Hedwiga Courths-Mahlerová

ZHRZENÁ

«1»

Rosemarie von Salten vyšla z velkého sálu, v němž doslova sálal horký vzduch, jedněmi z otevřených širokých dveří, které vedly ven na hotelovou terasu. Tady bylo momentálně zcela liduprázdno, všichni hosté seděli uvnitř a poslouchali slavné hudební umělecké trio, které v Káhiře hostovalo.

Rosemarie vydechla, opřela se o jeden ze sloupů podpírajících střechu terasy a dívala se velkýma očima na nádhernou večerní tropickou oblohu. Rychle se snesla noc a dusné parné vedro vystřídalo prudké ochlazení. Na Rosemarii to působilo blahodárně. Uvnitř v sále se shromáždila skvělá mondénní společnost, skládající se

$z nejrůznějších národností. Tam panovalo ještě dusno horkého dne navzdory otevřeným dveřím.

Rosemarie žíznivě vdechovala osvěžující vzduch a tiskla si ruce na vzrušeně bušící srdce. Uprchla ze sálu plná neklidu.

Hned za ní vyšel na terasu štíhlý urostlý muž v dokonale padnoucím společenském obleku. Pátravě se rozhlédl a spatřil světlou dívčí postavu u sloupu. Poslední žár zapadajícího slunce zbarvil oblohu na západě červeně a od tohoto pozadí se odrážela štíhlá silueta.

Mladý muž k ní rychle přistoupil.

„Rosemarie, sladká Rosemarie, proč jste mi utekla?“ vyhrkl rozčileně.

Lehce sebou trhla a znovu udělala pohyb, jako by chtěla utéct. Ale jako kdyby ve stejném okamžiku naznala, že útěk je zbytečný, zůstala stát a plachýma očima k němu vzhlédla.

„To jste vy?“

Ta slova jí sešla ze rtů jako dech.

Rychle ji vzal za ruce.

„Rosemarie, nebude vám nic platné, když mi zase utečete. Musíte přece vyslechnout, že vás miluju. Všechny mé myšlenky se točí kolem vás, jako se všechno točí kolem slunce. Rosemarie já vás miluju.“

$

Vzhlédla k němu a tiše se roztřásla, jako by jí byla zima. Jeho krásný, opálený obličej se k ní sklonil a oči mu zářily ohnivou prosbou.

Zmocnilo se jí ochromující kouzlo, podivný nedostatek vlastní vůle. A mladá krev se jí neklidně valila k srdci.

Přitáhl ji blíž k sobě a v očích měl vítězoslavný pohled.

,Nemůžeš mi přece odolat.’

Tak hovořily jeho oči.

Jako omámená dovolila, aby přitiskl své rty na její. Už nebyla svou paní, cítila jeho objetí a jeho polibek jako sladké opojení.

Fred Rittner cítil, jak se štíhlé údy tiše chvějí. S úsměvem, opojený vítězstvím hleděl do krásného, oduševnělého obličeje. Z dívčích čistých rysů vyzařoval sladký půvab a zvláštní světle zářící šedé oči zastíněné tmavými řasami a obočím měly výraz, jako by její duše nedlela v jejím těle. Ostatně, ty nádherné šedé oči byly největším Rosemariiným půvabem. Málokdy nezapůsobilo na lidi, kteří se s ní setkali, když na ně náhle upřela ty dvě zářící hvězdy.

Navíc měla kouzelně řezaný obličej, krásně narýsovaná světle červená ústa a nádhernou pleť, jíž nedokázalo uškodit dokonce ani tro-

$

pické slunce a jen jí propůjčilo něžný, opálený nádech.

Nebylo divu, že Fred Rittner hleděl jako omámený do jejího obličeje. Fred několika týdny, když Rosemarii potkal, všiml si nejprve její mladistvě svěží postavy s pružnými, půvabnými pohyby a jejích nádherných kaštanově hnědých vlasů, které zářily na slunci jako tekutá měď. Měla je spletené do tlustých copů a vyčesané vzhůru.

Pak ho okouzlil její úsměv, který svou líbezností zahříval srdce, a brzy ho její půvabná osobnost zcela upoutala.

Oba mladí lidé bydleli už týdny ve velkém hotelu připomínajícím palác v Káhiře uprostřed skvělé mezinárodní společnosti.

Rosemarie von Salten tu byla v doprovodu své matky, Fred Rittner zase ve společnosti svého o několik let staršího bratra, s nímž podnikl větší cestu..

Chtěl se zotavit z námahy své doktorské zkoušky a jeho bratr Magnus se uvolnil ze svých obchodů, aby ho mohl doprovázet. Bratři se navzájem měli moc rádi.

Před několika lety, když zemřel jejich otec, se Magnus Rittner stal šéfem velkých Rittnerových

$

závodů na barvy. Fred studoval chemii, aby mohl závodům rovněž věnovat své síly.

Ačkoliv se bratři měli srdečně rádi, byli povahově velmi rozdílní. Magnus byl vážný, cílevědomý a spolehlivý člověk vynikajících kvalit a vznešeného smýšlení. Kladl na sebe i na jiné lidi vysoké požadavky. Fred Rittner byl lehkovážnější, radostně vychutnával život, přijímal bez skrupulí všechno dobré a příjemné, co mu život nabízel, aniž by se příliš zabýval vážnými povinnostmi. Při povrchní známosti se zdál přívětivější než jeho vážný bratr a zpravidla platil i za přitažlivějšího. Všechna srdce se mu otevírala a on to přijímal se slunnou vítězoslávou, jako by to ani nemohlo být jinak.

Kdo však oba bratry poznal blíž a dal si tu námahu a srovnával je, dospěl k výsledku, že starší bratr Magnus je rozhodně hodnotnější člověk.

Rosemarie von Salten to jemným instinktem poznala ihned. Vzhlížela k němu s plachým obdivem, neodvážila se však vůbec věřit, že by se o ni kdy mohl zajímat. Nejprve se k ní ovšem choval se zvláštní něžnou vstřícností, která ji podivně dojímala. Ale když ho poznala blíž, začal se k ní chovat velmi zdrženlivě. Podivně ji to bolelo. Pak ji však natolik zaujala zářivá laskavost Freda Rittner a, že se jím zabývala víc.

$

Její nejhlubší nejvnitřnější já ji ovšem táhlo víc k Magnusovi, ale to se neodvážila přiznat ani sama sobě. Namlouvala si, že to, co cítí k Magnusovi, je bezmezná úcta a obdiv. Bylo by se jí zdálo opovážlivé předpokládat, že by k ní mohl cítit víc než přátelskou vlídnost, ačkoliv ji ze všech stran obletovali a hýčkali ji. Magnus Rittner se jí zdál skoro jako bytost vyššího druhu, protože mezi povrchní společenskou smetánkou, s níž se stýkala, nepoznala jemu rovného.

Fred Rittner jí byl zpočátku milý a sympatický jen proto, že byl Magnusův bratr. Aby mohla být hodně v jeho blízkosti, nechala si líbit Fredovu společnost.

Ale protože se jí Fred horlivě dvořil a jeho slunná přívětivost se vloudila do srdce i jí, nakonec uvěřila, že ho miluje. Víc a víc ovlivňoval její myšlení, navíc se od ní Magnus pořád víc odtahoval. Když byli bratři pohromadě s paní von Salten a s její dcerou, což se stávalo denně, věnoval se Magnus skoro výhradně matce, zatímco Fred se nehnul do Rosemarie. Podnikali společně výlety do Helouanu, k pyramidám a do blízkých felážských vesnic na okraji pouště.

I při slavnostech v hotelu, sportovních podnicích a jiných radovánkách se držel Magnus od

$

Rosemarie dál a přenechal svému bratrovi místo po jejím boku.

Tak byla přesvědčená, že je Magnusovi lhostejná, zatímco Fred jí otevřeně ukazoval, že ji miluje.

A prve v sále jí pošeptal, že jeho srdce toužebně bije vstříc jejímu srdci.

Rosemarie se v horkém leknutí podívala nejprve do nehybného, pevného obličeje Magnuse Rittnera, jako by jí musel povědět, co má dělat. A pak uprchla ven, jako by nesměla dál poslouchat, co jí Fred Rittner šeptá.

A nyní se přece jen stala Fredovou nevěstou. Na okamžik se jí skoro zmocnila horká úzkost, sama nevěděla proč. Ale pak si řekla: „Je to dobré tak, jak to přišlo. Budu teď moci navždy zůstat Magnusovi nablízku. Je to tak nádherný člověk. A mamá se mnou bude konečně spokojená, protože Fred je bohatý a já mám bezpodmínečně udělat skvělou partii. Jak je dobře, že mám Freda ráda. Ano, ze srdce ho miluju. Kdybych si měla vzít muže, kterého ráda nemám, umřela bych. Je to dobře tak, jak to přišlo.“

Rosemarie byla ještě velmi mladá, bylo jí devatenáct let a v srdci byla ještě nezkušené dítě. Sama sebe neznala.

$

Ochotně strpěla, že ji Fred líbal, dokonce jeho polibky opětovala a blaženě se přitulila do jeho náruče. Jeho krásná, skvělá osobnost ji zcela okouzlila.

Chvíli stáli v těsném objetí a líbali se. Pak se Rosemarie náhle napřímila.

„Frede - právě mě napadlo, musím ti něco říct.“

Zamilovaně se na ni podíval.

„Co mi chceš říct, má sladká Rosemarie?“ Zpříma se na něho podívala.

„Že jsem chudá, Frede. Vždycky jsem věřila, že máme velké jmění. Ale není to tak. Mamá mi to nedávno řekla.“

Fred se usmál, pak se však užasle zeptal: „Tvoje matka není zámožná?“

„Ne, Frede, nemá nic než svoji penzi a pak samozřejmě svoje velmi cenné šperky, s nimiž se ale nechce rozloučit. Je moc zlé, že jsem chudá?“ Fred si říkal, jak paní von Salten může podnikat tak nákladné cesty, když je chudá. Ale ta otázka pro něho nebyla důležitá. S úsměvem Rosemarii políbil.

„Neměj strach, moje holčičko, já mám dost pro nás oba.“

S úlevou vydechla.

$

„Pak je to dobré, Frede. K čemu taky člověk potřebuje peníze, aby byl šťastný.“

To zaznělo z jejích úst tak naivně a roztomile, že ji napřed znovu zlíbal, až ztráceli dech. Potom řekl:

„Nu, bez peněz obvykle bývá obtížné být šťastný. Ale o tom nesmí má malá holčička vůbec přemýšlet.“

V očích měl takový výraz, že chvatně řekla:

„Teď se musím vrátit dovnitř, Frede, mamá mě

bude postrádat.“

Bezstarostně pokrčil rameny.

