzdával.

„Vaše přání je mi rozkazem…“

Beth se zamračila. „Pak tedy…“

Sklonil hlavu, aby ji políbil.

Bylo to, jako by plamen zažehl troud. Beth instinktivně pootevřela

rty, přitáhla ho k sobě a objala ho kolem krku. Reagoval okamžitě.

Sevřel ji v náruči tak prudce, až měla pocit, že ji rozmačká. Projela jí

žhavá vlna, která jí zrychlila tep a neměla nic společného se studem,

nýbrž s mnohem primitivnějším, prvotním instinktem. Marcus její

pocity vycítil a ihned je využil. Líbal ji pomalu, jako by měl před

sebou celé věky.

Beth ve skrytu duše věděla, že by se měla vzepřít vzrušení

a omámení, které jí podlamovaly nohy i vůli a stále víc ji vtahovaly do

sítě touhy, jež se kolem ní stahovala. Přestávala sice vnímat, že stojí

uprostřed noci ve stájích, ale té opojné chvíli se zcela nepoddala.

Kdesi v koutku její mysli začalo stále intenzivněji blikat varovné

světýlko. Přece nechceš, aby tě Marcus svedl na seně jako nějakou

prostomyslnou

služtičku,

našeptávalo

jí

stále

hlasitěji.

Nepochybovala, že by to udělal bez sebemenších výčitek svědomí.

A to mu nehodlala dovolit. Odtáhla se od něj a Marcus ji neochotně

pustil.

„Co se děje, miláčku?“

Beth se zamračila.

„Tohle není správné, mylorde,“ odpověděla a výhrůžné se na něho

podívala. „Vedeme spolu spor kvůli Fairhavenu a je prostě nevhodné,

abyste…“ Zarazila se, protože nevěděla, jak dál. Ve slabém světle

lucerny jí neuniklo, jak se Marcus ironicky usmál.

„Abych vás líbal? To jste chtěla říct?“

„Ano, přesně tak. Abyste mě líbal, a já jsem kvůli vám zapomněla

na věci…“

„Na jaké věci?“

„Jako třeba na důvod, proč se na vás velice zlobím.“

„Ale drahá, myslím, že bychom to mohli odložit na jindy,“ namítl

Marcus.

„Jenže já si to nemyslím. Když si vzpomenu, jak…“ Beth se

pokoušela soustředit, ale myšlenky se jí stále rozbíhaly. „Když si

vzpomenu…“

„Beth? Co se to tady děje?“

Byl to Charlottin vyděšený hlas, který se ozval od zadních dveří do

hostince. „Vzbudila jsem se a zjistila, že nejsi v ložnici…“

Zarazila se, když světlo z Marcusovy lucerny dopadlo na jeho

zachmuřenou tvář.

„Ach bože! To je lord Trevithick! Co se stalo?“

„Jsem si jistý, že lady Allertonová vám všechno vysvětlí sama,

paní Cavendishová,“ řekl Marcus a zdvořile jí otevřel dveře. „Mohu

vás obě poprosit, abyste se vrátily na lože? Se snídaní si nedělejte

starosti, nemusíme nijak spěchat s odjezdem.“

Otočil se k Beth.

„Tak ještě jednou dobrou noc, lady Allertonova.“

„Co se stalo?“ naléhala Charlotta na Beth, jakmile spolu osaměly

v ložnici a dveře se za nimi zavřely. „Beth, jsi promrzlá na kost a celá

se třeseš! Co jsi dělala ve stájích… a k tomu s lordem Trevithickem?

Já tomu vůbec nerozumím!“

Beth jí stručně a chladně vylíčila celý příběh a odmlčela se jen

tehdy, když Charlotta mimoděk vykřikla úžasem.

„Fowler si zřejmě trochu přihnul,“ řekla Beth hořce, když se blížila

ke konci příběhu, „ovšem v důsledku velkorysé pohostinnosti lorda

Trevithicka. A lord se schoval v kočáru a čekal tam na mě!“

Charlotta zaúpěla a přitiskla si ruku na ústa.

„Ale Beth! Co se tam přihodilo?“

„Nic!“ odsekla Beth prudce, ale nepřesvědčivě. „Vem ho čert! Byl

to tak dobrý plán!“

„To si nemyslím,“ namítla Charlotta. „A jsem jen ráda, že ti

nevyšel. Vydat se na cestu v noci… a bez náležitého doprovodu! Co tě

napadne příště, Beth?“ Náhle se zarazila a už vlídněji dodala:

„Nechme to na ráno, Beth. Jsme obě unavené a rozčilené. Myslím, že

si teď půjdu zase lehnout.“

Do deseti minut už tvrdě spala, ale Beth ležela s očima otevřenýma

a nemohla usnout. Mrzelo ji, že její záměr ztroskotal, neboť se

obávala, že další příležitost, jak Marcusovi utéct, se jen tak

nenaskytne. Hlavně jí však vrtal hlavou Marcus sám. Děsila se

devastujícího vlivu, jaký na ni měl. Otázka jejího útěku tím byla ještě

naléhavější. Čím dřív se ho zbaví, tím líp. Byla si jista, že mu nemůže

důvěřovat, a co bylo horšího, věděla, že nemůže důvěřovat ani sama

sobě.

Zírala na zčernalé trámy stropu. Její tělo žadonilo po dalším

laskání. Byla to potřeba nová a velmi neodbytná. Beth si nešťastně

povzdechla a stulila se do klubíčka. Nebyla zvyklá mučit se za

bezesné noci kvůli zmateným pocitům a nenaplněné touze. V tomto

okamžiku to byla zkušenost, bez níž by se radši obešla.

ŠESTÁ KAPITOLA

Později odpoledne se počasí změnilo. Obloha se zatáhla těžkými

mraky, které se přihnaly od východu. Když vyjeli ze Shepton Mallet,

slabě mžilo, ale když dorazili do Glastonbury, lilo už jako z konve.

K tomu se přidal prudký, nárazový vítr.

„Nezávidím džentlmenům,“ poznamenala Charlotta při pohledu

z okénka. „Budou promočení na kůži. Jestli se počasí nezlepší, silnice

se promění v moře bahna a my uvízneme v nějakém nevytopeném

zájezdním hostinci.“

Beth neodpověděla. Spala jen pár hodin a podezírala Marcuse, že

je dal schválně vzbudit velmi časně, neboť věděl, že Beth nebude ráno

příliš při smyslech. I když večer opakovaně tvrdil, že nemusejí

s odjezdem spěchat, služka na ně na jeho pokyn zaklepala už v půl

osmé.

Beth byla unavená a podrážděná, nechtěla si však svoji špatnou

náladu vylévat na Charlottě, která za nic nemohla. Ráno spolu měly

vážnou a dost nepříjemnou debatu. Charlotty se totiž velice dotklo, že

Beth napadlo odjet bez ní. Jakmile hádku se vzájemným sebezapřením

zažehnaly, Charlotta ji málem vyvolala znovu, když bez obalu

vyjádřila svůj názor na pošetilost, nedomyšlenost a impulzivnost

Bethina plánu na útěk. Beth se musela vší silou držet, aby jí neodsekla

něco jedovatého.

Skutečnost, že Charlotta měla v mnohém pravdu, ji popouzela

ještě víc. Věděla, že se občas chová lehkovážně a zbrkle a že Charlotta

její počínání neschvaluje. Dáma má za každou cenu zachovat

dekorum, to jí opakovala stále dokola. Jen s nevolí se smířila s její

posedlostí Fairhavenem, ačkoli jí často připomínala, že i to je pro

dámu nevhodné.

Beth se mrzutě vrtěla na sedadle. Dnes jí kočár připadal ještě

nepohodlnější než jindy. Probdělé hodiny, kdy se bezmocně

převalovala na lůžku a hlavou jí vířily neuspořádané myšlenky, jí

nijak neprospěly. Nedospěla k žádnému rozhodnutí, věděla s jistotou

jen to, že setřást hraběte Trevithicka a dorazit na Fairhaven jako první

je v tuto chvíli neproveditelné.

Podívala se ven na krajinu bičovanou deštěm a odevzdaně si

povzdechla. Všechno se spiklo proti ní. I počasí. Cesta na Fairhaven,

která se jí ještě před několika dny zdála jako romantické a vzrušující

dobrodružství, nyní připomínala spíš lacinou frašku. Marcus měl

v ruce všechny trumfy a jí pomalu nezbývalo než se vzdát. A to bylo

přesně to, oč Marcus po celou dobu usiloval.

Kromě toho zde byl ještě Marcus sám. Beth věděla, že čím déle

bude v jeho společnosti, tím větší nebezpečí jí hrozí. V lásce byla

nezkušená skoro jako debutantka. Zuřivě se bránila podlehnout jeho

kouzlu, bojovala však nejen s ním, ale i se svými vlastními

nevyzpytatelnými pocity. Přitahoval ji k sobě jako magnet a jeho vliv

byl zničující. Nepochybovala, že by se ji mohl pokusit svést. Jeho city

si jistá nebyla, spíš ho podezírala, že žádné nemá. Milostná aférka by

pro něho mohla být jen další výzvou a příjemným zpestřením situace.

Jak tak o něm přemýšlela, kočár zpomalil a nakonec se úplně

zastavil. Marcus se objevil u okénka. Snědý obličej měl zmáčený

a mokré vlasy mu přiléhaly k hlavě jako helma. Beth stáhla okno.

„Dámy, počasí je tak nevlídné, že dál pokračovat nemůžeme. Mám

přítele, který bydlí v nedaleké vesničce Ashlyn. Pokud budete

souhlasit, zastavíme se ve vikářství a požádáme tam o přístřeší, dokud

bouře nepoleví.“

„Jenom si představ, Beth, že lord Trevithick má přítele, který je

vikář!“ komentovala Charlotta Marcusův návrh, když se všichni

dohodli, že je to v dané situaci asi nejlepší řešení. „Nemůže být tedy

tak zkažený, když se přátelí s duchovním!“

Beth se rozesmála. „Charlotto, ty jsi někdy ještě daleko naivnější

než já, i přesto, že jsi starší! Existuje přece řada duchovních, kteří jsou

ještě zkaženější, než to kdy dokáže sám lord Trevithick.“

Charlotta se zatvářila dotčeně, ale mlčela. Kočár zabočil z hlavní

silnice k elegantní bráně, a když jí projel, zamířil k rozlehlému

kamennému domu, mnohem vznešenějšímu než většina vikářství, jaké

kdy Beth viděla.

„Vidím, že přátelé lorda Trevithicka si udržují jistý styl,“

poznamenala jedovatě, když zastavili před hlavním vchodem

s honosným sloupořadím.

Dojem, že vstupují do starobylého panského sídla, ještě zesílil,

když vešli dovnitř. Dokonale upravená hospodyně ve sněhobílé

zástěře je uvítala v hale a odešla, aby jejich příjezd ohlásila reverendu

Marchovi. Zatím měli návštěvníci čas obdivovat mramorem

vykládanou podlahu, křehce působící spirálovité schodiště z leštěného

mahagonového dřeva a galerii rodinných portrétů v těžkých zlacených

rámech, které zdobily stěny potažené drahými hedvábnými tapetami.

Beth si právě prohlížela obraz roztomilého dítěte, když se v chodbě

ozvaly rychlé kroky. Spěchal k nim drobný muž, krátkozrace

mžourající skrz skla silných brýlí. Jakmile spatřil Marcuse, rozzářil se

a natáhl k němu ruce.

„Marku, drahý chlapče! Jaká šťastná náhoda tě sem přivádí?“

Reverend se otočil, a když uviděl Justina, zvolal: „Justine! Ani

nevíš, jakou mám radost, že tě zase vidím!“ Potřásl Justinovi rukou se

stejným nadšením. „Tvá drahá matka bude moc ráda, že se zase vracíš

domů. Před pár dny jsem se u ní zastavil na čaj a říkala, že je nejvyšší

čas, abys domů přivezl nevěstu…!“

Reverend se zarazil a pohledem přejel Beth a Charlottu.

„Jsem to ale nezdvořák! Promiňte mi, dámy, neviděl jsem vás.

Mám velmi špatný zrak. Je mi potěšením.“

Marcus je s úsměvem představil.

„Lady Allertonová, to je reverend Theophilus March, který byl

kdysi ke své smůle mým domácím učitelem. Pane, smím vám

představit lady Allertonovou a její sestřenku, paní Cavendishovou?

Cestujeme společně do Devonu, ale počasí nám dnes nepřeje, takže

jsme doufali, že u vás nalezneme útočiště…“

„Jistěže, to je přece samozřejmé!“ Theo March popadl Beth za

ruku a pevně ji stiskl. „Allertonová? Cavendishová? Jste snad

příbuzná Huga Cavendishe, madam?“ obrátil se k Charlottě.

„Je to vzdálený bratranec mého zesnulého manžela, pane,“

přikývla Charlotta a tvářila se trochu udiveně. „Já jsem se s ním nikdy

osobně nesetkala.“

„To byl další z mých nezdárných žáků.“ Theo March si mnul ruce.

„Beznadějný případ, abych tak řekl. Divoký a nezvladatelný chlapec,

který se pak v dospělosti úplně zničil. Můžete si gratulovat, madam,

že to není váš blízký příbuzný.“

„Jsem si jistý, že všichni vaši žáci vás v té době doháněli

k zoufalství, pane,“ poznamenal Marcus soucitně. „Vím, že já sám

jsem postrádal jakékoli schopnosti pro akademickou dráhu a velmi

jsem tím zklamal očekávání své rodiny.“

„Ač bystrý, líný. Vynikal v matematice, zato silně pokulhával

v řečtině,“ zhodnotil reverend Marcusovy tehdejší studijní výsledky.

Otočil se k Beth: „Znal jsem vašeho manžela, lady Allertonová.

Muž s vizí, zcela ponořený do své práce. Všechny nás tehdy velmi

překvapilo, že se vůbec oženil. A teď, paní Morlandová, můžete hosty

zavést do jejich pokojů? Jistě si budou chtít před večeří trochu

odpočinout.“

„Mrzí mě, jestli se vás reverendovy poznámky nějak dotkly,“

zašeptal Marcus Beth, když reverend odešel dát pokyny kuchařce. „Je

netaktní, ale srdce má na pravém místě.“

Beth se zasmála.

„S tím se vůbec netrapte. Nebrala jsem jeho poznámky jako urážku

a Charlotta určitě také ne. Reverend je bezpochyby osobnost. A navíc

je velmi pohostinný a velkorysý.“

Všimla si, že se Marcusovi ulevilo. „Jsem rád, že se k tomu stavíte

takhle, madam. Theovi se už podařilo bezděky urazit z kazatelny

mnoho lidí, ale jeho rodina je velmi bohatá a vlastní beneficium, takže

ti, kteří ho nesnášejí, nemají šanci ho odstranit.“

Paní Morlandová je odvedla do prvního patra a Beth přidělila

útulně zařízenou ložnici s výhledem na Quantock Hills. Do večeře

zbývalo ještě několik hodin, a tak si Beth s úlevou svlékla provlhlé

šaty a lehla si do postele, aby si zdřímla. Postel byla měkká

a pohodlná, a než se Beth nadála, usnula.

Zdál se jí divoký sen, v němž ji Marcus pronásledoval po pláži

a zahnal ji až do vln bouřícího moře. Probudila se celá zpocená ve

změti zmuchlaných pokrývek. Připadala si ještě unavenější než

předtím, jako by vůbec nespala. Vstala, a ačkoli měla ještě hodinu čas,

opláchla si obličej a začala se připravovat na večer. Vzala si s sebou

jen jedny večerní šaty v kombinaci šedého hedvábí a krajky, a ačkoli

byly trochu pomačkané, cítila se v nich lépe než ve fádním cestovním

kostýmu. Komorná jí pomohla s oblékáním a pečlivě jí učesala vlasy,

které jí ozdobila jednoduchou stříbrnou sponou.

Všichni se mezitím shromáždili v salonu, a když je Beth spatřila,

byla ráda, že si dala se svým zevnějškem tolik práce. Pánové měli na

sobě tmavé společenské obleky a sněhobílé košile a Charlotta byla

jako vždy dokonalá. Měla zvláštní schopnost za každých okolností

vypadat upraveně a elegantně, jako by právě vyšla z nejdražšího

obchodu na Bond Street. Po jejím boku stál Justin Trevithick a tvářil

se pyšně a majetnicky, takže se Beth musela v duchu smát. Byla to

půvabná dvojice. Ať už budou ostatní výsledky této cesty jakékoli,

Beth by se vsadila, že toto romantické vzplanutí možná skončí

u oltáře.

Marcus k ní přistoupil a podal jí ruku. Obdivné si ji prohlížel

a Beth to nadmíru potěšilo.

„Lady Allertonová, dnes vám to mimořádně sluší,“ poznamenal

s úsměvem. „Smím vám nabídnout sklenku Theova znamenitého

likéru?“

Během večeře vyšlo najevo, že reverend si rád dopřává jak

vynikající vína z vlastního vinného sklepa, tak i vybrané pokrmy.

Jeden chod následoval druhý, doprovázen těmi nejlahodnějšími víny,

a reverend neúnavně bavil své hosty historkami ze života farnosti, aby

pak přešel ke vzpomínkám na Marcusovy hrdinské výkony v dětství.

Ve chvíli, kdy se pánové odebrali do salonu na sklenku portského,

všichni měli pocit, že jsou staří přátelé, a dokonce i Beth málem

zapomněla na svůj spor o Fairhaven.

Když se ukládala ke spánku, blesklo jí sice hlavou, že by se měla

mít před Marcusem na pozoru, ale v tu chvíli o tom odmítla přemýšlet

a všechny starosti nechala až na ráno. Usnula tvrdě a spala klidně

a beze snů.

„Je mi strašně zle!“ kvílela Charlotta a svírala si hlavu v dlaních.

„Asi umřu.“

Seděla v posteli a její krásná tvář byla bledá a ztrhaná bolestí.

„Zavinila jsem si to sama,“ bědovala. „Věděla jsem, že si nemám

dávat ten pohár s ořechovým krémem a sherry! Ale neodolala jsem.

A teď mám křeče v žaludku a k tomu migrénu.“

Zavřela oči a zaúpěla, když Beth chtěla roztáhnout závěsy na

oknech. „Jen to ne, Beth! Světlo mě bodá do očí a je to ještě horší.

Mám pocit, že se mi rozskočí hlava!“

Beth spěšně závěsy zase zatáhla a sedla si k Charlottě na kraj

lůžka. Venku bylo krásné ráno. Po bouřce se vyčasilo, a i když stále

vanul silný vítr a ochladilo se, Beth netoužila po ničem jiném než

moci vyběhnout na čerstvý vzduch. Věděla však, že Charlotta při

svých záchvatech migrény světlo nesnáší. Beth měla podezření, že za

tento záchvat však nemůže ani tak ořechový krém, jako spíš stres

z cesty a strach z nových neznámých lidí. O to provinileji si připadala

a nechtěla zbědovanou sestřenici opustit.

„Mám ti něco donést, drahá Lottie?“ zeptala se jí něžně. „Růžovou

vodu nebo něco k pití?“

Charlotta jen mlčky zalomila rukama.

„Mám tě tedy radši nechat o samotě?“

Charlotta přikývla.

Beth vstala a vyšla na chodbu. Tiše za sebou zavřela dveře

a zamyslela se. Když na tom byla Charlotta takhle špatně, obvykle to

trvalo nejméně den, než se jí ulevilo. Je tedy jasné, že dnes v cestě do

Devonu pokračovat nebudou moct. Beth věděla, že musí být trpělivá.

Trpělivost sice nepatřila k jejím ctnostem, za daných okolností jí ale

nic jiného nezbývalo. Doufala, že reverend March nebude proti jejich

delšímu pobytu nic namítat.

Dům byl neobvykle tichý. Beth sešla do přízemí a vstoupila do

jídelny, kde se podávala snídaně. Byl tam jen Marcus, který seděl

u krbu a četl si noviny. Jakmile Beth vešla, ihned je odložil na stůl

a vstal, aby ji pozdravil. Pozorně si ji prohlížel.

„Dobré jitro, lady Allertonová. Doufám, že jste se vyspala dobře?“

„Mimořádně dobře, děkuji vám,“ přikývla Beth. „Obávám se však,

že sestřenice se dnes necítí na to, abychom mohly pokračovat v cestě.

Zůstane ve svém pokoji.“

„To mě mrzí,“ řekl Marcus a zatvářil se znepokojeně. „Přesto se

mi ulevilo, že dnes netrváte na odjezdu. Justin se vypravil na návštěvu

své matky, která bydlí nedaleko v Nether Stowey, a reverend musel

k nemocnému z farnosti, který si přinejmenším dvakrát za měsíc

myslí, že už nadešla jeho poslední hodinka. Je to pro něj jakýsi rituál

povolat Thea. Ten mu vždycky přiveze dvě lahve klaretu, který spolu

vypijí, a dotyčný nešťastník se pak vzpamatuje a opěvuje Thea, že od

něj odehnal Zubatou. Myslím, že ho do večeře neuvidíme.“

Beth se zatvářila nejisté.

„Takže jsme tady… zůstali sami… ponecháni jen sami sobě?“

„Do všech důsledků,“ přikývl Marcus, a když si všiml, jak

poděšeně se Beth tváří, ironicky se usmál. „Samozřejmě že vám

nebudu vnucovat svoji společnost, lady Allertonová, ledaže byste si ji

přála. Mám snad naději, že byste chtěla strávit celý den se mnou?“

Beth zaváhala. Snažila se tvářit vážně a odměřeně, ale nemohla si

pomoct. Marcusově nabídce odolat nedokázala.

„No, asi se nechám přesvědčit…“

„Výborně!“

Marcus se usmál a podal jí šálek čaje.

„Theo má vynikající stáje. Jsou stejně kvalitní jako jeho vinný

sklep. Chtěla byste si vyjet na koni?“

Beth zajiskřily oči radostí. Na to, aby seděla celý den doma, bylo

příliš krásně, a myšlenka na projížďku ji nadchla.

„Tak dobře. Myslím, že to bude příjemný den, ovšem za

předpokladu, že se nebudeme přít kvůli Fairhavenu.“

Marcus vstal.

„Pojďme se tedy domluvit, že o něm celý den nepromluvíme.

Platí?“

„Platí,“ přikývla Beth.

„Pak mě tedy omluvte. Půjdu osedlat koně,“ řekl Marcus a zamířil

ke dveřím.

Jakmile Beth dojedla, spěchala do své ložnice, aby se převlékla do

jezdeckého kostýmu. Musela si přiznat, že se velmi těší, a nemohla se

dočkat, až vyjedou.

Představa, že stráví s Marcusem celý den, aniž mezi nimi bude

ležet mrak sporu o Fairhaven, jí připadala příliš krásná, než aby mohla

být skutečná. Spíš to bude jen dočasné příměří než definitivní řešení

konfliktu. V každém případě však měla v úmyslu toho využít co

nejvíc.

Jeli celé dopoledne po staré travnaté cestě vedoucí od Ashlynu

směrem k moři do Holfordu. Mluvili jen málo. Proč také? Slunce

příjemně hřálo, ptáci zpívali a pestře zbarvené lesy kolem voněly

podzimem. Beth byla podivně šťastná a klidná, klidnější než kdykoli

předtím. Vůbec si nevzpomínala, kdy naposledy pociťovala v duši

takový mír. Její spokojenost pramenila z radosti z Marcusovy

společnosti, z jeho vřelého úsměvu, laskavého tónu jeho hlasu

a lehkého doteku jeho ruky na její paži, kdykoli jí ukazoval či

vysvětloval něco zajímavého. Tentokrát v ní jeho přítomnost

nevzbuzovala obvyklé napětí a znepokojení, přesto však věděla, že

pod zdánlivým klidem dřímá na povrchu tatáž vzájemná přitažlivost,

jaká mezi nimi panovala vždycky.

Pak si začali povídat víc a Marcus jí vyprávěl o svých pocitech,

když se musel vzdát diplomatické kariéry, aby se ujal správy

rodinného majetku Trevithicků. Beth mu zase líčila své vztahy

k Mostynům a popisovala různé zážitky s Kitem a Charlottou. Čas

rychle ubíhal a k poledni Marcus navrhl, aby se vrátili do Ashlynu na

oběd.

Beth se to zdálo jako ztráta času, ale při projížďce jí vyhládlo

a říkala si, že mohou pokračovat i odpoledne. Anebo mu navrhne, aby

si spolu zahráli biliár. V tom byla nadmíru zběhlá, protože se jím

bavila za dlouhých dní, kdy byl Frank mimo dům. Nepochybovala, že

jí značná praxe napomůže k tomu, aby Marcuse porazila.

Povzdechla si. Charlotta jí jistě vytkne, že taková hra se pro dámu

nehodí.

Paní Morlandová jim připravila jednoduché občerstvení – chléb,

studené maso, sýr a pivo. Charlotta ještě nevstala, a tak obědvali sami.

Marcus byl zamyšlený a nemluvný, a když na něj Beth promluvila,

odpověděl jí stručně, téměř stroze. Nemohla potlačit obavy, že krásné,

poklidné dopoledne bylo jen předehrou k nějaké nepříjemnosti.

Možná se k ní Marcus choval vlídně jenom proto, aby jí nyní mohl

vmést do tváře, že je odhodlán bojovat za Fairhaven i za cenu

nekonečných soudních tahanic.

„Lady Allertonová,“ ozval se Marcus a přerušil její úvahy. „Mám

na srdci něco, co bych vám chtěl teď sdělit. Vím, že jsme se dohodli,

že dnes nebudeme mluvit o Fairhavenu…“

Beth sebou trhla. Nečekala, že se její obavy naplní tak brzy.

Zavřela oči, jako by chtěla odvrátit pohromu.

„Chtěl jsem vám jen oznámit, že nebudu bránit tomu, abyste na ten

ostrov vznesla nárok,“ pokračoval Marcus. „Vyhrála jste ho čestně,

byť ne právě obvyklým způsobem, a já vím, že pro vás hodně

znamená.“

Beth si uvědomila, že má stále zavřené oči. Otevřela je a viděla, že

ji Marcus pozorně sleduje.

„Lady Allertonová? Jste v pořádku? Není vám špatně?“

„Ne… tedy vlastně ano,“ koktala Beth. Udělalo se jí mdlo, což

byla ta poslední věc, kterou potřebovala. Nebyla schopna slova.

„Rozhodl jsem se,“ řekl Marcus pevně, „že vás doprovodím na

ostrov a postarám se o to, aby převzetí majetku proběhlo hladce.

Doufám, že vám můj návrh vyhovuje?“

„Jistě, samozřejmě… tedy…“ Beth si uvědomovala, že musí

vypadat jako úplný hlupák. Nemohla však pochopit, proč se vzdal tak

snadno.

„Dobrá,“ usmál se Marcus a vstal. „Omluvte mě na chvíli. Paní

Morlandová má zprávu od Thea…“

Když se za ním zavřely dveře, Beth zůstala sedět bez hnutí a zírala

do prázdna. Marcusovo nečekané prohlášení ji tak ohromilo, že se

nezmohla na žádnou rozumnou odpověď. Ihned se jí však do mysli

začaly vkrádat pochybnosti. Je možné, že to myslí upřímně? Nebo je

to jen další z jeho triků, který ji má obalamutit? Byla si jistá, že se ji

bude snažit přemluvit, aby se svého nároku vzdala a odjela domů.

Nyní byla zcela zmatená.

Bezmyšlenkovitě se rýpala v jídle. Může mu věřit? Už dřív s ní

nejednal férově. Uvědomila si, že mu chce věřit. Instinkt jí napovídal,

aby hodila všechny pochybnosti za hlavu a přestala ho konečně

podezírat. Ale podlehnout tomuto hnutí mysli jí připadalo riskantní,

příliš riskantní… Znamenalo by to, že se nechá ovládat svými city,

nikoli zdravým rozumem. Zdálo se jí, že stojí na okraji strmého srázu

a chystá se vstoupit do neznáma, i když jí její přirozená opatrnost radí

ucouvnout.

Povzdechla si. Proč jenom Charlotta leží s migrénou právě ve

chvíli, kdy ji potřebuje nejvíc? Zavrtěla nešťastně hlavou. Charlottinu

radu znala předem! Sestřenka nikdy nesouhlasila s jejími

nerozvážnými kousky, a proto by jistě Marcusův návrh přivítala

s jásotem. Její rada by ani v nejmenším nebyla objektivní. Ale na koho

jiného by se měla obrátit?

Zabraná do svých úvah vyšla po schodech do patra, aby se

podívala, jak se daří Charlottě. Lottie spala, a tak se Beth vrátila do

přízemí. V hale potkala paní Morlandovou.

„Lady Allertonová,“ oslovila ji hospodyně. „Reverend March

vzkazuje, že se zdrží v Havetonu celé odpoledne a omlouvá se vám.“

Spiklenecky se na ni usmála. „A prosil lorda Trevithicka, aby vybral

ten klaret, který jste pili včera k večeři, a pak láhev dezertního vína

a ještě nějaké portské. Jeho lordstvo je právě ve vinném sklepě,

kdybyste ho snad hledala, madam.“

„Děkuji vám, paní Morlandová,“ zamumlala Beth. Sledovala ji,

jak spěchá do kuchyně, a sama se loudala do salonu. Nedokázala

myslet na nic jiného než na Fairhaven. Na prahu salonu se zarazila.

Hlavou jí bleskl nápad tak neuvěřitelný, tak troufalý, šílený… Skoro si

ho ani neodvážila domyslet do konce.

Na jedné straně byl Fairhaven, na druhé Marcus. Mohla mu

důvěřovat, nebo nemusela.

Po špičkách se vplížila do vinného sklepa. Těžké dubové dveře

byly otevřené dokořán. Lucerna osvětlovala několik schodů

vedoucích do hlavní chodby, zbytek tonul ve tmě. Ovanul ji chlad

vycházející ze sklepa. V dálce zahlédla mihotavé světlo svíčky

a zaslechla cinkot skla. Marcus se zřejmě snažil splnit úkol, který mu

domácí pán zadal.

U včerejší večeře reverend opěvoval kvality svých vín a vtipkoval

o tom, že k jeho vyhlášenému sklepu existuje jen jeden klíč, což má

zabránit jeho závistivým přátelům, aby jeho poklady ochutnávali bez

jeho vědomí. Ten klíč nyní trčel ze zámku…

Beth neváhala. Přikradla se ke dveřím a zavřela je. Měly dobře

promazané panty, takže se neozvalo ani zaskřípění. Otočila klíčem,

vytáhla ho ze zámku a schovala si ho pečlivě do kapsy.

Zachvátil ji přímo horečnatý spěch a nepřirozené vzrušení. Když

pádila po schodech, málem se nahlas rozesmála. Svoje zavazadlo si

ještě ani celé nevybalila, takže jí stačilo sebrat pár kousků oblečení

a propriet a vecpat je do kufru. Se skládáním se nezdržovala,

zabouchla víko a rychle napsala pár řádků Charlottě. Po celou dobu

špicovala uši, aby jí nic neuniklo. Podvědomě očekávala, že se

z přízemí ozve křik, a bude odhalena. Nestalo se však nic, v domě

panovalo hrobové ticho. Poté, co dopsala, popadla kufr a táhla ho ze

schodů. Pak vyběhla z hlavních dveří a tiše je za sebou zavřela.

Cvaknutí západky jí připadalo jako zaburácení hromu.

Do vesnice Ashlyn to byl jen kousek. Beth skoro celou cestu

běžela, neustále se ohlížela přes rameno a bála se, že ji někdo z domu

zahlédl a zmaří její plán. A po celou dobu jásala nad tím, že je volná

a že vyhrála.

Když uvažovala, co si počne dál, rychle zavrhla nápad, že požádá

Fowlera, aby zapřáhl koně. To by trvalo moc dlouho a vzbudilo by to

příliš mnoho hluku. Místo toho doufala, že ve vesnici najde nějaký

povoz, který ji doveze do Bridgewateru.

Před kovárnou jeden takový stál. Byl to starý vůz, zpola naložený

pytli s obilím, tažený grošákem, který poklidně žvýkal píci z futery,

zatímco vozka klábosil s kovářem. Když uviděli Beth, zvědavě si ji

prohlíželi.

„Promiňte, pane,“ oslovila vozku Beth, „mohl byste mě vzít do

Bridgewateru? Zaplatím vám dobře…“

Vozka byl starší muž, který zjevně neměl nijak naspěch. Vrhl

významný pohled na kováře a oba se na sebe zašklebili. Pak si vozka

sundal zamaštěný klobouk, poškrábal se na hlavě a zase si klobouk

nasadil. Beth málem vyskočila z kůže.

„No, dobře,“ řekl posléze váhavě. „Vodvezu vás tam, slečinko.“

Vzal Beth kufr, hodil ho mezi pytle, pak se ztěžka vyškrábal na

kozlík a podal Beth umouněnou ruku, aby jí pomohl nahoru. Trhl

opratěmi a mlaskl na koně. Grošákovi se zřejmě náhlý odjezd

nezamlouval, takže několikrát hrábl kopytem a pak se mučivě

pomalým krokem vydal na cestu.