„Nu - a co? Myslíš, že mi bude bránit, abych se stal jejím zetěm?“

Po obličeji jí přelétl lehký stín.

„Ach Frede!“

„Copak, Rosemarie? Máš opravdu strach, že nám tvoje matka nedá svolení?“

Prudce se zarděla a oči upřela do prázdna.

V tom okamžiku ji trápilo, že její matka dá svolení až příliš radostně. Tady v hotelu věděli přece všichni moc dobře, že bratři Rittnerové jsou milionáři a majitelé velké továrny na barvy. A matka na to Rosemarii upozornila, jako to dělala často, když se jí dvořili bohatí muži. Vždycky přitom poznamenala, že se musí bezpodmínečně vdát za

$

bohatého muže a pro živého boha nesmí ztratit srdce pro chudého.

Nu, chválabohu, její srdce se přimklo k Fredu Rittnerovi. Jemu mohla náležet beze strachu a už nechtěla myslet na to, co jí matka stále vštěpovala a velmi ji tím trápila. Pro ni samotnou bylo Fredovo bohatství vedlejší, milovala ho, ano, milovala ho a byla šťastná, že si ji žádá za ženu. Získá tak v Magnusi Ritnnerovi bratra, milého velkého bratra. To bude krásné! Jestlipak ji rád přivítá jako švagrovou?

„Nu, Rosemarie, proč mlčíš?“ zeptal se Fred.

Trhla sebou a usmála se.

„Ach Frede, mamá bude mít samozřejmě velkou radost. Musel sis přece všimnout, že jste jí velmi sympatičtí, ty i tvůj bratr.“

Fred vesele přikývl.

„Neuniklo mi to a bylo mi to velice milé, protože jsem se do tebe hned zamiloval.“

Spíš v jeho tónu než ve slovech bylo cosi, co se Rosemarii nelíbilo. Po obličeji jí přelétl tichý stín a položila mu krásnou malou ruku na ústa.

„Neříkej zamiloval, Frede, to zní tak - já nevím - řekni, že mě miluješ z celého srdce.“

Políbil jí dlaně.

$

„Je to něco jiného, myško?“

Přikývla.

„Být zamilovaný, to je jen něco povrchního, jako by sis jen pohrával, jako by tomu scházela mravní vážnost. Ty do mne nemáš být zamilovaný, máš mě milovat.“

Políbil ji na oči a na ústa.

„Kdybys přitom nevypadala tak sladce, mohla by mi tvoje vážnost nahnat strach. Nemáš si proč stěžovat, moje sladká! Copak si myslíš, že bych se vzdal své zlaté svobody, kdybych tě tak šíleně nemiloval? Můžeš si pořádně zakládat na tom, že sis ochočila divokého ptáčka.“

„Je ti to líto?“ zeptala se s rozkošným šibalstvím.

Pevně ji k sobě přitiskl.

„Rosemarie, ty jsi tak líbezná a krásná, že jsem vůbec neváhal. Polapila jsi mne. Ale uvnitř teď začala přestávka a my tam budeme muset opravdu jít, nebo všichni uhádnou naše sladké tajemství. Zítra si promluvím s tvou matkou a ještě dnes večer povím svému bratrovi, že jsme se zasnoubili.“

Rosemarie k němu živě, tázavě vzhlédla.

„Co tomu tvůj bratr řekne? Dá nám svůj souhlas?“

$

„Dá, Rosemarie, neboť se mu velice líbíš.“

Srdce jí bušilo rychle a nahlas.

„Je to pravda?“

„Jistě. I když to nevyslovil, znám ho dost dobře, abych věděl, že si tě hodně považuje. A to je mi milé, Rosemarie, neboť třebaže jsem svým pánem, nikdy bych nechtěl udělat něco, co by se mému bratrovi nelíbilo. Respektuju v něm hlavu rodiny, šéfa našeho domu. A kromě toho ho mám velmi rád a nechtěl bych ho zarmoutit.“

Oči se jí leskly.

„Jak je krásné, že takhle mluvíš o svém bratrovi. Je to nádherný člověk.“

Freda nezarazilo, že to řekla s blouznivým výrazem. Přikývl a choval se vážněji než jindy. Vše, co se týkalo jeho bratra, v něm bylo hluboko zakořeněno.

„Ano, Rosemarie, to je. A musíme s ním žít vždycky v souladu, jinak bych nemohl být šťastný. Můj bratr mi byl dosud nade všechno.“

Rozzářeně přikývla.

„Co mne se týká, udělám všechno, aby byl spokojený.“

Přitáhl ji k sobě a políbil ji. A pak zase velice zbujněl a řekl vášnivě:

$

„Teď bych tě nejraději už nepustil do sálu. Tam se na mou sladkou dívenku bude dívat tolik mužských očí. A pan von Selin se ti dvoří nebezpečným způsobem. Ještě začnu žárlit, Rosemarie.“

„Ach, Frede, jak můžeš něco takového říct? Copak jsem nebyla ke všem pánům krajně zdrženlivá?“

Škádlivě ji zatahal za ucho.

„Ve styku s ostatními jsi byla dokonalý panenský ledovec. Nebyla to však jenom koketerie?“

Polekaně se na něho podívala.

„Ale Frede, tak se mnou nesmíš mluvit.“

Se smíchem ji políbil na nádherné oči.

„Malá Rosemarie, copak nerozumíš žertu? Nesmíš brát všechno tak vážně.“

Maličko vzdychla.

„Ano, mám trochu těžkopádnou povahu, mamá mne kvůli tomu často plísní. Neumím se snadno přenést přes různé věci a musím si všechno důkladně objasnit.“

„Nu, to můžeš dělat společně s mým bratrem, ten je také tak důkladně a vážně založený. Ale se mnou se musíš smát, miláčku.“

„A když to vždycky nedokážu? Budeš mne pak milovat méně?“

$

Vypadala tak rozkošně ve své ustarané vážnosti, že jí zlíbal ústa, oči a ruce.

„Neboj se, myško, dokud budeš tak sladká a půvabná, budu tě vždycky milovat.“

„A až zestárnu a zošklivím?“ zeptala se napůl vážně, napůl šibalsky.

Bujně se zasmál.

„To už ze mne bude taky starý muž a budeme muset být k sobě navzájem shovívaví.“

Musela se také rozesmát a se smíchem na rtech a šťastní vykročili zpět do sálu.

$

«2»

Když vstoupili, spatřil je Magnus Rittner, který si všiml jejich zmizení. Opíral se o sloup nedaleko dveří a díval se vážnýma očima přes skvělou společnost.

Když teď spatřil oba mladé lidi se štěstím zářícími obličeji vstoupit, tiše sebou trhl. Jeho pevné, charakteristické rysy lehce ztuhly, pevně zaťal zuby.

Ale hned poté se měl zase v moci.

Předpokládal, že si jeho bratr a Rosemarie von Salten budou jednoho dne patřit, neboť jeho bratr se netajil svými city. A Rosemarie von Salten byla ve společnosti jeho bratra ráda. Od začátku byl přesvědčený, že jeho bratr zvítězí i nad jejím srdcem. Jemu se přece otvírala všechna srdce.

$

A třebaže mu to jindy bez sebemenší závisti přál, v tomto případě ho to bolelo, krutě bolelo. Magnus Rittner totiž pro líbeznou Rosemarii ztratil své srdce. Její sladký, panenský půvab okouzlil i jeho, který ještě žádné ženě nad sebou nepřiznal velkou moc.

V prvních dnech, kdy Rosemarii poznal, se ho zmocňovala prudká, horká radost, když se na něho její oči tak oddaně dívaly. Ale než si on, vážný, důkladný muž ujasnil své city, vzplanul pro Rosemarii i jeho bratr Fred a horlivě o ni usiloval. A ona se na něho usmívala a zdálo se, že ji okouzlil jako všechny. Tu se Magnus Rittner stáhl. Dal svému bratrovi přednost, ustoupil mu. Ale bolelo ho to a potřeboval všechno své ovládání, aby svou lásku k Rosemarii skryl. Aby se neprozradil, věnoval se její matce a přenechal Rosemariinu společnost Fredovi.

A když Fred horoval o krásné Rosemarii von Salten, tvářil se humorně a nadřazeně. Fred nesměl mít stejně jako Rosemarie tušení, jak to s ním vypadá. Miloval svého bratra a nechtěl ho zarmoutit.

Když oba mladí lidé přišli z terasy dovnitř, instinktivně vycítil, že padlo rozhodnutí. A energicky se potýkal s horkou bolestí ve svém nitru.

V této hodině nesmí být slabý. Ale přece jen jím

$

to otřáslo. Třebaže miloval beznadějně, tvrdě ho to zasáhlo.

Jen jednou mu bolest silně zasvítila v očích, když se na okamžik setkaly s Rosemariinýma. A dívka se toho podivného pohledu lekla. Nechápala, co měl ten výraz v jeho očích znamenat, jen podvědomě cítila, že Magnus Rittner trpí. A to ji sklíčilo. Co se mu stalo?

Netušila, že to byla ona, kdo mu způsobil bolest, nevěděla totiž, že už uhodl, co se právě stalo na terase.

Ještě než jeho pohled pořádně pochopila, odvrátil se, pomalu opustil sál a vydal se do jedné z prázdných sousedních místností. Toužil opustit hlučnou, veselou společnost a chtěl být sám, aby se vypořádal se svou bolestí.

Když však vešel do prázdné místnosti, objevila se náhle vedle něho elegantně oblečená dáma. Bylo jí něco přes čtyřicet a ještě pořád to byla velmi krásná žena se skoro dívčí štíhlou postavou. Drahocenné šperky kolem krku a paží, ve vlasech a na rukou dodávaly jejímu zjevu cosi oslnivého.

Byla to paní von Salten, Rosemariina matka. Nepodobala se však své dceři. Měla jen stejné nádherné kaštanově hnědé vlasy. Měla je profesionálně upravené do moderního účesu, přesto jí

$

však spadaly nenuceně a přirozeně zvlněné do čela a zde je přidržoval briliantový diadém.

V tmavých očích krásné ženy planul neklidný oheň, když přistoupila k Magnusovi.

„Na okamžik, pane Rittnere,“ oslovila ho. Obrátil k ní bledý obličej a všiml si, že je rozčilená. „Čím vám mohu posloužit, milostivá paní?“ Stísněně dýchala.

„Máte pro mne minutu času?“

Magnus sice naléhavě toužil po samotě, ihned však řekl rytířsky a vstřícně:

„Jsem vám k službám, milostivá paní.“ Okázala na skupinu křesel a posadila se. Magnus se uklonil a posadil se proti ní.

Pokoj byl zcela prázdný, ale otevřenými dveřmi mohli oba přehlédnout celý sál a i ze sálu na ně bylo vidět.

Paní von Salten neklidně dýchala, když prudce vyhrkla:

„Nacházím se v mimořádně trapné situaci, pane Rittnere. Peníze, které mám dostat, ještě nedorazily, a já nemám zprávu, proč se to stalo a kdy je mohu očekávat. Nešťastnou náhodou jsem se v očekávání těch peněz dala svést, abych koupila obzvlášť originální šperk. Nechtěla jsem si jej za žádnou cenu nechat uniknout. Tak jsem

$

vydala víc, než jsem momentálně měla. Chápete, že dáma je v takové situaci bezradná. Musela jsem se odhodlat promluvit s vámi o své tísni. Naprosto vám důvěřuji, a tak se odvažuji poprosit vás, abyste mi půjčil pár tisíc marek. Samozřejmě vám ráda dám některý ze svých šperků jako zástavu a až mé peníze dorazí, okamžitě jej vyplatím.“

Magnus ani na okamžik nepochyboval o jejích slovech. Podíval se na její drahocenné šperky a byl přesvědčený, že její nesnáze jsou jen momentální. Celé vystupování dam Saltenových utvrzovalo svět ve víře v jejich dobré, dokonce skvělé poměry.

Zdvořile se uklonil.

„Udělá mi radost, milostivá paní, že vám mohu posloužit. Prosím, nemluvte o tom, že mi dáte do zástavy jeden ze svých šperků. To přece není zapotřebí.“

Paní von Salten si tajně vydechla a Magnus vytáhl šekovou knížku.

„Kolik mám napsat, milostivá paní?“

Okamžik přemýšlela. Potom rychle řekla:

„Jste velmi laskavý, pane Rittnere. Smím tedy požádat o pět tisíc marek? Pokud se ty peníze ještě o několik dní opozdí, nerada bych se ocitla znovu v nesnázích.“

$

Magnus se uklonil, vyplnil šek a předal jí ho.

„Prosím, milostivá paní.“

Sáhla po papíru. Ruka se jí třásla.

„Velice vám děkuji. Tedy - zástavu nechcete?“ zeptala se s úsměvem.

„Prosím neurážejte mne, milostivá paní,“ řekl odmítavě.

Podala mu ruku, kterou zvedl ke rtům.

„To jistě nechci. Všechno to pro mne bylo velmi nepříjemně.“

„To vám věřím. Ale těší mne, že jste mne považovala za hodna toho, abych vám směl pomoci.“

Laskavě se na něho usmála

„Jak jsem říkala, důvěřuji vám. Je to poprvé, co jsem se dostala do takových nesnází a nechápu, jak je to možné, že mé peníze nedorazily. Takže ještě jednou mnohokrát děkuji. Tu maličkost vám vrátím, jakmile mé peníze přijdou.“

„To nespěchá, milostivá paní.“

Paní von Salten vstala.

„Koncert opět začíná, chci se vrátit do sálu. Půjdete se mnou?“

„Prosím, abyste mne omluvila. Mám nesnesitelné bolesti hlavy a chci raději ještě chvíli zůstat tady.“

„Tak na shledanou později.“

$

Paní von Salten sklonila hlavu a odšustila.

Magnus Rittner padl zpět do křesla a opřel si hlavu o ruku. V sále opět hráli a on se tvářil, jako by poslouchal hudbu. Ale vlastně ji neslyšel.

Srdce se mu bolestně svíralo. Bál se okamžiku, kdy mu bratr poví, že se zasnoubil s Rosemarií von Salten. Rosemarie se stane bratrovou ženou. Jak to má snést? Ale bude se s tím muset vyrovnat bez ohledu na to, bude-li to snadné nebo těžké.

Malá scéna s paní von Salten, kterou právě prožil, na něho neudělala žádný dojem. Neptal se, proč raději neoznámila své nesnáze majiteli hotelu a nezastavila u něho jeden ze svých šperků, místo aby se obrátila na pána ze společnosti, což pro ni muselo být mnohem trapnější. Domníval se, že ženy jsou v takových případech nešikovné a zbytečně úzkostlivé.

Magnusovi se nezdálo nijak nápadné nebo nepochopitelné, že se paní von Salten obrátila na něho, a už o tom vůbec nepřemýšlel. Ale brzy měl být k přemýšlení donucen.

Sotva ho paní von Salten opustila, vstoupil do pokoje vysoký, silný pán a posadil se k němu. Byl to velkostatkář ze Slezska, veselý svobodný mládenec, asi pětačtyřicetiletý, který trávil každý rok několik měsíců ve vznešených módních lázních.

$

Jmenoval se von Schlieben a bratři Rittnerové ho znali už v dobách, kdy ještě navštěvovali gymnázium. Tenkrát byl von Schlieben v obchodním spojení s jejich otcem.

„Propánajána, tam uvnitř je pekelné vedro! A k tomu ještě ta hudba! To nikdo nevydrží. Vy jste taky utekl, milý Rittnere,“ řekl a vydechl.

Magnus se narovnal a přinutil se k úsměvu.

„Tady se mi to zdá snesitelnější než v sále a hudbu je zde slyšet taky.“

„Svatá pravda, zní alespoň trochu zdálky. Při vší úctě k hudbě a k tomu uměleckému triu tam uvnitř nechápu, proč přijeli zrovna do Káhiry a odsoudili mě k mlčení. Tady si spolu můžeme alespoň popovídat. Už jsem se na vás hodnou chvíli toužebně díval, nemohl jsem se však hned uvolnit. Ach - tady je dobře. Nyní si necháme ještě přinést nějaký vychlazený nápoj. Přidáte se ke mně?“

Magnus sklonil hlavu.

„Rád.“

O pár minut později jim číšník naservíroval žádané osvěžení. Pak oba pánové znovu osaměli.

Schlieben se na Magnuse pátravě podíval.

„Povězte, milý Rittnere, už jste to krátké osamění tady musel taky odpykat?“

$

Magnus se na něho tázavě podíval.

„Jak to myslíte?“

„Hm! Asi vám budu připadat trochu zvědavý. Ale nesměl bych znát lidi a svět, abych nebyl přesvědčený o tom, že jste teď musel krvácet. Jistě vám krásná paní von Salten taky trochu pustila žilou. Kolik vás ta legrace stála?“

Magnus se zamračil a udiveně se na něho podíval.

„Mluvíte o paní von Salten podivným tónem.“

Schlieben se usmál.

„No, no. Nedělejte ze sebe rytíře té dámy. Proboha, Ritnnere, copak jste malé dítě? Musím vás skutečně varovat, měl jsem to udělat už dřív. Ale předpokládal jsem, že na to přijdete sám. Jste ale s těmi dámami čím dál důvěrnější a já se skoro bojím, že přicházím moc pozdě, abych vás ochránil před škodou. Musel jste jistě vyrukovat s nějakou tou tisícovkou? Jen s drobnými se ta krásná paní nespokojí.“

Magnus vyskočil.

„Pane von Schlieben, musím vás požádat, abyste svá slova volil opatrněji. Co to má znamenat?“

Schlieben mu položil ruku na paži a vtiskl ho zpátky do křesla.

$

„Jen zvolna s těmi mladými koňmi, milý příteli. Není nutné, aby si v sále všimli, že tu máme poněkud živější rozhovor. A na pistole mne nemusíte vyzývat. Však my se ještě domluvíme. Takže, vy ještě nemáte žádné tušení? Ani po tom útoku na vaši šekovou knížku? Tak to vám musím otevřít oči. Tedy: Buďte opatrný ve styku s dámami Saltenovými, mám odůvodněné podezření, že jsou to dobrodružky. Matka rozhodně. Dcerou si ještě nejsem jistý.“

„Pane von Schlieben!“ zvolal Magnus rozčileně.

„Klid, klid, můj mladý příteli. Mám vám povědět, jakou prosbu k vám paní von Salten právě měla? Myslím, že vám to mohu zopakovat, jako bych byl při tom. Vyprávěla vám něco o trapné situaci, v níž se nachází, její peníze z nějakého nevysvětlitelného důvodu nedorazily a ona právě v těchto dnech koupila originální šperk, a tak se úplně z peněz vydala. Ujistila vás, že důvěřuje jen vám, a poprosila vás, abyste jí pomohl. Nakonec vám nabídla jeden ze svých ,drahocenných’ šperků jako zástavu. Poté jste jako kavalír vytáhl šekovou knížku a zeptal jste se jí, jak vysoký šek máte vypsat. Samozřejmě jste od ní rozhořčeně odmítl jakoukoliv zástavu převzít. Je to tak, nebo ne?“

$

Magnus Rittner se přece jen zarazil.

„Vy jste nás poslouchal?“

Schlieben se vztekle zasmál.

„Takže to souhlasí! Myslel jsem si to. Ne, neposlouchal jsem vás, jen jsem zdálky viděl, že jste vytáhl svou šekovou knížku. Zbytek mi byl známý. Nejste jediný, koho paní von Salten vyznamenala svou ,důvěrou’. Jste jen jeden z mnoha trpících. I já k nim patřím. Mne stála ta legrace dva tisíce marek. To už je ale dávno. Jiní museli obětovat víc nebo méně, ale pod tisícovku určitě nikdo nešel. Paní von Salten je chytrá žena a prohlédne si své oběti, aby věděla, kolik vyklopí dobrovolně, aniž by přijali nabídku se zástavou. Spekuluje velmi šikovně s rytířskostí pánů, kteří jsou v její společnosti. Ještě jste si nevšiml, že vždycky zapomene peněženku, když se musí něco zaplatit?“

Magnus si nyní ovšem vzpomněl, že on a jeho bratr za paní von Salten už zaplatili různé malé výdaje.

„Je přece samozřejmé, že dáma neplatí, když je v pánské společnosti.“

„Správně, ale paní von Salten té samozřejmosti bohatě využívá, takže dokonce ani při nákupech na bazaru u sebe nikdy nemá peníze

$

a potom samozřejmě na takové ,maličkosti’ zapomene. No dobrá, o tom nechci vůbec mluvit, to jsou opravdu maličkosti, které lze s humorem přehlédnout. Ale ta věc jde hlouběji, můj milý příteli. Tvrdím, že paní von Salten se svou dcerou žije jen z toho, co si od kavalírů své společnosti obstará jako příležitostnou půjčku a co samozřejmě vždycky zapomene vrátit.“

„Říkáte tu něco neuvěřitelného, pane von Schlieben,“ vyhrkl Magnus rozčileně.

Schlieben pokrčil rameny.

„Považujete mne snad za muže, který si něco takového vycucá z prstu?“ zeptal se vážně.