„K moři je to asi pět mil, že?“ zeptala se Beth, když zahnuli na

hlavní silnici.

„Jo,“ přikývl vozka.

„A dojedeme tam po této cestě?“

„Jo.“

„Pojedeme přímo a bez zastávky?“

„Jo.“

Beth se ohlédla přes rameno. Vesnice se jen pozvolna vzdalovala,

ale zatím za nimi nikdo neběžel ani na ně nekřičel. Beth došlo, že

v domě zůstali jen sloužící a Charlotta, které bylo tak bídně, že bude

jistě ještě pár hodin ležet v posteli. Kuchyně byla od vinného sklepa

daleko a určitě uplyne dost dlouhá doba, než si někdo všimne

Marcusovy nepřítomnosti. Beth vsunula ruku do kapsy a usmála se.

Jediný klíč od sklepa má ona.

Jak se povoz kodrcal po silnici, Beth si povzdechla. Nadšení z ní

pomalu vyprchávalo a teď se cítila podivně prázdná. Utěšovala se tím,

že před útěkem byla příliš nervózní a toto je následek, ale srdce jí

napovídalo něco jiného.

Dopoledne s Marcusem bylo překrásné, dokonale si rozuměli,

jejich pohodu nezkalil ani náznak neshody. Marcus jí sám od sebe

nabídl, že jí nebude v převzetí Fairhavenu bránit. Jenže mu nevěřila.

A svým nepředloženým útěkem všechno zkazila.

Zaťala zuby. Konečně nad ním zvítězila. To bylo to nejdůležitější.

Reverend March se vrátí až pozdě večer, a i kdyby přijel dřív, dveře od

sklepa jsou bytelné a nebude, je snadné vyrazit. Marcus je v pasti

a cesta na Fairhaven je volná. Nezáleží na tom, zda měl skutečně

v úmyslu se ostrova vzdát dobrovolně či ne. Zvítězila.

Seděla schoulená na kozlíku a přemýšlela, co se bude dít dál.

Marcus se s největší pravděpodobností nebude obtěžovat, aby ji

pronásledoval, ale nikdy ji už nebude chtít vidět, to bylo jisté. A určitě

už na ni v životě nepromluví, ledaže by jí chtěl vytmavit její počínání.

Toho se obávala. Nyní, když měla čas důkladně si promyslet, co

vlastně provedla, došlo jí, že se zachovala neomluvitelně. Nejenže

Marcuse zamkla ve sklepě – už i to samo o sobě bylo dost hrozné. Ale

ještě ho navíc zradila, navzdory vzpomínkám na krásně prožité

dopoledne. Nevěřila mu, nedůvěřovala slovu džentlmena. A to už byla

urážka. Připomínala si, že se jí nakonec podařilo vyrazit mu všechny

trumfy z rukou a přelstít ho, ale pak ji napadlo, že za to zaplatila příliš

vysokou cenu. Nakonec divže se nerozplakala.

Vůz se ploužil po silnici a vozka většinou podřimoval. Občas začal

nahlas chrápat, pak se s trhnutím probudil, zamžoural kolem sebe

a zase usnul. Představa Beth, že pojedou rovnou k moři, se ukázala

jako naivní. Vůz zajel k několika odlehlejším hospodářstvím, kde

vozka vyložil pytle a poklábosil s farmáři. Beth měla pocit, že každá

zastávka trvá celou věčnost. Pak se ještě ke všemu slunce schovalo za

mraky a začal foukat vítr, ostrý jako břitva, který brzy přinesl první

kapky deště se sněhem. Beth se zabalila do svého pláště a vlněného

šálu, ale moc jí to nepomohlo. Kozlík jí neskýtal žádnou ochranu a po

chvíli necítila ruce ani nohy. Navíc ji mučily pochybnosti a výčitky.

Začalo se rychle stmívat, a když ji vozka konečně vysadil na nábřeží

v Bridgewateru, byla už úplná tma. Opuštěná a na kost promrzlá Beth

zůstala stát v lijáku na nábřeží a cítila se tak mizerně jako dosud

nikdy.

„Jak jen mohla něco takového udělat?“ naříkala Charlotta

Cavendishová, k očím si tiskla krajkový kapesníček a snažila se

potlačit další záchvat migrény. „Vím, že Beth je prudká a těžce

zvladatelná, ale něco takového ještě nikdy neprovedla. Nikdy!“

„Vaše sestřenka, madam, je tvrdohlavá jako rozmazlené děcko,“

konstatoval Marcus. „Nebo spíš jako mezek,“ dodal tiše sám pro sebe.

Mračil se jako ďas a snažil se odstranit z rukávu zbytky pavučin

a prachu. Byl si jistý, že jeho sametový kabát už nikdy nebude jako

předtím. Krejčovskému salonu Weston by teď reklamu rozhodně

neudělal.

„To všechno zavinila ta její posedlost Fairhavenem,“ pokračovala

Charlotta. „Obávám se, že ji úplně zaslepila. Kdybychom jen našli

způsob, jak ji přivést na jiné myšlenky…“

„Já už ji přivedu na jiné myšlenky, jen co ji chytím. To vám

slibuji!“ řekl Marcus rázně. Když si všiml, jak vyplašeně se Charlotta

zatvářila, zarazil se a laskavě se na ni usmál.

Věděl, že Charlotta vstala před chvílí z postele vysílená bolestmi,

a když zjistila, že sestřenice ujela, vzburcovala dům. To samo o sobě

by stačilo, aby se jí migréna vrátila. Nadto však vyšlo najevo, že Beth

zamkla ve sklepě hraběte Trevithicka… Taková hanba! Charlotta

zavřela oči a snažila se překonat další vlnu nevolnosti.

Marcus ji s obavami sledoval. Byla sice bledá, ale energická

a rozhodná. Marcus ji za to obdivoval.

„Nebojte se o ni, madam,“ utěšoval ji. „Najdu lady Allertonovou,

dopravím ji na Fairhaven, jak jsem měl v úmyslu, a ožením se s ní!

Takže si nemusíte dělat starosti s tím, že by snad utrpěla její pověst…“

Charlotta zvedla hlavu a udiveně se na něho podívala.

„Oženíte? Nechápu, mylorde, proč byste se s ní chtěl oženit po

tom, co vám provedla…“

„Ani já to teď nechápu. Ale zdá se, že je to nevyhnutelné. Podala

byste mi laskavě ty nůžky, madam? Tady jsem si zatrhl nit…“

Charlotta jen zavrtěla hlavou.

„Jak jste si vzpomněl na druhý východ ze sklepa?“

Marcus se zasmál. „To je relikt mého nezdárného dospívání,

madam. Jednou nám reverend vyprávěl, že existuje chodba vedoucí ze

sklepa do ledárny v zahradě. Když mi bylo asi čtrnáct, vypravil jsem

se tam. Tenkrát to bylo úžasné dobrodružství, dnes mi chodba

připadala užší a… špinavější.“

Charlotta se zeptala: „A co reverend March? Co řekne, až se vrátí

a zjistí, že klíč od jeho vzácného sklepa zmizel?“

„To nechám na vás, madam. Myslím, že mu to vysvětlíte nejlépe

a uklidníte ho.“

Ohlédl se, když se ozvalo zaklepání, a do místnosti vešel Justin.

„Je už bryčka připravená, Justine?“

„Čeká na tebe,“ přikývl Justin. „Posel, který má o tvém příjezdu

zpravit McCraea v Bridgewateru, už vyrazil. McCrae tam začne pátrat

a počká tam na tebe. Nebojte se, madam,“ obrátil se k Charlottě.

„Marcus ji určitě najde dřív, než se jí něco stane.“

Marcus poklepal bratranci na rameno.

„Mrzí mě, že tě opouštím, ale nepochybuji, že se s reverendem

nudit nebudete. Dohlédni na to, aby se paní Cavendishová vrátila

v pořádku domů.“

Neušlo mu, že Justin se tváří navýsost spokojeně, a všiml si také,

jak Charlotta zrůžověla. V duchu se usmál.

„Musím běžet. Koně nesmí prochladnout. A… Justine…“ zarazil

se ve dveřích, „reverend bude určitě nejzoufalejší z toho, že nemůže

ke svému milovanému vínu. Takže mu, prosím, vyřiď, že mu klíč

pošlu ihned, jakmile ho odeberu lady Allertonové.“

Ačkoli už byla tma a blížil se večer, na nábřeží v Bridgewateru

bylo živo. Beth zvedla kufr a začala si razit cestu mezi sudy se

slanečky a hromadami uhlí a dřeva. Pokoušela se nevnímat zvědavé

pohledy námořníků i jejich mnohdy obhroublé pokřikování. Původně

si myslela, že bude snadné najmout si loď na Fairhaven, ale nyní ani

nevěděla, koho a kde se zeptat. U mola kotvila celá řada různých

plavidel, ale Beth tušila, že vstoupit na první z nich a zeptat se

kapitána, sveze-li ji na Fairhaven, nestačí. Zdálo se jí, že kufr

s každým dalším krokem váží víc a táhne ji k zemi. Nakonec, když už

prošla téměř celý přístav a zoufale uvažovala, co si počne, všimla si

brigantiny, jejíž kapitán právě svinoval silné jutové lano, zatímco

posádka vykládala nějaké bedny se zbožím. Kapitán vzhlédl, a když

spatřil Beth, usmál se a ledabyle se rukou dotkl kapitánské čepice.

Beth sebrala odvahu a zeptala se: „Promiňte, pane. Můžete mi říct,

která z lodí pluje kolem Fairhavenu a mohla by mě tam vysadit?“

„Jo, je tady jedna, která tam má namířeno,“ přikývl kapitán. „Ale

vodplouvá až ráno, madam,“ dodal. „Kotví dole na nábřeží, před

hospodou U Lodníka. Tamhle, vidíte…“

Ukázal na loď vzdálenou asi dvě stě metrů.

„Krásná loď, řek bych. Moc dobrá práce. Postavená prej původně

pro francouzskýho bukanýra. Trochu stará na dnešní časy, ale

zachovalá a dobře udržovaná. A pořád dost rychlá…“

Beth ohromeně zírala na plavidlo, které jí kapitán ukazoval. Loď

byla skutečně velmi elegantní a na boku nesla jméno Marie Louise,

vyvedené velkými písmeny vedle vyobrazení letícího racka. Kdesi

v podvědomí jí zazněl vzdálený hlas její chůvy, která jí v Mostyn Hall

kdysi vyprávěla: „Tvůj dědeček měl nádhernou loď, která se

jmenovala Marie Louise po jeho matce, Francouzce… Na přídi měla

namalovaného velkého letícího racka, který se ve francouzštině

jmenuje La Mouette.“

Tuto loď uloupil hrabě Trevithick spolu s ostrovem a posvátným

mečem. Beth zalapala po dechu, když jí došly souvislosti.

Vzpamatovala se trochu, neboť si všimla, že ji kapitán s obavami

pozoruje: „Jste v pořádku, madam?“

Beth se nezmohla na odpověď. Zírala na dva muže, kteří stáli

zabráni do rozhovoru u můstku vedoucího na palubu Marie Louise.

Jeden z nich byl menší a vyzáblý, na sobě měl hnědý, staromódně

ušitý kabát a tmavé pracovní kalhoty. Ten druhý byl vysoký

a navzdory teplému oděvu z hrubé vlněné látky působil elegantně.

Čerstvý mořský vítr mu cuchal husté černé vlasy.

Beth si přitiskla ruku na ústa, aby nahlas nevykřikla, a rychle

uskočila, přičemž zakopla o svinuté lano a málem upadla. Její prudký

pohyb zřejmě upoutal pozornost vychrtlého muže, který zaťukal

svému společníkovi na rameno a ukázal rukou jejím směrem.

Beth nemohla pochopit, jak je možné, že ten, jehož před několika

hodina zamkla ve vinném sklepě, stojí teď tady na nábřeží

v Bridgewateru a dohlíží na nakládání zásob na palubu lodi, které mu

zjevně náleží. Jak se mohl Marcus dostat ze sklepa a dorazit do

přístavu dřív než ona, i když před ním měla náskok? To nemohla

pochopit.

Na úvahy však nebyl čas. Marcus se k ní rozběhl a Beth se otočila

a dala se na útěk. Marcus byl však rychlejší. Beth v běhu překážela

dlouhá sukně, pletla se jí mezi nohy, a nepohodlné boty na podpatcích

jí na hladkém vlhkém dláždění klouzaly.

Utíkala, co jí síly stačily, ale v jednu chvíli zakopla, a než stačila

nabrat ztracenou rovnováhu, ucítila, jak ji sevřely jeho pevné paže.

Zapotácela se a vykřikla: „Lorde Trevithicku!“

„Lady Allertonová!“ Jeho hlas zněl hrozivě.

Beth se mu snažila vytrhnout, držel ji však pevně.

Přibíhal k nim jeho hubený společník.

„Mylorde…“

„Všechno je v pořádku, McCrae, myslím, že můžete odvolat

pátrání,“ nařídil mu Marcus. „Laskavě se také postarejte o zavazadlo

lady Allertonové. Sejdeme se později u Lodníka.“

Pak se otočil k Beth. Oči se mu leskly a tvářil se rozzuřeně. Beth se

v duchu ulekla. Takhle rozhněvaného ho ještě nikdy neviděla, ani

když jí přišel oznámit, že ho podvedla a že svou nabídku bere zpět.

„A pokud jde o vás, lady Allertonová, s vámi si to vyřídím. Ale ne

tady. Někde v soukromí. A věřte, že si budete přát, abyste se nikdy

nenarodila!“

Hostinec, kam ji zavedl, se ani v nejmenším nepodobal těm,

v nichž byla zvyklá nocovat. V lokále bylo nabito a pro hustá oblaka

kouře nebylo z jednoho konce vidět na druhý. Páchlo to tam pivem,

laciným tabákem a nemytými zpocenými těly námořníku, tísnících se

u dlouhého

pultu

z hrubě

opracovaného

dřeva.

Hluk

byl

ohlušující – hlasitý

hovor

se

mísil

s výkřiky

a chechtáním

podroušenějších hostů. Když jí Marcus razil cestu davem, provázely je

oplzlosti, po nichž následovaly další výbuchy smíchu.

„Milostpán si ale vede pěknou klisničku… až s ní skončí, mohl by

ji přenechat nám… Rozdělit se s bližním, jak to káže náš Pán…“

Marcusův stisk zesílil. Beth se zoufale snažila mu vytrhnout

a protestovala: „Ihned mě pusťte! Jak si můžete dovolit vystavit mě

tak nechutným poznámkám těchto opilců?“

„Mlčte! Tohle je to nejmenší, co vás mohlo potkat! Zavinila jste si

to jen vy sama a můžete děkovat bohům, že jsem vás našel včas.

Mohla jste dopadnout mnohem hůř!“

„Nechte mě! Kam mě to vlečete?“ vzpouzela se Beth.

„Jestli hned nepřestanete, madam, posadím vás na klín nejbližšímu

ožralovi a nechám vás tady.“

Tato výhrůžka zaúčinkovala. Beth zmlkla a snažila se nevnímat

další obscénní komentáře davu. Konečně se prodrali výčepem na

chodbu, objevilo se před nimi zchátralé a spoře osvětlené schodiště.

„Nahoru!“ přikázal Marcus. Když viděl, jak Beth zaváhala, popadl

ji do náruče a nesl ji po schodech.

Táhne mě jako pytel brambor, blesklo Beth hlavou, když si odřela

loket o zábradlí a uhodila se do kotníku o kamennou zeď. Už chtěla

začít zase protestovat, když však spatřila Marcusův hrozivý výraz,

rychle se zarazila a radši zavřela oči.

Marcus rozrazil ramenem dveře malého zatuchlého pokojíku a bez

okolků ji hodil na postel. Na měkké proleželé matraci se Beth posadila

a s hrůzou si všimla, že rozhodně nevypadá důstojně a spořádaně, jak

jí velela etiketa. Vlasy měla rozcuchané a zmačkanou urousanou sukni

vyhrnutou až ke kolenům.

Zrudla a rozhořčeně vykřikla: „Vážně se mnou musíte zacházet tak

bezohledně, pane? A co to má znamenat, že jste mě zavlekl do tak

ubohého, laciného hostince? Žádám, abychom se ihned vrátili do

Ashlynu…“

„Ne, madam,“ přerušil ji Marcus. „Byla jste to vy, kdo se sem

vypravil,“ pokračoval stroze. „A byla jste odhodlána dostat se sem za

jakoukoli cenu.“ Kopnutím zavřel dveře. „Nemám teď nejmenší chuť

se s vámi hádat, ale je tu pár věcí, které vám povědět musím.

Ponechám-li stranou vaše skandální chování, kdy jste mě zamkla ve

sklepě ctihodného reverenda Marche, počínala jste si neomluvitelně

pošetile, když jste se pokusila utéct a sama odplout na Fairhaven!“

Rozčileně si projel rukou vlasy. „Máte vůbec ponětí, jaké starosti jste

způsobila svojí sestřenici? Jako by jí nestačila ta strašná migréna!

Napadlo vás vůbec, že by o vás mohla mít starost? Nemáte víc rozumu

nežli rozmazlený spratek a zasloužíte si naplácat na zadek!“

Prudce si vrazil ruce do kapes, jako by tím chtěl zabránit, aby jí

neublížil. Mračil se jako čert.

„Nebýt toho, že by se mi to pravděpodobně líbilo víc, než by bylo

zdrávo, ujal bych se toho sám.“

Beth zrudla.

„Mylorde! Opanujte se!“

„Madam!“ Marcus po ní šlehl rozzuřeným pohledem. „Je nejvyšší

čas, aby vám někdo bez obalu řekl nepříjemnou pravdu. Vy jste totiž

ta nejnesnesitelnější žena, jakou jsem kdy potkal. Přivádíte své okolí

k zoufalství. Teď si musím promluvit s panem McCraem, abych s ním

dohodl zítřejší vyplutí. Vás tady zatím zamknu kvůli vašemu

vlastnímu bezpečí. Máte snad něco proti tomu?“

Beth na něho zírala v němém úžasu.

„Já… Marku… je mi to líto.“

„Tohle nebudu poslouchat,“ zavrtěl hlavou Marcus a zamířil ke

dveřím. Na prahu se otočil: „Když už je řeč o klíčích, žádám vás,

abyste mi vrátila klíč od Theova sklepa. Ihned!“

Beth začala hledat v kapse a pak mu třesoucí se rukou podala klíč.

Viděla, že Marcus ji sleduje s týmž nesmiřitelným hněvem jako

předtím. Zřejmě mně už nikdy neodpustí, napadlo ji.

„Promluvíme si později, až se trochu uklidním, aby se náš

rozhovor obešel bez křiku,“ řekl jí přes rameno. „Mezitím vám

navrhuji, abyste se nad sebou trochu zamyslela. Také vám doporučuji,

abyste se nevykláněla z okna a nevolala o pomoc! Pokud ovšem

nechcete, aby se tady srotili ti darebáci a přišli si pro vás nahoru! Je

načase, abyste se začala chovat jako dospělá žena, lady Allertonová.“

Potom se otočil na patě a práskl za sebou dveřmi.

Vrátil se až v jedenáct hodin v noci. Krátce po jeho odchodu se

objevila ušmudlaná a lhostejná služka a postavila na stůl talíř

lojovitého a skoro studeného skopového guláše.

Beth ho netečně ochutnala, ale pozřít ho nedokázala. Neustále

napjatě poslouchala, co se děje dole v lokále. Už tak dost hlasitý halas

a rámus se ještě znásobil, zřejmě do hostince dorazili další námořníci.

Pokojík, v němž byla Beth uvězněná, byl malý, špinavý a promrzlý

a páchla tam zatuchlina. Beth však neměla na útěk ani pomyšlení.

Bylo jí jasné, že by si nijak nepomohla. Zneklidňovalo ji, že nemá

tušení, co Marcus zamýšlí. Nevěřila sice, že ji tady zamkl, aby zneužil

své momentální výhody, přesto si však připadala nepříjemně

bezbranná.

Pořád si neuměla vysvětlit, jak se mu podařilo tak rychle dostat do

Bridgewateru, ale zřejmě existovala řada věcí, které přehlédla. Nyní jí

bylo jasné, že od samého počátku chtěl plout na Fairhaven, protože

měl připravenou loď i s posádkou.

Zoufale zírala do skomírajícího ohně v krbu. Ráno jí řekl, že ji

chce na ostrov doprovodit, jenomže mu nevěřila. Možná však jeho

úmysly byly čestné. Začala už litovat svého nepředloženého útěku

i nedostatku důvěry ve své bližní a styděla se za to. Ale škoda už byla

napáchána a nebylo možné ji odčinit pouhým pokrčením ramen.

Marcuse její chování očividně rozzuřilo a nemohla se mu divit.

Otřásla se zimou. Pokud s ní chtěl jednat poctivě a zjistil, že mu

nevěří, muselo se ho to velice dotknout. Když ho zamkla, urazila jeho

ješitnost, a navíc ranila jeho důstojnost. Byla si však jistá, že to nebyla

jen její nedůvěra, co ho zasáhlo nejvíc. Bylo to něco hlubšího,

mnohem hlubšího. Vždyť dokonce odmítl přijmout její omluvu!

Oheň vyhasl a Beth se při mdlém světle jediné svíčky začala

svlékat, aby si lehla. Lůžkoviny měly do čistoty daleko a Beth by se

vsadila, že matrace jsou plné blech. Štítivě obrátila prostěradlo

a rozhodla se, že si lehne oblečená a přikryje se pouze přehozem, aby

se trochu zahřála. Byla to marná snaha. I když se schoulila do

klubíčka, třásla se zimou a bylo jí čím dál mizerněji. Otupěle zírala do

stropu a počítala minuty, dokud neupadla do neklidné dřímoty.

Konečně se vrátil Marcus.

„Lady Allertonová? Spíte?“

Beth otevřela oči a snažila se uhodnout, jestli je opilý. Silně z něho

táhl alkohol, ale když si sedl ke stolu a tvář mu ozářila svíčka, vypadal

velice střízlivě. Stále se mračil a netvářil se nijak přátelsky. Mluvil

stejně stroze jako před několika hodinami a Beth s úlekem zjistila, že

se jeho vražedná nálada nijak nezlepšila. S úžasem sledovala, jak si

sedá k ní na postel a zouvá si holínky.

„Proboha, co to děláte?“

Vrhl na ni ponurý pohled.

„Co asi? Zkuste hádat!“ odsekl podrážděně. „Jdu si lehnout.“

Beth si přitáhla přehoz až ke krku.

„Sem? Ale co tomu řeknou lidé?“

Marcus se zatvářil pobaveně.

„Věřte mi, lady Allertonová, že hostům v téhle špinavé díře na vaší

pověsti ani za mák nezáleží. Tak jako tak si myslí, že jsem si vás sem

přivedl pro svoje povyražení, a vyptávali se mě na podrobnosti.“

Pohodil holínky do kouta a začal si svlékat kabát.

„Kromě toho se mně zdá, že se o ni začínáte strachovat trochu

pozdě. Nemyslíte? Uličnice, která cestuje po venkově bez náležitého

doprovodu, pokouší se utíkat z domu uprostřed noci, zamyká ctihodné

džentlmeny ve sklepech a potlouká se sama po přístavu po setmění

zjevně na takové detaily, jako je počestnost a zachování bontonu,

příliš nedbá.“ Zamračil se. „Prozraďte mi jenom jedno, lady

Allertonová. Nevěřila jste mi natolik, že jste všechno, co jsem řekl

nebo udělal, považovala za lež a podvod? Naivně jsem se domníval,

že mezi námi vládne důvěra!“

Beth na něho zírala. Rty měl pevně sevřené, na čele se mu náhle

objevila hluboká vráska a v očích měl přísný, odtažitý výraz. Napadlo

ji, že za jeho hněvem se však skrývá ještě něco jiného – snad bolest,

zklamání… A bylo jí o to hůř. Neustále ho podezírala, a tím ho

zranila. Sevřelo se jí hrdlo a nebyla s to promluvit. Chvíli, která se

zdála nekonečná, na sebe mlčky hleděli, a pak se Marcus

s povzdechem obrátil.

„Vidím, že jste oblečená a že ležíte na posteli. Proč nejste pod

peřinou?“ zeptal se.

Beth sklonila hlavu. Zdálo se, že Marcus se na ni zlobí tak, že ať

udělá cokoli, je to špatně.

„Je tady zima a postel je plná blech. Ale to se vás netýká, lorde

Trevithicku. Proč nespíte na svojí lodi?“

Marcus se zasmál.

„To vás tady mám nechat celou noc bez ochrany? Co je z obou zel

horší?“

Beth se k němu otočila zády.

„Dobře. Musíte-li tady zůstat, jsem si jistá, že křeslo pro vás bude

pohodlné dost…“

„Nebuďte směšná!“ zarazil ji Marcus prudce. „A odsuňte se

laskavě trochu na svoji stranu! Zabíráte celou postel.“

Beth ihned poslechla. Jak si lehl, matrace se zhoupla pod jeho

vahou. Měl na sobě sice košili a kalhoty, ale najednou se jí zdál příliš

blízko, příliš mužný, velký… Natáhl ruku a přitáhl ji k sobě. Zrádná

matrace se opět zhoupla a Beth se mu skulila do náruče.

„To je vám taková zima?“ řekl smířlivěji, když ucítil, jak se třese,

a přitiskl ji k sobě. Přetáhl přes oba přikrývku a dodal: „Brzy se

vzájemně zahřejeme a usneme.“

Beth se zahřála až příliš rychle. Hlavu měla na jeho rameni,

vnímala teplo jeho těla sálající přes tenkou košili, ve vlasech cítila

jeho dech. Představa, že by mohla takhle usnout, byla nemožná.

Uvědomovala si každou křivku jeho těla, dokonce měla pocit, že slyší

pevný a pravidelný tlukot jeho srdce. V této pozici nikdy neusínala,

vlastně nikdy neusínala v náruči muže. Frank s ní sdílel její lože jen

málokdy a v ložnici s ní nespal nikdy. Při těch řídkých příležitostech,

kdy ji navštívil, aby ji obtěžoval manželskými povinnosti, s ní

nezůstal, odcházel vždy hned poté.

Beth ležela strnule bez hnutí, zpola vzrušená, zpola rozpačitá.

Marcusova paže, která ji objímala, ji tížila. Na jednu stranu jí obavy

a ostražitost bránily usnout, na druhé straně ji začala zmáhat únava.

Navíc si v koutku duše musela připustit, že je jí konečně teplo a cítí se

klidná a v bezpečí.

Marcus lehce pohnul hlavou a řekl: „Zkuste trochu dýchat, lady

Allertonová. Snad se vám pak uleví. Ledaže…“ hlas se mu trochu

změnil, „ledaže dýchat nemůžete, protože vám v tom brání příliš těsné

oblečení. Kdybyste si snad chtěla odložit, možná bych vám mohl

pomoct…“

Beth na protest vykřikla a snažila se mu vytrhnout, ale nepustil ji

a přivinul ji k sobě ještě víc.

„Nebojte se,“ řekl tiše. „Jen jsem žertoval. Radím vám ale, abyste

se trochu prospala, protože plavba zítra bude trvat celý den a nemusí

být zrovna příjemná.“

Beth se zeptala: „Zítra? Takže plujeme na Fairhaven?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Marcus ospale. „Slíbil jsem, že

poplujeme, tak tedy poplujeme.“

„Ale…“

„Žádné ale! A konec řečí. Jestli vy nejste unavená, já tedy jsem

a chce se mi spát. Debaty mohou počkat do rána.“

Beth slyšela, jak se mu dech zklidňuje, a uvědomila si, že usnul.

Trochu se jí dotklo, že tak klidně spí a zcela ignoruje fakt, že ji

objímá. Zřejmě byl na podobné situace zvyklý, zatímco ji jeho

důvěrná blízkost zneklidňovala. Pak ji napadlo, jaký vlastně význam

bude mít zítřek, kdy v jeho společnosti popluje na Fairhaven. Snažila

se přemýšlet o důsledcích cesty, ale byla příliš vyčerpaná a nakonec ji

přemohl spánek. Konečně byla v teple a bezpečí, a tak přese všechno

usnula.

Marcus se probudil za svítání. Venku už začínal nový den a na

přístavní hrázi bylo rušno jako obvykle. Otevřel oči a zjistil, že Beth

ještě tvrdě spí. Vlasy měla rozhozené po polštáři a ve spánku se

usmívala. Vypadala v tu chvíli nevinně a zranitelně jako malé děcko.

Marcus se pro sebe usmál. Musel uznat, že včera se k ní choval

hrozně.

Když ji však uviděl na molu, měl na ni takový vztek, že mu na

jejích citech vůbec nezáleželo. Jakmile zjistil, že ho podvedla a utekla

z Ashlynu, okamžitě mu došlo, co má v plánu. Nemohl uvěřit, že je

tak paličatá a lehkomyslná. Jasně jí vysvětlil svůj záměr, že ji

bezpečně doveze na Fairhaven, ale zřejmě mu nevěřila, nebo nestála

o jeho společnost. Dotklo se ho to, ranilo, ale především měl o ni

strach. Velký strach. Samotná žena, která se pohybuje bez doprovodu

v přístavu v Bridgewateru, si koleduje o problémy. Jistě, dostala by

několik nabídek, že ji ta či ona loď na Fairhaven bezpečně dopraví.

Nikdy by tam však nedoplula. Skončila by v nějakém přístavním

bordelu.

Podíval se znovu na spící Beth. Netušil, zda si takové nebezpečí

vůbec uvědomila. Obával se, že ji její posedlost Fairhavenem zaslepila

natolik, že přestala uvažovat o možných rizicích. Nebyla přece dítě,

aby si neuvědomila, co znamená cestovat bez doprovodu. Anebo

možná dosud žila jako ve skleníku, chráněná před vnějším světem, že

ani netušila, co všechno ji může potkat. Zato on to věděl, a proto

vyslal své muže do každé hospody, na každé nároží, aby ji hledali.

Děsil se toho, že ji nenajdou včas, nebo že ji potká nějaké neštěstí

cestou do Bridgewateru. Pak ji zahlédl živou a zdravou a potlačované

napětí se uvolnilo, takže se rozběsnil tak, že se nedokázal ovládnout.

Prudká nezkrotná povaha Trevithicků se přece jen projevila.

Zjevná skutečnost, že ani tehdy si neuvědomovala, co riskuje, ho

rozzuřila ještě víc. Měl sto chutí ji popadnout a zatřást s ní, aby se

vzpamatovala a rozhlédla kolem sebe. Chtěl ji ztrestat za všechen

strach a zoufalství, které kvůli ní zažil. Chtěl ji obejmout, zlíbat

a milovat se s ní i přesto, že ho zradila a podvedla. Proto ji zamkl

v pokoji a utekl do přístavu, aby našel ztracenou rovnováhu. A když

se vrátil a uviděl ji, zatoužil po ní znovu…

Nespokojeně se obrátil na záda.

Dobrá. Zamkl lady Allertonovou v pokoji plném blech ve

sprostém hostinci v bridgewaterském přístavu. Strávil tam s ní noc.

Usmál se při představě, jakou reakci by taková novinka vzbudila mezi

londýnskou smetánkou.

Něžně odhrnul Beth z tváře pramen vlasů. Beth se ve spánku

usmála a přivinula se k němu. Marcus vydechl a zavřel oči. Jeho

sebeovládání bralo rychle za své. Co kdyby… napadlo ho. Jsou sice

oblečení, ale šaty se dají svléknout rychle… Ale ty blechy! Ne, to ne,

zavrhl svůj nápad. Tady ne.

Věděl už přesně, že dobrodružství lady Allertonové musí skončit

jediným přijatelným způsobem; nyní, když byla naprosto zneuctěna.

Už se s tou myšlenkou smířil, protože to bylo přesně to, co chtěl od

samého počátku, vlastně od už první chvíle, kdy ji spatřil. Ovšem jak

Beth zareaguje na jeho návrh, to byla jiná otázka. Zamračil se. Vůbec

si nebyl jistý, zda mu nedá košem. Byla stále posedlá Fairhavenem

a určitě se nebude chtít se svým úhlavním nepřítelem smířit. A on zase

nechce mít proti sobě takového soupeře. Nezbude tedy nic jiného než

dát jí trpkou lekci. Beth bude muset přijet na ostrov, dozvědět se

pravdu o svém dědečkovi a pak možná konečně hodí minulost za

hlavu a začne uvažovat o budoucnosti. O budoucnosti po jeho boku.

Marcus si povzdechl. Mělo to být snadné, ale obával se, že to

snadné nebude. Neboť pokud šlo o Beth Allertonovou, nebylo snadné

nic.