„Ale to je přece neuvěřitelné!“

„Nu, v sále je ještě několik pánů, kteří vám mohou má slova dosvědčit. I u nich použila paní von Salten svůj geniální trik. A já ji znám už léta a náhodou jsem se s ní pořád znovu setkával. Poznal jsem ji v Monte Carlu u hracích stolů. Všiml jsem si jí a pozoroval jsem ji. Nebyla vášnivá hráčka, brala hru jako obchod. I tam už dokázala vždycky zařídit, že zapomněla peněženku, když přišla do herny ve společnosti. Své ztráty nechala uhradit kavalíry ve svém okolí a výhry lhostejně shrabovala. Tenkrát s ní její dcera nebyla, byla ještě v penzionátu. A už tenkrát jsem

$

přišel na to, že nemůže mít pevné příjmy a že si peníze na živobytí obstarává takovými půjčkami a podobnými kšefty. Tenkrát jsem jí také půjčil dva tisíce marek, které jsem zpátky nedostal, stejně jako je dosud nedostaly její další oběti. A ať jsem ji později potkal kdekoliv, všude podnikala tyhle nekalé rejdy. Zajímal jsem se o to a pozoroval jsem ji, aniž si toho všimla. Je možné, že dcera nemá s machinacemi své matky nic společného, každopádně dělá nenucený dojem a já ji nechci obvinit. Viděl jsem, že se váš bratr dost horlivě uchází o přízeň té mladé dámy. Proto jsem vám nechtěl zamlčet své zkušenosti s paní von Salten. Vím, že je dobrodružka.“

Magnus zbledl.

„Musíte se mýlit, to není možné.“

Schlieben vážně přikývl.

„Je to tak. Nepožádala vás paní von Salten právě vylíčeným způsobem o peníze?“

„No a kdyby? Copak se nemohla jednou dostat do takové tísně?“ zeptal se Magnus ztrápeně.

„Jednou? Nu ano. Ale paní von Salten se do takových nesnází dostává velmi pravidelně. Zajímal jsem se samozřejmě i o její minulost, když už jsem pojal podezření. Je už osm let vdovou a její manžel jí nezanechal nic než malou

$

penzi, která by jí nedokázala zajistit dokonce ani nejskromnější život v naprostém ústraní. To je její jediný příjem. Nestačilo by to ani na to, aby zaplatila penzionát pro svou dceru.

Přesto vede život velké dámy, cestuje po všech módních lázních, bydlí v prvotřídních hotelech, nosí elegantní róby a i svou dceru obléká velmi vkusně. Vstřícná pokojská mi sice prozradila, že si obě dámy za zavřenými dveřmi samy šikovnýma rukama přešívají různé kusy garderóby, ale stejně: i to stojí peníze. Matka a dcera nemají pevný domov, vedou nomádský život a vždycky v nejlepších společenských kruzích. Já vím, že si paní von Salten obstarává prostředky k tomuto životu spekulacemi na šekové knížky ostatních. Dotáhla to k jisté dokonalosti a dosud jsem se její šikovností jen bavil. Co chcete? Takové dobrodružné živly oživí obraz společnosti a zabrání tomu, abychom otupěli.

Paní von Salten je neuvěřitelně duchaplná a zábavná žena a - ví, co chce. Její konečný cíl je dobře provdat svou dceru. Má udělat skvělou partii a zbavit tak ji i sebe všech starostí. Krásná Rosemarie je rozhodně vycvičená, aby muže zaujala. Ale zdá se, že je vybíravá a pokud vím, už přímo nebo nepřímo rozdala mnoho košů. Je

$

dost krásná a milá, aby všem mužům zamotala hlavu. V poslední době jsem si všiml, že se k vašemu bratrovi nechová tak odmítavě jako jindy. Koneckonců, on je taky v každém ohledu skvostná partie a matka a dcera by mu nemohly nic vytknout.

Ale nemohu to klidně nechat jít takto dál. Znal jsem vašeho otce a ctil jsem ho. Byl to velkorysý, vznešený muž. Velmi mi ho připomínáte. Nemohu klidně přihlížet, že jeho mladší syn naletí dobrodružce nebo dceři dobrodružky. Proto vás dnes varuju, dokud není pozdě. Váhal jsem už až příliš dlouho. Buďte ostražitý a sdělte svému bratrovi všechno, co jsem vám pověděl. Je to vaše povinnost.“

Magnus Rittner při těch slovech zíral před sebe. Nyní se na Schliebena utrápeně podíval.

„Je to možné? Nemůžete se mýlit? Paní von Salten dělá přece rozhodně dojem zámožné dámy. Už jen její šperky reprezentují jmění.“

Pan von Schlieben se posměšně rozesmál.

„Šperky? Mezi námi, můj milý příteli, jsou to napodobeniny, imitace. Ovšem velmi dobré imitace. Paní von Salten je koupila tenkrát v Monte Carlu a stálo ji to několik tisíc marek. Ale věděla, že jí ty šperky pomohou nasypat lidem písek do

$

očí, a tak byl ten vynaložený kapitál užitečný. Mezi námi, milý Rittnere, ta žena mne jako dobrodružka tak živě zajímala, že jsem si z toho udělal zábavu, když jsem jako detektiv sledoval její triky. Jednoho dne se objevila v hernách Monte Carla v lesku těch zdánlivě drahocenných šperků. Večer předtím vyhrála několik tisíc marek. Dozvěděl jsem se, že polovinu své výhry vynaložila, aby koupila ty imitace a tímto způsobem se vybavila zdánlivě drahocennými rodinnými klenoty.“

Magnus si přejel rukou po čele.

„Neuvěřitelné - neuvěřitelné!“

Schlieben přikývl.

„To říkal můj přítel pan von Karsten také, když jsem ho před několika týdny před paní von Salten varoval. A přece si vzal mé varování natolik k srdci, že si skutečně nechal dát jeden ze šperků jako zástavu, když ho paní von Salten opravdu požádala o půjčku podle svého osvědčeného receptu. Sňala z paže jeden brilianty a perlami posázený náramek a dost zaraženě mu ho předala. Karsten nechal ten náramek druhý den ráno prozkoumat. Byly to falešné kameny a rovněž falešné perly zasazené do stříbra. Ale Karsten je jediný, komu jeho peníze vrátila. Už

$

týž den je dostal zpátky, vyplatila náramek. Bylo jí samozřejmě trapné, že musela tu napodobeninu dát z rukou a obávala se prozrazení. Pan von Karsten vám má slova potvrdí.“

Magnus chvíli seděl a nechápavě zíral před sebe. Nikdo nemohl z jeho nehybných rysů poznat, co se v něm děje. Za chvíli chraptivě řekl:

„Pane von Schlieben, znám vás jako čestného muže. Přesto se vás musím zeptat: můžete mi dát své čestné slovo, že všechno, co jste mi právě řekl, se zakládá na pravdě?“

Schlieben se na něho vážně podíval.

„Umím si představit, že se ve vás všechno vzpírá, abyste věřil tak neuvěřitelným věcem. Dávám vám své čestné slovo a pokud vám na tom záleží, mohu vám přivést svědky pro svá tvrzení.“

Magnus si prudce přejel rukou přes oči.

„Možná vás o to požádám. Ale teprve až si promluvím se svým bratrem. Jistě si umíte představit, že mne vaše odhalení velmi rozčililo. Samozřejmě ne kvůli pěti tisícům marek, které jsem paní von Salten dal. Ty mohu oželet. Ale zcela otevřeně vám přiznám, že se můj bratr velmi zajímá o slečnu von Salten. A to odhalení ho bolestně zasáhne. Já ale ani nyní nedokážu věřit, že slečna

$

von Salten má jen sebemenší tušení o počínání své matky. Dělá na mne dojem naprosto čistého a čestného charakteru. Ale s dcerou dobrodružky, ať je vinná nebo nevinná, se můj bratr neožení. Každopádně vám děkuju za toto odhalení. Doufejme, že nepřišlo příliš pozdě. Ještě dnes večer si promluvím se svým bratrem a prosím vás, abyste kvůli němu zpravil ty pány, kteří by mohli posloužit jako svědkové. Možná se s nimi budeme moci dnes večer po koncertu setkat.“

Schlieben vstal.

„Stane se! Setkáme se v hotelovém baru. Řekněme ve dvanáct hodin.“

„Děkuju vám.“

Pánové si podali ruce a Schlieben se vrátil do sálu.

Magnus se za ním zachmuřeně díval. A srdce se mu křečovitě svíralo.

Co to musel vyslechnout?

Rosemariinu jasnou postavu teď obklopily šeredné stíny. A přece ji miloval jako předtím a věřil v její nevinu.

$

«3»

Paní von Salten si s jistým neklidem všimla, že pan von Schlieben zašel k Magnusovi a delší dobu se s ním bavil. Nenápadně oba pány pozorovala a vydechla si, když se rozešli.

„Je to jako neblahý osud, že se tenhle Schlieben objeví všude, kde se nacházím já. A vždycky se na mne tak podivně dívá. Obávám se, že ví víc, než je vhodné. Ale důkazy nemá, jen to, že mu dlužím dva tisíce marek. Kromě toho je kavalír a nebude žvanit. Kéž bych jen byla nemusela Magnuse Rittnera požádat o peníze. Možná to nebylo moudré. Ale nemohla jsem si pomoci jinak. Chceme-li tu ještě zůstat, potřebovala jsem peníze od něho, neboť tady už není nikdo, koho

$

bych mohla požádat o pomoc. Musíme ale zůstat, právě teď, kdy je Rosemarie konečně jednou rozumná a přistoupila na námluvy Freda Rittnera. Kéž Bůh pomůže, abych měla konečně klid.“

To říkala neklidně sama sobě. A přitom se naoko živě účastnila zábavy s několika pány a dámami.

Když se Rosemarie vrátila z terasy, poohlédla se po své matce a pak se posadila vedle ní. Srdce měla plné neklidu. A i ona se pořád znovu dívala na Magnuse Rittnera a ptala se, proč je tak bledý a vypadá tak zasmušile.

Ale pak se její oči setkaly s Fredovýma. A z těch očí na ni zazářila tak slunná, jásavá bujnost, že se musela kradmo usmát.

„Však Fred a já už Magnuse rozveselíme, až kolem něho budu moci být denně,“ řekla si.

Ale trochu se bála okamžiku, až své matce poví, že se s Fredem Rittnerem zasnoubila. Věděla, že matka tu zprávu přijme způsobem, který jí nebyl milý. Mezi matkou a dcerou stála neurčitá, nevyslovená bariéra, která nedovolila, aby mezi nimi zavládla skutečná důvěrnost. Rosemarie byla velmi senzitivní a jemnocitná a leckteré matčino slovo ji zranilo.