SEDMÁ KAPITOLA

Beth seděla v závětří pod přístřeškem před kormidelníkovou

kabinou. Nohy měla zabalené do silné vlněné přikrývky. Marcus jí

navrhl, aby po celou cestu zůstala v podpalubí v jedné z kajut. Nejprve

neprotestovala, avšak když vyjeli na volné moře, vítr zesílil a loď se

začala znepokojivě kymácet, Beth se udělalo špatně. Vyšla tedy na

palubu nadýchat se čerstvého vzduchu a jeden lodník se nad ní slitoval

a nabídl jí improvizované místo na dřevěné bedně. I když se horizont

s nepříjemnou pravidelností stále prudce zvedal a klesal, Beth už

dokázala svůj žaludek ovládnout a s vděčností vdechovala chladný

slaný vzduch.

Ihned si všimla, že pohyby lodi nemají na Marcuse žádný vliv.

Dlouho se zdržel v kormidelně, kde diskutoval s kormidelníkem

a kapitánem, a pak se pustil do práce jako každý obyčejný námořník

na lodi. Svinoval lana, spouštěl plachty anebo prostě vykonával to, co

bylo právě třeba. A Beth si všimla, že si toho posádka cení. Chválou

sice lodníci šetřili, ale Beth si všimla nejednoho významného pohledu,

vyjadřujícího uznání, který si mezi sebe vyměnili. To byla Marcusova

stránka, jakou předtím neznala.

O to větším kontrastem působilo jeho chování vůči ní. Od odchodu

z hostince na ni skoro nepromluvil, kromě ponižující konverzace nad

krajícem plesnivého chleba a miskou vlažné kaše, z nichž sestávala

jejich snídaně v hostinci. Beth ho požádala, aby ji dovezl zpátky do

Ashlynu. Marcus se na ni chladně podíval a odpověděl, že se vrátit

může, on ale odplouvá na Fairhaven. Může ho tedy doprovodit, když

už vynaložila tolik úsilí, aby se tam dostala. Tím jejich rozhovor

skončil a Beth se už neodvážila vyptávat na loď ani na podrobnosti

jejich plavby. Marcus se opět tvářil tak hrozivě jako předešlého večera

a Beth se ho trochu bála. Zřejmě mně hned tak neodpustí, napadlo ji.

Po ubohé snídani s ním bez dalších protestů odešla na jedno

z přístavních mol, kde kotvila Marie Louise připravená k vyplutí.

Nyní už byl návrat nemožný.

Beth se otřásla. Před sebou neviděla nic než vzdouvající se šedé

vlny oceánu. Když se ohlédla, spatřila ještě tmavý pruh pobřeží, který

se však rychle vzdaloval. Včera jí Marcus říkal, že plavba na

Fairhaven potrvá skoro celý den. Beth to po tolika letech čekání

připadalo jako chvilka.

Asi po hodině plavby upadla do neklidné dřímoty, a když se

vzbudila, byla celá popletená. Mraky se roztrhaly a tu a tam vysvitlo

slunce. Vítr však byl silnější. Ucítila vůni guláše a zvedl se jí žaludek.

V tom se před ní objevil Marcus. Byl bos a v ruce držel talíř, z něhož

se kouřilo. Když si všiml jejího výrazu, usmál se.

„Vypadáte mizerně, lady Allertonová,“ prohlásil bez okolků.

Beth se pokoušela ignorovat vůni pokrmu.

„Lorde Trevithicku, byla bych vám vděčná, kdybyste odešel

a odnesl to jídlo s sebou!“

Marcus se obrátil a přes rameno zavolal: „Dejte mi vědět, kdybyste

potřebovala umyvadlo…“

Během další hodiny byla už Beth tak promrzlá, že nemohla

vydržet sedět na místě. Lákalo ji sejít dolů do kajuty a pokusit se

znovu usnout, ale představa uzavřeného stísněného prostoru

v podpalubí znovu vyvolala nevolnost. Místo toho se postavila

k zábradlí a opřela se o něj. Zírala do vzdouvající se vody, obličej jí co

chvíli skrápěla sprška vodní tříště. Cítila se opuštěná, zesláblá

a ponížená. Takhle si rozhodně svůj příjezd na Fairhaven

nepředstavovala.

Teď když o tom přemýšlela, musela si přiznat, že věnovala jen

malou pozornost praktickým přípravám na cestu. Dala se unášet svou

představivostí a takovými překážkami, jako je rozbouřené moře

a špinavý hostinec, se nezabývala. Představovala si svůj triumfální

návrat na ostrov a příjezd na dědečkův hrad ověnčený slavobránou.

Teď si připadala jako blázen. Nepomohlo jí ani to, že ji Marcus po

většinu dne ignoroval a posádka ji s výjimkou několika soucitných

pohledů ponechala jejím úvahám.

Aby se zaměstnala a zahřála, přitáhla si plášť těsněji k tělu a začala

se procházet po palubě. Pozorovala mořské ptáky, kteří se táhli za

lodí, a s nadějí hleděla k obzoru, kdy už se tam objeví tenký pás

pevniny. Odpoledne se pomalu vleklo.

„Zem na obzoru!“ ozvalo se volání plavčíka.

Beth pozorovala moře tak dlouho, že jím byla téměř očarovaná,

a jen stěží se po tomto zavolání vzpamatovala. Otočila se a spatřila

Marcuse, jak se naklání na pravoboku přes zábradlí s dalekohledem

v ruce.

„Fairhaven je vidět odtud, lady Allertonová, pro případ, že byste se

chtěla podívat.“

Beth k němu přistoupila, vzala si od něj nabízeny dalekohled

a podívala se směrem k horizontu. Z vln se vynořily obrysy

rozeklaných pobřežních útesů. Všechno ale vypadalo šedě: moře,

obloha, oblaka, skaliska. Opět se zatáhlo a cáry mlhy halily pevninu

jako zteřelý závoj. Přesto to byl krásný pohled.

„Konečně!“ vydechla Beth a s rozzářenýma očima vrátila

Marcusovi dalekohled. „Nemohu tomu ani uvěřit. Vypadá překrásně.“

Marcus měl ve tváři zvláštní výraz, částečně pobavený, částečně

smutný. „Pokud si to vážně myslíte, musíte Fairhaven opravdu

milovat. Podle mě je to zatraceně osamělé a pochmurné místo.“

Obrátil se ke kormidelníkovi, aby mu dal několik pokynů, jak se

vyhnout zrádným mělčinám u Krysího ostrova a doplout bezpečně do

hlavního přístavu Fairhaven Roads. Beth jejich diskuzi nevěnovala

pozornost. Opírala se o zábradlí a pozorovala, jak před ní ostrov roste

a nabývá jasných obrysů. Za chvíli už byla promočená od vodní tříště

a jemného vytrvalého deště, který se spustil. Ani si toho nevšimla. Její

sen o Fairhavenu se stával skutečností a nedokázala myslet na nic

jiného.

Jak se pevnina přibližovala, dokázala už Beth rozeznat domy malé

rybářské vesničky na pobřeží i vysoké komíny a bašty starobylého

hradu, tyčícího se na vysoké rozeklané skále vysoko nad mořem. Nyní

měla před sebou jako na dlani celou východní část ostrova

a pochopila, co se jí snažil vysvětlit Marcus – nebyly zde žádné

stromy, žádný úkryt, nic jen bizarní útesy a křik mořských ptáků.

„Nevidím žádné stromy… tady nic neroste?“

„Colin tvrdí, že sklizeň je vždycky dobrá,“ odpověděl jí Marcus

a kývl směrem ke Colinu McCraeovi, „a moje teta má docela pěknou

zahradu chráněnou hradními zdmi. Vždycky si stěžuje, že ovce spasou

všechnu zeleň.“

Beth se zamračila.

„Vaše teta?“

„Ano. Představovala jste si, že Fairhaven je neobydlená divočina,

lady Allertonová? Můj strýc St. John Trevithick byl celá léta místním

vikářem a jeho sestra Salome žije na hradě Saintonge.“ Vrhl na Beth

pohrdavý pohled. „Vážně jste si myslela, že bych vás odvezl na konec

světa? Pravda je myslím prozaičtější, obávám se.“

Beth uhnula pohledem. Nebyla si jistá tím, co si vlastně

představovala, ale návštěva Marcusových příbuzných to jistě nebyla.

Pochybovala o tom, že ji rádi přivítají. Pochopitelně nehodlala

vystěhovat vikáře, který sloužil desetiletí místní komunitě, ani

připravit o střechu nad hlavou jeho neprovdanou sestru. Zdálo se, že si

vysnila obraz Fairhavenu jako opuštěného liduprázdného místa.

Pravda však byla jiná.

Mezitím vpluli do chráněné zátoky, kde se moře přestalo vzdouvat,

a vlny byly nižší, a zakotvili pod hrozivě čnějícím útesem. Lodníci

spustili veslici a Marcus s Colinem McCraem pomohli Beth sešplhat

po nebezpečně se kývajícím provazovém žebříku. Dva zdatní

námořníci se chopili vesel a zakrátko člun přistál na oblázkové pláži.

Čekal tam na ně vůz, do něhož nastoupili, a vydali se vzhůru po úzké

silničce vytesané do úpatí útesu. Vinula se jako had nad propastí,

a kdykoli zabočili v ostré zatáčce téměř do protisměru, Beth se lekla,

když viděla, že vůz visí ve vzduchoprázdnu. Najednou se před nimi

objevily mohutné hradby hradu Saintonge postaveného před dávnými

věky. Beth se dojetím sevřelo hrdlo a jen stěží potlačila slzy.

Na prostranství před hlavní bránou na ně čekali místní obyvatelé,

aby je přivítali. Zdálo se, že všichni muži, ženy i děti na ostrově se

shromáždili, aby spatřili na vlastní oči nového hraběte. Beth si náhle

s úděsem uvědomila, jaký obraz musí početnému davu skýtat. Postava

vzadu ve voze, rozcuchané vlasy, klobouk nakřivo, promáčené

zmačkané šaty, zplihlá sukně, která se jí nestoudně lepí na tělo. Ani by

se nedivila, kdyby si ti počestní vesničané pomysleli, že si s sebou

námořníci přivezli konkubínu! A co si pomyslí Marcusovi příbuzní…

Neobvyklá zdrženlivost jí velela schoulit se do koutku, ale už bylo

pozdě. Marcus se vyšvihl na vůz, aby jí pomohl vystoupit. Pak ji vzal

za ruku a postavil ji před shromážděný dav. Beth ho podezírala, že jí to

udělal naschvál.

„Marku, pro všechny svaté – jsi to ty!“ ozval se jasný hlas. „Nikdy

jsem nedoufala, že se toho dne dožiju. Cesty Páně jsou

nevyzpytatelné!“

Beth i Marcus se rychle otočili. Od hradní brány k nim spěchala

starší žena. Byla mohutná a trochu při těle, ale nezapřela

trevithickovské rysy – měla tmavé výrazné oči, vysedlé lícní kosti

a ebenově černé vlasy spletené do uzlu na šíji. Na sobě měla růžovou

saténovou róbu, velmi nevhodnou pro tento deštivý zamračený den,

přes ramena nedbale přehozený plášť a na nohou domácí trepky. Beth

na ni s úžasem zírala.

„Kat aby spral tohle hrozný počasí!“ zvolala bodře, objala

Marcuse a políbila ho na obě tváře. „Chlapče drahý, tys ale vyrostl!“

„Teto Sal, mám radost, že tě zase vidím,“ řekl Marcus s úšklebkem

a také ji políbil.

„A ani nevíš, jakou radost mám já,“ odpověděla Salome

Trevithicková a rozhlédla se. „Poušť i suchopár se rozveselí, rozjásá

se pustina!“ zvolala, když si všimla Beth. Ta se zatvářila udiveně,

a tak lady Salome dodala: „Izajáš 35, verš prvý, milé dítě.“

„Teto Sal, tohle je Beth Allertonová,“ představil je Marcus

formálně. „Lady Allertonová, tohle je moje teta lady Salome

Trevithicková.“

„Vítejte, drahá,“ usmála se na Beth lady Salome a podala jí ruku

ověšenou diamanty. Prohlédla si ji oceňujícím pohledem. „Skutečný

anděl, Marku, i když trochu promočený.“

Beth zčervenala.

„Teta Sal píše mému strýci všechna kázání,“ poznamenal Marcus

tiše, „takže často okoření své proslovy citáty z bible. Vlastně cituje

bibli při každé myslitelné příležitosti.“ Zvýšil hlas: „Teto, je strýc St.

John doma? Doufal jsem…“

„Strýc podnikl dalekou cestu, drahý chlapče,“ zavrtěla hlavou lady

Salome a rozzářila se. „Sám biskup z Exeteru si ho povolal na

kobereček. Ten ubohý muž se doslechl hloupou pomluvu, že strýc

minulý měsíc řečnil opilý z kazatelny, a požaduje vysvětlení.“

„Nic jinýho než pít se na Fairhavenu dělat nedá,“ ozval se hlas

z davu.

Marcus se obrátil k vesničanům, kteří trpělivě čekali na jeho

poděkování.

„Děkuji vám za vlídné přijetí na ostrově!“ zvolal. „Jsem rád, že

jsem konečně tady, i když je takový nevlídný den.“

„Měl byste tohle místo zažít, když je skutečně nevlídný počasí,“

vykřikl někdo z místních. Všichni se rozesmáli.

„Doufám, že to zažiji. Pro tuto chvíli jsem rád, že se s vámi můžu

pozdravit, a chtěl bych vám představit lady Allertonovou, novou

majitelku Fairhavenu.“

K Bethinu zděšení ji přitáhl k sobě. „Myslím, že mnozí z vás si

pamatují dědečka lady Allertonové, sira Charlese Mostyna, a budou

rádi, že se časy vlády rodu Mostynů vrátí.“

V davu to vzrušeně zašumělo a všechny oči se obrátily k Beth.

Rozesmáté tváře vystřídaly rozpaky, či dokonce rozmrzelost.

Vesničané polohlasně diskutovali se svými sousedy a někteří z nich ji

pozorovali

s neskrývaným

nepřátelstvím.

Dokonce

i Salome

Trevithicková se zatvářila přísně a odměřeně.

Beth sevřela rty. Jejich zjevná zášť ji zaskočila, a ještě víc ji

překvapilo, jak nečekaně vzplála.

Nastala trapná odmlka, až se jedna z žen stojící trochu stranou od

ostatních sklonila a cosi pošeptala do ucha malé holčičce se světlými

vlásky, kterou držela za ruku. Holčička stydlivě přistoupila k Beth

a neobratně se jí uklonila.

„Vítejte na ostrově, madam,“ řekla ostýchavě. Beth zapomněla na

nepřátelské přijetí ostatních i na vlastní nejistotu. Usmála se na dítě,

klekla si na koleno a políbila je na hebkou tvářičku. Holčička si ji

zvědavě prohlížela, kulila na ni ohromné modré oči, pak se usmála,

strčila si palec do úst a rozběhla se zpátky ke své matce. V davu to

znovu zašumělo, tentokrát pochvalně.

„To se vám povedlo,“ zamumlala lady Salome a vzala Beth za

ruku, aby jí pomohla vstát. „Nechte děti a nebraňte jim jít ke mně!

Matouš devatenáct, verš čtrnáctý. Dovolte mi, abych vás doprovodila

do vašeho pokoje, lady Allertonová. Vypadáte na to, že se nutně

potřebujete převléknout a občerstvit se.“

Zavěsila se do Beth a vedla ji k těžkým dubovým vratům

vedoucím do hradu. „Obávám se, že někteří ostrované mají až příliš

dobrou paměť, lady Allertonová. Ale jak říkám já, popel k popelu…

A o mrtvých jen dobré.“

Dřív než ji mohla Beth požádat, aby jí toto podivné prohlášení

vysvětlila, ocitla se v hlavní vstupní síni a oněměla úžasem nad

krásou, jež ji obklopila. Saintonge byl původně postaven ve třináctém

století, ale uvnitř pevných zdí a mohutných bašt se skrývalo moderní

obydlí. Vstupní síň nebyla ani pustá, ani omšelá, jak si Beth

představovala. Byla vyzdobená překrásnými cennými tapiseriemi

a sbírkou naleštěného stříbrného stolního náčiní. Lady Salome ji vedla

po monumentálním vyřezávaném schodišti na galerii, odkud se

vcházelo do jednotlivých komnat situovaných v jižním křídle hradu.

Beth teta přidělila pohodlné apartmá sestávající z obrovské ložnice

s širokým oknem s výhledem na moře, ze salonu s mohutným krbem,

v němž povzbudivě plápolal oheň, a z moderní koupelny s největší

vanou, jakou kdy Beth viděla.

Vrátila se do ložnice a přistoupila ke křídlovému oknu. Pohled na

pobřeží byl uchvacující.

„Je to překrásné,“ vydechla.

„To tedy je, mé dítě,“ přikývla lady Salome. „Je to skutečně

nádherné místo. Teď za vámi pošlu Marthu McCraeovou, aby

dohlédla, zda vám něco nechybí. Je to matka toho roztomilého

děvčátka, které vás na nádvoří vítalo.“ Zarazila se. „Martha vám dnes

přinese večeři do pokoje, protože v rodinném kruhu pojíme až zítra.

Myslím, že jste tak jako tak příliš unavená, než abyste snesla nějakou

společnost.“

„Děkuji vám,“ řekla Beth vděčně. Po cestě byla unavená, a navíc

měla ještě tolik nových zážitků. Lady Salome se na ni povzbudivě

usmála a odešla.

Beth klesla na sedátko u okna a dívala se ven. Výhled jí učaroval.

Seděla zde i ve chvíli, kdy do pokoje vešla Martha McCraeová

s podnosem v ruce.

„Je všechno podle vaší libosti, madam?“ zeptala se trochu

stísněným hlasem.

Beth se k ní s úsměvem obrátila.

„Ale jistě! Je to prostě úžasné! Krása ostrova mě úplně zaskočila.“

Martha McCraeová se plaše usmála. Na rozdíl od své světlovlasé

dcerušky měla kaštanové vlasy a laskavé hnědé oči. Pleť měla velmi

světlou, posetou pihami a neustále se tvářila ustaraně a trochu

ustrašeně. Beth napadlo, proč je tak nervózní.

„Žijete na Fairhavenu dlouho, paní McCraeová?“ zeptala se jí

zdvořile. V duchu se lekla, zda ji touto otázkou neuvede do rozpaků.

Hospodyně přikývla.

„Ano, lady Allertonová. Ale ne tak dlouho jako lady Salome nebo

pan vikář. Přivdala jsem se sem před šesti lety, když si starý hrabě vzal

Colina jako správce panství.“ Nervózním gestem si začala uhlazovat

zástěru. „Není tu snadný život, zimy jsou kruté a hrabě… no, někdy

zapomínal, že vůbec existujeme.“ Povzdechla si. „Proto jsme si

mysleli… Když jsme se dozvěděli, že sem konečně zavítá nový hrabě,

doufali jsme…“ Zarazila se, ale pak se nadechla a pokračovala:

„Doufali jsme, že se začne o ostrov zajímat, ale teď se zdá, že se ho

chce zbavit…“

Znovu se zarazila a zčervenala.

„Promiňte, madam. Jen jsem přemýšlela nahlas. Pošlu vám sem

služku s horkou vodou.“

A dřív než se Beth stačila zeptat na cokoli dalšího, zmizela. Beth

se ztěžka svezla na židli u malého stolku a s rozpaky se podívala na

vrchovaté mísy na podnose. Neměla na jídlo ani pomyšlení.

Teď chápala nechuť vesničanů. Stejně jako Martha věřili, že

Marcusův příjezd na ostrov je symbolem nadcházejících lepších časů.

Seběhli se, aby ho přivítali, naplněni nadějemi a očekáváním. A on

jim téměř v první větě oznámil, že přenechal Fairhaven nové

majitelce. A navíc její příjezd ohrozil budoucnost starého vikáře

a lady Salome, jediných členů rodu Trevithicků, kteří kdy projevili

vůči ostrovanům laskavost a zachovali jim věrnost.

Objevila se služka s horkou vodou. Beth si svlékla provlhlé šaty

a omyla si z tváře sůl. Byla unavená a rozbolela ji hlava. Nevolnost

sice pominula, ačkoli podlaha měla stále jakousi podivnou tendenci

houpat se jí pod nohama. Oblékla si čistou noční košili a chystala se

ulehnout do obrovské postele s nebesy, když zaslechla bouchnutí

dveří a kroky na schodišti.

„Říkám jen to, mylorde, že Fairhaven není hračka pro

rozmazlenou slečinku…“

Hlas patřil Colinu McCraeovi. Správce panství mluvil mnohem

hlasitěji než obvykle a v jeho tónu bylo patrné rozhořčení. Marcus mu

odpověděl, ale Beth jeho slovům nerozuměla, protože mluvil

tlumeným hlasem.

„A vzhledem k hrozícímu nebezpečí z moře to bude to největší

bláznovství…“

„To nebude trvat dlouho,“ odpověděl Marcus. „Marchantův

náklad vyložíme zítra v noci.“

Zmínka o nákladu vzbudila Bethinu pozornost. Ačkoli předtím

rozhovor poslouchat nechtěla, nyní ji začal zajímat. Oba muži stáli na

podestě před jejími dveřmi. Mluvili sice tiše, ale přesto Beth tu a tam

něco zaslechla. Přitiskla ucho k výplni.

„Řekneme o tom lady Salome?“ zeptal se Colin McCrae. „Umím

si představit její reakci…“

„Teta Sal je pro každou špatnost!“ smál se Marcus. „Když jí

svěříme, co máme v plánu, nic nepokazíme.“

„A lady Allertonové?“

„Ne,“ odpověděl Marcus suše. „To není nutné, Coline. A teď mi

povězte, jak je to s tou novou stodolou v Longhouses…“

Jejich kroky se vzdalovaly a hlasy se vytratily.

Beth se zhluboka nadechla a opřela se o stěnu. Hlava se jí točila.

Hrozba z moře… tajemný náklad… a skutečnost, že Marcus rázně

odmítl svěřit se jí s čímsi, co zamýšlel sdělit lady Sal. Její

představivost začala pracovat na plné obrátky. Co když Marcus stejně

jako jeho dědeček využívá Fairhaven pro pašování? Ostrov byl pro

tento účel ideální místo a Beth věděla, že Marcus se topí v dluzích

a zoufale potřebuje peníze.

Lehla si do postele a zírala upřeně do stropu. Všechno do sebe

začalo zapadat. Od první chvíle tušila, že Marcus chce jet na

Fairhaven. A její přítomnost mu skýtala perfektní výmluvu a alibi.

Jeho loď kotvila v Bridgewateru připravená k okamžitému vyplutí.

Bylo jasné, že rozkazy musela posádka obdržet několik dní předem.

Lady Salome i ostatní obyvatelé městečka jejich příjezd očekávali.

Musel tedy existovat přesný plán, říkala si Beth v duchu.

A kdo ví, jaký náklad dnes přivezla Marie Louise. Marchantův

náklad, řekl Marcus. Třeba je Marchant obchodník, s nímž Marcus

obchoduje… Beth přemýšlela, má-li se Marcuse zeptat přímo, nebo

počkat, až získá nějaké důkazy. Prudká povaha jí velela zjistit pravdu

ihned, ale rozum ji nabádal, aby vyčkala. Neochotně tedy upustila od

plánu neprodleně se s ním sejít a donutit ho k přiznání. Bylo to sice

proti jejímu přesvědčení, ale Marcus k ní nyní nebyl příliš sdílný, a tak

nepochybovala, že by si určitě dokázal vymyslet nějakou přijatelnou

výmluvu. Lepší bude vyčkat, mít oči otevřené a sledovat, co se bude

dít. A jestli se Marcus nemýlil, nebude muset čekat dlouho. Pravda

vyjde najevo zítra.

Hostina nazítří večer byla opravdu zábavný zážitek. Beth strávila

většinu dne odpočinkem, takže znovu nabyla sil a energie. Večer se

ráda připojila k Marcusovi a lady Salome v působivé jídelně hradu.

Lady Salome zvolila rozevláté purpurově rudé roucho, oranžový

turban a perly. Vedle ní si Beth ve střízlivých šedých šatech připadala

ošuměle.

Marcus s tetou probírali u jídla rodinné historky a klepy, takže

Beth mlčela a poslouchala. Pak se lady Salome obrátila k ní a zahrnula

ji takovým množstvím otázek o životě v Londýně, o módě,

skandálech smetánky a o plesech, že Beth záhy zapomněla na

zdrženlivost. Povídaly si i při moučníku, kdy lady Salome začala

vzpomínat na svůj debut před třiceti lety. Oči jí jiskřily veselím.

„Nehodila jsem se tam, drahoušku! V módě byly tenkrát baculaté

dívky s kudrnatými blond vlasy, které mi vždycky připomínali ty

oblíbené psíky lady Caroline Lambové. Já jsem byla prostě hrozně

nemoderní. Byla jsem zoufalá, že si nikdy nenajdu bohatého manžela,

a dokonce jsem přemýšlela o tom, že uteču se svým učitelem klavíru.

Ale on vždycky páchl po kuličkách proti molům, což příliš vášní

nevzbuzuje.“

Vzala si kandovanou švestku a podala mísu s ovocem Beth.

„O čem jsem to mluvila? Ach ano… Můj otec byl velmi netrpělivý

muž, a když jsem ani po půl roce neulovila žádného manžela, rozhodl

se mě vystěhovat na Fairhaven. St John právě přišel o svou hospodyni,

která se za podivných okolností zřítila z útesů, a otec si myslel, že

ušetří, když mě sem pošle za ním.“

Beth se smála. „A od té doby žijete tady, lady Salome? Je to

dlouhá doba.“

„Ano, drahoušku, ale dnes je to můj domov. A domov je tam, kde

se nachází vaše srdce. Teď nevím, je-li to v Knize moudrosti…“

„Myslím, že ne,“ zavrtěl hlavou Marcus. Vstal. „Dámy, omluvte

mě. Dám si ještě skleničku portského a přijdu za vámi do salonu.“

„Nespěchej, drahoušku,“ řekla lady Salome. „Mám si s lady

Allertonovou co vyprávět. Není nad to mít přítele.“

Marcus se jim uklonil a odešel. Beth si nešťastně povzdechla. Přes

veškerou zdvořilost, milou společnost lady Salome i příjemnou,

uvolněnou atmosféru u večeře si nemohla nalhávat, že jí odpustil.

Od příjezdu na ostrov ji ani jednou neoslovil přímo a zeptal se jí

pouze, zda-li je spokojena s ubytováním a má-li vše, co potřebuje.

Beth jeho přítomnost znervózňovala. Jednou či dvakrát zachytila jeho

pohled, přísný či lhostejný, když se však na něho usmála, nereagoval

a odvrátil se. Věděla, že je mnoho věcí, které by si spolu měli vyjasnit,

ale nenacházela odvahu začít. Včera v noci byl tak rozzlobený, že

každé vysvětlování bylo marné, a nyní si od ní držel takový odstup, že

si netroufala ho oslovit. Bála se, aby nezpůsobila ještě víc škody.

A navíc jí vrtal hlavou rozhovor, který vyslechla. Je ve hře pašování?

Anebo něco jinak nezákonného?

„Tváříte se smutně, drahoušku,“ přerušila její úvahy lady Salome.

Seděly spolu na pohovce u ohromného krbu a před sebou měly stolek

s čajovým servisem.

„Myslím, že musíte být z toho cestování a rozruchu unavená.

Marcus mi vyprávěl, že jste dlouho toužila navštívit Fairhaven a získat

ho znovu pro svoji rodinu!“

„Ano,“ přikývla Beth bezmyšlenkovitě. Tváří v tvář bystré lady

Salome jí veškeré její snažení najednou připadalo malicherné.

„Už jako malá jsem chtěla Fairhaven poznat, ale…“ začala

rozpačitě, „ale… nemyslela jsem si… co byste dělala, madam,

kdybyste odsud musela odjet?“

„Vyrazila bych si do nějakého luxusního podniku v Exeteru,“

odpověděla lady Salome bez zaváhání. „Nebo bych odjela do

Londýna, Sodoma a Gomora na mě! Nemáte potuchy, drahá, jak je

deprimující dostávat Časopis pro ženy se šestiměsíčním zpožděním

a nikdy nemít nic moderního na sebe! A co teprve jídlo! Nasolené,

uzené, naložené, ale nikdy úplně čerstvé! Pokud ovšem nemáte ráda

tuřín, což bohužel není můj případ. Už mnohokrát jsem přemýšlela

o útěku.“

Beth se usmála, ale příliš se jí neulevilo. Lady Salome ji

nepřesvědčila. Fairhaven byl jejím domovem a Beth se obávala, že si

těmito cynickými poznámkami sama dodává odvahu. Navíc zde byl

ještě její bratr St. John. Neuměla si představit, jak by se postarší pastor

smířil s novými farníky, když byl tak srostlý se svými podivínskými

ostrovany. A oni s ním.

„A navíc,“ pokračovala lady Salome, která si zjevně nevšimla

Bethina rozpačitého výrazu, „vy jste tak bohatá, že byste sem mohla

zavést spoustu moderních novot. Dát ostrovu, co potřebuje!“

„Po materiální stránce snad,“ přikývla Beth neurčitě. „Ale jsou zde

i jiné důležitější věci. Kořenem všeho zla je láska k penězům. První

list Timoteovi, jestli se nemýlím.“

„Výborně, drahoušku,“ přikývla lady Salome nadšeně. „Ale jak

praví svatý Matouš, snáze projde velbloud uchem jehly, než aby

bohatý vešel do Božího království.“ Upřela na Beth své pronikavé oči.

„Povězte mi, lady Allertonová, popravdě: líbí se vám Marcus?“

Náhlá změna tématu Beth zaskočila. Kdyby se jí na to zeptal někdo

jiný, koho skoro neznala, vyhnula by se odpovědi. Avšak lady Salome

byla tak přímá a přátelská, že se nechtěla vytáčet.

„Ano, líbí se mi. A moc. Jenže…“ Zamračila se.

„Jenže? Vždycky je nějaké jenže.“

Beth se rozesmála.

„Jistě. Nějak se to všechno zamotalo. Neznáme se dlouho a…“

„Láska všechno překoná. První kniha královská.“

Beth pokrčila rameny. Pochybovala, že to v tomto případě platí.

V tom se otevřely dveře a vešel Marcus. Beth rychle změnila téma

rozhovoru: „Hodně se na ostrově pašuje, lady Salome?“ zeptala se.

Lady Salome se na ni udiveně podívala.

„Od dob vašeho dědečka už ne,“ zavrtěla hlavou. „V tom řemesle

chybějí peníze a nikdo o ně nemá zájem.“

Beth si všimla, že ji Marcus pozorně sleduje. Zářivě se na něho

usmála.

„Ptala jsem se vaší tety na historky o pašerácích…“

„Slyšel jsem,“ usadil ji Marcus. Vzal si šálek čaje, který mu

nabídla lady Salome, posadil se a natáhl si dlouhé nohy ke krbu. „Tato

profese už téměř vymřela, viď Sal?“

„Spolu s pirátstvím a vylupováním ztroskotaných lodí,“ souhlasila

lady Salome. „Život na Fairhavenu není vůbec tak vzrušující, jak jste

si asi představovala, drahá. Nás se nedotýká ani válka v Americe.“

„To mi připomíná,“ řekl Marcus, „že mi Colin McCrae vyprávěl

o jednom z ostrovanů, který si ještě pamatuje vašeho dědečka, lady

Allertonová. Myslím, že byste si s ním možná chtěla promluvit.

Jmenuje se Jack Cade a bydlí někde nahoře v Halfway. Zítra bychom

ho mohli jít navštívit.“

„Třeba,“ přikývla Beth neurčitě. „Děkuji vám, pane.“ Sama

nevěděla, proč ji ta nabídka nijak nepotěšila. Všechno to bylo zvláštní.

Léta chtěla poznat Fairhaven a tato touha zastínila všechna ostatní

přání. A nyní se jí sen splnil, a přece necítila žádné uspokojení, spíš

podivnou prázdnotu. Napadlo ji, jestli snad nepatří mezi ty jedince,

kteří po něčem prahnou, ale jakmile toho dosáhnou, přestane je to

zajímat. Této představy se ulekla.

S přemáháním se usmála a vstala.

„Prosím, omluvte mě, lady Salome. Lorde Trevithicku…“ lehce se

uklonila. „Jsem unavená a chtěla bych si odpočinout. Nemusíte mě

doprovázet,“ dodala ostře, když viděla, že Marcus vstává. „Cestu

najdu sama. Dobrou noc.“

Cestou po schodech ji napadlo, že ji nic neuráží víc než Marcusová

hraná zdvořilost, předstíraná jen kvůli lady Salome.

Nenáviděla chlad, jaký mezi nimi nyní panoval, a obávala se, že by

snadno mohl přerůst v lhostejnost a pak v nechuť. Kupodivu vůči

Marcusovi cítila zvláštní odstup, jako by mezi nimi nikdy nedošlo

k žádným důvěrnostem. Zdálo se jí nemožné uvěřit, že ji kdy objímal

a líbal a že v ní jeho doteky vzbuzovaly dosud netušené pocity. Toto

vše však patřilo minulosti. Nyní od něho nemohla očekávat nic víc než

znuděnou zdvořilost.