$

Po smrti svého otce se Rosemarie ihned dostala do penzionátu, kde zůstala až do svých sedmnácti let. Její matka se vzdala pevného bydliště, prodala nábytek a cestovala z místa na místo. Proto nemohla být u ní. Teprve když Rosemarie opustila penzionát jako mladá dáma, sdílela s matkou život na cestách. To nyní trvalo už dva roky. Zpočátku se Rosemarii zdály cesty z jednoho elegantního místa na druhé překrásné. Její živý duch s potěšením vnímal všechny krásy přírody a živý společenský ruch. Ale když tak strávila několik měsíců, ztratil pro ni tento život hodně na půvabu. Toužila po skutečném domovu, po vlasti. Tížilo ji, že její matka pro ni nikdy neměla čas na důvěrný rozhovor a pořád jen táhly z místa na místo.

„Nebudeme mít nikdy pevné bydliště, skutečný domov, mamá?“ zeptala se.

Tu se na ni matka podívala podivným pohledem.

„Až jednoho dne uděláš dobrou partii, Rosemarie, budeš si moci nechat zařídit klidný domov. A když si i já potom budu moci odpočinout, budu se cítit šťastná. Proto nikdy nezapomeň, mé dítě, že si musíš vzít bohatého muže. Já bohužel nejsem s to, abych nám zařídila snesi-

$

telné, pevné bydliště. K tomu je zapotřebí víc peněz, než mám já.“

„Ale ke svému kočovnému životu potřebujeme přece také mnoho, mnoho peněz, mamá. Víc, než kdybychom žily tiše a klidně ve skromném domově.“

Matka se nervózně zasmála.

„Jsme rozmazlené, dítě, a úplně skromný nesmí náš domov být, pokud se v něm máme cítit dobře. A ve velmi skromném domově bys také těžko poznala bohatého muže. Proto musíme žít ve velkém světě. Ty jsi chválabohu dost krásná, abys mohla doufat ve skvělou partii. A smyslem mého života je, abych ti k takové partii pomohla. Než se vdáš za bohatého muže, musíme pokračovat v tomto životě. Snaž se, abychom jej mohly brzy ukončit. Máš to ve svých rukou.“

Rosemarie ji zaraženě poslouchala. A matka ji pořád znovu upozorňovala, že musí udělat dobrou partii. To ji nevýslovně trápilo. A teprve nedávno své matce vysvětlila:

„Nechci se prodat. Mnohem raději se spokojím s prostým životem.“

Tu jí matka řekla:

„I k nejprostšímu životu patří peníze a my brzy nebudeme mít žádné. Jsme chudé, úplně chudé.“

$

„Ale mamá, máš přece tolik drahocenných šperků. Reprezentují celé jmění. Kdybys je prodala, zbavily bychom se vší nouze a mohly bychom klidně žít v tichém domově.“

Do obličeje její matky vhrkla tmavá červeň.

„Mé šperky? Ne, se svými šperky se nemůžu rozloučit. Lpím na nich celým svým srdcem.“

Poté chvatně vyšla z pokoje.

Rosemarie se za ní smutně dívala. Jak mohl někdo lpět celým srdcem na mrtvých kamenech?

A cítila víc než kdy jindy, že je úplně jiná než její matka. A věděla, že matka by její zasnoubení pochopila ze zcela jiného hlediska.

Ale odsunula tu myšlenku daleko. Nyní nechtěla myslet na nic jiného, než že je nevěstou Freda Rittnera a že najde domov v jeho srdci i v jeho domě. Věděla, že obývá společně se svým bratrem krásnou vilu. Tam bude nyní rovněž bydlet, s Fredem a Magnusem, s manželem a švagrem. A s nomádským životem bude konec, chválabohu! Bude Freda milovat a bude mu vděčná.

Až se o tom matka dozví, (digr v1) kéž proboha neřekne: „Byla jsi velmi rozumná, že jsi poslechla mou radu a zvolila sis bohatého nápadníka.“

$

Z toho měla Rosemarie strach jako z velké bolesti. Zdálo se jí, jako by tím mola být její čistá láska znesvěcena.

Zatímco seděla tiše a pohroužená do sebe vedle své matky a občas se na ni ze strany podívala, všimla si náhle, že se její obličej stáhl jako v prudké bolesti. Polekaně ji vzala za ruku.

„Necítíš se dobře, mamá? Máš zase bolesti?“

Paní von Salten si přejela rukou přes oči.

„To přejde, Rosemarie, nevšímej si toho.“

Paní von Salten měla srdeční chorobu, která jí často působila velké bolesti. Ale neměla ráda, když si toho někdo všiml. A sama nevěděla, že ta nemoc je velmi nebezpečná a může jí přivodit rychlou smrt. Lékaři, s nimiž se tu a tam radila, jí říkali, že musí mít co největší klid a nesmí se rozčilovat, pak i s touto chorobou se může dožít vysokého věku. Tak ji nebrala moc tragicky a jen když měla bolesti, všímala si jí. Většinou přišly záchvaty v noci a ona je, co to šlo, tajila.

Momentálně měla lehký záchvat, který rychle přešel. Přece jen se trochu rozčilila, že musela právě Magnuse Rittnera požádat o peníze. Ale neměla jiné východisko a nyní se nemohla zbavit neurčitého pocitu, že se tím dopustila pošetilosti.

$

Ach, kéž by už tenhle bídný, nejistý život skončil. Rosemarie nemohla víc toužit po klidném přístavu než ona. Kdyby tak chtěl Fred Rittner konečně promluvit. Tentokrát Rosemarie neřekne ,ne‘. Fred Rittner se jí líbil. A to nebyl při jeho okouzlující osobnosti žádný div. Jaké by bylo štěstí, kdyby se Rosemarie stala jeho ženou. Pak by bylo všechno, všechno v pořádku. Jen kdyby Schlieben nežvanil! Nesmí žvanit, pokud by se všechno nemělo rozpadnout v trosky. Schlieben byl jediný člověk, jehož se bála. Potkávala ho příliš často, věděl příliš mnoho a vždycky se na ni tak podivně díval, jako by chtěl říci: „Já tě dokonale znám.“

Kéž by ho mohla zneškodnit.

A náhle jí projela hlavou myšlenka. Nyní měla přece opět peníze: pět tisíc marek. Co kdyby Schliebenovi vrátila jeho dva tisíce, tak nenuceně, jako by na tu maličkost zapomněla a teď si na ni opět z ničeho nic vzpomněla. Pak by Schliebena umlčela, pak by jí už nebyl nebezpečný a ona už by se ho nemusela bát. Neboť o tom, co jen tušil a co se domníval, nesměl mluvit, protože neměl žádné důkazy. Ne, důkazy určitě neměl.

Takže Schlieben dostane hned zítra zpět své dva tisíce marek. Karsten přece ty peníze také dostal zpátky. Karsten nebyl kavalír, protože při-

$

jal zástavu za půjčku, kterou od něho žádala dáma. Panebože, jak se polekala, když přijal ten náramek. A do jaké tísně se dostala, protože mu musela ty peníze vrátit. Ano, Schlieben musí ty peníze taky dostat zpátky, tím si vykoupí svůj klid. Déle než týden už tu bratři Rittnerové nezůstanou. Za ten týden musí padnout rozhodnutí. Pokud se Fred Rittner nebude v těch dnech o Rosemarii ucházet, bude zmařena i tato naděje. Ale on vyřkne vysvobozující slovo. A pak bude všechno, všechno dobré.

Zatímco si to myslela, všimla si, že se Fred Rittner zvedl a vstoupil do sousedního pokoje ke svému bratrovi. Zároveň zaslechla, jak Rosemarie vedle ní zhluboka vydechla.

Obrátila se k ní a spatřila cizí, podivný lesk v očích svého dítěte.

Pevným stiskem uchopila Rosemariinu ruku.

„Rosemarie, jak si stojíš s Fredem Rittnerem?“ zašeptala chraptivě.

Rosemarie se žhavě zarděla.

„Zasnoubili jsme se, mamá. Zítra si chce s tebou promluvit,“ odpověděla jí rovněž šeptem.

Paní von Salten se celá roztřásla. Tiskla Rosemariinu ruku, až to bolelo, a zhluboka dýchala, jako by se zbavila nevýslovné trýzně.

$

„Chválabohu! Chválabohu, Rosemarie, kéž bys byla šťastná,“ řekla tiše a oči se jí vlhce zaleskly.

Rosemarie se na ni podívala s radostným překvapením. Vděčně jí stiskla ruku.

„Ach mamá, milá mamá - mám ho ráda, moc ráda.“

Paní von Salten se usmála. Obličej jí rozjasnil měkký svit. Tak Rosemarie obličej své matky ještě nikdy neviděla. Jinak mívala vždycky v obličeji cosi tvrdého, nehybného a v očích jí vždycky svítilo chladné odhodlání. Teď vypadala úplně jinak a Rosemarii zahřálo u srdce, když její matka řekla:

„Tím lépe, mé dítě. Přeju ti z hloubi duše, že můžeš následovat své srdce. Pro chudou dívku je to nesmírné štěstí. Ale teď tiše. Promluvíme si o tom víc, až budeme samy.“

Rosemarie měla hned lehčí a veselejší srdce. Byla nesmírně ráda, že ji matka jen chladně nepochválila kvůli její rozumné volbě. Možná bylo dobře, že to prohlášení padlo tak uprostřed velké společnosti. Možná by ji jinak přece jen mohlo zranit chladné, střízlivé matčino slovo.

Šťastně a nenuceně se teď oddávala požitku z koncertu. A když skončil, ještě chvíli si povídala

$

s několika pány a dámami, kteří plánovali na zítra projížďku po Nilu.

Teprve potom se s matkou vzdálila do pokoje.

Freda už neviděla, ačkoliv se po něm rozhlížela. Zmizel. Jen Magnus Rittner stál kus dál a díval se na ni podivně bolestným pohledem.

Fred Rittner vešel do prázdného sousedního pokoje ke svému bratrovi.

„Nu, Magnusi, držíš se stranou společnosti, jsi tak bledý a vypadáš rozladěně. Necítíš se dobře?“

Magnus se na něho neklidně podíval.

„V sále bylo moc horko, Frede. Ale jsem rád, že s tebou mohu mluvit. Je možné, že už zítra budeme muset odcestovat.“

Fred se na něho zaraženě podíval.

„Odcestovat? Už zítra? Copak se stalo?“

„Bude záležet na tobě, jestli odcestujeme nebo ne.“

Fred zavrtěl hlavou.

„Pak zítra určitě neodcestujeme. Já teď nemohu odjet.“

„A proč ne?“

„Protože jsem se právě domluvil s Rosemarií von Salten. Zítra požádám její matku o její ruku.“

Magnus prudce vstal a z prsou se mu vydral povzdech, který zněl jako sten.

$

„Tak přece! Tušil jsem to.“

„Takže chápeš, že nemohu odjet, Magnusi.“ Bratr se na něho podíval smutnýma očima. „Frede, třeba přece jen odjedeme. Možná právě proto.“

„Co to má znamenat, Magnusi? Doufám, že mou volbu schvaluješ. Vím, že si Rosemarie von Salten velmi vážíš.“

Magnus Rittner svraštil čelo jako v bolesti. „Přesto - přesto nemohu tvou volbu schválit.“ Fred sebou trhl.