Beth seděla ve své ložnici na sedátku u okna a dívala se ven. Měsíc

v úplňku klouzal po temné vodní hladině. Špatné počasí, které je

pronásledovalo včera, vystřídala chladná bezmračná noc. Sametově

černá obloha byla poseta jasnými hvězdami, jejichž zář svědčila

o tom, že k ránu přijde mráz.

Někde v hradních útrobách se ozvalo tlumené odbíjení hodin. Byla

jedna hodina po půlnoci. Pak všechny zvuky odumřely a nastalo

hrobové ticho. Beth se otřásla. Čekala už u okna skoro čtyři hodiny,

byla ospalá a promrzlá, ale odhodlaná vydržet a nepropásnout nic, co

hodlal Marcus s Colinem McCraem podniknout.

Spánek ji zmáhal a hlava jí začala klesat, když vtom ji vyburcoval

zvuk otevíraných hradních vrat. Zdálo se jí, že slyší drkotání kol vozu

směřujícího dolů z kopce k pláži. Přitiskla nos na ledové sklo. Z okna

ložnice mohla vidět jen na úzký pás trávy, který náhle končil v místě,

kde se cesta ztrácela v prudké zatáčce. Nezaslechla už nic, ale zahlédla

mihotavé světlo louče. Někdo šel zřejmě do přístavu. Vyskočila,

přehodila si přes ramena plášť a rozběhla se ke dveřím.

Vzala za masivní mosaznou kliku a stiskla ji. Dveře se ani

nehnuly. Opřela se do nich, marně. Zamračila se a zavrtěla nechápavě

hlavou.

Večer se dveře otevíraly hladce a neslyšně, panty byly dobře

naolejovány. Vysvětlení bylo jediné.

Dveře byly zamčené – na druhé straně. Beth ještě jednou prudce

stiskla kliku. Nic se nestalo.

Sklonila se ke klíčové dírce. Na druhé straně trčel v zámku klíč.

Její podezření se tedy potvrdilo. Marcus ji zamkl a Beth dobře věděla

proč.

Otevřela své příruční zavadlo a z taštičky vytáhla několik

dlouhých vlásenek. U okna stál masivní psací stůl a Beth

nepochybovala, že v zásuvce najde tlustý savý papír. Vzala jeden arch

a utíkala zpět ke dveřím. Mezi hladkým kamenným prahem a dveřmi

byla asi centimetrová mezera, do níž Beth obratně zasunula piják.

První vlásenka se ohnula, když ji zasunula do zámku, ale druhá byla

pevnější a klíč uvolnila. Spadl s tichým cinknutím na podlahu. Piják

zvuk ztlumil a Beth si byla jistá, že ho nikdo kromě ní neslyšel.

Zadržela dech a pomalu sunula papír s klíčem k sobě. Klíč se však

zachytil o dveře a Beth chvíli s pevně sevřenými rty manévrovala

pijákem po podlaze. Po zádech jí stékal pot. Nakonec se jí podařilo

klíč bezpečně prostrčit mezerou do ložnice. Popadla ho a pevně

sevřela v dlani.

Vsunula ho do zámku, otočila jím a pootevřela dveře. Chodbu

matně osvětlovala jediná lampa. Všude vládlo ticho a nikdo zde

nehlídal. Beth za sebou tiše zavřela a přikradla se k zábradlí. Chvíli jí

trvalo, než se v šeru zorientovala ve spleti chodeb a schodišť

Saintonge, protože se bála, aby nezpůsobila nějaký hluk. Jednou se

musela schovat v hlavní síni, aby se vyhnula sluhovi, který odnášel

z kuchyně koš čistého nádobí. Už byla málem u hlavního vchodu,

když z postranní chodby vyšla Martha McCraeová se svíčkou v ruce

a spěchala po schodech pro služebnictvo. Pak už Beth nikdo

nevyrušil. Neslyšně otevřela těžké vstupní dveře a vyklouzla do noci.

Srdce jí hlasitě bušilo a musela se na chvíli zastavit, aby nabrala dech.

Bylo jasno, ale od moře vál silný vítr. Beth se rychle vzdala

myšlenky sešplhat na pobřeží po úzké stezce vinoucí se strmě dolů

mezi skalami. Dokonce i za dne to byl nebezpečný sestup, v noci bez

světla by to bylo holé šílenství. Také by mohla padnout rovnou do

náruče pašeráků, dřív než by si to uvědomila. Už se v duchu smiřovala

s delší cestou, v zimě a potmě, když si všimla míhajících se světel

lucerny a zaslechla zvuk kroků na kamenité cestě. Rychle uskočila

a schovala se ve stínu hradební zdi. Byl nejvyšší čas.

Naskytl se jí neobyčejný a nanejvýš překvapující pohled. Spatřila

procesí mužů s lucernami, avšak namísto beden s pančovaným

alkoholem a pytlů s lupem, které si ve své fantazii představovala, nesli

na ramenou dvě rakve. Poznala dva námořníky z Marie Louise a další

dva ostrovany, které zahlédla v davu při svém příjezdu. Jednu rakev

pomáhal nést sám Marcus, druhou Colin McCrae.

Beth se choulila u zdi a bez dechu čekala, až podivný průvod

projde kolem ní.

Nevěděla nic o tom, že by Marie Louise převážela něčí ostatky,

které by zde měly být pohřbeny. Na druhé straně jí však bylo jasné, že

i kdyby byly na palubě, Marcus by jí to utajil. Možná právě na to

narážel McCrae, když se ptal Marcuse, zda jí o tom říct, a Marcus to

zamítl. Celá věc byla krajně podivná, a čím víc o ní Beth přemýšlela,

tím byla podivnější.

Muži si spolu povídali a žertovali, smáli se a vůbec se nechovali

tak, jak by se při takové příležitosti slušelo. Beth si přitáhla plášť

těsněji k tělu a přitiskla se k ledové zdi. Vztahovala se Marcusova

poznámka o nákladu k rakvím? Mohly by snad rakve být tím

nákladem? A pokud ano, byla ta úmrtí něčím podezřelá? Proč Marcus

nepočkal do rána a dal rakve přinést tajně, v nejhlubší noci? A proč ji

zamkl v pokoji, aby se ujistil, že se o jeho nočním podniku nic

nedozví?

Když byli muži v bezpečné vzdálenosti, vyškrábala se Beth na

silničku a vydala se za procesím dolů z kopce do vesnice. I když byla

jasná noc, byla to strastiplná pouť a Beth na hrbolaté cestě mnohokrát

klopýtla a několikrát upadla. Rozhodla se, že oprava téhle cesty bude

to první, co podnikne, jakmile se ujme nad ostrovem vlády.

Ve chvíli, kdy dorazila na kraj vesnice, vešli muži do kostela. Beth

si pomyslela, že je to pravé místo, kam by měli s nebožtíky zamířit,

a řekla si, že by se měla vrátit. Byla prokřehlá a připadala si hloupě, že

se tak nechala unést svou bujnou fantazií. Otočila se a zamířila zpět

k hradu, když vtom zaslechla tlumenou ránu a Marcusův veselý

smích: „Pozor, pánové! Marchant by nás nepochválil, kdybychom mu

dodali vadné zboží…“

Tato poznámka znovu vzbudila Bethinu zvědavost. Vplížila se na

malý hřbitov, přeběhla hlavní cestu a nakoukla do kostelních dveří.

Věděla, že riskuje, ale byla tma a všichni uvnitř byli zaujati svou

tajemnou činností, takže se jí zdálo bezpečné nahlédnout dovnitř.

Kostelík na Fairhavenu byla malý a spoře osvětlený a Beth

zahlédla jen část jedné z rakví položenou před oltářem, druhou stínil

mohutný opěrný sloup. Ve vzduchu visel těžký pach zatuchliny

a prachu. Beth opatrně proklouzla kolem jednoho mramorového

náhrobku Mostynů, skryla se v hlubokém stínu a snažila se v příšeří

rozeznat, co provádí Marcus se svými lidmi u oltáře.

Na každé straně oltáře postavili lucernu a právě se pokoušeli

zvednout víko jedné z rakví. Neprojevovali přitom žádnou úctu

k mrtvému. Jeden z námořníků popadl sochor a zarazil ho pod jeden

roh. Dřevo na protest zapraštělo a pak víko povolilo.

„Tohle je pěkná práce. To nedělal žádný fušer,“ poznamenal jeden

z mužů, kteří se skláněli nad rakví.

Beth zalapala po dechu.

„Ne… jen to nejlepší zboží…“ Druhý něco vytahoval z útrob

rakve. Světlo lucerny dopadlo na lesknoucí se ocel. Beth si zacpala

ústa, když zahlédla, že v ruce svírá dlouhou ručnici. Ostatní skládali

na zem pistole a pušky.

Náhle v ní začal sílit nepříjemný pocit, že jí někdo stojí za zády.

Jako by se v ní probudil prastarý a nevysvětlitelný instinkt, jenž ji

varoval, že se blíží nebezpečí. Ztuhla na místě s očima upřenýma na

scénu před oltářem. Colin McCrae a jeho lidé obdivovali zbraně, které

vykládali ven z truhel, pak se Colin obrátil na jednoho z mužů

stojícího vedle a něco mu polohlasně řekl. Ostatní vrátili víko na

místo. Marcus mezi nimi nebyl.

Beth se pomalu otočila. Za ní se ve tmě rýsovaly obrysy prázdných

kostelních lavic a podél zdí se černaly náhrobní kameny dávno

zesnulých šlechticů. Nespatřila nikoho.

Přikrčila se a kradla se zpět ke dveřím. Šla po špičkách a po

každém kroku se zastavila, aby se ujistila, že nevzbudila žádnou

pozornost. Ačkoli nikoho neviděla, pocit, že ji někdo sleduje a plíží se

za ní, přetrvával.

Srdce jí bušilo až v krku a po zádech jí stékal pot. Zastavila se.

Zhluboka se nadechla a zdálo se jí, jako by se to rozlehlo celým

prostorem. Námořníci skládající zbraně před oltářem obrátili pohledy

jejím směrem a vtom se před ní ze tmy vynořil Marcus Trevithick.

„Dobrý večer, lady Allertonová,“ řekl zdvořile. „Jaké je to ale

příjemné překvapení setkat se tady s vámi.“

Beth chvíli uvažovala o tom, že ho odstrčí a obrátí se na útěk, ale

Marcus jako by jí četl myšlenky. Natáhl ruku a pevně jí sevřel zápěstí.

„Uvědomujete si, lady Allertonová, že vždycky, když mě uvidíte,

snažíte se utéct?“ pokračoval konverzačním tónem. „Tentokrát bych

vás však prosil, abyste byla rozumná. Musel bych se vás pokusit

chytit, a vy byste se určitě ve tmě vrhla z útesu rovnou do moře.“

Stáli proti sobě a dívali se na sebe. Pak Beth vydechla.

„Mělo mě napadnout, že mě tady najdete. Ale proč jste mi

nezabránil, abych viděla ty zbraně…“

Zarazila se a snažila se pochopit všechno, čeho byla svědkem.

Marcus se na ni usmíval svým typickým, zpola ironickým úsměvem.

„A proč bych měl? Není na tom nic nelegálního, a pokud vy se

rozhodnete, že se budete o půlnoci toulat po Fairhavenu, je to vaše

věc.“

„Nic nelegálního? Vy tady pašujete zbraně, to je jasné, a nejspíš je

chcete prodat…“

Přerušil ji jeho smích.

„To si myslíte, lady Allertonová? Drahá, vy mě vždycky

překvapíte svou bujnou fantazií. Tohle přece není žádná gotická

romance.“ Jeho úsměv se vytratil. „Co mě ale velice mrzí, že mě

s železnou pravidelností podezíráte z toho nejhoršího.“

Beth se náhle zastyděla. Vytrhla se mu, ustoupila a zatvářila se

rozpačitě.

„Ano, ale sám musíte připustit, že vaše počínání budí jisté

podezření. Moje nedůvěra pramení jedině z toho, že jsem se ocitla

zamčená ve svém pokoji jako vězeň!“

„O tom si promluvíme, až se vrátíme na hrad,“ přerušil ji Marcus

a vzal ji opět za ruku. Vedl ji ven z kostela a přes hřbitov zpět na cestu.

Světlo jeho lucerny poskakovalo po starobylých náhrobcích.

„Pevně se mě držte,“ nakázal jí. „Překvapuje mě, že jste si v té tmě

nezlomila nohu.“

Dál šli mlčky. Měsíc byl v úplňku a jeho ledový svit zaléval cestu,

takže mohli jít rychle a celkem bezpečně. Beth se třásla zimou i reakcí

z prožitého napětí. Proto se zaradovala, když prošli hradní bránou

a vešli do vstupní síně.

„Prosím, pojďte se mnou do salonu, lady Allertonová,“ řekl

Marcus.

Beth, která se v duchu kojila nadějí, že vyběhne po schodech do

své ložnice a schová se tam, si uvědomila, že to není pozvání, ale

rozkaz. Váhavě ho následovala a dovolila mu, aby jí pomohl z pláště.

Všimla si, že kdysi hebký lesklý samet je zmačkaný a zaprášený a už

nikdy nebude tak krásný jako předtím.

Marcus otevřel dveře do salonu a Beth vešla. Marcus rozhrábl

žhavé uhlíky v krbu, aby se rozhořely, a přiložil několik dubových

polen. Pak se obrátil k příborníku, na němž stál stříbrný podnos

s několika broušenými karafami.

„Sklenku před spaním, lady Allertonová? Možná ji budete při

našem rozhovoru potřebovat. Co takhle brandy? Zahřeje vás.“

Nalil jí štědrou dávku jantarově zbarvené tekutiny do sklenky

a podal jí ji. Beth se trochu napila a ucítila, jak ji alkohol pálí v hrdle.

Marcus měl pravdu. Brandy ji zahřála a Beth se přestala třást.

Marcus ji gestem vybídl, aby se posadila do křesla u krbu. Tvářil

se přísně, odměřeně. Podívali se na sebe a Beth se zrychlil tep. Marcus

se lehce usmál.

„Vidím, že taková malá překážka, jako jsou zamčené dveře, vás

nemůže zastavit, lady Allertonová! Málokdy v životě jsem potkal

někoho tak nezdolného.“

Beth pokrčila rameny a uhnula pohledem.

„Otevřít zamčené dveře je snadné, pane, pokud klíč zůstal na druhé

straně v zámku.“

Marcus se zasmál a pak si zívl. Rozvalil se pohodlně v křesle

a natáhl své dlouhé nohy k ohni.

„Promiňte, tohle je dlouhá noc. Je to Colinova chyba, že klíč

zapomněl vytáhnout. Nabádal jsem ho, aby všechno bylo zajištěné.

Ale on vás podcenil, stejně jako já.“ Podíval se na ni a úsměv se mu

vytratil z tváře. „Věřte mi, lady Allertonová, bylo to pro vaše dobro.“

Beth se znovu napila.

„Nesnáším, když mi tohle někdo tvrdí!“ odsekla. „Protože to není

vůbec pravda. A co je pro mé dobro, nejlíp posoudím sama, mylorde.

Před čím jste mě vlastně chtěl ochránit? Před mojí zvědavostí?“

Marcus sklonil hlavu.

„Ano. Protože vím, že vás vaše bujná představivost vždycky svádí

k tomu, abyste si vymýšlela příliš divoké historky. Ale máte pravdu,

lady Allertonová. Neměl jsem vás dát zamknout, to uznávám. Měl

jsem vám povědět pravdu a omlouvám se, že jsem to neudělal.“

Beth znovu usrkla brandy. Alkohol ji hřál v útrobách, cítila, jak jí

žhnou tváře a jak se jí teplo rozlévá po celém těle. Nohy měla podivně

těžké.

„A jaká je ta vaše pravda, pane?“

Marcus se zavrtěl v křesle.

„Pravda je taková, že je zde jistý holandský korzár jménem

Godard, který využívá nepřátelství mezi Británií a Amerikou,

a vykrádá lodě plující z Bristolu.“

Naklonil se a přiložil do krbu další poleno.

„Zbraně, které jste viděla, mi svěřil kapitán Marchant

z královského loďstva Jeho Veličenstva. Marchant chce, aby měl po

ruce arzenál, kdyby se jeho plavidla dostala na dostřel nepřátel. Zítra

vyložíme z Marie Louise další část.“

Podíval se na ni s přátelským úsměvem.

„Takže tohle je vysvětlení mého nočního tajemného počínání, lady

Allertonová.“

Beth se zamračila.

„Myslíte si, že může nějaký korzár ohrozit Fairhaven?“ zeptala se

nedůvěřivě.

„To je nanejvýš nepravděpodobné,“ zavrtěl hlavou Marcus. Vstal

a dolil jí skleničku. „Kdyby Godard přepadl ostrov, nic by tím

nezískal, protože by ho pak musel uhájit. Pravděpodobnější je, že

podnikne nějaký útok, aby si opatřil zásoby čerstvých potravin, ale i to

bych osobně vyloučil. Přesto jsem vám o tom nechtěl nic říct, abych

vás nevyděsil. Ovšem pokud by hrozba byla reálná…“

Beth dopila další skleničku.

„Jak ohleduplné! Ale lady Salome je zřejmě odolnější, ta pravdu

snese!“

Marcus se usmál.

„Aha, vy jste to slyšela, co? Musíme si s McCraem dávat lepší

pozor na to, co si povídáme na chodbách.“

Pokrčil rameny. „Popravdě, teta Sal si už na Fairhavenu zažila

s piráty a lupiči ledacos, a navíc má už svá léta. Zatímco vy, lady

Allertonová, vy jste mladá, krásná… a zatím jste si žila jako

v bavlnce.“

Beth by se vsadila, že v jeho tónu zaslechla jakýsi vyčítavý osten.

Rozhodla se tedy, že jeho poznámku přejde. V tu chvíli ji zajímalo

něco jiného.

„Je-li vše v rámci zákona, pane, proč jste sehráli tu komedii

s rakvemi?“

„Máte pravdu, je to divadlo,“ přikývl Marcus. „Ale na druhé straně

rakve jsou pro převoz většího množství zbraní velmi praktické a mě

a Marchanta napadlo, že by to mohlo zmást případné špehy…“

„Jako třeba mě!“ odsekla mu Beth.

Uvědomila si, že se skutečně na základě několika nejasných

náznaků a poznámek domýšlela lecčeho. Jak to řekl Marcus? Že ho

vždycky podezírá jen z toho nejhoršího? A že před ním vždycky

utíká? Sevřela rty. Obojí byla pravda. Najednou si připadala trapně.

Opatrně postavila skleničku na naleštěnou ořechovou desku stolu.

Uvědomila si, že se jí z nezvyklého množství vypitého alkoholu točí

hlava.

„Omlouvám se, pane…“

„Za co, lady Allertonová?“

Naklonil se k ní, skleničku svíral oběma rukama. Upíral na ni své

tmavé oči. „Omlouváte se mi za to, že jste mě nespravedlivě

podezírala, nebo za to, že přede mnou neustále utíkáte a příležitostně

mě zamykáte ve sklepě?“

Beth po něm střelila pohledem a pak rychle sklonila hlavu. Jeho

výraz ji zneklidňoval, a ačkoli s ní mluvil laskavě, měla pocit, že

v jeho tónu stále zaznívá výčitka, jako by ho její nedůvěra zraňovala.

„Myslím, že za ten incident jsem se vám už omluvila,“ zamumlala

Beth nezřetelně. „Nebylo to ode mě hezké a lituji toho…“

„Vážně?“ Marcus se zatvářil přísně, její omluva ho zřejmě

neobměkčila. Beth, doufající, že čas jeho hněv utlumí, začínala ztrácet

naději. Nepovažovala ho za muže, který se dokáže zlobit dlouho, ale

asi se zmýlila. Navíc si zasloužila, aby se na ni zlobil.

„Udělala jsem to jenom proto, že jsem chtěla na Fairhaven dorazit

jako první!“ vybuchla. „Nechtěla jsem nic jiného a nečekala jsem, že

mi v tom pomůžete!“

„Chcete tím říct, že jste mi nevěřila. Dal jsem vám své slovo, že

vám přenechám Fairhaven, ale vy jste si vedla svou.“

Marcusův tichý, téměř odevzdaný tón ji umlčel.

„No, možná jste měla trochu pravdu,“ pokrčil rameny. „Dvakrát

jsem své slovo porušil, takže jste měla důvod si myslet, že to můžu

udělat i potřetí.“

„Ne. Já…“

Beth se zamračila. Zdálo se jí, že jejich rozhovor se ubírá někam,

kam nechtěla, ale byla unavená, hlava se jí točila a nedokázala se

soustředit. Otupěle zírala na své ruce složené v klíně.

„Myslím si, že tohle není spravedlivé, pane.“ Náhle mluvila

rychle, jako by se obávala, že ji opustí odvaha. „Nevěřila jsem vám

a zachovala jsem se k vám hanebně, to přiznávám. A jestli jsem se vás

nějak dotkla… mrzí mě to.“ Mdle se na něho usmála. „Alespoň spolu

zase mluvíme,“ dodala.

„Vás mrzelo, že jsme se nepohodli?“ zeptal se Marcus.

Beth na něho zírala. V tu chvíli nedokázala uhnout pohledem.

Díval se na ni s vřelým výrazem plným očekávání a jí se tak ulevilo,

že jí málem vyhrkly slzy.

„No…“ Odkašlala si a rozpačitě pokračovala: „Bylo to

přinejmenším nepříjemné.“

Marcus se usmál. Prohrábl si husté vlasy, ale nespouštěl z ní oči.

„V tom s vámi souhlasím.“

„Takže…“ Beth zadržela dech. „Jsme… budeme… zase přátelé,

pane?“

„Přátelé?“ Zatvářil se vážně. „To si nemyslím, lady Allertonová.

Můžeme být cokoli, ale obávám se, že přátelé nikdy. Vášniví

nepřátelé, anebo stejně tak vášniví milenci, to ano. Ale nic mezi tím!“

Naklonil se k ní a vzal ji za bradu. Oči mu sjely k jejím

pootevřeným rtům.

„Vážně mi už konečně věříte?“

„Ano,“ vydechla Beth.

Marcus se zasmál a pak ji políbil, krátce a skoro hrubě. Pak ji od

sebe odstrčil.

„Máte pozoruhodný způsob, jak vyrazit protivníkovi zbraně

z ruky, lady Allertonová,“ řekl drsně. Vzal ji za ruce a prudce ji

postavil na nohy.

„Kdybyste se teď viděla, jak vypadáte… Trochu opilá a víc než

žádoucí…“ Potřásl hlavou. „A poprvé, co vás znám, vidím, že se na

mě díváte s důvěrou. Vaše načasování je bezchybné.“

Podal jí svícen s hořící svíčkou.

„Doufám, že trefíte sama. Neručím za sebe, že bych vás

doprovodil bez nehody…“

Beth vzala svícen a spěchala ke schodům. Věděla, že má nejistý

krok a že je skutečně trochu opilá, ale vinu sváděla na Marcuse.

Neměl jí tolik nalévat.

I ve svém stavu si však jasně uvědomovala, co znamenal jeho

letmý polibek i jeho nevyřčený, ale jasně naznačený slib. Neboť

ačkoli se choval jako dokonalý džentlmen, Beth nepochybovala, že ho

splní. Budou buď nepřátelé, nebo milenci, jedno, anebo druhé. Nic

mezitím.

Beth věděla, jaké z této dvou možností by dala přednost. Byla si

jistá, že z ní nemluví jenom brandy.

Zavřela za sebou dveře a pečlivě zamkla. Pro tuto chvíli jí stačilo,

že se s Marcusem usmířili. Ale v budoucnu…

Rychle se svlékla, lehla si do postele a sfoukla svíčku.

OSMÁ KAPITOLA

Uplynul skoro týden, než si Beth našla chvilku, aby navštívila

Jacka Cadea a zeptala ho se na svého dědečka. Salome Trevithicková

považovala za svou povinnost ukázat jí celý ostrov a každý den ji

zaměstnávala návštěvami farmářů a vesničanů a prohlídkami všech

míst, které nazývala „pamětihodnostmi“.

Na sklonku týdne už Beth skoro nevěděla, čí je, v hlavě se jí pletla

všechna možná jména a tváře. Dospěla k přesvědčení, že nikdo

nemůže být tak spjat se životem na ostrově a nikdo nemůže být

místními obyvateli tak milován jako lady Salome. Beth vítali sice

zdvořile, ale odtažitě a ve srovnání s lady Salome velmi chladně. Beth

to mrzelo, ale na druhé straně chápala, že láska a loajalita nejsou

zadarmo a každý si je musí zasloužit. Snažila se proto kráčet ve

šlépějích lady Salome a trávila hodiny v místní škole, povídala si

s ostrovany, předčítala dětem a hrála si s nimi venku, když to počasí

dovolilo. V těch řídkých okamžicích, kdy zůstala sama, se toulala po

pobřeží, šplhala po útesech a obdivovala se krásám divoké přírody.

Neuniklo jí, že se Marcus velmi snaží získat si přízeň svých

poddaných. Trávil hodiny s Colinem McCraem diskuzemi o plánech

na výstavbu nových farem či na opravu přístavu, a když bylo třeba,

nezdráhal se ani přiložit ruku k dílu. Pomáhal také při stavbě nové

stodoly a Beth ho několikrát zahlédla, jak svlečený do půl těla řeže

trámy.

Když si jednou vyrazily s lady Salome na ranní vyjížďku a míjely

staveniště, zastavila lady Salome bryčku, aby prohodila s Marcusem

pár slov. Beth musela odvrátit zrak, protože pohled na jeho snědé

svalnaté tělo ji neobyčejně přitahoval. Upřeně tedy zírala na pasoucí

se stádo ovcí a její očividný nezájem byl tak nápadný, že se jí Marcus

s udiveně pozdviženým obočím zeptal, zda-li je ve své kůži. A Beth

nebyla ve své kůži. Tváře měla zardělé a srdce jí bušilo jako o závod.

Lady Salome se na ni rychle podívala, usmála se a řekla, že Beth se

něčím trápí, ale prozřetelně nevysvětlila čím.

Jednou večer ji Marcus vyhledal a vysvětlil jí, že nechce z ostrova

odjet, dokud si nepromluví se strýcem St. Johnem a lady Salome

o jejich budoucnosti. Strýc se ještě z Exeteru nevrátil, takže bylo

nutné počkat. Beth pochopitelně nechtěla vzbudit dojem, že má

v úmyslu Trevithicky co nejdřív vystrnadit z jejich domova, takže jen

mlčky přikývla. Druhý den napsala dopis Charlottě, objasnila jí v něm

situaci a sdělila jí, že se hodlá vrátit do Mostyn Hall nejpozději do

Vánoc. Mezitím si chtěla promluvit s pamětníkem Jackem Cadem.

Jeho domek stál asi míli od městečka na malém pahorku

s výhledem na západ, přes přístav až k devonskému pobřeží. Marcus jí

vyprávěl, že Jack se celý život živil rybolovem, ale nyní je už příliš

starý, aby mohl vyjet na moře. Žije sám. Ostatní ostrované si prý

o něm myslí, že je trochu podivín, ale velmi si jej váží jako jednoho

z nejstarších obyvatel Fairhavenu.

Beth se vyšplhala po strmé stezce lemované škeblemi k jeho

chalupě. Měla nahrubo obílené zdi, v jejichž závětří se choulilo

několik odolných keřů a průčelí zdobila sbírka starých lan a udic. Na

travnatém palouku se pásla ovce a mírumilovně pozorovala mladou

návštěvnici.

Beth opatrně zaklepala na dveře. Byla celá nesvá, protože právě

nastal ten okamžik, kdy se měla sejít s jedním z dědečkových

současníků.

Dveře se skřípavě otevřely a v nich se objevila sehnutá postava

starce. Beth pohasl úsměv na rtech.

„Pan Cade? Já jsem Beth Allertonová. Doslechla jsem se, že jste

kdysi znal mého dědečka, Charlese Mostyna. Ráda bych vás

poprosila, jestli byste mi o něm mohl něco povědět.“

Starý rybář se na ni podíval. Jeho vyschlý vrásčitý obličej s orlím

nosem připomínal dravce, oči však měl pozoruhodné jasné a jiskrné.

Roztáhl ústa v bezzubém úsměvu a zaskřehotal: „Myslel jsem si, že se

tady objevíte, paní. Ano, znával jsem Charlese Mostyna. Můžu vám

o něm vyprávět.“

Beth zalila vlna vzrušeného očekávání. Konečně se snad dozví

pravdu, co se tenkrát oné osudné noci hraběti Mostynovi přihodilo.

„Posaďte se, madam,“ řekl stařec zdvořile a ustoupil o krok, aby

Beth mohla projít kolem něj úzkou chodbičkou do domku. Zavedl ji

do velké světnice, kde v krbu plápolal jasný oheň, shrnul ze stolu

hromadu starých sítí a splávků a pokynul jí, aby se posadila.

Beth se zvědavě rozhlédla kolem sebe. Místnost s dřevěným

ostěním byla prostorná a útulná, police na stěnách zdobily různé

drobnosti, které zřejmě starý Cade na svých plavbách vylovil z moře

nebo které mu připomínaly jeho povolání – skleněné lahve, kusy

vyběleného dřeva bizarních tvarů, parohy, sbírka vyleštěných

kompasů, kormidlo.

Stařec se posadil do křesla naproti Beth a s hekáním se snažil

nalézt pohodlnou pozici. Přitáhl si zpola vypitou láhev whisky, nalil si

štědrou dávku a pak si nacpal do dýmky čerstvý tabák. Nepromluvil,

dokud ji nezapálil a několikrát z ní nepotáhl. Místnost zahalil štiplavý

dým.

„Charles Mostyn…“ začal po chvíli, „to byl ten před starým

hrabětem. Před Ďáblem.“ Rozkašlal se. „Ten byl z jinýho těsta, ne

jako tenhle mladíček s těma svejma městskejma manýrama. I když se

zdá, že přese všechno není tak špatnej.“

Beth mlčela a snažila se ovládnout svou netrpělivost. Na toho

starce nemělo smysl spěchat. Jen ji překvapilo, že i on začal

vychvalovat Marcusovy přednosti, stejně jako mnoho místních.

„Starej hrabě,“ pokračoval stařec, „to byl darebák. A Mostyn taky.

Jako kdyby to byly dvojčata, oba stejný darebáci, jeden za osumnáct

a druhej bez dvou za dvacet.“

Beth se narovnala a zamračila se. Nechápala.

„Druhej bez dvou za dvacet?“ zopakovala po starém rybáři. „Ale,

pane Cade…“

Jack Cade několikrát popotáhl z dýmky a mlčel. Pak pokrčil

rameny a řekl: „Trevithick byl pruďas, ale Mostyn byl chladnej

a k tomu krutej. Kde Trevithick řádil jako ďas, tam Mostyn jednal

chladnokrevně a bez slitování. Byl chytrej, víme?“

Jeho pronikavý pohled téměř přibil Beth do křesla.

„Chtěl obchodovat a nemít přitom problémy, ale neposlouchal

dobře míněný rady. Potřeboval peníze a nejen on. I pár jeho dalších

vykutálenejch kamarádů.“

„Obchodovat?“

„Pašovat přece! To dá rozum, madam. V těch dobách se na tom

tady v úžině daly vydělat veliký peníze. Trevithick s Mostynem si šli

po krku, jeden druhýmu překážel, každej z nich chtěl tuhle branži

ovládnout. O to tady šlo, o nic víc! Jenže Mostyn držel Fairhaven,

takže měl přece jen trochu navrch. A byl to pěkně tvrdej hráč, pokud

šlo o kšeft, to vám povím.“

Beth

nemohla

věřit

svým

uším.

Tohle

si

rozhodně

nepředstavovala. Tyto historky jí její chůva v Mostyn Hall

nevyprávěla. Odkašlala si.

„Pane Cade, nemýlíte se? Já jen… slýchávala jsem o svém

dědečkovi něco zcela jiného.“

„Vykládali vám něco jinýho? Neřekli vám pravdu, když jste byla

mladý děvče… Ale kdo by měl zájem přiznat pravdu? Tahle famílie

rozhodně ne, ta měla co skrývat, až moc.“

Beth se zhluboka nadechla. Ruce se jí třásly tak, že je musela sevřít

v pěst, aby se uklidnila. Nebylo to rozčilením, ale hlubokým

zklamáním, které v ní sílilo, až se jí sevřelo hrdlo tak, že nebyla s to

promluvit. Ale musela si zřejmě vypít svůj pohár hořkosti až do dna.

„Co se stalo?“ zeptala se ochraptěle. „Nakonec… tehdy…“

V Cadeově obličeji se zračil soucit. Beth si toho všimla a ranilo ji

to ještě víc.

„Mostyn s Trevithickem spolu soupeřili, ale nakonec bylo jasný,

že tady v našich vodách zbejvá místo jen pro jednoho z nich. A tak

došlo k boji.“

Znovu se rozkašlal. Pak chvíli lapal po dechu, a když se uklidnil,

pokračoval: „Trevithick vyhrál a vzal si celej ostrov a od tý doby se

tady už žádnej Mostyn neukázal. Až doteď, madam.“

„Jak se hrabě Trevithick zmocnil ostrova?“ zeptala se Beth. Zírala

na starce, který si pořádně loknul whisky, otřel si ústa o rukáv

a pomlasknul si.