„Proč ne? Věděl jsi přece, že ji miluju, že se o ni ucházím, a nikdy jsi proti tomu neřekl ani slovo. Musel jsem předpokládat, že mou volbu schvaluješ.“

„Schvaloval jsem ji až do této hodiny. Ale před několika minutami jsem zažil a vyslechl něco, co mi ukládá za povinnost, abych tě před tím sňatkem varoval. „

„Ale ta mladá dáma už nyní ví, že se s ní chci oženit, a dala mi své slovo. Teď už přece nemohu ustoupit.“

„Nenutím tě, abys to udělal. Ale jak tě znám, budeš to sám považovat za nutné, až budeš všechno vědět.“

„Co se tedy stalo, Magnusi?“

$

Magnus se podíval do sálu. Jeho oči hledaly Rosemariinu světlou postavu. Zarosily se, když se jí podíval do rozzářeného obličeje. Připadal si jako kat. Navzdory všemu byl pevně přesvědčený, že je Rosemarie nevinná. A přesto nesměl mlčet. Fred se musí rozhodnout sám, musí všechno vědět.

Vsunul ruku pod bratrovu paži a táhl ho s sebou ven na terasu.

„Pojď, Frede, tady nás může pozorovat tolik lidí, a nesmějí si všimnout, že tě moje slova polekají.“

Fred ho bez odporu následoval. Venku se před svým bratrem zastavil.

„Tak mluv, prosím tě, už mne nenapínej na skřipec. Co se stalo? Proč neschvaluješ můj sňatek s Rosemarii?“

Magnus ho vzal za ruku.

„Frede, právě jsem se od pana von Schlieben dozvěděl, že paní von Salten je dobrodružka. Předpokládám, že její dcera o jejím počínání neví, neboť bych musel pochybovat o své znalosti lidí, kdyby nebyla čistá a nevinná. Ale přece jen je jisté, že je dcerou dobrodružky. A proto se s ní nebudeš chtít oženit.“

Fred polekaně vyjel.

$

„Jak můžeš něčemu takovému věřit?“

V Magnusově obličeji to zaškubalo, jako by trpěl bolestí.

„Také jsem tomu nechtěl věřit, teď ale musím. Poslouchej, budu ti vyprávět všechno, co se stalo.“

A řekl bratrovi všechno, o čem mluvil s paní von Salten a potom s panem von Schlieben.

Fred nechápavě poslouchal. Velice zbledl a kousal se do rtu. Když bratr se svým povídáním skončil, zaťal mu prsty do paže.

„Copak to může být pravda? Vždyť to je hrozné.“

„Schlieben to stvrdil svým čestným slovem a později nám chce přivést do baru svědky.“

Fred stál chvíli jako ochromený. Hruď se mu zvedala těžkým dechem. Potom rozčileně zasípěl:

„Dokážeš to pochopit, Magnusi? To krásné, jemné, vznešené stvoření a dobrodružka? Napálila mě! Chytil jsem se do sítí jako hloupý kluk.“

Magnusi Rittnerovi se bolestně sevřelo srdce nad těmito slovy svého bratra. Jak rychle zlomil hůl nad dívkou, již miloval. V jeho vlastním srdci žila navzdory všemu víra v Rosemariinu nevinu a to všechno ho bolelo mnohem víc než Freda.

$

Fred se přes to možná - ne - jistě se přes to rychle dostane, protože byl tak založený. Ale on sám tím bude dlouho trpět. Možná nikdy nepřekoná to, co ho tu zasáhlo až do hloubi srdce. Rosemarie von Salten byla první žena, kterou skutečně miloval.

„Ne, Frede, také to nemohu pochopit. Ale pozor, ať nepřestřelíš! Jsem přesvědčený, že jí křivdíš, když ji samotnou považuješ za vinnou.“

„Ale jistě mě polapila jen proto, že jsem skvělá partie,“ vyhrkl Fred, jehož ješitnost bylo snadné zranit.

Magnus pevně sevřel rty. Vzedmul se v něm horký, nesmyslný soucit s Rosemarií.

„Střež se toho, abys ji ve své bolesti špatně posuzoval. Opakuju, že ji považuju za čistý, vznešený charakter. Ale její matka je dobrodružka. Muž by k ní musel chovat velmi silný cit, aby se přes to přenesl. Nezazlívej mi to - ale já tě nepokládám za schopného tak silného citu. Lehce pro ženy vzplaneš, ale stejně rychle také ochladneš. A jak tě znám, až by pominulo první opojení, nepřenesl by ses přes to, že tvá žena nepochází z jasných poměrů. Nevzešlo by z toho tedy pro tebe žádné štěstí. A proto bude lepší, když se toho svazku vzdáš. Naštěstí nebylo to zasnoubení

$

zatím zveřejněno a ty můžeš za daných okolností ještě ustoupit.“

Fred stál hodnou chvíli ztracený v hlubokých úvahách. Zděšení nad bratrovým odhalením a podezření, že Rosemarie přijala jeho nabídku jen z nízké vypočítavosti, se svářely s jeho vášní k ní. A vášeň až příliš rychle podlehla, navíc byly jeho vnější představy o cti dost přísné. Za chvíli se napřímil.

„Ne, Magnusi, přes to bych se nedokázal přenést. Do našeho domu patří jasné poměry. Bůh ví, že jsem Rosemarii miloval tak, jak jen můžu milovat ženu. Ale i kdyby byla Rosemarie zcela nevinná a skutečně mě milovala - a o tom musím přinejmenším pochybovat - nedokázal bych se přes to přenést. Máš pravdu. Musíme odcestovat. Když ti pánové dosvědčí, co ti Schlieben vyprávěl, nemohu jinak. Pak bude čistý řez nejlepší.“

Magnus zíral strnule před sebe. Ptal se, co by udělal na bratrově místě, jestli by měl sílu se od Rosemarie odloučit. A řekl si, že by ji celému světu navzdory podržel na svém srdci, kdyby ho milovala. Ale Fred byl jiný.

„Vzdálím se teď do svého pokoje, Magnusi, už bych nechtěl dámy Saltenovy potkat. Přijď pro-

$

sím pro mne, až půjdeš do baru, aby ses setkal se Schliebenem a ostatními pány.“

Magnus přikývl.

„Dobrá, Frede. Já se ještě na chvíli vrátím do sálu, abychom nevzbudili rozruch. Uvidíme se později.“

Stiskli si ruce a Fred spěchal přes terasu k jinému vchodu. Sálem už nechtěl projít. Musel v sobě přece jen leccos přemoci.

Magnus se pomalu vracel do sálu. Pohledem hledal Rosemarii. Seděla ještě vedle své matky a oči jí blaženě zářily. To ho bolelo. Její sladký, spanilý obličej se mu zdál krásnější a líbeznější než kdy dřív a viděl, jak čistě jí září čelo.

„Je nevinná a bude muset nevinně trpět. Až se jednoho dne dozví, kdo je její matka, bude zoufalá. Kéž bych jí mohl pomoci! Jak rád bych ji vyrval z těchto nedůstojných poměrů a přesadil ji do poměrů čistých a jasných. Ale to bych mohl udělat, jen kdyby mě milovala, jako já miluju ji. Jak šťastně vypadá. Není pochyb, miluje Freda a bude hořce trpět, když se jí Fred vzdá. Ubohá malá Rosemarie.“

Tak mluvilo jeho srdce a on z ní skoro nespouštěl oči a vštěpoval si do paměti její líbezné rysy,

$

jako by to bylo na celý život. Měl v srdci hluboký smutek kvůli tomu nádhernému mladému stvoření. Jaký bude její úděl, jak se vyvine její osud po boku její matky? I když teď byla čistá a nevinná, bude taková moci zůstat? Nestrhne ji, nezatáhne ji její matka přece jen jednoho dne do svého počínání? Vždyť byla chudá a bezmocná.

„Kéž bych ji mohl zachránit!“

Ta myšlenka mu pořád vířila hlavou.

I její matku ostře pozoroval. A poprvé si všiml, že má v tmavých očích neklidný výraz. Její úsměv se mu zdál náhle falešný - jako blýskavé kameny jejích šperků. Zůstal v sále, dokud koncert neskončil. A viděl, jak se Rosemarie rozhlíží kolem sebe. Asi pátrala po jeho bratrovi, s ním si ještě chtěla vyměnit tajný láskyplný pohled. A když ho nenašla, zasáhl její tázavý pohled Magnuse.

Smutně se jí podíval do očí - naposledy. Pak se mu ztratila z dohledu.

$

«4»

Oba bratři se sešli se Schliebenem, Karstenem a ostatními oběťmi paní von Salten v baru. A všichni pánové nejen že potvrdili, co říkal Schlieben, ale dali k lepšímu ještě nějaké další podrobnosti.

Fred Rittner to všechno poslouchal s pocitem, jako by byl sám pošpiněn a ponížen. K jeho lásce k Rosemarii už se přimísila silná dávka rozhořčení. Nemohl se zbavit pocitu, že byl přinucen hrát směšnou roli, a to mu pomohlo přenést se přes tuto aféru ještě rychleji, než Magnus předpokládal. Znal svého bratra dokonale. Věděl velmi dobře, že neumře na zlomené srdce. Až mu Rosemarie zmizí z očí, rychle se s tím vším vypořádá, neboť jeho láska byla povrchní.

$

Tak se bratři ještě téhož večera s pány rozloučili. Mluvili o důležitých obchodech, které je volají domů. Pánové věděli samozřejmě velmi dobře, že bratři odjíždějí jen proto, aby se vyhnuli dalšímu setkání s dámami Saltenovými, ale tvářili se, že zámince věří.

Jen Schlieben řekl po straně Magnusovi: „Je velmi moudré, že odsud svého bratra odvezete. Zamilovaní lidé mívají sklon k pošetilostem. Doufám, že to váš bratr brzy překoná, vždyť je mladý.“

Magnus přikývl. A musel si pomyslet: „S Rosemarií nemá soucit nikdo. A ona bude přece trpět.“ Nahlas to však nevyslovil. Podal Schliebenovi ruku. Ten mu ji teple stiskl.

„Doufám, že se zase uvidíme. Když dovolíte, na zpáteční cestě vás vyhledám. Rád bych se zase jednou poohlédl ve vašem závodě. Jeho provoz mě vždycky velmi živě zajímal.“

„Budeme se těšit, že vás u nás budeme smět přivítat, pane von Schlieben.“

„Pak tedy na shledanou. A nezlobte se na mne, že jsem vám otevřel oči.“

„Naopak - musíme vám být vděční.“

„Nu, myslel jsem na vašeho otce. Kvůli němu jsem vás varoval.“

$

„Podniknete proti paní von Salten ještě něco?“ zeptal se Magnus neklidně.

Schlieben potřásl hlavou.

„Ne. Můj zájem o tu věc vyhasl. Ať dál vykořisťuje ochotné oběti, škodí tím jen lidem, kteří tu škodu unesou. Karstena jsem varoval z přátelství. Vás jsem varoval z úcty a náklonnosti k vašemu otci, který mi rovněž jednou prokázal velkou službu.“

Markus si tajně vydechl.

„Děkuju vám jménem svého otce a svého bratra. Na shledanou, pane von Schlieben.“

„Na shledanou. A doufejme, že váš bratr tu aféru rychle překoná.“

„To také doufám.“

S tím se rozloučili.

„Jak to překoná Rosemarie - na to se neptá nikdo,“ pomyslel si Magnus s lehkou hořkostí.

Bratři se mlčky odebrali do svých pokojů. A okamžitě se pustili do příprav k odjezdu. Teprve když šli spát, řekl Magnus:

„Takže v sedm hodin odsud odjedeme.“

„Dobře, Magnusi. Budeš tak laskav a uděláš všechno, co je ještě nutné? Já toho teď nejsem schopný. Lehké pro mne to loučení není.“

Magnus sevřel rty. O kolik těžší bylo to loučení pro něho, to Fred netušil. Jemu bude opravdu

$

krvácet srdce, že musí takto od Rosemarie von Salten odejít. Ale to nemusel vědět nikdo jiný než on sám.

„Všechno obstarám, Frede. Jen jednu věc musíš udělat sám.

Fred se na něho tázavě podíval.

„A co?“

„Musíš slečně von Salten napsat pár slov, která vysvětlí tvůj odjezd a uvolní tě.“

Fred si nepříjemně dotčen přejel rukou po čele.

„Co jí mám napsat? Pravdu jí přece nemůžu sdělit. Jestli je skutečně nevinná a nemá o matčině jednání ani ponětí, byla by surovost povědět jí o tom.“

„Ne, to samozřejmě udělat nemůžeš. Od tebe by ji to dvojnásobně zasáhlo, ačkoliv bychom jí měli přát, aby co nejdřív prohlédla. Jen když se naučí vidět jasně, dala by se možná ještě zachránit. Ale my jí nemůžeme odhalit, že její matka hraje nebezpečnou hru.“

„Jaký důvod jí mám tedy udat, že přerušuji svůj vztah k ní?“

Magnus přemýšlel. Jak by to měli Rosemarii sdělit co nejšetrněji?

Za chvíli se odhodlaně narovnal.

$

„Prostě jí sděl, že jsem já, hlava rodiny, nedal souhlas k tvému sňatku s ní.“

Fred svraštil čelo. Situace byla zatraceně trapná. „Sice jsem jí řekl, že jsem svým vlastním pánem, netajil jsem jí však, že mi hodně záleží na tvém svolení. Napíšu to tedy tak. Co když ale už své matce řekla, že jsem se s ní zasnoubil? Nebude paní von Salten tak opovážlivá a nebude mi připomínat můj slib?“

„To by nebylo nemožné. A proto bude dobře, když v dopise uděláš poznámku srozumitelnou jen její matce. Mohl bys možná napsat, že jsem k tomu rozhodnutí dospěl po své dnešní rozmluvě s její matkou.“

Fred přikývl.

„Ano, nějak tak to napíšu. Pak bude její matka vědět, že jsme pojali podezření, a může o tom své dceři říct, co uzná za vhodné. Každopádně udám tedy jako důvod tvůj nesouhlas.“

Magnus se zhluboka nadechl.

„Za to mne bude Rosemarie von Salten nenávidět, „ řekl chraptivě, „ale tak to nejlépe překoná. Bude ji to méně bolet, když bude předpokládat, že tě od ní zapudila cizí vůle, než kdyby musela věřit, že ses jí vzdal dobrovolně.“

Bratři se rozešli. A druhý den ráno odcestovali.

$

Fred Rittner zanechal Rosemarii dopis. Číšník jí ho měl odnést do pokoje se snídaní.

Nic netušící Rosemarie klidně prospala noc, kdy se rozhodovalo o jejím osudu. Než večer ulehla, ještě se svou matkou mluvila o svém zasnoubení. A bylo jí velmi příjemné to, že jí matka věřila, že dala Fredovi své slovo jen z lásky.

Matka pouze řekla:

„Vždycky jsem měla strach, Rosemarie, že si s tebou tvoje srdce jednou ošklivě zahraje. Jsi dost sentimentálně založená a vždycky ses chovala odmítavě, když jsem ti vysvětlovala, že pro tebe přichází v úvahu jen dobrá partie. Teď jsi chválabohu ztratila své srdce pro velmi bohatého mladého muže a povedeš skvělý, bezstarostný život. Tak nebyly mé oběti přece jen zbytečné. Chválabohu! Ach, vždyť ty netušíš, Rosemarie, jak šťastná jsem z tvé volby. Brzy budeš mít vytoužený, klidný domov a já - já budu mít konečně klid. Je načase, mé dítě, abych se osvobodila od svých mučivých starostí, neboť se v poslední době cítím často dost bídně. I já toužím po klidném podzimu života.“

„Ten najdeš, milá maminko. Fred je tak hodný. A já už jsem mu řekla, že jsem úplně chudá.“

$

Paní von Salten se na ni pátravě podívala.

„To jsi mu řekla?“

„Ano, mamá.“

„A jak to přijal?“

„Napřed trochu udiveně. Ale pak se zasmál a říkal, že on má dost pro sebe i pro mne.“

Paní von Salten byla ráda. Vydechla a řekla si, že se nyní už před bratry Rittnerovými nebude muset tajit se svou chudobou. A tak se dá snadno urovnat i ta záležitost s vypůjčenými pěti tisíci. Vždyť to teď zůstane v rodině.

V peněžních záležitostech nebyla paní von Salten moc jemnocitná. To se při svém dobrodružném způsobu života musela odnaučit. A nic se neotupí tak snadno jako jemnocit v peněžních záležitostech. Je-li jednou poraněn, brzy umírá.

Každopádně byla paní von Salten toho večera poprvé po letech zase klidná kvůli budoucnosti svého dítěte i budoucnosti svojí.

Rosemarie se s ní rozloučila srdečněji než jindy a potom se vzdálila do své malé ložnice vedle matčiny. Také se hned uložila ke spánku, štěrbinou ve dveřích ale viděla, že její matka ještě dlouho svítila.

Paní von Salten seděla u malého psacího stolu ve svém pokoji. Vedle ní na židli stála její velká

$

kožená šperkovnice, z níž vyndala dvě knihy. Jedna byla její deník, druhá tenký černý sešit, v němž svědomitě vedla účty o svých zvláštních příjmech. Velmi přesně zaznamenávala každou částku, kterou získala jako „půjčku“. I o svých výdajích vedla velmi přesné účty. A bylo podivné, jak nepatrné její výdaje v podstatě byly v poměru k dost nákladnému životu, který vedla.

Dotáhla to k určitému mistrovství v umění, jak za sebe nechat platit jiné lidi. Vždycky dokázala zařídit, že nablízku byl alespoň jeden kavalír, když bylo třeba něco zaplatit. Pánové z toho měli potěšení a ona nepomýšlela na to, že by takové výlohy uhradila. Většinou se to ani neočekávalo.

Každopádně zacházela velmi šetrně s půjčkami, které si vždycky dokázala opatřit, a držela se tím dlouho nad vodou. Tak žila skutečně už léta na náklady jiných.

Jména svých věřitelů a výšku jejich aktiv však přesně zapisovala, aby sama před sebou nevypadala tak opovrženíhodně. Stále si říkala, že všechny ty půjčky jednoho dne splatí, až se její dcera bohatě vdá. Na svou omluvu si opakovala, že mnoho mladých světáků dělá dluhy na to, že se později bohatě ožení, a že ona v podstatě nedělá nic horšího. Jen to všechno halila do nevinnějšího pláštíku.

$

A tak zanesla svědomitě i dnes jméno Magnuse Rittnera a napsala za ně částku pět tisíc marek.

„Ty mu bude muset zaplatit jeho bratr,“ pomyslela si s jistým humorem.

Když s tím byla hotová, vzala svůj deník, který si vedla od smrti svého manžela. Byla ve své těžké situaci úplně sama a protože neměla jediného důvěrníka, jemuž by mohla svěřit to, co dělala, svěřovala všechno této knize.

A dnes napsala:

Nebesa vyslyšela mé úpěnlivé prosby. Moje naděje a přání budou možná ještě překonány. Skvělejší partii nemohla udělat. Jmění Freda Rittnera se počítá na miliony a jeho příjmy z továrny na barvy jsou velmi vysoké.

Tak přece jen nebylo zbytečné všechno, co jsem udělala, abych nám umožnila život ve velkém světě. Dosáhla jsem svého vytouženého cíle a doufám, že brzy budu vykoupena z tohoto příšerného života.

Kdybych se byla po smrti svého muže stáhla do nějakého malého města a namáhavě bych ručními pracemi a dáváním hodin přiživovala svou skrovnou penzi, byla bych Rosemarii a sebe

$

dokázala ochránit jen před smrtí hladem. Byl by to býval bezútěšný život. Rosemarie by byla odkvetla v ústraní a nikdy by byla neměla příležitost udělat dobrou partii. To jsem věděla, a proto jsem pojala rozhodnutí, že nás prosadím jiným způsobem. Byl to tvrdý boj. Kletba chudoby tíží, tíží ještě víc, musí-li člověk předstírat bezstarostnost. Otče na nebesích, děkuji ti, že jsi teď všechno tak nádherně zařídil. Léta utrpení minula. Zítra se moje Rosemarie postaví po bok Freda Rittnera jako jeho nevěsta a ze mne budou sejmuty všechny mé starosti. Už nebudu muset s tisícerým strachem žebrat o půjčku, už nebudu muset v očích lidí, jimž dlužím peníze, číst trýznivé pochyby. Doufám, že dnes jsem tím martýriem prošla naposledy. Magnus Rittner mi to naposledy ovšem usnadnil. Jeho vznešená dobrota pro mne byla dobrodiním. Ale před ním jsem se přece jen nejvíc styděla a jen nejkrutější nouze mě mohla přimět k tomu, že jsem se na něho obrátila. Doufejme, že jsem se tím nedopustila chyby, která by nešla napravit. Ale ne. Rosemarie je přece nevěstou jeho bratra. Nyní je všechno dobré a nyní bude mít klid i moje ubohé, nemocné srdce, které trýzeň těchto posledních let už sotva sneslo.

$

Možná budu brzy schopná splatit, co jsem si musela vyžebrat pod falešnými záminkami. Po Rosemariině svatbě si vyprosím tu částku od svého zetě. Pro něho to bude maličkost. A pak už nebude o Rosemariině matce nikdo moci říkat, že má dluhy.