„Aha, ten jejich poslední souboj. Všechno se semlelo kvůli

nákladu brandy, na kterej čekal Mostyn. Svobodný pašeráci ho

přivezli, ale Mostyn se zpozdil a na místo převzetí nákladu jako první

dorazil Trevithick. Nabídl za něj dvojnásobnou cenu a slíbil jim, že

když budou pracovat pro něj, a ne pro Mostyna, vydějal si víc

pokaždý. Nemusel je přesvědčovat dvakrát. Všichni Mostyna

nenáviděli. Trevithick sice nebyl o moc lepší, ale aspoň líp platil.

Takže když konečně dorazil Mostyn, přepadli ho a rozsekali na kusy.“

„Ale… ale já jsem slyšela, že byl přepaden muži hraběte

Trevithicka a že mu hrabě ukradl rodinné stříbro.“

Cade se zakuckal smíchy.

„To nebylo žádný rodinný stříbro, madam. Mostyn byl tak

lakomej, že neplatil svý pohledávky, a tak si podloudníci vzali jen to,

co jim dlužil. Zbyl po něm jenom meč a prsten.“

Vstal a šoural se ke staré dřevěné truhlici v rohu místnosti. Chvíli

se v ní přehraboval a přitom si brblal: „Nikdy jsem ho nenosil. Nějak

se mi to příčilo, když mu ho Trevithick useknul i s prstem. Nejlíp

bude, když si ho vezmete vy, madam, když byl Mostyn váš dědeček.“

Beth mechanicky natáhla ruku a Cade jí položil do dlaně těžký

prsten. I když pro slzy skoro neviděla, spatřila na zašlém zlatém

kroužku vyrytý rodinný erb Mostynů a heslo Pamatuj, které bylo po

těch letech sotva čitelné. Sevřela dlaň a zavřela oči.

Když se trochu vzpamatovala, zeptala se tiše: „A co se stalo

s mečem ze Saintonge? Ten si také vzal hrabě Trevithick?“

Čade zavrtěl hlavou.

„Meč se v bitce zlomil. Někde jsem tady měl úlomek, ale už to

není nic než jen kus rezatýho železa…“

Beth si uvědomila, že pláče, a to bylo to poslední, co si přála.

Rázně vstala.

„Promiňte, byl jste velice laskavý, pane Cade, ale obávám se, že už

musím jít.“

Stařec jí neohrabaně poklepal na rameno.

„Je mi to líto, madam. Nevím sice, komu mělo tohle posloužit, ale

jeho lordstvo mi nakázalo, abych vám řek pravdu a nic vám nezatajil.“

Beth se zarazila. Na pláč rázem zapomněla.

„Jeho lordstvo? Myslíte lorda Trevithicka? Co vám řekl? A kdy?“

Cade se zatvářil rozpačitě.

„Když mě přišel onehdá navštívit, madam, tak mi řekl, že hledáte

někoho, kdo si pamatuje vašeho dědečka, a nařídil mi, abych vám

vyprávěl popravdě, jak se to tenkrát všechno seběhlo. Přikázal…“

Beth se otočila na patě a vyrazila ze dveří tak prudce, až vylekala

ovci, která právě s bečením přišla ke dveřím. Beth pospíchala zpět do

městečka. Skoro utíkala, nedbala, že jí klobouk sklouzl na stranu

a vlasy za ní vlají. Byla rozčilená tak, že nevěnovala pozornost

zvědavým pohledům ostrovanů, kteří se za ní udiveně otáčeli.

Mířila na jednu z farem, kde ráno Marcus pomáhal skládat seno.

Ještě tam byl. Poslední fůra už byla uložena a Marcus stál s Colinem

McCraem a o něčem s ním vzrušeně hovořil.

„Lorde Trevithicku!“ zvolala Beth rozechvělým hlasem. „Lorde

Trevithicku, chci s vámi mluvit. Ihned!“

Marcus něco spěšně řekl Colinovi. Pak se k ní obrátil a vzal ji za

paži. Tvářil se vážně.

„Tak jste se sešla s Cadem, lady Allertonová? Jste v pořádku?“

„Ne, to tedy rozhodně nejsem,“ odsekla Beth rozzuřeně. Tváře jí

hořely hněvem a sotva dechu popadala. „Jak jste se mohl opovážit,

lorde Trevithicku?“ Skoro křičela. „Jak jste se mohl opovážit poslat

mě za tím starcem, když jste znal pravdu? Mohl jste mi všechno

povědět sám a ušetřit mě bolesti a ponížení!“

„Tady ne,“ řekl Marcus varovně. Jeho stisk zesílil. „Popovídáme si

o tom někde jinde.“ Díval se jí přes rameno na srocující se skupinu

vesničanů, kteří je pozorovali s rozpaky, ale o nic méně zvědavě. Beth

se mu vytrhla. V tu chvíli jí bylo jedno, jestli je uslyší třeba celý

ostrov.

„Nechte mě být,“ zasyčela. „Vaše chování se mi hnusí!“

Marcusovi se zablýsklo v očích a popadl ji za ruku. Jeho stisk ji

zabolel.

„A věřila byste mi, kdybych vám pověděl, že váš dědeček byl

jenom obyčejný zloděj a lump, lady Allertonová? Vím, že ne. Zatím

jste mi nikdy nevěřila, tak proč byste měla právě tentokrát? Musela

jste slyšet pravdu od někoho jiného!“

Beth se mu dívala do očí a zdálo se jí, že uběhly celé věky. V davu

to zahučelo a Beth zaslechla, jak jedna kyprá starší žena řekla: „Cade

jí pověděl, co byl její děda zač. Chudince jí prej vykládali, že to byl

slušnej člověk…“

V jejím hlase zazněla lítost a účast, které Beth ještě víc rozhořčily.

Když se rozhlédla, četla je ve tvářích shromážděných ostrovanů, kteří

se stali svědky jejího výbuchu. Byla to tatáž lítost, kterou spatřila

v očích starého Cadea. Všichni zřejmě věděli, jaký byl ve skutečnosti

Charles Mostyn, ale nikdo jí o tom nechtěl povědět. Nejspíš si mysleli,

že jablko nepadá daleko od stromu, a báli se, že až se ujme vlády nad

ostrovem, vrátí se staré časy. Ona a Marcus. Trevithickové

a Mostynové. Vždycky si šli po krku a strhávali tyto lidi s sebou,

místo aby jim pomáhali a bránili je.

V Marcusově výrazu však nebylo po lítosti ani stopy. Díval se na

ni upřeně a tvář měl jako z kamene. Beth se mu s výkřikem vytrhla,

otočila se a pádila dolů po cestě zpátky k hradu. Široké sukně se jí

pletly mezi nohy, takže klopýtala a málem upadla, rozpuštěné vlající

vlasy ji oslepovaly.

Vrazila na nádvoří, přeběhla ho a řítila se na vrchol útesu.

„Beth! Proboha, stůj! Spadneš!“

Marcus, který běžel za ní, se k ní skokem vrhl a strhl ji zpět. Beth

se bránila, pěstmi mu bušila do hrudi, kopala, vzlykala.

„Ach Beth…“

Hlas měl něžný, naplněný obavami. Beth se vzdala. Nebránila se,

když ji vzal do náruče. Něco jí mumlal do ucha, hladil ji po vlasech

a konejšil ji jako malé děcko. Usedavě se rozplakala, jako by jí mělo

puknout srdce.

Po chvíli, která jí připadala jako věčnost, se konečně trochu

uklidnila.

„Já nikdy nepláču,“ prohlásila rozechvělým hlasem.

Marcus se rozesmál a odhrnul jí z mokré tváře pramen vlasů.

„Vážně, toho jsem všimnul. Pojďme dovnitř, nebo se tady

nastydneš.“

Beth se o něho opřela.

„Marku… já…“

„Já vím.“

Krátce ji objal a pak ji vzal za ruku a vedl ji zpátky přes nádvoří.

Ve dveřích se potkali s lady Salome, která se právě s košíkem se

zahradnickým náčiním v ruce vracela domů. Tvářila se ustaraně.

„Už jsem to slyšela,“ řekla a pohladila Beth po rameni. „Chudinko

moje, přijít v jedné minutě o všechny krásné vzpomínky. To je příliš

kruté. Je to zrada nevinnosti!“

Beth vzlykla.

„Lady Salome, vaše laskavost mě dojímá.“

„Sklenička portského a horká cihlička do nohou, to je to, co

potřebujeme,“ rozhodla lady Salome energicky. „Půjdu s vámi a dám

vám odpočinouti.“

„Exodus třicet tři, verš čtrnáctý,“ dodal Marcus suše.

„Anebo Matouš jedenáct, verš dvacátý osmý,“ zavolala přes

rameno lady Salome a odváděla Beth do salonu. „Marku, zavolej na

Marthu, ať nám donese horkou polévku a domácí medicínu…“

„Nejsem nemocná,“ bránila se Beth opírající se o lady Salome.

„Hloupost! Prožila jste šok a zasloužíte si jídlo, pití a klid,“ řekla

lady Salome rozhodně. Zavedla ji do ložnice a přiměla ji, aby se

posadila ke krbu. Pak jí pomohla se svlékáním a při tom ji

uklidňovala: „Jenom se snažte vzchopit. Jednou jste se musela

dozvědět pravdu… Teplo vám pomůže… Pamatujte na má slova, za

půl hodiny usnete, jako by vás do vody hodil…“

Kdesi v podvědomí Beth slyšela zvuk mořského příboje. Byl to

uklidňující zvuk. Jen neochotně otevřela oči. Místnost se koupala ve

světle svíček a těžké závěsy byly zatažené. Vedle u postele seděla

v křesle Martha McCraeová a četla si knihu.

Když si všimla, že se Beth probudila, usmála se a odložila knihu na

noční stolek.

„Jak je vám, madam?“

Beth se trochu zamračila.

„Usnula jsem, Martho? Dobrý bože! Lady Salome mě donutila

vypít skleničku nějakého nasládlého likéru a další věc, kterou si

pamatuji… Zdá se mi, že mám hlad!“

Martha vyskočila.

„Kuchařka odpoledne uvařila znamenitou polévku, madam, silnou

a posilující. Pošlu pro ni…“

„Počkejte chvilku, Martho,“ zarazila ji Beth. „Prosím, smím se vás

na něco zeptat?“

„No, záleží na tom…“ odpověděla dívka nejisté.

„Ví někdo na ostrově o hanbě mého dědečka?“

Martha uhnula očima a začala si nervózně mnout ruce.

„Ale madam! Tyhle staré historky zná každé malé dítě, i když je

osobně zažil jen Jack Cade a možná ještě pár dalších pamětníků…

Moc mě to mrzí, madam, ale mysleli si, že to víte, dokud jeho lordstvo

nevyprávělo Jackovi, že vám namluvili něco jiného. Pak jsme se báli,

protože jsme tušili, že nakonec zjistíte pravdu…“

Nešťastně se podívala na Beth a sklopila oči.

„Je to pro nás moc těžký, madam… nejdřív se dozvědět, že Jeho

lordstvo projevilo o Fairhaven zájem, pak se doslechnout, že ho

převezmete vy… bát se o osud lady Salome a nevědět, co s námi

všemi bude…“

Beth přikývla.

„Chápu. Ale lord Trevithick dal najevo skutečný zájem o rozkvět

Fairhavenu a už pro něj hodně udělal…“

Martha se usmála a najednou to vypadalo, jako by vyšlo slunce

z mraků. „Ach, madam, ale my teď nevíme, co si máme myslet! Víme,

že o Fairhaven stojíte, ale lord Trevithick je laskavý člověk a už nám

moc pomohl… Kéž byste si mohli nechat Fairhaven oba…“ Zarazila

se a zrudla. Uvědomila si, co naznačila, a tak rychle vstala. „Promiňte,

madam. Přinesu vám tu polévku.“

Beth obrátila hlavu na polštáři a zadívala se do ohně v krbu.

Teprve teď v plné šíři pochopila zášť ostrovanů, kterou tak bolestně

pociťovala. Buď slyšeli o zlých časech za vlády Charlese Mostyna,

nebo si je ještě sami pamatovali. Jeho odkaz měl hluboké kořeny

a nedal se tak snadno vymýtit. Beth se posadila, přehodila si přes

ramena šál a pohodlně se uvelebila v pokrývkách. Málokdy ve dne

zůstala v posteli, ale nyní se rozhodla, že to udělá a nechá Marthu, aby

o ni pečovala. Trochu se jí sice ulevilo, ale cítila se stále velice

unavená.

„Naprosto podle bontonu,“ ozvalo se ode dveří, v nichž se objevil

Marcus. Zpola ironicky se usmíval svým typickým způsobem, který si

tak vryla do paměti, a ukázal na kraj postele.

„Smím?“

„No…“ Beth se zamračila. „Neměl byste tady být, mylorde. Co

tomu řekne lady Salome?“

Marcus pohodil hlavou.

„Já vím. Ale Martha nechala pootevřené dveře a já jsem chtěl

vědět, jestli se vám už daří líp.“

Beth sklopila oči. Styděla se, protože si uvědomila, že má na sobě

jen tenkou noční košili a lehký šál. Marcus se ale tvářil, že si ničeho

nevšiml. Což ji trochu zklamalo… Na co to proboha myslím,

napomenula se v duchu a přinutila se na něho podívat.

„Prosím, pane, dřív než něco řeknete, chci se vám omluvit za tu

scénu…“

Marcus ji pohladil po ruce a zavrtěl hlavou.

„Beth, to nemusíte. Utrpěla jste šok a všechno, co jste řekla, je

pochopitelné.“

Beth se usmála.

„Děkuji.“ Zaváhala. „Chápu, proč jste mi to nemohl povědět vy

sám. Musela jsem to slyšet od někoho místního, od někoho, kdo to

všechno zažil na vlastní kůži.“

„Věřte mi, že kdyby mě napadl nějaký jiný způsob…“

Beth cítila, jak ji polévá ruměnec, a byla ráda, že v ložnici je

takové šero. Věděla, že napětí mezi nimi nepolevilo, jejich vztahy

byly stále ještě zatíženy mnoha emocemi, nevyřčenými, ale o to

intenzivnějšími.

„Přiznám se vám, že si připadám jako hlupák,“ řekla po chvíli.

„Skoro celý život jsem v duchu hýčkala příběhy o statečných

Mostynech jako nějaký talisman. Romantické historky o nepřátelství

na život a na smrt, o dobru, statečnosti, úkladech. A když jsem se

dozvěděla pravdu…“

Hlas se jí zlomil.

„Pravda je, že zde existovaly dvě znepřátelené rodiny, a žádná

z nich si nezaslouží, abyste o ní smýšlela v dobrém. O lítosti ani

nemluvě,“ řekl Marcus suše.

Beth si povzdechla.

„Celé úsilí, abych získala Fairhaven, bylo založeno na naivní

falešné představě… na pouhém snu. Sotva tomu mohu uvěřit! Už jako

dítě jsem po ostrově toužila!“

Marcus najednou rychle vstal. Když promluvil, neviděla mu do

obličeje, ale jeho hlas zněl jako obvykle – trochu ironicky, výsměšně.

„Na tom není nic překvapivého. Děti milují fantazie a sny a vy jste

byla sirotek a potřebovala jste se na něco upnout.“ Usmál se na ni.

„Teď už musím jít. Martha se co chvíli vrátí s polévkou, a kdyby mě

tady našla, byl by z toho skandál.“

Když odešel, Beth zamyšleně zírala do ohně, který hořel v krbu.

Cosi v Marcusově tónu ji zarazilo a připravilo ji o zbytek posledních

iluzí, které jí ještě zůstaly. V uplynulých týdnech se tolik soustředila

na to, že získá Fairhaven a naplní tak svůj sen, že byla připravena

tomu obětovat cokoli. Propadla té myšlence, když se s Marcusem

setkala v Londýně, a hnala se kvůli ní do Devonu, dokonce Marcuse

zamkla ve vinném sklepě Thea Marche, jen aby byla na místě první.

Její posedlost Fairhavenem v ní dřímala odjakživa, a jakmile se

naskytla příležitost oslrov skutečně získat, ovládla ji zcela.

Znovu si lehla. V tuto chvíli měla podivný pocit prázdnoty, který

následoval po vystřízlivění, když konečně poznala, že se celý život

hnala za přeludem. Poprvé po dlouhých letech prohlédla a jasně

pochopila, že za svou vidinu zaplatila vysokou cenu; až příliš

vysokou. Ublížila Charlottě, která ji bez odporu doprovázela do

Devonu, ačkoli byla oprávněně přesvědčena, že je to bláznivý podnik.

Beth jí její věrnost oplatila tím, že ji opustila nemocnou a nechala ji

v domě Thea Marche. Litovala toho od první chvíle, ale teprve teď jí

došlo, co provedla.

A pak tady byl Marcus. Před několika týdny, které se nyní Beth

zdály jako věčnost, si myslela, že je na nejlepší cestě se do něho

zamilovat. Tehdy se zaměřila na jejich boj o Fairhaven a namluvila si,

že jsou z nich sokové, ačkoli ve skutečnosti jejich konflikt byl jen

výrazem jejich rostoucí vzájemné náklonnosti. Náklonnosti, jež

alespoň ze strany Beth přerostla, jak si nyní zoufale uvědomila,

v hlubokou a beznadějnou lásku.

S hlubokým povzdechem se převalila na bok a zabořila obličej do

polštáře.

„Madam, ještě pořád je vám tak špatně?“

Beth zvedla hlavu a spatřila Marthu McCraeovou, která stála

u postele s miskou vařícího vývaru.

„Ach Martho, promiňte, neslyšela jsem vás přicházet. Ne, je mi už

mnohem lépe.“

Když Beth dojedla polévku, vstala a přistoupila ke krbu, kde na

židli schnul její plášť. Sáhla do kapsy a vytáhla dědečkův pečetní

prsten. Držela ho na natažené dlani a ve světle plápolajícího ohně si

ještě jednou přečetla motto. Pamatuj. Najednou toho na ni bylo moc.

Otevřela okno. Ve vzduchu v prudkých poryvech větru poletoval

první sníh. Beth se naposledy podívala na dědův prsten a prudce jím

mrštila ven, do temné noci.

„Moc vám to sluší, madam,“ poznamenala Martha McCraeová

s úsměvem a vpletla Beth poslední pramen vlasů do složitého uzlu.

Beth se usmála na svůj půvabný obraz v zrcadle a odpověděla:

„Jen díky vám, Martho. Nikdo by nepoznal, že jste ty překrásné šaty

vykouzlila ze zbytku starého závěsu. Odvedla jste úžasný kus práce.“

Martha se zahihňala.

„Byly to nejkrásnější závěsy v salonu, madam. A vy máte postavu,

s jakou si můžete dovolit všechno.“ S mazaným výrazem dodala:

„Vsadím se, že hrabě si myslí totéž.“

Beth cítila, jak rudne. Teď, když si přiznala, co k Marcusovi cítí,

připadala si velmi nejistá. V uplynulých dnech se mu cíleně vyhýbala,

a pokud se přesto ocitla v jeho společnosti, mlčela a byla celá

zaražená, takže si připadala hloupě jako nějaká stydlivka, sotva

odrostlá škole. Zdálo se však, že Marcus si naštěstí ničeho nevšímá,

protože byl zcela pohlcen různými pracemi a jednáním s Colinem

a Beth ho viděla jen zřídkakdy.

Marcus objížděl své panství a Beth pomáhala lady Salome ve

skleníku. Tak uplynul další týden a nadešla dlouho očekávaná

událost – výroční ples Fairhavenu.

„Vím, že se tady dnes sejde spousta dívek, které po něm budou

pokukovat a budou se snažit upoutat jeho pozornost,“ pokračovala

Martha, jako by si nevšimla očividných rozpaků své paní.

„Já si ho rozhodně nechci přivlastnit,“ řekla Beth.

Martha se zatvářila trochu smutně. Beth to pobavilo. Všimla si už,

že při jejím příjezdu ji většina ostrovanů považovala za Marcusovu

milenku. Když však záhy zjistili, že se zmýlili, byli tím kupodivu

zklamáni. Beth napadlo, že si asi ve skrytu duše přáli, aby tomu tak

bylo, protože by se tím jednoduše vyřešil problém budoucího

vlastnictví ostrova. Věděla však, že je to marná naděje.

Když ho v posledních dnech pozorovala a viděla, s jakou energií

se pustil do spravování svého majetku, uvědomila si, že by bylo

chybné připravit ho o něj. Rozhodla se, že nastal čas, aby mu to

sdělila.

Všimla si, že ji Martha pozoruje, a rychle se na ni usmála.

„Navíc bych si ráda alespoň jednou zatančila s vaším Colinem,

Martho!“ prohodila vesele. „A teď byste měla jít a ustrojit se. Už jsem

vás zdržela dost dlouho.“

Když Martha odběhla, aby se oblékla a upravila na večer, Beth si

vzala večerní taštičku a zálibně se otočila před zrcadlem. Vypasované,

třešňově červené šaty z těžkého sametu jí skvěle padly. Zdůraznily její

tmavé vlasy a šedé oči a vypadaly elegantně i dostatečně slavnostně

na událost roku, na niž se těšil celý Fairhaven.

Beth

si

povzdechla.

Byla

nervózní

jako

debutantka.

Nepochybovala o tom, že Marcus vzbudí pozornost všech mladých

dívek. Se svou postavou a vzhledem byl víc než žádoucí. Beth si už

všimla, že všude, kam na ostrově přišel, tam se za ním dívky otáčely,

hihňaly se a něco si špitaly. Ale ctihodní občané Fairhavenu by asi dali

přednost usedlejšímu pánovi, protože záletníků už měli po krk.

Historky o donchuánství Mostyna i Trevithicka, které vyprávěla lady

Salome, by šokovaly i mnohem otrlejší povahy, než byla Beth.

Z tanečního sálu k ní dolehla veselá melodie. To znamenalo, že

hudebníci už dorazili a spolu s nimi většina ostrovanů. Byl nejvyšší

čas sejít dolů. Přála si v duchu, aby byl Marcus obletován jinými

ctitelkami a jí si ani nevšiml.

Její marná naděje však pohasla, jen co sešla po schodech. Marcus

stál v hale v dokonalém večerním úboru, který dozajista nebyl

spíchnut z žádného starého odloženého obleku. Povídal si s lady

Salome, skvící se ve žluté saténové róbě, pošité drobnými blyštícími

se kamínky, s účesem ozdobeným bažantími a pávími pery. Beth jen

doufala, že kvůli tomu nevyhubila všechno ptactvo na ostrově.

Když Marcus zahlédl Beth, přejel ji očima a pozorně ji po celou

dobu sledoval se znepokojivým pohledem, který Beth ještě víc

znervózněl. Když k němu došla, vzal ji za ruku a políbil ji.

„Moc vám to dnes sluší, lady Allertonová,“ řekl. „Moc se mi líbí

váš náhrdelník, jde vám k očím.“

Beth se usmála a dotkla se korálku, které měla kolem krku. Na

cestu si s sebou nevzala žádné šperky a šaty, které jí ušila Martha,

zoufale volaly po nějaké ozdobě. Martha jí tedy půjčila vlastní

náhrdelník z šedých perleťových korálků. Beth napadlo, že vypadá

stejně pěkně jako vzácné diamanty a perly, které zamkla v sejfu

v Londýně.

„Královna ze Sáby vítá Šalamouna,“ deklamovala lady Salome

a objala ji. Beth ovanula vůně těžkého parfému. „Slyším, že tanec už

začal. Promiňte mi, drahoušci, jdu se podívat.“

Marcus nabídl Beth rámě a pomalu ji vedl do sálu, z něhož se

linula zvučná melodie.

„Překvapuje mě, kolik je na ostrově hudebníků,“ poznamenala

Beth a sledovala pohledem nesourodý orchestr.

Marcus se dal do smíchu.

„Jsou to pohotoví a důmyslní lidé, ti ostrované,“ lekl. „Když se

jich zeptáte, proč je na ostrově tolik malých dětí a muzikantů, vždycky

vám odpoví jedno a totéž. Protože se za dlouhých zimních večerů

něčím musí bavit.“

„Mylorde! Opanujte se!“ napomenula ho Beth, ale proti své vůli se

zasmála.

„Pojďte si se mnou zatančit,“ vybídl ji Marcus vemlouvavě. „První

tanec jsem si schovával pro vás.“

„I přes vyzývané pohledy všech mladých dívek v sále?“

Marcus se na ni významně podíval.

„Existuje jen jediná dáma, která mě láká, lady Allertonová,“ řekl.

„A dříve nebo později jejím svodům podlehnu.“

Beth si vždycky myslela, že taneční sál na hradě je pochmurný

a studený, ale tentokrát změnila názor. Takhle nějak asi sál vypadal

před staletími, kdy se tady konaly proslavené maškarní bály. Ve dvou

protilehlých obrovských krbech planul oheň a sál osvětlovaly stovky

svící, jejichž záře se odrážela na naleštěných štítech a mečích

rozvěšených po stěnách. Tapety se rozzářily sytými barvami a na čelní

zdi viselo nazdobené jmelí jako symbol blížících se Vánoc.

Zdálo se, že se zde sešel celý Fairhaven – staří i mladí a všichni

vyparádění

ve

svých

svátečních

šatech.

Pozvání

dostalo

i služebnictvo, takže se každý musel obsloužit sám u stolů, doslova se

prohýbajících pod množstvím jídla a pití. Podávalo se také vánoční

pečivo, speciální hovězí sekaná a domácí pivo i punč nazvaný podle

mořského ptáka papuchalka.

„Ten pták ovšem netvoří hlavní ingredienci,“ upozornil Marcus

Beth, když si všiml, jak nedůvěřivě nakrčila nos. „Myslím, že vám

bude docela chutnat.“

Měl pravdu. Směs vína, koření, pomerančové kůry a citrónu byla

lahodná a připomněla Beth chuť uklidňujícího horkého nápoje, který

jí a Charlottě dal Marcus poslat v hostinci v Marlborough. Ta

vzpomínka jí sevřela hrdlo, neboť si uvědomila, co všechno se od té

doby přihodilo a že jen máloco z toho si naplánovala.

Uvědomila si, že ji Marcus pozoruje.

„Co se děje, Beth?“ zeptal se. „Zatvářila jste se, jako byste uviděla

ducha!“

Beth pozvedla obočí.

„Říkáte mi křestním jménem, pane?“

„Zdá se vám to nevhodné?“ smál se Marcus. „Po tom všem… co

spolu máme? I vy jste mi řekla jménem, dokonce jsme si už i tykali.“

„Je velmi nevhodné mi to připomínat,“ odpověděla Beth ve snaze

vypadat důstojně.

„Ale dnes je večer, kdy bychom snad mohli hodit formality za

hlavu, nemyslíte?“

Zarazil se, když kolem nich prošla lady Salome zavěšená do

jednoho z farmářů. Tváře jí žhnuly následkem množství vypitého vína

a smála se na celé kolo něčemu, co jí farmář šeptal do ucha.

„Ne, raději ne,“ zavrtěla Beth hlavou.

„Doufám, že vás bál nebude šokovat. I když se oněm vypráví

ledacos,“ smál se Marcus.

Beth se snažila tvářit chladně, ale příliš se jí to nedařilo.

Měla chuť podlehnout všeobecnému veselí a bavit se stejně

nevázaně jako všichni ostatní.

Podívala se na stůl a překvapeně ukázala na pomeranč ozdobený

hřebíčkem zapíchaným do kůry, trůnící uprostřed ozdobené cesmíny

na jakési trojnožce z větví.

„Co je to?“

„To je symbol plodnosti a bohaté úrody. Myslím, že je to velšský

zvyk, protože tady se mísí zvyky velšské s anglickými.“

Beth se rozhlédla.

„Jsou tady ještě nějaké jiné tradiční ozdoby?“

„Jmelí,“ přikývl Marcus a v očích se mu zlomyslně zablýsklo.

Ukázal na větvičky nad sebou. „Uráčíte-li se zvednout hlavu,

madam…“

Beth se však do jeho pasti nedala vlákat.

„Radši ne, pane. Dala bych přednost tanci.“

Jeden kus právě končil, ale orchestr ihned spustil další. Beth

tleskla rukama.

„Rejdovák! Ten jsem naposledy tančila jako malá holka!“

Bál jen málo připomínal usedlé londýnské plesy. Beth si zatančila

s Marcusem, ale pak ji popadl nějaký vesnický mladík a už šla

z náruče do náruče.

Gig střídal klasické anglické lidové tance, které si Beth

pamatovala z dětství.

Jak večer plynul, rozjařenější tanečníci přestávali dbát na

předepsané figury a nechávali se spontánně unášet zpěvnými a čím dál

falešnějšími melodiemi, které vyluzoval orchestr. Nikomu to však

nevadilo.

Najednou se Beth ocitla opět proti Marcusovi, který jí dychtivě

objal a přitáhl k sobě. Oči mu zářily.

„Polibek pod jmelím!“ vykřikl jeden z mladíků a sám šel ihned se

svou partnerkou příkladem.

Beth si všimla Marcusova úšklebku.

„To je místní zvyk,“ zamumlal, a dřív než mohla začít protestovat,

sklonil hlavu. Nejdřív ji líbal něžně, ale pak je oba ovládla tatáž vášeň,

která mezi nimi vždy doutnala a kterou ani jeden z nich nedokázal

potlačit. Když ji konečně pustil, měl oči zastřené a Beth věděla, že

i ona vypadá zmateně a nohy se jí třesou. Všimla si zvědavých

a pobavených pohledů ostatních hostů.

Marcus ji majetnickým gestem objal kolem ramen a vedl ji

k jednomu ze stolů s nápoji. Někdo jí vtiskl do ruky další sklenici

silného punče.

„Tohle bych neměla dělat,“ vrtěla Beth nešťastně hlavou. „Jestli

chcete, abych měla špičku, pane…“

„Říkala jste mi Marku, pamatujete? Moje drahá Beth, byl bych

štěstím bez sebe, kdybych vás viděl trochu podroušenou a ochotnou

podlehnout mým svodům! Chtěla byste se za měsíčku projít

v hradních zahradách?“

„Marku, posledních pět dní sněžilo!“ usadila ho Beth. „Jestli

chcete, abychom si uhnali horečku…“

„Pak bychom tedy mohli pozorovat, jak sněží, z tetiny oranžérie,“

navrhl Marcus pobaveně. „To by bylo romantické a krásné…“

„Nevím, jestli by s tím lady Salome souhlasila,“ namítla Beth

s úsměvem. Ta myšlenka ji lákala, ale nebyla tak naivní, aby na jeho

návrh přistoupila. Věděla přesně, co by se stalo, jakmile by za nimi

zapadly dveře.

„Marku, proč neukážeš Beth, jaký je z oranžérie překrásný

výhled?“ zeptala se lady Salome, která se vynořila ze sálu s vysokým

pohárem punče v ruce.

„V té chumelenici by tam bylo krásně.“

„Právě jsem jí to nabízel, madam,“ odpověděl Marcus a měl co

dělat, aby nevyprskl smíchy.

„Pojďte, lady Allertonová, nemůžete přece odmítnout takové

doporučení.“

„To je dohazování,“ namítla Beth chabě, ale Marcus nedbal jejích

protestů, vzal ji za ruku a táhl ji za sebou ven ze sálu a dál po chodbě

do oranžérie.

„Anebo uzavření aliance, která by zachránila Fairhaven,“ dodal.

„Umím si představit, že za tím stojí všichni ostrované,“ smál se

Marcus. Otevřel dveře oranžérie. „Tudy… no, copak to tady není

pěkné?“

Beth přistoupila k prosklené stěně. Ovanul ji ledový vzduch

pronikající jednoduchým sklem. Ve tmě se rýsovaly větve

pomerančovníků a citroníků a za okny se tiše k zemi snášel sníh, který

padal po celý den. Jinak nebylo vidět nic, jen tmu a sněhové vločky.

Beth se otočila. Marcus stál bez hnutí u dveří a lehce se usmíval.

Beth byla zaskočená. Byla přesvědčená, že jakmile se ocitnou

o samotě, Marcus ji začne líbat. Očekávala to, těšila se na to, neboť

takovou slast nedokázala odmítnout, i když si nebyla jistá, kam

povede. Avšak Marcus se zatím o nic nepokusil, jen stál a díval se na

ni. Nevěděla, co si má myslet. A byla zklamaná.

„Je to tady moc hezké, pane,“ řekla nepřesvědčivě. Snažila se

ovládnout, aby na ní nepoznal její zmatek. „Myslím, že se vrátím do

sálu. Když dovolíte…“

„Doprovodím vás do vašich komnat,“ zamumlal Marcus.

Beth se mu podívala do očí.

„Tam trefím sama, pane…“

„Máte trochu špičku…“

„Ale nejsem opilá!“ zvolala Beth pobouřeně a přitom se musela

opřít o nejbližší pomerančovník, aby neklopýtla. „Možná jsem trochu

v náladě…“

„Víc než to,“ usadil ji Marcus.

„Ale není to právě nepříjemný pocit…“

„Nedoporučuje se každý den.“

Beth mávla rukou.

„Přestaňte mě peskovat, pane,“ ohradila se a ve dveřích se k němu

otočila. „Myslím, že se tváříte přísně, a tak se snad nepokusíte zneužít

situace.“

„To je skoro nemožné,“ zavrtěl hlavou Marcus. „Přísahám ale, že

mě pokoušíte schválně…“

Natáhl k ní ruku a přitáhl ji k sobě. Letmo jí přejel rty tvář.

„Drahá lady Allertonová, už jsem vám řekl, jak moc si vás vážím

a obdivuji vás?“

„Ne,“ odpověděla Beth, rozhodnutá tvářit se chladně a nepoddat se

vzrušení, které jí projelo jako vlna. „Neřekl.“

„Tak vám to říkám teď,“ zašeptal Marcus a políbil ji na koutek úst.

Beth stála jako socha a zoufale bojovala s touhou obejmout ho kolem

krku a přitisknout se k němu. Marcus ji vzal za bradu a přejel jí prstem

po rtech. Beth se roztřásla kolena.

„Mylorde…“

„Marku, vzpomeň si…“ Hlas měl ochraptělý. Zlehka ji políbil,

sotva se dotkl rty jejích úst.

„Marku…“ zasténala Beth.

Marcus se odtáhl.

„Beth, na něco se tě musím zeptat. Vezmeš si mě?“

Beth zalapala po dechu. Začala se jí točit hlava a musela soustředit

veškeré síly, aby pochopila, co jí říká.

„Vzít si vás? Nemyslím si… A proč? Proč?“

Nevěděla jak dál. Marcus sklonil hlavu a zabořil obličej do jejích

vlasů, které se jí při divokých tancích uvolnily z účesu.

„Protože si tě chci vzít. Moc tě chci,“ šeptal.

Beth zavřela oči.

„Marku, nemůžu jasně uvažovat, když mě líbáte…“

„To naštěstí nemusíš. Stačí, když řekneš ano. Chceš mě?

A Fairhaven? Ano?“

„Mám si vás vzít kvůli Fairhavenu?“

„Čert vem Fairhaven! Já chci tebe, ne ostrov!“

Prudce ji sevřel v náruči a začal ji líbat, tentokrát prudce a vášnivě.

Vtom se ozvalo naléhavé bušení na dveře. Beth se mu vytrhla.

„Marku!“

Do oranžérie nakukovala lady Salome s nezbytnou sklenicí punče

v ruce.

„Jak dlouho vám to ještě bude trvat? Všichni v sále čekáme na

vaše oznámení!“

Beth vydechla: „Můj strážný anděli!“

„Na scénu vcházíš naprosto nevhodně,“ protestoval Marcus

nešťastně. „Tak dobře, teto. Přijdeme za chvíli.“

Vzal Beth za ruce.

V chladném bledém světle odrážejícím se od sněhové záplavy za

oknem vypadal najednou vážně a trochu unaveně.

„Tak co si o tom myslíš, má drahá? Pokud se ti ta myšlenka

nezamlouvá, stačí jen říct.“ Beth se plaše usmála.

„Nepopírám, že se mi ta myšlenka docela líbí…“ Víc říct nestačila.

Marcus ji znovu sevřel v náruči a začal ji líbat.

DEVÁTÁ KAPITOLA

„Musím odjet na pevninu vyřídit něco naléhavého. Nechám vás

tady samotnou,“ oznámila lady Salome Beth, když si spolu v hradních

zahradách klestily cestu sněhovou záplavou k rybníčku, kde se pod

ledovou krustou dusily zlaté rybky. Lady Salome led rozbila motykou,

o kterou se teď opírala. Beth jen doufala, že rybám je v jezírku tepleji

než jí, nebo že jsou schopné snášet zimu lépe.

„K čertu s těmi mrazy!“ zvolala lady Salome procítěně. „Ta krutá

zima se nám teď vůbec nehodí, vždyť i bez ní máme na ostrově

starostí dost!“

„Proč odjíždíte, lady Salome?“

„Dostala jsem dopis od St. Johna,“ odpověděla lady Salome.

„Zdržel se v Exeteru a žádá mě, abych tam přijela za ním. Bojí se, že

se nestihne vrátit ani na Vánoce. Neumím si představit, co si naši

ubozí ostrované zatím počnou bez jeho duchovní péče! Obávám se, že

křtiny se budou muset odložit až do příštího podzimu!“

Beth se zasmála.

„Biskup za něho jistě pošle náhradu, aby se ujal jeho povinností.“

„Ale to nebude totéž!“ vybuchla lady Salome a upřela na Beth

přísný pohled. „Nemůžu vás tady přece nechat s Marcusem samotnou,

i když jste zasnoubeni. Je to naprosto nevhodné!“

Beth zčervenala. Sklonila hlavu a snažila se oklepat vlhký sníh

z bot. Pak vešla za lady Salome do vytopené haly.

„Víte, že chceme z Fairhavenu odjet během několika dnů, lady

Salome,“ řekla. „Slíbila jsem, že se vrátím do Mostyn Hall. Chceme

tam se sestřenicí oslavit Vánoce. Marcus pojede k matce do Trevithick

Hall. Svatba bude někdy na jaře…“

„Mně leží na srdci spíš to, co se stane příští týden,“ odsekla lady

Salome ponuře. „Je snadné sejít ze správné cesty. A beze mě v roli

gardedámy… nu, brána do pekel je otevřená. Pak však už nebude

návratu.“

Beth vší silou potlačovala smích. Podlehnout Marcusovým

svodům jí připadalo jako cesta do nebe, nikoli do pekla. Avšak věděla,

že své hříšné myšlenky lady Salome svěřit nemůže.

„Myslím, že nemusíte mít obavy, lady Salome,“ řekla. „Marcus od

plesu velmi dbá na zachování bontonu.“

Lady Salome nevypadala, že by ji Beth příliš přesvědčila.

„Pamatuj na moje slova, dítě. Jednou zpustlík…“ Tvář jí zjihla.

„Věřím, že tě Marcus upřímně miluje. Je to požehnání vidět to.“

Beth si tím nebyla tak jistá. Nevěřila sice, že ji požádal o ruku jen

kvůli Fairhavenu, ale pochybovala, zda ji miluje. A začala

i pochybovat, zda po ní touží. Před zasnoubením se sice choval

zamilovaně a vášnivě, ale od plesu si udržoval odstup. Beth věděla, že

ho pohlcují plány na zvelebení jeho statků, nyní o to víc, neboť se mu

rýsovala naděje na dostatek finančních prostředků. Přesto si myslela,

že by se k ní mohl chovat pozorněji a vřeleji, zvlášť když jsou čerstvě

zasnoubeni.

Po odjezdu lady Salome ji nic nepřesvědčilo, aby změnila názor.

Marcus buď seděl zavřeny s Colinem McCraem v pracovně nad svými

plány, nebo jezdil po ostrově. Večer povečeřel s Beth, pil s ní čaj,

vyprávěl jí zábavné historky nebo si s ní zahrál karty. A když nastal

čas odebrat se do ložnice, doprovodil ji k patě schodiště, popřál jí

dobrou noc a letmo ji políbil na tvář. Beth si připadala, jako by byli

staří manželé. Bylo to deprimující a otravné. Beth si dokonce

přísahala, že se mu příští večer vrhne sama do náruče, jen aby viděla,

jak bude reagovat. Byla si téměř jistá, že ji od sebe odstrčí a starostlivě

se zeptá, jestli není nemocná. Zdálo se jí, že všechna vášeň mezi nimi

vyprchala.

Po odjezdu lady Salome na pevninu přejala řadu jejích povinností.

Navštěvovala nemocné, docházela do školy a dohlížela na její skleník

a zahradu. Věděla, že by jí ta obávaná stará panna a teta jejího

budoucího manžela nikdy neodpustila, kdyby její pomerančovníky

uschly nebo kdyby zlaté rybky v jezírku zašly. Když to dovolilo

počasí, procházela se po pláži nebo se toulala po ostrově a obdivovala

jeho divokou, nezkrotnou krásu.

Když se jednou vrátila z procházky, při níž lezla po skalách,

podívala se na sebe do zrcadla a napadlo ji, co by asi řekla Charlotta,

kdyby ji takhle viděla. Vlasy rozcuchané, tváře červené od ledového

větru, sukni roztrženou od pádu na ostrém útesu, plášť potřísněný

blátem a slanou vodou. Ani v nejmenším se nepodobala dámě, nebo

alespoň té dámě, která slaví úspěchy v londýnských salonech.

Charlotta by si nad ní určitě zoufala.

Listopad přešel v prosinec. Od odjezdu lady Salome do Exeteru

uplynuly už dva týdny. Zatím od ní nepřišla žádná zpráva, takže nikdo

nevěděl, vrátí-li se na Vánoce, či vyšle-li biskup na místo St. Johna

zástupce. Beth věděla, že Marcus na tetin dopis netrpělivě čeká

a odkládá kvůli tomu svůj odjezd z Fairhavenu.

Beth začala uvažovat o tom, že odjede za Charlottou do Mostyn

Hall. Přemýšlela o tom i tehdy, když se jednou odpoledne procházela

po pláži a bezmyšlenkovitě házela kamínky do vody. Po pláži se

procházela také Martha McCraeová, která s sebou vzala v košíku své

miminko, chlapečka Jamieho, a přivedla i několik dětí z městečka,

aby hledaly vyplavené dřevo, jež by mohlo posloužit k vánoční

výzdobě.

Vrcholil příliv. Zpěněná voda se rozbíjela o skaliska a pak se

pomalu vsakovala do písku. Beth se otočila a rozhlédla se kolem sebe.

Martha s dětmi šla pomalu po pláži a zkoumala mušle, které děti

vyhrabaly z písku. Jejich výskot se mísil s křikem racků vznášejících

se ve vzduchu. Poblíž se však ozval ještě jeden výkřik, slabý

a nezřetelný. Beth děsem oněměla.

Martha postavila proutěný košík s dítětem na plochý balvan asi

dvacet metrů od Beth. Stoupající příliv a několik vysokých vln za

sebou však košík strhly, takže se teď kolébal na hladině a proud ho

odnášel na moře. Martha s ostatními dětmi poodešla a ničeho si

nevšimla.

Beth se rozběhla. Studený vzduch ji bodal v plicích a na mokrých

kamenech klouzala, takže se několikrát zapotácela a málem upadla.

Ve chvíli, kdy dorazila ke skalisku, kam Martha dítě položila, košík už

plul několik metrů od břehu a stále se od něho vzdaloval.

Beth vběhla do vody. Cítila, jak jí příliv podráží nohy. Dokonce

i tady u břehu byl silný přílivový proud, který strhával všechno do

moře. Beth si všimla přivázané veslice houpající se na vlnách.

Voda jí sahala až k pasu. Dlouhé mokré sukně se jí omotaly kolem

nohou a téměř jí znemožňovaly pohyb. Košík se od ní stále vzdaloval

a Beth pochopila, že k němu už nestihne doplavat, protože proud ho

odnášel příliš rychle. Zaslechla, jak chlapeček znovu zaplakal, když

ledová voda vyšplíchla přes okraj koše a málem ho převrhla.

Zoufalá Beth se s vypětím sil vyšplhala do člunu. Neobratně

zápolila s lanem a snažila se uvolnit pevný uzel. Když se jí to konečně

podařilo, popadla vesla a opřela se o ně. Nikdy v životě neveslovala,

a i když zjistila, že ji proud nese správným směrem, nedokázala plout

rovně. Koutkem oka zahlédla břeh, který se s děsivou rychlostí

vzdaloval.

Děti už zjistily, že něco není v pořádku; jedno z nich tahalo

Marthu za sukni a ukazovalo směrem k Beth zápolící s vesly. Další se

daly do křiku. Jedna holčička však byla rozvážnější než ostatní

a s voláním o pomoc se rozběhla k přístavu, co jí nožky stačily.

Mezitím Beth doplula až skoro ke košíku. Zahlédla chlapečkovu

tvářičku svraštělou pláčem a slyšela jeho zoufalý křik. Naklonila se

k němu a málem převrhla člun. Do tváře jí pleskla vlna a skoro ji

oslepila. Beth si protřela oči, rychle chňapla po košíku a přitahovala

ho k sobě. Nedbala na to, že jí v ledové vodě mrznou ruce, ani na to, že

jí prudký proud rve paže z kloubů.

Když konečně vytáhla košík do člunu, Jamie byl úplně promočený

a řval jako tygr. Beth byla vyčerpaná, šaty i vlasy měla mokré a prsty

zimou necítila. Rozhlédla se. Na chvíli přestala sledovat pobřeží a teď

s hrůzou zjistila, že je asi sto metrů od břehu a že ji proud rychle

odnáší ke Krysímu ostrovu. Jedno veslo zmizelo pod hladinou, aniž si

toho všimla. Uvědomila si, že ona i dítě mají pramalou šanci dostat se

bez úhony zpět.

„Držte se!“ ozvalo se za ní.

Beth se rychle obrátila a ke své nezměrné úlevě spatřila další větší

člun, který se k ní rychle přibližoval. Na přídi seděl Colin McCrae

s tváří sevřenou napětím do kamenné masky. Dva muži veslovali jako

o život. A o něj také šlo.

Čluny do sebe narazily a jeden z mužů zahákoval okraj Bethina

člunu. Beth popadla Jamieho a podala ten řvoucí zmáčený raneček

jeho otci. Pak ji uchopily silné paže, zpola ji zvedly a zpola ji vtáhly

do druhého člunu. Cítila, jak ji někdo objal, věděla, že je to Marcus,

ačkoli měla zavřené oči. Opřela si hlavu o jeho rameno a vnímala jeho

teplo i jeho známou vůni. Pak se rozplakala. Ucítila, jak ji políbil na

tvář a uslyšela jeho starostlivý hlas: „Beth! Co se proboha stalo?“ Pak

ji sevřel tak, jako by ji už nikdy nechtěl pustit. Uklidnila se, ležela

v jeho náruči bez hnutí a na ničem jiném jí už nezáleželo.

Než dopluli do přístavu, na molu se shromáždil dav lidí, kteří se

seběhli, když se doslechli o nehodě. Colin vyskočil z člunu a podal

Jamieho plačící Marthě, která miminko objala tak pevně, až se znovu

rozeřvalo.

„Zdá se, že plíce má v pořádku,“ poznamenal Colin s úlevou.

„Myslím, že své martyrium přežil bez úhony.“

Beth přestala plakat, ale když chtěla vystoupit na břeh, nohy se jí

podlomily, takže ji musel Marcus podepřít. Když ji ostrované spatřili,

propukli v jásot a začali ji poplácávat po zádech a blahopřáli jí k její

odvaze. Beth, která netoužila po ničem jiném než po horké koupeli

a klidu, se zase se rozplakala. Tolik pozornosti ji uvádělo do rozpaku,

a kdyby mohla, utekla by.

Přistoupila k ní Martha, děkovala jí a také Colin jí se slzami

v očích tiskl ruku. Lidé vzrušeně rozebírali, co se přihodilo,

a hodnotili detaily záchranné akce.

Nakonec zasáhl Marcus. Vysadil Beth na vůz, a když nastoupil

Colin s Marthou a Jamiem, pokynul kočímu, aby nešetřil koně a co

nejrychleji je odvezl domů. Po celou dobu nepřestal Beth objímat,

aniž dbal na to, co tomu lidé řeknou. Beth si však všimla, že jeho

něžný výraz nyní vystřídala přísná maska. Jako by se na mě zlobil,

napadlo Beth, ale nechápala proč. U srdce jí bodlo.

„Hořčičné koupele, horká kaše a doktor,“ říkala Martha, která se

rychle vzpamatovala, když zjistila, že Jamie je v pořádku. „Lady

Allertonová, vůbec nevím, jak se vám odvděčím,“ obrátila se k Beth.

„Byla jste tak statečná!“

„A neméně pošetilá,“ usadil ji Marcus. Martha se chtěla ohradit,

ale když zachytila varovný pohled svého manžela, zmlkla.

Konečně dorazili před hradní bránu. Beth se mezitím docela

zotavila, ačkoli jí byla hrozná zima, protože ledový vítr jí profukoval

vlhkými šaty, které ji studily dvojnásob. Jakmile vešli do haly, Martha

kolem ní začala pobíhat, ale Beth ji zarazila.

„Martho, proč nejdete do dětského pokoje a nepostaráte se

o Jamieho? Já se potřebuji jenom vykoupat a trochu si odpočinout.

Nic se mi nestalo…“

„Což si ani nezasluhujete,“ vyštěkl Marcus. „Sám doprovodím

lady Allertonovou do jejího apartmá a dohlédnu na to, aby ji cestou

nenapadla další hloupost.“

Beth viděla, jak si Martha s Colinem vyměnili nesouhlasný

pohled. Napadlo ji, že jeho výbuch je pravděpodobně reakcí na prožité

napětí, ale i tak zrudla a dostala vztek.

„Nemusíte se obtěžovat, lorde Trevithicku,“ odsekla mu. „Ušetřete

mě dalšího poučování! Udělala jsem to, co by na mém místě udělal

každý…“

„A přitom jste se skoro utopila!“ dodal Marcus ostře. „Kdy už se

naučíte, že takové zbrklé jednání vede jednom k dalšímu neštěstí, lady

Allertonová? Na místě byla spousta lidí, kteří umějí zacházet s člunem

a kteří mohli zasáhnout líp než vy.“

„Můj pane…“ začal Colin McCrae. Marcus ho však zpražil

pohledem, a tak se odmlčel. „Abys mi dobře rozuměl, Coline,“ dodal

mírnějším tónem, „mám velikou radost, že je Jamie v pořádku,

a udělal bych pro jeho záchranu cokoli.“ Obrátil se k Beth, která stála

se skloněnou hlavou u schodů. „Co mi však vadí je to, že ti, kteří

nemají žádné zkušenosti, se vrhají po hlavě do nebezpečí a riskují

životy své i ostatních, kteří jim pak musejí spěchat na pomoc…“

Beth už na další výčitky nečekala. Otočila se na patě a rozběhla se

po schodech do svého pokoje. V botách jí čvachtalo a na naleštěném

schodišti za ní zůstávala vlhká stopa.

Byla prochladlá a netoužila po ničem víc, než aby mohla shodit

mokré šaty a usušit se. Doufala, že ji Marcus nechá na pokoji, protože

na jeho další kázání neměla náladu. Stále se ještě třásla v důsledku

prožitého šoku a zimy. Práskla za sebou dveřmi ložnice.

Jak se Marcus mohl odvážit! opakovala si zuřivě v duchu. Jak se

mohl odvážit ji přede všemi odsuzovat, když udělala všechno, co bylo

v jejích silách, aby Jamieho zachránila? Jistě, měl pravdu v tom, že

zde byli jiní povolanější, ale ona přece nemohla jen tak stát a nečinně

přihlížet, jak košík s miminkem odplouvá na širé moře!

Svlékla se, šaty hodila na podlahu a spěchala do koupelny pro

ručník. Jakmile se osušila, cítila se mnohem líp, i když vlasy měla

rozcuchané a slepené mořskou solí. Věděla, že bude trvat hodiny, než

je rozčeše a vykartáčuje. Zabalila se do těžkého brokátového županu

a spěchala ke krbu. Prohrábla oheň, přiložila několik polen a posadila

se do křesla. Sotva si začala rozplétat pocuchané copy, ozvalo se

zaklepání na dveře.

„Dále,“ zavolala Beth netrpělivě a zamračila se. Čekala jednu

z komorných, a tak vytřeštila oči, když ke svému překvapení spatřila

vcházet Marcuse. Měl zřejmě čas se převléct, protože měl na sobě

suché šaty. Beth se na něj zlostně podívala a nevlídně namítla: „Lorde

Trevithicku, chtěla bych mít trochu klidu…“

„Chci si s tebou promluvit, Beth,“ přerušil ji Marcus rázně a zavřel

za sebou dveře.

Beth vybuchla: „Ale já nechci mluvit s tebou! Už jsem slyšela

dost! Křičíš na mě, i když jsem se snažila pomoct, seč mi síly

stačily…“

„To vím,“ řekl Marcus pevně. Beth si všimla, že má zaťaté ruce.

„Co však zřejmě nechápeš, Beth, je to, že moře je tady zrádné a že ses

mohla snadno utopit. Někdy si myslím, že máš míň rozumu než malé

děcko!“

Beth se zalily oči slzami. Utrpěla šok a teď se navíc cítila

ponížená.

„Chybí-li mně zdravý rozum, tak vám chybí kousek citu, mylorde!

Je to kruté plísnit mě, když jsem tak unavená…“ Hlas jí selhal. Marcus

sklouzl pohledem k jejímu županu, který se jí na prsou rozevřel. Beth

si zděšeně uvědomila, že kromě něj nemá na sobě nic. Rychle se

upravila a sklopila oči.

„Máš asi pravdu,“ řekl Marcus smířlivěji a přistoupil k ní. „Je to

ode mě hanebné, že na tebe křičím. Ale zlobil jsem se hlavně proto, že

jsem měl o tebe hrozný strach. Ráda riskuješ, jako bys neměla žádný

pud sebezáchovy, a já…“

Beth napadlo, že nejvíc riskuje nyní, jestliže ho ihned nevykáže

z místnosti. Teplo sálající z krbu nemohlo soupeřit s vlnou horka, jež

ji polilo, když se Marcus postavil vedle ní.

Odkašlala si a chtěla ho požádat, aby odešel, ale z jakéhosi

záhadného důvodu mlčela. Místo toho zvedla hlavu a podívala se na

něj. Oči měl hluboké jako studny a naplněné takovou něhou, jakou

ještě nespatřila. Natáhl k ní ruce a dřív, než se stačila vzpamatovat

a uvědomit si, co dělá, vstala, přitiskla se k němu, objala ho kolem

krku a začala ho líbat na tváře i na ústa.

Konvence, dekorum, diktát společnosti, co je slušné a co neslušné,

to vše pro ni přestalo existovat.

Marcus nezaváhal a její polibky opětoval. Župan jí sklouzl

z ramen, ale Beth na tom už nezáleželo.

Vzal ji do náruče a lehce ji položil na postel.

„Marku…“ zašeptala Beth mezi polibky.

„Beth!“ vydechl. Všimla si, že se trochu zamračil.

„Beth, jestli to nechceš, řekni mi to… teď hned!“

Beth rozevřela oči.

„Netoužím po ničem jiném…“

Když se Beth probudila, venku byla tma. Marcus ležel vedle ní

a tvrdě spal. Beth ho s úsměvem pozorovala a obdivovala jeho dlouhé

řasy a husté vlasy, pevné rysy obličeje a jemné rty. Toužila se ho

znovu dotýkat, tak jako před chvílí… Zalila ji taková vlna lásky, již

k němu cítila, až se jí sevřelo hrdlo. Milovala ho od první chvíle, ale

nechtěla si to přiznat. Se smutným úsměvem potichu vstala, zvedla ze

země župan, oblékla se a přistoupila k oknu.

Charlotta jí vždycky vyčítala, že je příliš impulzivní. Beth však

nikdy svému impulzivnímu chování nepodlehla tak jako nyní. Teď

byli s Marcusem milenci a jistě o tom věděl celý hrad a tedy i celý

ostrov. Vždyť spolu zůstali sami v ložnici po celé hodiny! Beth se

zamračila. Vůbec si nepřipadala jako padlá žena, vždyť jí srdce

přetékalo láskou k Marcusovi a všechno ostatní bylo vedlejší.

Napadlo ji, že se teď zařadila mezi ony bohaté vdovy, které měly

milence. Znala společenská pravidla, byla neúprosná. Zatímco

neprovdané dívky neměly žádnou svobodu, ke vdovám a vdaným

ženám byla společnost shovívavější. Ty požívaly jistou volnost

a většinou se mohly chovat, jak chtěly. Ale je přece s Marcusem

zasnoubená. Takže zachovají-li určitou diskrétnost…

Beth se znovu zamračila. Znala se. Věděla, že diskrétnost nebyla

nikdy její silnou stránkou. A teď, když byla tak zamilovaná, chtěla,

aby o jejím štěstí věděli všichni. Nechtěla se skrývat a objímat se

s Marcusem někde potají, v temných koutech hradu.

Schoulila se do křesla před krbem. Byla šťastná a spokojená tak

jako nikdy v životě. Něco podobného s Frankem Allertonem

nepoznala. Frank jí nikdy nedal najevo žádný cit, ani vášeň, ani něhu,

jen opatrné přátelství profesora k žačce. V duchu se musela smát,

když si vzpomněla na to, že se považovala za chladnou a fyzicky

nepřitažlivou ženu. Poprvé o tom začala pochybovat už tehdy

v Londýně, když Marcuse potkala. Vášnivé zaujetí, které k sobě

chovali, jí ukázalo, jak se sama v sobě mýlila, a odhalilo jí dosud

netušenou stránku její povahy

„Beth?“ Probouzející se Marcus se zavrtěl, otevřel oči a pak se

nadzvedl a pozoroval ji. Beth se na něho usmála. Srdce jí přetékalo

láskou. Přistoupila k posteli a posadila se na kraj.

„Je ti dobře, miláčku?“

Beth sklopila pohled. Bylo hezké, že ji tak oslovil, a možná to

vyjadřovalo, že ji také miluje… Čekala a doufala, že to vysloví nahlas,

ale neudělal to.

„Ano, je,“ přikývla plaše.

„Na co jsi myslela?“ zeptal se a díval se jí přímo do očí. Beth

zamyšleně uhlazovala pokrývku.

„Myslela jsem na… no, na to, že lady Salome a Charlotta i všichni

ostatní nebudou souhlasit… a že jsem opravdu nestoudná osoba…“

Marcus se ušklíbl, ale oči měl stále vážné, skoro přísné.

„Takže lituješ toho, co se stalo?“

„Ne!“ zavrtěla Beth hlavou. Její upřímná reakce ji samotnou

zaskočila. „Nemohu toho litovat. Ale Marku… co ty… myslíš si

o mně…“

Marcus natáhl ruku a pohladil ji po tváři.

„Myslím, že jsi krásná, Beth. Ničeho se neboj. Budeme se brát a na

mínění ostatních mi ani za mák nezáleží.“

Beth měla zvláštní pocit rozpolcenosti. Připadala si jako vítěz, ale

současně jí bylo smutno, téměř úzko. I když ji Marcus ujistil, že jí

neopovrhuje, napadlo ji, že muž si může dovolit nedbat na názory

druhých, zatímco žena je mnohem zranitelnější. Nemohla si pomoct,

měla strach.

Dívala se, jak Marcus vstává a omotává si kolem těla prostěradlo.

Stále ji pozoroval, ale v očích měl najednou uličnický výraz.

„Možná by sis ráda dopřála koupel,“ řekl. „Po tom, cos odpoledne

prožila na moři, bys měla dbát trochu víc na svoje zdraví.“

Beth zpozorněla. Viděla, že ji škádlí, provokuje, že s ní něco

zamýšlí. Zachvěla se vzrušením a očekáváním.

„No, když si myslíš, že bych se měla vykoupat…“

„Jsem si tím jistý.“ Natáhl se pro košili. „Ale jen když se budeš

koupat se mnou,“ dodal.

Beth na něho vykulila oči.

„Ale… to přece nesmíme!“

Marcus se zašklebil.

„Nechápu proč ne.“ Přistoupil ke krbu a zazvonil na zvonek.

Beth vyjekla.

„Ale co si pomyslí služebnictvo?“

Marcus pokrčil rameny. Vrátil se do postele a posadil se vedle

Beth. Objal ji kolem ramen a zlehka ji políbil na rty.

„Jsi najednou nějaká stydlivá, drahoušku. Leč obávám se, že

trochu pozdě. A přetvařování ti nesluší.“

Beth věděla, že má pravdu. V duchu očekávala, že teď se Marcus

diskrétně stáhne do svých komnat, zatímco ona počká, až jí komorné

donesou horkou vodu Jeho návrh ji překvapil, ale musela si přiznat, že

i potěšil. Nechtěla zůstat sama.

Po chvíli se objevila Martha se dvěma pomocnicemi. Všechny se

tvářily navenek lhostejně, ale Beth by se vsadila, že je stojí hodně

přemáhání, aby se nezačaly hihňat. Až za sebou zavřou dveře, určitě

vybuchnou smíchy, tím si byla jistá. Martha se Beth ani nezeptala na

její zdraví, ale výmluvně se podívala na zválené pokrývky a polštáře

a sklopila oči.

„Martho,“ řekla Beth spěšně, když už byla na odchodu. „Jak se

daří miminku? Doufám, že je v pořádku.“

Martha se usmála a na tvářích se jí objevily půvabné dolíčky.

„Ano, děkuji, madam.“ Uklonila se jí. „Nic se mu nestalo a já

doufám že ani vám…“

Beth zčervenala. Martha se na ni znovu bezelstně usmála a tiše za

sebou zavřela dveře.

Beth vešla do koupelny. Horká voda byla smíchána

s levandulovým olejem a nádherně voněla. Beth si svlékla župan,

s rozkoší se ponořila do lázně a zavřela oči. O chvíli později je

s lehkým výkřikem zase otevřela, když do vody vklouzl Marcus

a přitiskl ji k sobě. Hladina nebezpečně stoupala a hrozilo, že se voda

vylije z vany na podlahu.

„Přestaň se vrtět,“ napomenul ji Marcus. „Zůstaň v klidu, nebo nás

oba utopíš. Máme štěstí, že je tady spousta místa…“

Beth poslechla. Marcus jí začal lehce masírovat záda. Beth si

povzdechla a zase zavřela oči. Cítila se nádherně. Horká lázeň,

levandulí prosycená pára stoupající ke stropu, vůně mýdla a lehké

doteky Marcusových prstů v ní vzbuzovaly dosud nepoznané pocity

štěstí a rozkoše. Prostoupil ji mír, a když ji Marcus políbil na šíji

a začal jí laskat ňadra, napadlo ji, že se samou slastí rozpustí.

Byla tak uchvácená svými prožitky, že si jen matně uvědomovala,

co se s ní děje. Marcus ji lehce zvedl z vany, zabalil ji do nahřáté

osušky a odnesl ji zpět do ložnice. Položil ji na postel a lehl si vedle ní.

Beth k němu natáhla ruce, zašeptala jeho jméno a byla ztracena…

„Celou dobu u večeře jsi byla jako pěna, drahoušku,“ řekl Marcus,

když Beth usedla naproti ně mu k šachovému stolku. „Jsi unavená?

Chceš si zahrát? Nebo by sis šla radši lehnout?“

Povečeřeli spolu a teď se odebrali do salonu, aby si před spaním

vypili sklenku portského a zahráli si šachy. Ačkoli obvykle hráli karty

nebo si povídali, dnes si Beth vybrala šachy, ale první partii rychle

prohrála. Nemohla se soustředit, protože byla zcela zaujata

představami, co se mezi ní a Marcusem odehraje dnes v noci.

Včera u ní Marcus zůstal, ale když se ráno probudila, byl už pryč

a neviděla ho celý den. Komorná jí řekla, že odjel s Colinem

McCraem, což bylo přirozené, ale Beth to přesto zamrzelo. Celý den

byla neklidná a nedokázala se ničím zabavit. Podnikla dlouhou

procházku na Admirálovu vyhlídku, chvíli se zabývala zahradou

a skleníkem, kde pravděpodobně zahubila několik cibulek lady

Salome, navštívila školu a vůbec se snažila zaměstnat něčím jiným

než úvahami o minulé noci. Marně.

Přemýšlela o tom, zda jejich milování bylo jen pomatením smyslů,

které se zrodilo v noci z nepopiratelného napětí, jež mezi nimi už

dlouho panovalo. Možná se o tom ani jeden z nich znovu nezmíní

a oba budou předstírat, že se to nikdy nestalo. Beth netušila, jak by jí

bylo, kdyby k tomu došlo. Všechny její pocity byly příliš čerstvé,

nové a neznámé a nevěděla si s nimi rady.

Tep se jí zrychlil, když si všimla, jak ji Marcus pozoruje. Najednou

si byla jistá, že minulá vášnivá noc nebyla žádné pomatení smyslů.

Ihned se cítila líp.

Místnost byla intimní, útulná, zahalená stíny, osvětlená jen

planoucím ohněm a několika svíčkami zasazenými v těžkém svícnu.

Marcus stále čekal na její odpověď. Pohlédla na něj a plaše se

usmála.

„Ne, nejsem unavená. Ale asi nemám pro šachy talent.“

„Ale nikdy neustoupíš, když tě někdo vyzve k boji,“ zamumlal

Marcus. „Co kdybychom zvedli sázky? Přijdeš-li o pěšce… pak si

odložíš část oděvu?“

Beth se právě napila čaje a zakuckala se.

„Marku! Tohle nemůžeš myslet vážně? Děláš si ze mě legraci?“

„Vůbec ne,“ zavrtěl Marcus hlavou. „Bojíš se přijmout takovou

sázku? To se ti ale vůbec nepodobá, miláčku. A přitom by to mohlo

být tak zábavné…“

Beth sevřela rty. Nedokázala se rozhodnout, nemohla jasně

uvažovat, protože jí na mysli opět vytanula minulá noc. Vyhlídka, že

by se mohla opakovat, ji rozechvěla. Bylo to lákavé pomyšlení…

Marcus ji zvědavě pozoroval.

„A co když vyhraju, mylorde? Už jednou jsem vás porazila…“

„To je pravda,“ přikývl Marcus a začal rozestavovat figurky na

šachovnici. „No, uvidíme.“

Beth zírala na černobílá pole a snažila se soustředit.

Frank ji sice naučil hrát, ale pokaždé jí zdůrazňoval, že je to vážná

a důstojná hra. Představa, že by ji proměnil tak jako Marcus… Na

druhou stranu ji naučil jisté osvědčené postupy a Beth se je nyní

rozhodla využít. Problém byl jen v tom, že Marcus byl vynikající hráč,

a Beth nedokázala myslet na hru, ale pouze na své smyslné představy.

Krátce poté přišla o svého prvního pěšce. Zarazila se a přemýšlela,

co by ze svého oděvu mohla obětovat. Zvolila si kabátek. Svlékla si ho

a přehodila ho přes opěradlo křesla. Na Marcuse se přitom nepodívala.

Věděla dobře, že ji pozoruje a že by ji mohl přimět, aby si svlékla víc.

V salonu bylo teplo, takže ztrátu kabátku ani nepocítila. V duchu si

rychle promítla, co všechno má na sobě, a výsledný výčet ji docela

uspokojil. Na šachovnici však zbývalo sedm pěšců…

Marcus přišel rychle po sobě o dva pěšce a odložil si sako

a vázanku. Beth si ho prohlížela, ale radši rychle uhnula pohledem.

Měl na sobě hedvábnou košili a modrou vyšívanou vestu, ale i tak se jí

zdál neupravený… a svůdný. Košili měl u krku rozhalenou, takže

zahlédla jeho hladkou snědou pokožku, kterou s takovou láskou

v noci hladila… Potřásla hlavou, jako by chtěla tyto nemravné

myšlenky zahnat. Soustředění bylo opět to tam.

Upřela pohled na šachovnici a váhavě táhla věží. Ihned však

pochopila, že to byla vážná chyba. Bylo však už pozdě.

Marcus táhl pěšcem a její věž získal. Když ji postavil vedle

šachovnice, pobaveně si Beth změřil a řekl: „Věž stojí tři kusy

oblečení, drahá. Zapomněl jsem ti prve říct, že každá figurka má jinou

cenu.“

Beth si povzdechla.

„Střevíčky? To jsou dva kusy…“

Marcus se pohodlně opřel.

„Počítají se bohužel jenom jako jeden kus.“

Beth se na něho zamračila.

„Zdá se mi, že si vytváříte pravidla, jak se vám to právě hodí,

mylorde!“

„Možná,“ pokrčil rameny Marcus vesele. „To k naší zábavě přece

patří.“

Beth odkopla střevíce a potom si uvolnila z hlavy krajkový

čepeček. Odložila ho na stolek. Marcus ji nepřestal upřeně sledovat.

Nyní stála před rozhodnutím. Pokud si nechtěla svléknout punčochy,

zbývaly jí už jen šaty.

„Budeš mi muset pomoct, Marku,“ řekla a vstala. Otočila se

k němu a pokynula mu, aby jí pomohl rozepnout drobné knoflíčky na

zádech. Ujal se toho úkolu se zjevnou chutí. Postupoval metodicky

dolů až k pasu, a když jí odhalil ramena, políbil je. Pak šaty spadly na

podlahu a Beth zůstala stát jen v živůtku a spodničkách.

Hra ještě nebyla u konce. Beth si vzpomněla na jejich sázku na

plese. Tehdy si myslela, že hodně riskuje. Teď ji napadlo, že riskuje

ráda. Vždyť pocit nebezpečí a ohrožení je tak vzrušující…

Vyklouzla Marcusovi z náruče a posadila se na své místo. Krátce

poté se jí podařilo získat jeho střelce a zalil ji blažený pocit vítězství.

„Pokud se za věž platí tři kusy, střelec stojí dva. To nemůžeš

popřít, Marku!“ zadívala se na něj přísně.

Marcus se zakřenil.

„Velmi správně, miláčku. Co si mám svléknout?“

Beth polkla. Najednou měla sucho v krku.

„Vestu… a košili?“

Marcus se usmál přímo ďábelsky.

„Jak si přeješ, drahá.“

Beth si uvědomila, že pohled na Marcusovu opálenou svalnatou

hruď znamená konec jejím nadějím na vítězství. Se soustředěním byl

definitivní konec.

Pohroma přišla vzápětí.

Marcus získal její královnu a s úsměvem prohlásil: „Šachmat,

drahá!“

Marcus prudce odhrnul stranou stoh papíru a se znechuceným

výrazem vstal. Potřásl hlavou, jako by ze sebe chtěl setřást malátnost,

která na něho padla pokaždé, když se pokusil zahloubat do studia map.

Colin McCrae mu své záměry na stavbu nového přístavu vysvětlil už

několikrát, ale Marcusovi se zdálo, že je není schopen pochopit. Na

jednom listu papíru měl seznam předpokládaných nákladů a počtu

dělníků, na druhém soupis nezbytných stavebních prací a časový plán.

McCrae také připravil podrobný rozbor toho, jak stavbu řídit a jak ji

zásobovat materiálem. Marcus si s uznáním řekl, že pečlivějšího

správce by našel jen stěží.

Nalil si skleničku whisky a odnesl ji k oknu. Trochu se napil

a zamyšleně se podíval ven. Zase sněžilo.

Pochopitelně znal důvod své roztěkanosti a rozmrzelosti. Byla to

Beth. Jako obvykle. Po celou dobu, kdy se pokoušel soustředit na

správu svých statků, vstupovala mu do myšlenek vzpomínka na ni

a snadno z nich vyhnala veškeré logické uvažování.

Nebyly to jen její fyzické přednosti, které ho k ní přitahovaly,

ačkoli si musel sebekriticky přiznat, že o jejích půvabech přemýšlí

jako poprvé zamilovaný pubertální chlapec. Být tak poblázněný, to

pro něho byla nová zkušenost, a nikoli nepříjemná. Tušil, že i Beth

v sobě objevuje nečekanou smyslnost – stejně jako on. Nikdy si už

o sobě nebude moct myslet, že je chladná.

Jeho city k ní však přesahovaly pouhou fyzickou stránku. Miloval

ji. Miloval ji pro její otevřenost, pro její nechuť něco předstírat,

miloval nevinnost její povahy i to, že byla ochotna se rozdat. Často ji

pozoroval, jak jedná s ostrovany i služebnictvem, všiml si, jak

upřímně se zajímá o jejich osudy a strasti. To ho k ní přitahovalo

nejvíc, a proto ji k sobě chtěl připoutat navždycky.

Vrátil se zpět ke svému psacímu stolu a zvedl dopis, který posel

doručil dnes ráno. Byl to list od lady Salome, která v něm oznamovala,

že se s bratrem nevrátí na Fairhaven dřív než na jaře. Církevní

záležitosti St. Johna zdrží do té doby v Exeteru, jak lady Salome

vysvětlovala. Ona zatím navštíví přátele a příbuzné a zařídí na

pevnině různé nezbytnosti. Dopis zakončila mnoha láskyplnými

výrazy určenými jemu a zejména Beth, jí věnovala celý odstavec rad

a pokynů. Dále nabádala Marcuse, aby se choval mravně a čestně, což

několikrát podtrhla.

Marcus se zamračil a odhodil dopis na stůl. Zoufale doufal, že St

John s lady Salome přijedou na Fairhaven co nejdřív a přivezou

s sebou svatební povolení od biskupa. Chtěl poprosit bratrance, aby ho

s Beth oddal na ostrově v rodinné kapli. Když zjistil, že St. John odjel

do Exeteru, velmi ho to zklamalo, a ještě větší zklamání pocítil, když

se dozvěděl, že se v dohledné době nevrátí vůbec.

Napil se whisky a posadil se do křesla. Zvažoval možnosti, které

zbývaly. Náhle se mu všechno zdálo příliš složité a zavalily ho

výčitky, že věci nechal dojít tak daleko. Tetin dopis s podtrženou

prosbou, aby se zachoval jako džentlmen, ho zasáhl na citlivém místě.

Zkompromitoval Beth a teď si nevěděl rady, jak všechno včas a řádně

vyřešit.

Jediné, co mohl udělat, bylo neprodleně se s ní oženit, jakmile se

vrátí na pevninu. Avšak takový spěšný, téměř tajný sňatek bez

náležitých příprav nemohl její pověsti prospět. Dalším kompromisem

mohl být sňatek v Mostyn Hall ihned po Vánocích. Toto řešení by

poskytlo dost času na řádné ohlášky a také místo by bylo důstojné.

Beth by se to možná líbilo, ale nebyl si tím moc jistý. Vždyť v Mostyn

Hall se vdávala poprvé.

Odsunul skleničku, aby odolal pokušení znovu si nalít

a vyprázdnit ji jedním douškem. Přemohl se a vrátil se k plánům

a mapám. Byl vzteklý, ale odhodlaný vše vyřešit. Colin McCrae se

měl objevit každou chvíli a Marcus nechtěl, aby si o něm myslel, že

plýtvá jeho časem. Také doufal, že ho obchodní věci zaměstnají

natolik, aby zapomněl na to, co ho tolik trápilo.

Beth stála u postele a skládala si své šaty. Chystala se na cestu na

pevninu.

Minulý týden utekl jako voda. Dny trávila většinou sama, protože

Marcus byl zaneprázdněn svými povinnostmi. Těšilo ji, když viděla,

jak ho jeho nová role baví a jak se zajímá o šťastnou budoucnost

Fairhavenu. Několikrát se s ním vypravila na obhlídku ostrova.

Jednou ji málem zlákalo klidné moře a průzračně modrá chladná voda,

aby si vyjela na člunu, ale naštěstí odolala.

Marcus se k ní choval dvorně a občas měla dojem, že se mu

v očích mihl velice láskyplný výraz. Ale možná to byl odraz jejího

vlastního výrazu. Ona totiž Marcuse milovala každým dnem víc a víc.

Povzdechla si. Byla to láska, která ji vedla k tomu, aby se chovala

svobodně a hodila všechny předsudky za hlavu. Beth se otřásla, když

si vzpomněla, že… Pošetilé předstírání, že pro Marcuse je jen

přítelkyní, vzalo za své hned ono odpoledne, kdy se spolu milovali

poprvé. A od té doby ještě mnohokrát. Beth napadlo, co si asi

pomyslelo služebnictvo, když se s Marcusem vytratili po obědě do

ložnice. Nikdy předtím netušila, že by lidé mohli tyto věci dělat

i během dne a nečekat až na noc. Netušila ani, jaké slasti jí může

milování skýtat. Marcus se její naivitě upřímně smál a byl nadšen, že

může rozšiřovat její vzdělání. A nebylo pochyb o tom, že se z ní

stávala učenlivá žačka.

Teď se však všechno mělo rychle změnit. Život na Fairhavenu

s jeho izolovaností byl svým způsobem neskutečný, téměř připomínal

divoký ráj. Zde byli odříznuti od okolního světa, zde nemuseli dbát na

dodržování společenských pravidel. Tady byli svobodní. Nyní se měli

vrátit na pevninu, vzít se a zaujmout své místo ve společnosti. Budou

se muset účastnit nesčetného množství večírků a plesů, protože

přijedou uprostřed sezóny, Beth se bude muset ucházet o přízeň lady

Trevithickové, chovat se jako vdaná matróna a práva dáma. Znovu si

povzdechla. Ne, nic už nebude stejné.

Za oknem byla ještě hluboká tma, když se Beth probudila.

Zaposlouchala se do rytmického šumění vln rozbíjejících se o útesy.

Věděla, že je to naposledy, co se takto probouzí, a chtěla si tento

okamžik vrýt do paměti. Posadila se. Marcus se také vzbudil, objal ji

a snažil se ji stáhnout k sobě.

„Proč nespíš, miláčku?“ zeptal se ospale.

„Přemýšlím,“ odpověděla Beth a lehla si vedle něj na břicho, aby

mu viděla do tváře.

„Marku, uvažovala jsem o tom, že mé sny o Fairhavenu nebyly

nikdy reálné…“

Marcus se probral a pozorně ji sledoval.

„Beth, tolik tě zranilo, když ses dozvěděla pravdu o svém

dědečkovi?“

„Ano,“ přikývla Beth. „Zasáhlo mě to. Ale teď už mě to netrápí.

Spíš se bojím, že až odsud odjedeme, všechno se změní…“

„Neboj se,“ chlácholil ji Marcus. „Tohle je teprve začátek. Hned

po Vánocích se vezmeme v Mostyn Hall. Co by mohlo být lepší?“

Beth se usmála. „Ach, to bude krásné.“ Přes její nadšený souhlas

v ní zůstal stín pochybnosti, který ji ze záhadných důvodů neopouštěl.

Nechápala to.

Marcus ji objal a začal ji houpat v náruči. Zavřela oči a přála si,

aby takhle mohla zůstat navždy. Začala se jí klížit víčka.

„Beth, miluju tě,“ uslyšela jeho šepot.

Zalila ji vlna štěstí. Tohle si přála slyšet a konečně se dočkala.

Přesto její obavy přetrvávaly, bezejmenné a hrozivé, a i když nakonec

znovu usnula, dřímaly kdesi v koutku její mysli.

Když se opět probudila, bylo už světlo a Marcus byl pryč. To

nebylo nic neobvyklého. Přesto se dnes cítila nezvykle osamělá,

ačkoli k tomu neměla žádný důvod.

Rychle vyskočila z postele. Právě se oblékala, když se rozletěly

dveře a do ložnice vběhla rozčilená Martha.

„Madam, promiňte, že vás ruším. Ale přišel naléhavý dopis

z Londýna a jeho lordstvo se chystá k odjezdu!“

„Proboha, co se stalo?“ lekla se Beth.

Když vešla do knihovny, našla tam Colina s Marcusem, který mu

právě dával nějaké pokyny. Marcus byl už oblečený do cestovního

úboru. Vzhlédl a letmo se na ni usmál. Colin zamumlal nějakou

omluvu a rychle se vytratil.

„Beth,“ řekl Marcus, přistoupil k ní a vzal ji za ruce. „Je mi to moc

líto. Musím okamžitě odjet do Londýna. Přišel dopis.“ Ukázal na psací

stůl. „Můžeš si ho pak přečíst sama. Matka je zoufalá. Píše, že moje

sestra Eleanor přišla o čest. Její svůdce ji opustil a… Prosí mě, abych

se ihned vrátil a pomohl jí.“

Beth na něho šokované zírala.

„Dobrý bože, to je hrozné! Kdo to mohl udělat?“

Nebyla si jistá, jestli odpověď vyčetla v Marcusových očích, nebo

zda jí to napovědělo vlastní srdce.

„Ach ne, to nemůže být pravda! Kit by přece nemohl…“

„Zdá se, že mohl. Neznám detaily, protože dopis je trochu

nesouvislý. Musím jet, je nejvyšší čas.“

„Jistě, ano…“

Beth zírala na list papíru. Věděla, že Kit má pro Marcusovu sestru

slabost. Sama si všimla, že se mu líbí a škádlila ho kvůli tomu. Ovšem

připravit ji o čest, to byla jiná věc.

„Tomu nemůžu uvěřit!“ vybuchla. „Kit by se takhle nikdy

nezachoval!“

Marcus se tvářil přísně.

„Brzy si v tom sám zjednám jasno. Teď ale musím vyrazit. Vrať se

do Mostyn Hall…“

„To tedy ne!“ zvolala Beth rozhořčeně. „Jedeš-li do Londýna ty, já

pojedu také. Charlotta je jistě nešťastná a osamělá…“

Marcus jen s největším vypětím sil ovládl svou netrpělivost.

„O tom teď nebudeme diskutovat, Beth. Musím vyrazit dřív, než

začne příliv. Pochop přece, že tohle zcela mění naše plány. Mám

strach, že naše svatba se nemůže konat, jak jsme si představovali.

Odjedeš-li do Mostyn Hall…“

„Ne! Nedokážu zůstat na venkově v nečinnosti, když se dějí

takové věci!“

Marcus si začal natahovat rukavice.

„Tak mi pošli zprávu, až dorazíš do Londýna. A dávej na sebe

pozor.“ Rychle ji objal a zběžně ji políbil na rty „Slib mi to!“

„Slibuju,“ přikývla Beth.

Ve dveřích se Marcus otočil a řekl: „Takhle jsem si to

nepředstavoval.“ Hlas měl napjatý stejně jako výraz ve tváři.

„Všechno se hatí, obrací se proti nám…“ Zarazil se. Beth měla pocit,

že chce ještě něco dodat, ale mávl rukou a bez ohlédnutí vyšel ven.

Beth zvedla dopis a posadila se do křesla. Nohy jí vypovídaly

službu. O pět minut později, když si obsah přečetla nejmíň desetkrát,

odložila list na stolek a otupěle zírala do ohně v krbu.

Dopis byl napsán před týdnem a bylo jasné, že jeho autorka

spěchala a byla velice rozrušená. Jádrem příběhu přetékajícího

nenávistí vůči Mostynům bylo, že Kit Mostyn Eleanor svedl a pak ji

opustil a zmizel.

Beth se zamračila. Věděla dobře, že Kit má pověst donchuána, ale

stejně tak věděla, že se ještě nikdy nezapletl s nevinnou bezúhonnou

dívkou. Neměl to zapotřebí. Beth si byla navíc jistá, že jeho city

k Eleanor byly hlubší a že by se k ní nikdy nezachoval nečestně.

Dopis ji nepřesvědčil. Rozhodla se, že se musí stůj co stůj dostat do

Londýna a vypátrat pravdu.

Přistoupila k oknu a chvíli se dívala ven. Byl krásný, jasný den.

V dáli na moři zahlédla rychle se vzdalující loď, na jejíž palubě

odplouval Marcus.

Srdce se jí sevřelo. Její předtucha, že se stane něco zlého, se tedy

vyplnila. I když věděla, že Marcus neměl čas na ni čekat a že by

cestování ve dvou všechno jen zbytečně zkomplikovalo, mrzelo ji, že

jí ani nenabídl možnost odjet s ním. Napadlo ji, že asi o její společnost

nestál.

Znovu si vybavila jejich poslední rozhovor. Svatba se bude muset

pochopitelně odložit, ale… Najednou jí zatrnulo. Co to vlastně řekl?

Pochop přece, že tohle zcela mění naše plány. Mám strach, že naše

svatba se nemůže konat…

Nevěděla, co tím chce naznačit. Nyní jí to však došlo. Původně si

myslela, že mluví o odložení svatby, nikoli o jejím zrušení. Teď však

pochopila, co měl skutečně na mysli. Proto odplul bez ní. Pravý

význam jeho slov ji téměř omráčil.

Takhle jsem si to nepředstavoval. Všechno se hatí, všechno se

obrací proti nám…

Měla dojem, že se chystá říct ještě něco jiného, něco podstatného

na závěr, ale nakonec se odmlčel. Možná chtěl všechno, co mezi nimi

bylo, skončit, ale rozhodl se, že to odloží. Chtěl asi šetřit její city, dát jí

čas, aby se vzpamatovala. Rozejde se s ní, až se setkají v Londýně. Je

natolik čestný, že nezmizí bez slova vysvětlení.

Beth sledovala loď, dokud jí nezmizela z očí. Pak se obrátila.

Knihovna jí teď připadala tmavší, studená a bezútěšná. Rozběhla se po

schodech do své ložnice, aby uspíšila přípravy na vlastní odjezd.

Cítila, že se musí nějak zaměstnat, jinak by se zhroutila.

Narůstal v ní strach, že Kitova bezstarostnost a sobeckost její

vztah s Marcusem zničila. Jejich zasnoubení ještě nebylo oficiálně

oznámeno a ke svatbě teď nemohlo dojít. Jak by se s ní mohl Marcus

oženit, když její bratranec uvrhl jeho sestru do hanby, a veřejně tak

zostudil celou rodinu? Kit způsobil skandál a navždy zmařil naději, že

by se kdy vztahy mezi Mostyny a Trevithicky mohly urovnat.

DESÁTÁ KAPITOLA

„Vypadáš skutečně velmi špatně, drahoušku,“ řekla Charlotta

a změřila si sestřenici kritickým pohledem. „Nejspíš si děláš starosti

kvůli Kitovi a slečně Trevithickové. A navíc to trmácení! Cestovat

v zimě se nikdy nevyplácí!“

V domě v Upper Grosvenor Street panovalo zvláštní ticho

a přesně odráželo stísněnost a smutek, jež Beth pociťovala. Cestovala

celé dlouhé dva týdny v těch nejnepříznivějších podmínkách

a nakonec dorazila deset dní před Vánoci do Londýna. Město bylo

zasmušilé a opuštěné, protože většina jejich přátel odjela slavit

vánoční svátky na venkov. Ulice byly liduprázdné a nevlídné

a chyběla zde jakákoli veselá předvánoční nálada, zejména v jejich

domě, kde se všichni tvářili ustaraně, čekali na novinky o Kitovi a báli

se, že by mohly být špatné.

Charlotta trochu pookřála, když Beth přijela, ale brzy zase

propadla depresi. Kit se neobjevil a pátrání po něm zatím uvízlo na

mrtvém bodě.

„Mrzí mě, že ses plahočila do Mostyn Hall, jen aby ses dozvěděla,

že jsem odjela do Londýna,“ řekla Charlotta a vedla Beth do salonu.

„Můj list tě musel minout. Je doma všechno v pořádku?“

„Ano,“ přikývla Beth a vlažně se na Charlottu usmála. Svlékla si

rukavice a odhodila provlhlý plášť na pohovku. Pak s úlevou zamířila

ke krbu.

„Všichni jsou pochopitelně strachy bez sebe, ale o Kitovi žádné

zprávy nemají. Poté, co zmizel, se tam neukázal.“

Charlotta se zamračila.

„Napadlo mě, že by to bylo první místo, kam by se mohl uchýlit,

kdyby měl potíže…“ Zarazila se a pak dodala: „Promiň mi moji

bezohlednost, Beth! Ještě sis ani nevydechla, a já už na tebe chrlím

všechny ty Jobovy zvěsti. Počkejme alespoň, než nám přinesou čaj.“

Beth se usmála. „Anebo proberme příjemnější záležitosti.

Navzdory všemu, ty jenom kveteš, Charlotto. Takže pro mě máš určitě

nějaké dobré zprávy.“

Charlottin ustaraný výraz okamžitě vystřídal zářivý úsměv.

„Ach Beth… nebýt toho, co způsobil Kit, byla bych tak šťastná…

ano, já a pan Trevithick jsme se zasnoubili.“

I když to nebyla neočekávaná novinka, Beth přece jen trochu

zaskočila. Srdce se jí sevřelo a musela potlačit osten žárlivosti. Pevně

Charlottu objala a řekla procítěně: „Moc ti to přeju, Lottie. Sama

vidíš, že cestování v zimě občas může být i užitečné.“

Charlotta se začervenala.

„Nu, opravdu… všechno se to dohodlo, když mě Justin… tedy pan

Trevithick doprovázel zpět do Mostyn Hall.“

„Přesně, jak jsem si myslela…“

„Budeme se brát na jaře,“ dodala Charlotta. Nešťastně zavrtěla

hlavou. „Je to tak nespravedlivé. Já jsem v sedmém nebi, zatímco

Kit…“

„Zasloužíš si trochu štěstí,“ ujistila ji Beth.

„Osobně si myslím, že všichni mohou panu Trhevithickovi jenom

závidět.“

Charlotta zčervenala ještě víc a rychle dodala: „Myslela jsem si, že

ta aféra s Kitem naše zasnoubení zmaří, ale Justin… pan Trevithick

mě ujistil, že ho to nijak netrápí. Ostatně nemá v rodině takovou

pozici, aby musel hájit její zájmy. Kdyby se to však týkalo jeho

bratrance, hraběte Trevithicka, pak by to byla jiná věc…“ Zarazila se.

„V každém případě je to mrzuté.“

Beth smutně přikývla. Charlottina slova jen potvrdila její vlastní

podezření, že Marcus s ní už v budoucnu nesmí mít nic společného.

Znovu si vzpomněla, jak se s ní loučil. Ale možná to bylo pro všechny

to nejlepší řešení. Jejich vztah na Fairhavenu byl nepochybně

skandální a Beth si ani nechtěla představit, co by se o ní šuškalo ve

společnosti, kdyby se rozneslo, že měla s Marcusem poměr. Jako by

nestačila aféra svedené a opuštěné Eleanor! Cestou z Devonu měla

spoustu času, aby si všechno v klidu promyslela a zvykla si na

myšlenku, že mezi ní a Marcusem je konec. Jenže její srdce nechtělo

poslouchat zdravý rozum. Hrozně se jí po něm stýskalo, a ačkoli její

naděje s každým uplynulým dnem pohasínaly, láska nikoli.

Ztěžka se posadila.

„A teď si konečně vypijeme čaj,“ řekla Charlotta a zazvonila na

zvonek. „Vážně, Beth, vypadáš k smrti unavená. Pověz mi, co jsi

zažila ty? Mrzí mě, že jsem tak sobecká…“

„Nesmysl,“ zarazila ji Beth. Ovládala se jen s krajním vypětím sil.

Nejradši by se vrhla na pohovku a rozplakala se, ale místo toho se

snažila tvářit vesele.

„Vlastně nemám, co bych ti vyprávěla. Nakonec jsem souhlasila

s tím, aby Fairhaven zůstal majetkem hraběte Trevithicka, a to je

konec mého příběhu.“

Charlotta se na ni překvapeně podívala. „Ale Beth… Po tom

všem… To nechápu.“

„Já vím,“ pokrčila Beth rameny. „Ale když jsem viděla ostrov na

vlastní oči, poznala jsem, jak se mé představy liší od skutečnosti.

Jednou ti to všechno vylíčím, ale teď mě omluv, Charlotto. Jsem

trochu unavená.“

„Pochopitelně,“ přikývla Charlotta. „Ale Beth, myslela jsem, že tě

lord Trevithick chce požádat…“

„O tom teď nemá smysl mluvit,“ přerušila ji Beth chvatně. Neměla

nejmenší chuť sestřenici vysvětlovat, co všechno se na Fairhavenu

událo. „Ta záležitost mezi Kitem a Eleanor je naléhavější.“

V tu chvíli jim komorník přinesl konvici čaje a Beth se ulevilo, že

tím odpoutal Charlottinu pozornost od událostí na Fairhavenu.

Jakmile Charlotta začala mluvit o Kitovi, do očí se jí vrátil ustaraný

výraz. Zoufale sepjala ruce.

„Ach Beth, je to tak strašné! Jakmile mi Gough dal zprávu,

spěchala jsem z Mostyn Hall do Londýna, i když jsem pochybovala,

že tady něco zmůžu. Nechápu, jak mohl Kit svést to nebohé děvče

a pak ho opustit! Nemůžu tomu uvěřit.“

„Ale bylo to tak doopravdy?“ zeptala se Beth a vzala si nabízený

šálek čaje. „Nechce se mi věřit, že by Kit provedl takovou špatnost.

Svést a opustit nevinné děvče!“

Charlotta se tvářila nejisté. „Je to ještě horší, jak se zdá. Eleanor

tvrdí, že se vzali!“

„A to je horší?“ zeptala se Beth hořce.

Charlotta se na ni zvědavě podívala, a tak spěšně dodala: „Alespoň

slečna Trevithicková nemusí čelit hanbě, že byla zneuctěna.“

„Ne, to ne,“ připustila Charlotta. „Ale i tak je to skandální sňatek!“

Najednou vypadala, že se dá do pláče. „A pak Kit uteče a opustí ji

hned druhý den po svatbě. Nechápu, že mohl provést něco tak

nečestného!“

Beth odložila šálek čaje a vzala sestřenici za ruce.

„Určitě to bylo jinak, Lottie. Něco se mu muselo stát, něco, o čem

nevíme.“

„To by bylo ještě horší.“ Charlotta stiskla Beth ruce. „Nemusím ti

ani říkat, že Gough hledal všude, ale nic nezjistil…“

Beth se posadila vedle ní.

„Měla bys mi v klidu vylíčit celý ten příběh,“ vybídla sestřenici.

„Nic mě sice nenapadá, ale možná že na něco přijdu, až budu vědět

víc.“

Než jí Charlotta vypověděla, co se stalo, čaj vystydl a komorník

jim donesl další. Většina informací byla z třetí ruky, něco zjistil Justin,

většinu se dozvěděl od Marcuse, který vyzpovídal sestru. Eleanor

zřejmě před šesti týdny odmítla nabídku k sňatku s mužem, kterého jí

vybrala matka, a neuváženě utekla hledat útěchu a pomoc ke Kitovi.

Podle Eleanor se vzali a hned druhý den Kit zmizel. Nedal o sobě

vědět, a tak se zlomená a zneuctěná Eleanor vrátila domů.

„Hraběnka nešetřila kletbami a celou naši rodinu bez okolků

odsoudila,“ líčila Charlotta. „Avšak tím, jak se vyjadřovala, své dceři

nijak neprospěla. Právě naopak! Celá londýnská smetánka teď probírá

všechny intimní detaily jejich kratičkého soužití, dokonce i to, proč se

sňatek nedá anulovat!“

Beth zavrtěla hlavou. „Ach, chudinka Eleanor! Je asi štěstí, že je

teď město vylidněné a skandál sám o sobě časem vyvane, když ho

nebude čím živit.“

Charlotta si nervózně uhlazovala šaty.

„Justin si myslí, že teď, když se vrátil hrabě, všechno se obrátí

k lepšímu. Jsou si s Eleanor hodně blízcí, třeba mu svěří, co se

doopravdy stalo. Ale pokud se nepodaří najít Kita… Nevím, co

bychom mohli jiného dělat.“

Hlas se jí zlomil. Beth ji vzala za ruce.

„Ale Charlotto, neplač! Všechno dobře dopadne, jsem o tom

přesvědčená!“

Nebyla přesvědčená o ničem. Přesto věděla, že by sestřenici

nepomohlo, kdyby měla propadnout záchvatu malomyslnosti.

„Promiňte, madam,“ řekl komorník Carrick, který tiše vešel do

salonu. „Přišel vás navštívit pan Justin Trevithick.“

Beth zděšeně nadskočila. Za žádných okolností se nechtěla

s Justinem sejít, protože by měl jistě novinky o Marcusovi. A to bylo

to poslední, co teď chtěla slyšet. Neušlo jí, jak se Charlotta ihned

rozzářila. Nepochybovala, že sama zbledla jako stěna. Vstala.

„Promiň, Charlotto, omlouvám se. Ještě jsem se nevzpamatovala

z cesty a potřebuji si odpočinout. Prosím, vyřiď panu Trevithickovi

mé srdečné pozdravy.“

Všimla si Charlottina překvapeného pohledu, ale nedbala na něj

a vyběhla ze salonu. Téměř vzápětí po jejím odchodu vešel Justin.

Jakmile se Beth ocitla v bezpečí své ložnice, padla na postel

a pokoušela se uklidnit. Uvědomila si, že bude těžké se Justinovi

vyhýbat, když Charlottu navštěvuje každý den. A teď se jistě dozví, že

se vrátila z Fairhavenu, a pochopitelně to svěří Marcusovi.

Opřela se o polštáře. Na cestě z Devonu se pevně rozhodla, že už

se s Marcusem nikdy nesejde. Existovalo snad tisíc důvodů, které ji

utvrzovaly v tom, že je to správné rozhodnutí. Na prvním místě to

bylo Kitovo trestuhodné chování, které zmařilo i sebemenší naději na

spojení obou rodin. Na rozdíl od Justina byl Marcus v pozici, kdy

musel bránit rodinnou čest, a to znemožňovalo jakékoli vztahy

s rodinou Mostynů. Jakmile si Beth připustila tuto myšlenku, vzdala

se i posledních zbytků naděje na sňatek s ním. Neustále si

připomínala, co jí řekl ono poslední ráno na Fairhavenu. Už tehdy

cítila, že je konec. V duchu si pomyslela, jaká je to ironie osudu.

Vždyť teď měla k svatbě s Marcusem mnohem pádnější důvod…

Zavřela oči. Milovala ho příliš na to, než aby se mučila

rozhovorem s ním, když věděla, že s ním nemůže žít. Představa, že by

se s ním sešla, mluvila s ním a shodla se s ním na tom, že se musejí

rozejít, byla pro ni nesnesitelná.

Rozhodla se, že udělá všechno pro to, aby se našel Kit, a poskytne

Charlottě veškerou morální podporu, pokud ji bude potřebovat. Pak se

vrátí do Mostyn Hall. Bude to podivný a osamělý leden bez Lottie, ale

Justin se o ni postará lépe…

Netrpělivě si otřela slzy z tváře. Nikdy v životě se nelitovala

a nehodlala s tím teď začínat.

Místo aby se druhý den ráno cítila odpočatá po cestě, bylo jí ještě

mnohem hůř. Sotva byla s to zvednout hlavu z polštáře. Charlotta se

na ni přišla podívat, a když ji viděla, dostala o ní strach. Beth zuřila

sama na sebe, že jí přidělává další starosti.

„Není to nic vážného,“ zamumlala, když se jí Charlotta vyptávala,

co jí chybí. „Budu dnes odpočívat a do večera budu jako rybička,“

chlácholila ji.

Charlotta byla oblečena do elegantního vycházkového kostýmu

a tvářila se provinile, že si chce vyjít s Justinem na procházku, ačkoli

se Beth cítí tak špatně. Londýn byl tichý, všude bylo jen málo lidí

a Beth byla ráda, že se sestřenice pobaví. Ani trochu jí nezáviděla.

Když Charlotta odešla, obrátila se na bok a ihned usnula.

Probudila se uprostřed odpoledne. Nebyla si jistá, co ji vlastně

vzbudilo. Zaslechla v hale povědomý hlas.

„Dozvěděl jsem se, že se lady Allertonová vrátila do města.“

Marcus! Beth se posadila a chystala se vstát, ale pak si to

rozmyslela a zůstala ležet, jako by její nemohoucnost mohla Marcuse

přesvědčit, že není doma. Věděla sice dobře, že je schopen vtrhnout do

její ložnice – vždyť už to udělal několikrát, byť nikoli v Londýně, ale

na Fairhavenu. Když slyšela komorníkovu odpověď, zatajila dech.

„Lady Allertonová odpočívá po dlouhé cestě, mylorde, a žádala,

aby ji nikdo nerušil. Vyřídím jí, že jste ji navštívil.“

„To bych vám radil.“

Beth jako by před sebou viděla jeho rozzlobenou, netrpělivou tvář.

„Řekněte jí, že se tady zastavím zase zítra dopoledne.“

Beth se uklidnila, až když uslyšela prudké bouchnutí dveří. Pak se

zabalila do pokrývek a čekala, až jí přestane bušit srdce.

Takže Marcus přišel, aby si s ní promluvil. Mohlo ji to napadnout.

Znala ho dost dobře, aby věděla, že je to slušný muž, který se nebude

snažit vyvléct z nepříjemné situace a doufat, že se vyřeší sama od

sebe. Na to byl příliš čestný. Jistě se rozhodl, že je jeho povinností ji

vyhledat a sdělit jí, že ruší jejich zasnoubení. Byla to soukromá

záležitost mezi nimi, protože zasnoubení nikdy nebylo oficiálně

oznámeno, pouze vešlo ve známost na Fairvhenu. Bývala by mohla

v klidu odjet v Marcusově doprovodu z ostrova, napsat lady Salome

omluvný dopis vysvětlující rodinné potíže znemožňující uzavření

sňatku, vrátit se do Mostyn Hall a na celou věc zapomenout.

Jenomže nemohla. Kromě hlubokého citu vůči Marcusovi zde byla

velmi reálná připomínka toho, co se mezi nimi stalo…

Beth zaúpěla a obrátila se na bok. V hloubi duše dobře věděla, že

pokusit se vyhnout setkání s Marcusem je beznadějné. V tuto chvíli

však cítila, že nemá sílu se s ním střetnout a něco takového mu zatajit.

Večer se vzchopila a sešla do jídelny, aby se navečeřela se

Charlottou. Záhy však zjistila, že nedokáže pozřít ani sousto, a rychle

odešla do salonu. Charlotta jí sdělila, že Gough stále nemá o Kitovi

žádné zprávy. Rozeslal sice posly do všech přístavů, zatím však

bezvýsledně. Ani nikdo z Kitových přátel ho údajně neviděl už

nejméně dva měsíce. Zdálo se, že zmizel beze stop.

„Justin mi říkal, že jeho bratranec, hrabě Trevithick, s tebou chce

naléhavě mluvit, Beth,“ oznámila jí Charlotta, když chvíli debatovali

o Kitově záhadném zmizení. „Navštívil tě prý už dnes odpoledne…“

„Slyšela jsem ho,“ přerušila ji Beth spěšně. „Bohužel mně bylo tak

bídně, že jsem ho nemohla přijmout.“

Charlotta se na ni dívala se starostlivým výrazem v očích.

„Tak co zítra? Mohlo by nám to pomoct v pátrání po Kitovi,

kdybychom s ním probrali, co víme.“

Beth tvrdohlavě zavrtěla hlavou.

„Já s hrabětem Trevithickem nechci mluvit, Lottie. Nebudu pro

něho doma.“

Charlotta se zamračila.

„Ale Beth, já ti nerozumím…“

„Prosím tě…“ Beth cítila, jak jí vyhrkly slzy. „Říkám ti, že nechci

s hrabětem Trevithickem mluvit!“

A vyběhla z pokoje dřív, než ji mohla Charlotta zastavit.

Druhý den splnila, co slíbila. Když se Marcus objevil, odmítla ho

přijmout a s úlevou sledovala, jak se vyřítil z domu a vztekle za sebou

práskl dveřmi. Věděla, že je zbabělé se mu vyhýbat, a Charlotta jí to

bez obalu připomněla, když se vrátila z procházky s Justinem.

„Jako kdybychom už neměli i tak dost potíží,“ zlobila se. „Vážně,

ty ses s hrabětem zase nepohodla? Protože jestli ano…“

„Já o tom teď nechci mluvit!“ zvolala Beth. „Prosím tě, Charlotto,

nechrne toho!“

V zoufalství si oblékla kabát, navlékla rukavice a poručila, aby ji

kočár odvezl do Holbornu do kanceláře jejího advokáta Gougha.

Bohužel pro ni neměl žádné novinky, ale Beth měla alespoň pocit, že

dělá něco užitečného a zároveň se zbaví Charlotty a jejího vyzvídání.

Věděla, že je vůči ní nespravedlivá, ale nemohla si pomoct.

Právě odcházela z domu, když na druhé straně ulici zahlédla

hraběte Trevithicka s Eleanor. Rozbušilo se jí srdce, jen pohled na něj

zabolel. Vypadal unaveně a zachmuřeně a Beth měla sto chutí

rozběhnout se k němu a padnout mu kolem krku.

Loučil se s rodinným právníkem Gowerem, Beth si neuvědomila,

že Gower má kancelář nedaleko Goughovy, a teď svou

zapomnětlivost proklínala. Bylo však už pozdě. I když se otočila zády,

Marcus ji zahlédl, rychle dal nějaký pokyn Eleanor a rozběhl se za ní.

Beth nastoupila do kočáru a ani nečekala, až jí Gough pomůže.

Všimla si, že se zatvářil překvapeně stejně jako Marcus, jehož udivený

výraz však vzápětí vystřídal hněv. Dřív než mohla poručit kočímu,

aby práskl do koní, rozrazil dvířka a zvolal: „Lady Allertonová!“

„Lorde Trevithicku?“ odpověděla mu Beth tak odměřeně, jak jen

dokázala. Doufala, že si nevšiml jejího rozechvělého hlasu.

Marcus vypadal zmateně a pobouřeně. Beth bylo do pláče.

„Beth, vystoupíš a věnuješ mi chvilku?“

„Ne!“ vyštěkla Beth. „Nechci s vámi mluvit, mylorde!“

Viděla, jak sebou trhnul, a zabolelo ji srdce. Vypadal spíš

ohromeně než rozzlobeně, takže Beth se cítila ještě hůř. Věděla, že mu

ubližuje.

„Zlobíš se na mě? To kvůli tomu, co se stalo? Chování tvého

bratrance…“

„To s tím nemá nic společného,“ přerušila ho Beth. Zoufale si

přála, aby se už přestal vyptávat, neboť se bála, že se co chvíli

rozpláče.

„Pak se to musí týkat naší záležitosti,“ nedal se odbýt Marcus

a nervózně si prohrábl rukou vlasy. Nechápavě vrtěl hlavou. „Máš

plné právo se kvůli tomu hněvat, ale jistě chápeš, že tyto události si

vynutily jisté změny našich plánů. Prosím tě, promluvme si o tom.“

I když Beth něco podobného očekávala, potvrzení jejích obav jí

přesto otřáslo. Snažila se sama sebe přesvědčit, že to není žádné

překvapení; už z Fairhavenu přece věděla, že se s ní Marcus nemíní

oženit. Ale v tu chvíli to nedokázala. Cítila se ponížená a zrazená.

„Nemyslím, že bychom spolu ještě měli mluvit, lorde

Trevithicku,“ řekla pevně, ale uhnula pohledem. „Bylo by to

nevhodné.“

Viděla, jak se mu zablesklo v očích.

„Nevhodné?“ vybuchl vztekle. „Nikdy jsem neslyšel větší

hloupost! Mám ti snad připomenout, jak nevhodně ses chovala se

mnou na Fairhavenu?“

Beth zaťala zuby.

„Byla bych vám vděčná, kdybyste mi nebránil v odjezdu, mylorde.

My dva si už nemáme co říct!“

Marcus ji chvíli, která se jí zdála jako věčnost, upřeně pozoroval,

pak prudce odstoupil a řekl: „Dobře, madam. Vždycky jste byla

posedlá myšlenkou věčného nepřátelství mezi našimi rodinami. Pokud

jste se rozhodla v tom pokračovat, nebudu vám bránit. Přeji vám

hezký den, madam!“

Prudce zabouchl dvířka kočáru.

Beth se opřela a zavřela oči. Slzy už teď potlačit nedokázala.

Spálila za sebou všechny mosty, a i když věděla, že nebylo jiné cesty,

cítila se tak bídně jako ještě nikdy.

Ráno sešla do jídelny časně, aby u snídaně oznámila Charlottě, že

se chce neprodleně vrátit do Mostyn Hall. Byl už druhý lednový týden

a jí se zdálo, že je nejvyšší čas začít nový život, ačkoli ještě

nedokázala úplně pohřbít nedávnou minulost. Nemusela si příliš

připomínat, že jí na ni zůstane velmi živá památka.

Sestřenice už seděla u stolu a vypadala svěže a šťastně. Měla na

sobě veselé žlutobílé šaty, oči jí zářily a Beth si vedle ní připadala

staře a vyčerpaně.

Posadila se a začala: „Charlotto, rozhodla jsem se zítra vrátit do

Mostyn Hall…“

Odmlčela se, když Charlotta zvedla poklici z jedné mísy a opatrně

ji odložila stranou. Beth zírala fascinovaně na dušené ledvinky.

„Ty měl Kit vždycky nejradši,“ řekla zasněně Charlotta. „A já

nemám to srdce říct kuchařce, aby je už nepodávala. Vím, že

služebnictvo je z Kitova zmizení nešťastné stejně jako my.“

Beth cítila, že se jí zvedá žaludek. Přitiskla si ruku na ústa a vstala

tak prudce, až převrhla židli.

„Promiň, Charlotto!“

Doběhla do své ložnice právě včas. Když nevolnost trochu

ustoupila, opláchla si obličej a otupěle zírala na svůj odraz v zrcadle.

Vypadala hrozně, obličej měla sinalý a vlasy jí zplihle visely jakoby

bez života. Žaludek se jí houpal a hlava se jí nepřestávala točit.

Zhroutila se bezvládně na postel.

Ozvalo se klepání na dveře.

„Beth?“

Zoufale zavřela oči. Byla příliš vyčerpaná, než aby mohla

proklínat laskavou povahu své sestřenky, která se chtěla přesvědčit,

zda je vše v pořádku. Dala by však všechno za to, aby ji teď neviděla.

Charlotta otevřela dveře a odhodlaně zamířila k posteli.

„Beth, jak dlouho už je ti takhle špatně?“

Beth rychle odvrátila pohled. Charlotta se tvářila tak, že další

vysvětlování bylo zbytečné. Beth si uvědomila, že Charlottě ještě

nikdy nelhala.

„No, pár dní,“ odpověděla malátně. „Cítím se mizerně.“ Po tvářích

jí stékaly slzy. Charlotta ji vzala za ruku.

„Brzy se ti uleví,“ řekla věcným tónem. „Po dvanácti týdnech

obtíže většinou pominou…“

„Charlotto!“

Sestřenice lehce zavrtěla hlavou.

„Beth, ačkoli sama děti nemám, při taženích svého nebožtíka muže

jsem viděla hodně porodů. A znám spoustu prostředků, jak ulevit

rodičce při porodu i jak zmírnit ranní nevolnosti…“

„Nejen ranní…“ zaúpěla Beth.

Charlotta se usmála. „Bohužel některé ženy mají smůlu. Ale jsou

recepty, jak jim pomoct.“ Naklonila se k Beth a políbila ji na tvář.

„Díkybohu, že se nesnažíš předstírat třeba chřipku!“

Beth se rozplakala.

„Ach Charlotto!“

„Já vím,“ řekla Charlotta chlácholivě.

„Jsem tak nešťastná a popletená, vůbec nevím co dělat. Pořád

pláču a nenávidím sama sebe.“

Charlotta se rozesmála. „No, vážně to vůbec nejsi ty. To byla první

věc, která mě zarazila. Tohle a to, jak ses zatvrzele bránila setkání

s hrabětem Trevithickem! Beth, pověz mi, co se stalo?“

Beth popotáhla a natáhla se pro kapesník.

„Je to snad jasné!“

„No, dobře… ale,“ Charlotta váhala s přímou otázkou. „Ale

jak…“

Beth si povzdechla.

„Nechtěla jsem být uštěpačná, Charlotto. Marcus mě nesvedl,

pokud jsi měla na mysli tohle.“ Trochu zčervenala. „Prostě se to stalo.

Stali jsme se milenci… Bylo to moje rozhodnutí, nemusel mě

přemlouvat. Spíš naopak…“

Charlotta se zamračila.

„Ale já jsem si myslela, že si tě hrabě Trevithick chce vzít. Justin si

tím byl úplně jist.“

„Ano, zasnoubili jsme se…“

Zarazila se a pak pokračovala: „Marcus si přál, abychom se vzali

na Fairhavenu, ale jeho strýc, který je tam vikářem, odjel, a tak to

nešlo. Tak jsme si mysleli, že se vezmeme po Vánocích v Mostyn

Hall, ale mezitím došlo k tomu skandálu s Kitem a Eleanor. Ale

všechno se pokazilo, a tak se nevezmeme vůbec… Marcus to

skončil… a já jsem pochopitelně nechtěla…“ Opět se rozplakala.

„Byl to asi špatný plán,“ odpověděla Charlotta suše.

„Předpokládám, že jsi hraběti o svém stavu vůbec neřekla. Takže

proto se mu vyhýbáš!“

Beth se k ní obrátila zády a usedavě plakala.

„Beth, přiznej se! Tys mu nic neřekla!“ naléhala Charlotta.

„A ty mu taky nic neřekneš!“ vzlykala Beth.

„Ne, protože mu to oznámíš ty sama!“ zvolala Charlotta rozhodně.

Beth se posadila a otřela si oči. Zavrtěla hlavou.

„Lottie, to nedokážu… Ne proto, že bych se bála, ale protože on

bude trvat na tom, že si mě vezme. Je příliš čestný, než aby jednal

jinak.“

„Takže doufám…“

„Ne, prosím, jen to ne!“ zvolala Beth. „Nesnesla bych pomyšlení,

že si mě vzal jen kvůli dítěti. Na to ho moc miluju. Vždycky bych měla

pocit, že se oženil, jen aby zachránil mou dobrou pověst.“

Charlotta se zamračila.

„Beth, ty neuvažuješ jasně. Marcus tě přece už o ruku požádal, na

Fairhavenu jste se zasnoubili. Takže si tě chce vzít! Nic tomu

nebrání…“

Beth zavrtěla hlavou.

„Ale brání! Kitovo nepoctivé jednání…“

„Ale to je nesmysl!“ vybuchla Charlotta. „Chceš snad obětovat své

štěstí kvůli Kitově pošetilosti? Vím, že je to hrozný skandál, ale není

to tvoje vina!“

Beth se odvrátila a na chvíli zavládlo ticho. Pak Beth řekla:

„Mluvila jsi o tom, že někdo v pozici hraběte Trevithicka má

povinnost bránit čest rodiny. Nebude s námi smět ani promluvit, natož

aby se mohl se mnou oženit!“

„Vím, že jsem to řekla,“ připustila Charlotta váhavě. „Ale tohle

mění situaci…“ Odmlčela se.

„Ne, měla jsi pravdu, Lottie. Než Marcus odjel z Fairhavenu, řekl

mi vlastně totéž. Jen trochu jinými slovy. K tomu není co dodat.“

Charlotta si založila ruce v bok.

„A jestlipak jsi to probrala s ním, Beth? Myslím, že jsi neprojevila

vůči hraběti ani tolik zdvořilosti, aby ses s ním setkala!“

„Řekla jsem mu, že už ho nikdy nechci vidět…“ Beth se zlomil

hlas. „Takhle je to lepší. Nemůžu se s ním setkat, protože bych neměla

dost sil, abych zachovala své tajemství!“

Charlotta se tvářila zarputile, ale navenek neprotestovala.

„Takže co hodláš dělat?“ zeptala se po chvíli tiše.

Beth se na ni bezradně podívala.

„Vrátím se do Devonu, jakmile toho budu schopna. Možná už

zítra, bude-li mi natolik dobře, abych mohla tu cestu podniknout.

Kitovi nemůžu nijak pomoct, a kdyby měl Marcus zjistit můj stav…“

„On to stejně brzy zjistí, Beth!“ vybuchla Charlotta. „Nemůžeš si

přece myslet, že porodíš dítě hraběte Trevithicka, aniž bys vyvolala

obrovský skandál!“

Beth trvala na svém. „O tom budu přemýšlet, až ta chvíle nastane.“

Charlotta vstala.

„Dobrá, uvidíme. Já si tak jako tak myslím a mluvíš nesmysly, ale

nechci se s tebou hádat. Dojdu ti pro čerstvý toast. Může ti to připadat

divné, ale pomůže ti.“

Charlotta došla do kuchyně a objednala toasty. Právě se chystala

zaklepat na dveře ložnice, když zevnitř zaslechla podivný zvuk.

Zarazila se. Znělo to, jako kdyby Beth zase plakala, ale tak

srdceryvným způsobem, že vyrušit ji by bylo velmi bezohledné.

Charlotta se s těžkým srdcem obrátila a vrátila se do salonu.

S povzdechem se posadila do křesla. Nepochybovala o tom, že

Beth Marcuse hluboce miluje, protože ji znala a věděla, že ji povrchní

milostné aférky nikdy nezajímaly. Charlotta ji vždycky považovala za

příliš impulzivní a těžko zvladatelnou. Nyní viděla, že Beth své lásce

naprosto propadla a byla velice zraněná, protože vidina její svatby se

rozplynula.

Charlotta si znovu povzdechla. Byla přesvědčena, že Beth udělá

to, co říká. Odjede do Devonu, aniž se s hrabětem Trevithickem setká

a všechno mu vysvětlí. Prudká, neústupná a v této situaci

nespravedlivá…

Charlotta se smutně usmála. Milovala Beth i se všemi jejími

chybami a byla rozhodnuta zabránit tomu, aby se dopustila životní

chyby. Kitův skandál byl jistě vážnou překážkou, ale nikoli tak

vážnou, aby mohla Marcuse od Beth odtrhnout, jakmile se dozví

pravdu.

Když si Charlotta všechno promyslela, zamračila se. Bethina

paličatost jí byla jasná, ale jaký je Marcusův postoj? Kdyby se rozhodl

zpřetrhat všechny styky mezi Mostyny a Trevithicky, Justin by jí to

byl jistě řekl. Ale to se zatím nestalo. Nejenže Justin ve vztahu k ní

nijak neochladl, ba právě naopak; ale dokonce ji informoval i o tom,

že Marcus se chce s Beth sejít co nejdřív. Charlottu napadlo, že

Marcus se nechová jako ten, kdo chce zrušit zasnoubení.

Zamyšleně klepala prsty na opěradlo křesla. Beth jí tvrdila, že

Marcus mluvil o zrušení svatby, ale Charlotta si byla téměř jistá, že si

to Beth špatně vyložila. Ve spěchu a nervozitě provázející jeho odjezd

by to bývalo pochopitelné – a pak už neměli příležitost si o tom

v klidu promluvit. A teď mu Beth namluvila, že už se s ním nechce

nikdy sejít, a jemu pýcha pochopitelně nedovolí, aby ji přemlouval.

Nemluví spolu a jsou nešťastní. Vážně, s takovými povahami si jeden

druhého zaslouží, řekla si Charlotta. Věděla však, že to nemůže

dopustit…

Vstala, oblékla si plášť, nasadila klobouk a navlékla si rukavice.

Byla odhodlaná, ale trochu nesvá. Byla to Beth, kdo měl Marcusovi

oznámit, že je v požehnaném stavu, nikoli ona. Charlotta ale věděla,

že na to je Beth příliš tvrdohlavá. Takže nezbývá, než aby jednala

v jejím nejlepším zájmu…

Charlotta se sama do londýnských ulic nikdy nevypravila, protože

její fobie jí znemožňovala vyjít mezi cizí lidi a na rušná místa. Když si

vyšla s Justinem, nebála se, protože byl s ní, ale teď byla sama. Na

schodišti se zarazila a málem se vrátila zpátky do domu, avšak

vzpomínky na Bethinu popelavou tvář a její zoufalé vzlyky ji zarazily.

Když dorazila do domu Trevithicků, třásla se jí kolena, takže sotva

dokázala vykoktat, že si přeje mluvit s hrabětem. Lhostejný komorník

jí nevyhnutelně oznámil, že hrabě není doma.

Charlotta se třásla jako osika. Málem se zoufalstvím rozplakala,

ale opanovala se a pevně opáčila: „Vážně? Vyřiďte hraběti, že s ním

chce mluvit lady Cavendishová o velmi naléhavé záležitosti…“

Vtom se otevřely dveře do haly a vešel Marcus Trevithick zabraný

do rozhovoru s dalším mužem. Charlotta si všimla, že je zachmuřený

a vypadá, jako kdyby měl mimořádně špatnou náladu. Ulekla se.

„Zkoušeli

jsme

londýnský

přístav

a vyslali

posly

do

Southamptonu…“ vysvětloval jeho společník. Oba se zarazili, když ji

spatřili. Pak se k Charlottině obrovské úlevě Marcusův přísný výraz

změnil. Usmál se a oči se mu rozjasnily.

„Lady Cavendishová! Omluvte mě, že jsem vás nepřijal dříve!

Gowere…“ obrátil se zdvořile ke svému společníkovi, „…promiňte.

Promluvíme si o tom později. Zatím vám děkuji za pomoc.“

Otevřel Charlottě dveře do pracovny, aby mohla vejít.

„Pošlu pro nějaké víno, dovolíte-li, madam,“ nabídl jí. „Vypadáte

vyčerpaně. Co se stalo, že jste se obtěžovala navštívit mě osobně?

Máte snad nějaké zprávy o svém bratrovi?“

Charlotta se nesměle usmála.

„Ne, pane, bohužel. Tohle je však mnohem důležitější. Týká se to

mojí sestřenice, lady Allertonové.“

Všimla si, jak Marcusovi ztuhly rysy, a cítila jeho odpor. Natáhla

k němu prosebně ruce.

„Ne, prosím…“

Nebyla si jistá, co vyčetl z jejích očí, ale přestal se mračit, vzal ji za

ruku a dvorně ji zavedl ke křeslu.

„Promiňte, madam. Nedejte se vyvést z míry mojí špatnou

náladou. Už několik dní jsem nespal. Co jste mi přišla oznámit?“

O dvacet minut později vpadl do domu Justin Trevithick

a dozvěděl se od komorníka, že lady Cavendishová právě hovoří

s hrabětem. O chvíli později se dveře pracovny rozletěly a z nich

vyběhl Marcus zjevně rozčilený na nejvyšší míru. Když spatřil svého

bratrance, zastavil se.

„Justine! Díkybohu, žes přišel právě teď! Je tady lady

Cavendishová, ale já vás musím oba opustit v té nejnaléhavější

záležitosti. Budu ti věčný, když lady doprovodíš domů, ale dej mi

alespoň hodinku náskok.“

A bez dalšího vysvětlování byl pryč.

Justin našel svou snoubenku, popíjející starou madeiru a tvářící se

navýsost spokojeně. S šibalským zamrkáním mu podala ruku.

„Dobrý den, pane Trevithicku, jak se máte?“

„Bylo by mi určitě líp, kdyby mi někdo ráčil vysvětlit, co se tady

kčertu děje!“ vybuchl Justin netrpělivě. „Co tady děláš, Charlotto, a co

jsi řekla Trevithickovi, že odsud vystřelil, jako by ho honili všichni

čerti?“

„Zažehla jsem jiskru a jsem si jistá, že způsobí požár,“ prohlásila

Charlotta záhadně.

Beth našla za dveřmi talíř s čerstvým toastem a překvapilo ji, když

ho snědla a zjistila, že se skutečně cítí mnohem lépe. Rozhodla se

tedy, že není třeba odkládat přípravy k odjezdu do Mostyn Hall.

Všechna svá zavazadla ani nestihla vybalit a teď za to byla vděčná.

Nepřemýšlela o tom, jak na její spěšný odjezd bude reagovat

Charlotta, v tu chvíli jí nezáleželo ani na Kitovi, a už vůbec ne na

Marcusovi. Věděla, že kdyby se jimi dál zabývala, velmi by se trápila,

a tak chtěla před vším utéct domů, kde, jak doufala, najde klid a mír.

Nejprve si nevšimla změti hlasů v hale, myslela m, že Charlottu

přišel navštívit Gough. Pak však zaslechla hlas, který si nemohla

splést.

„Přestaňte se vymlouvat, člověče! Vím, že je lady Allertonová

doma!“

Ozval se dupot na schodech a pak se dveře její ložnice rozletěly.

„Utíkáš odsud, drahá?“ řekl hrabě Trevithick ironicky. „Zdá se, že

se z toho stává tvůj oblíbený zvyk.“

Beth se při pohledu na něj podlomila kolena. Vypadal tak

pohledně – a nebezpečně neústupně. S rukama plnýma spodního

prádla a tlukoucím srdcem se napřímila. Rozhodla se, že nepovolí.

Bojovně vystrčila bradu a pevně odpověděla: „Dobrý den, lorde

Trevithicku! Obávám se, že jste mě vyrušil z příprav na cestu do

Devonu!“

„Už zase?“ Marcus se zasmál a Beth bylo jasné, že ji nikam

nepustí. „Aby ses řítila krajinou bez dohledu? Obávám se, že to

nemohu připustit. Zvlášť v tvém stavu!“

Beth klesly ruce a cítila, jak se jí z obličeje vytrácí barva.

„Tak ty to víš?“ zašeptala.

„Ano,“ přikývl Marcus. „Tvoje sestřenice měla dost rozumu na to,

aby mi to prozradila, když ty ses k tomu nechtěla odhodlat.“

„Na to neměla právo,“ namítla Beth chabě.

Marcus přistoupil k oknu.

„Možná ne,“ odsekl prudce. „A kdy by ses mi to uráčila oznámit

ty? Asi nikdy. Nebo bych se měl o svém dítěti dozvědět od

vznešených klepen na nějakém večírku?“

„Ne, to ne! Nechtěla jsem ti to říct! Zkrátka nechtěla jsem, aby sis

mě vzal jenom z povinnosti!“

Marcus nadzvedl obočí a zhluboka se nadechl.

„Beth, chtěl jsem se s tebou oženit už předtím…“

Beth si prudce setřela slzy, které jí vytryskly z očí. „Tvrdil jsi, že

se nemůžeme vzít! Víš, že je to za těchto okolností nemyslitelné… Kit

a Eleanor… To všechno jen kvůli dítěti…“ Hlas jí selhal.

Marcus se posadil na postel a přitáhl ji k sobě. Vytáhl z kapsy čistý

hedvábný kapesník, osušil jí tvář a pak ji lehce políbil.

„Tohle je ale bláznovství. Nikdy jsem neřekl, že se nemůžeme

vzít.“

„Ale řekl,“ odporovala Beth. „Když jsi odjížděl z Fairhavenu, řekl

jsi jasně, že se všechny plány mění. Řekl jsi doslova, že se všechno

zhatilo…“ Zavrtěla hlavou.

Marcus se zamračil. „Pamatuju si, co jsem říkal. Ale na nějaké

vysvětlování nebyl čas. Chtěl jsem ti jen sdělit, že svatba plánovaná na

Vánoce se konat nemůže, ale hodlal jsem určit jiný termín, jakmile

budu moct! Nikdy jsem nechtěl naše zasnoubení zrušit.“

„Ale…“

„Poslouchej mě, drahoušku,“ přerušil ji Marcus netrpělivě.

„Obstaral jsem si zvláštní povolení, už před čtyřmi týdny… můžeš se

podívat na datum, jestli mi nevěříš! Zařídil jsem to všechno hned,

jakmile jsem se vrátil do Londýna, a to jen proto, že se s tebou vážně

chci oženit!“

Sevřel ji pevněji. „A chtěl jsem to udělat dávno předtím, než jsem

mluvil s Eleanor a dozvěděl se o Kitovi, dřív než jsem se sešel

s Gowerem. Naše svatba byla pro mě vždycky prvořadá a nic na tom

nezmění ani to, že tvůj bratranec zničil pověst mojí sestry! To je pro

náš sňatek nepodstatné. Nepřipustím, aby to zničilo naše štěstí!“

Beth byla tak překvapená, že přestala plakat. Půjčila si Marcusův

kapesník a vysmrkala se.

„Bála jsem se, že je pro tebe v tvém postaveni nemožné se stýkat

s naší rodinou… se mnou.“

Marcus se dal do smíchu.

„Vždycky jsem se chtěl s tebou… stýkat… a hodlám v tom

pokračovat, kdykoli to jen půjde! Miluju tě, Beth. Vím, že jsem si tě

chtěl vzít už od samého začátku, vlastně od té chvíle, co jsem tě

poprvé potkal. Proto jsem byl tak netrpělivý, aby se už St. John vrátil

na Fairhaven. To nebylo proto, že bych tak toužil po jeho společnosti!

Když se nevrátil včas, aby nás mohl oddat, byl jsem zklamaný

a nešťastný.“

„Slib mi, že to není jen kvůli tomu, že jsem v jiném stavu…“ řekla

Beth a zamračila se.

Marcus ji objal.

„Beth, proč o mně pořád pochybuješ? Mrzí mě, že mi asi dáváš za

vinu svou zkaženou pověst i to, že jsem tě vystavil pomluvám… kvůli

tomu, co se mezi námi stalo na Fairhavenu.“ Zaváhal. „Ale už jsem ti

vysvětlil, že jsem si tě chtěl vzít, hned jak jsem tě prvně uviděl, a je to

pravda. Chtěl jsem tě už tehdy, když jsi uzavřela tu směšnou sázku.“

Políbil ji do vlasů. „Beth, jsem tak šťastný, že budeme mít dítě, ale

věř mi, že bych si tě vzal tak jako tak. Miluju tě…“

Když ji konečně přestal líbat a nabral dech, namítla Beth trochu

nesměle: „Myslela jsem si, že si mě nechceš vzít, protože se

nehodím… že nejsem pravá dáma.“

Marcus zavrtěl hlavou.

„Vidím, že sis vymyslela všechny možné i nemožné důvody, abys

nás rozdělila. Proč bych si měl myslet, že nejsi dáma?“

Beth se tvářila rozpačitě. „No, protože jsme spolu dělali… ty věci,

které jsou společensky rozhodně nepřijatelné.“

Marcus se rozesmál. „Vidím, drahoušku, že budu muset poopravit

tvé názory na to, jak se chovají manželé. A nikdy si nesmíš myslet, že

bych odsuzoval tvoje chování. Miluju tě právě pro tvoji otevřenost

a pro nedostatek přetvářky.“

To Beth zahřálo víc než jakékoli jiné vyznání.

„Bez tebe jsem byla úplně ztracená, Marku,“ vydechla. „Tak

strašně se mi stýskalo. Byly to ty nejsmutnější Vánoce…“

„Slibuju ti, že si to vynahradíme, Beth.“

„Ale jak vyřešíme tu záležitost s Kitem a Eleanor?“ zamračila se

Beth. „Nemohla bych se ti divit, kdybys navždy proklel všechny

Mostyny!“

Marcus se zatvářil přísně.

„Přál bych si, aby tvého zatraceného bratrance vzal ďas za to, co

spáchal, ale přísahám, že si kvůli němu nenechám zkazit vlastní život!

Souhlasím s Justinem. Nepřátelství mezi Mostyny a Trevithicky musí

už jednou provždy skončit.“

„Vášniví milenci, nebo vášniví nepřátelé, nic mezi tím?“ dobírala

si ho Beth a smála se, když ji začal opět líbat.

„Zmínil jsi naši sázku, můj milý, a upřímně řečeno, Fairhaven

jsem vyhrála já…“

„K čertu s tou prokletou sázkou!“ řekl Marcus a pevně ji objal.