Schliebenovi ale vrátím jeho dva tisíce marek už zítra, aby nemohl ještě teď způsobit nějaké neštěstí nemilým odhalením. Mám pocit, jako by sledoval mé konání nedůvěřivýma očima. Musím ho zneškodnit Musí věřit, že jsem jen zapomněla tu ,maličkost‘ vyrovnat. Měla jsem tak srdcervoucí strach, když jsem dnes večer viděla, že Schlieben přistoupil k Magnusi Rittnerovi. Ale ten strach byl zbytečný. Kdyby mu chtěl něco takového povědět, nedělal by to v koncertním sále. Našel by si k tomu nějaké tiché místo.

Otče na nebesích, děkuji ti za tvou dobrotu. Netrestej mne za to, co jsem udělala ve své nouzi. Dovol, ať je mé dítě šťastné po boku Freda Rittnera a mně daruj klid a mír.

Tím paní von Salten své zápisky uzavřela. Pečlivě znovu ukryla obě knihy do své šperkovnice, kterou zamkla do kufru, jako by obsahovala skutečně drahocenné poklady.

$

A tuto noc i ona klidně spala.

Druhý den ráno, když se matka s dcerou posadily na balkoně před svými pokoji k snídani, přinesl číšník zároveň se snídaní dopis pro Rosemarii.

Prudce se začervenala a zářícíma očima se podívala na matku.

„Od Freda! Jistě se ptá, kdy k tobě bude smět přijít, mamá,“ řekla, když se číšník vzdálil.

S úsměvem otevřela obálku a matka s uspokojením pozorovala její žhnoucí obličej. Ale úsměv společně s červení na Rosemariiných tvářích s každým přečteným řádkem odumíral. Poté odumřel i úsměv v obličeji její matky.

Rosemarie četla:

Velectěná milostivá slečno!

Je mi líto, že Vám musím sdělit, že jsem nucen okamžitě odcestovat. Ještě včera večer jsem měl rozhovor se svým bratrem, hned poté co bratr mluvil s Vaší paní matkou a potom s panem von Schlieben. Můj bratr mi odepřel svolení ke sňatku s Vámi z určitých důvodů, které Vám nemohu objasnit. Nemohu se těm důvodům vzepřít a musím se podrobit jeho vůli. Až obdržíte tyto řádky, budu už se svým bratrem pryč. Odpusťte

$

mi, že jsem do Vašeho života vnesl neklid. Velmi lituji toho, že jsem nucen souhlasit s rozchodem. Poroučím se Vám

Váš velmi oddaný Fred Rittner

Bledá Rosemarie zírala na tyto řádky. Studená, odmítavá slova ji zasáhla jako rána do obličeje. Nechápala, že jí muž, který pro ni měl tak vroucí, něžná slova, který ji líbal a držel ji v náručí, dokázal napsat takový dopis. Nechápavě, polekaně tam seděla a roztřásla se po celém těle.

„Rosemarie - co se stalo?“ vyhrkla chraptivě její matka.

Rosemarie jí chvějící se rukou podala dopis.

„Přečti si to sama, já tomu nerozumím, nemohu to pochopit,“ koktala.

I paní von Salten si dopis přečetla a i ona seděla jako ochromená. Ale okamžitě pochopila, co se stalo. Fredova slova: „…hned poté co bratr mluvil s Vaší paní matkou a potom s panem von Schlieben“, jí všechno prozradila. Pro Rosemarii byla ta slova zcela vedlejší, ale paní von Salten poznala, že měla obsahovat vysvětlení pro ni. Teď věděla s jistotou, že Schlieben před ní Magnuse Rittnera varoval a že Magnus odepřel

$

svému bratrovi svolení, protože v ní poznal nejasnou existenci.

„Dobrodružka!“

Paní von Salten sebou trhla, jako by jí to slovo někdo vykřikl do uší. A strašlivé rozčilení ze ztroskotání jejích nadějí jí přivodilo těžký srdeční záchvat.

$

«5»

Rosemarie neměla čas oddávat se své bolesti. Matka se zhroutila a těžce onemocněla. Museli ji uložit do postele a Rosemarie byla plně zaneprázdněná jejím ošetřováním.

Bylo to pro ni skoro dobrodiní, že ošetřování bylo tak namáhavé. Trochu ji to odvedlo od jejích trýznivých myšlenek. Ale když matka občas upadla do krátké dřímoty, seděla Rosemarie ochablá a smutná v křesle u její postele, četla dopis Freda Rittnera a ptala se pořád dokola, proč Magnus Rittner odepřel svému bratrovi svolení se svazkem s ní a proč se Fred Rittner bez odporu podvolil a jí napsal tak chladný dopis. Poznámka v dopise, která její matce okamžitě

$

prozradila důvod toho odmítnutí, jí jako dřív neříkala vůbec nic. Vůbec na ni nedbala. Jen všechno ostatní si pořád znovu vštěpovala do paměti, jako by z toho mohla vyzkoumat, proč byla zavržena.

Rosemarie se dozvěděla, že oba bratři skutečně ráno odcestovali. Vzedmul se v ní hořký, trýznivý pocit. Jak naspěch měl Magnus Rittner, aby ji a Freda rozdělil. On, právě on, jehož tak nevýslovně ctila, jehož považovala za nejlepšího, nejušlechtilejšího člověka, on mohl být tak krutý? A Fred? Nebylo od něho ubohé, že se jí vzdal naprosto bez boje, že se jí zřekl tak surově a nelítostně?

Proč jen, proč? Co spáchala, že ji směli beztrestně tak ponížit?

Přemýšlela a přemýšlela a nemohla na nic přijít, až ji nakonec napadlo, že Fredovi řekla, že je chudá.

Zavrhli ji proto? Protože byla chudá? Nechtěl pyšný bratr strpět, aby se Fred oženil s chudou dívkou? Mohl být Magnus Rittner tak úzkoprsý, smýšlet tak nízce? Tolik se v něm zmýlila? Považovala ho za velkorysý, vznešený charakter, který si cení jiných jen podle jejich vnitřní hodnoty, nikoliv podle toho, jsou-li chudí nebo

$

bohatí. On, sám tak bohatý, počítal s věnem pro svého bratra? To bylo to, co ho nutilo, aby ji a Freda rozdělil? Nic jiného to přece nemohlo být. Napřed svým chováním přece potvrdil, že schvaluje, že se Fred uchází o její přízeň. Ať přemýšlela, jak chtěla, nestalo se nic, nemohlo se stát nic jiného než to, že se přiznala ke své chudobě. Bratři patrně předpokládali podle jejího způsobu života a podle drahocenných matčiných šperků, že je bohatá. A když prozradila svou chudobu, couvli s chladnými, prázdnými slovy. Nemohlo to mít jiný důvod. Rosemarie žádný nenašla.

Její duši naplnila hluboká hořkost. A ptala se, jestli ji Fred Rittner skutečně miloval. Jak od ní mohl tak odejít po tom, co se mezi nimi stalo? A jak jí mohl napsat taková studená, prázdná slova, bez jediné útěchy, bez srdečné lítosti? Myslela na to, kolik sladkých a něžných slov pro ni včera měl. Ale zároveň ji napadlo, že lehkovážně hovořil o tom, že je zamilovaný. Ano, tím asi vyjádřil pravdu, byl do ní zamilovaný, ale skutečnou lásku k ní necítil. Jinak by jí to nemohl udělat, ani tehdy ne, když to vyžadoval jeho bratr.

Rosemarie prožívala všechno utrpení zhrzené lásky. Bylo jí, jako by na ní ulpěla pohana.

$

A kupodivu měla pocit, že ji zdráhání Magnuse Rittnera bolí ještě mnohem víc než Fredovo odmítnutí. Byla ráda, že ji matčino onemocnění nutí zůstat v pokoji, neboť se bála postavit se před cizí lidi. Nepoznali by na ní všichni, jak hluboce byla ponížena?

A pak ji napadlo, jak se na ni Magnus Rittner. včera večer po koncertu smutně podíval. Při té vzpomínce se jí srdce křečovitě sevřelo. Proč se na ni tak díval? Bylo mu přece jen líto, že ji tak hořce urazí? Ale proč to pak udělal?

Nedospěla se svým hloubáním ke konci a nenašla útěchu pro žal svého srdce. Navíc ji trápilo hoře její matky. Zdálo se, že ji to zasáhlo stejně těžce jako Rosemarii. Zklamání ji uvrhlo na lože nemocných.

Uplynulo několik dní, než se paní von Salten zotavila natolik, že mohla na pár hodin vstát z postele. Zdálo se, že zestárla o několik let. Ale sotva měla opět vládu nad svým tělem, už začala kout nové plány.

Jednoho dne napsala do svého deníku:

{Jásala jsem příliš brzy, kalich mého utrpení ještě není plný a krásný sen o míru a vysvobození je dosněn. Rosemariino štěstí se rozbilo na střepy a ona netuší proč. Já to ale vím. Jedna nepatrná poznámka v dopise Freda Rittnera pro Rosemarii na rozloučenou mi to prozradila. Schlieben žvanil a pro Magnuse Rittnera a jeho bratra platím nyní za dobrodružku, jejíž dceru si žádný čestný muž za manželku nevezme. Copak je tak špatné, co jsem udělala? Nedohnala mne k tomu hořká nouze? Měla jsem jinou volbu, když jsem se svým dítětem nechtěla hladovět a nuzovat se? Ubohá Rosemarie, byla zavržena, protože její matka je dobrodružka. Kdyby to věděla, zničilo by ji to. Nevýslovně ji ponížilo, že jí Fred Rittner napsal tak studený, nicneříkající dopis na rozloučenou. Věří, že se jí musel vzdát, protože je chudá. Ó ne, její chudoba by nebyla žádnou překážkou. Schlieben řekl Magnusi Rittnerovi, že jsem dobrodružka, a tak svého bratra co nejrychleji odvedl. Rosemarie nesmí tušit, proč byla odmítnuta. Je mi jí hrozně líto a trpím desetinásobně s ní. Ale nesmím se nechat porazit, musím udržet hlavu vzhůru. Musím všemi prostředky působit na to, aby se Rosemarie vdala za jiného.

Musíme odsud pryč, do jiného prostředí, do jiného okruhu lidí. Chválabohu mám ještě nějaké peníze. Schliebenovi teď nemůžu ty dva tisíce marek splatit, teď ty peníze nemohu postrádat Ó, jaký je to příšerný život. Jakmile budu schopná cestovat, opustíme Káhiru a pojedeme na Riviéru. Třeba nám tam bude štěstí příznivě nakloněno. Je tam pan von Heinzius. Ve Svatém Mořici se Rosemarii silně dvořil a byl by se vyslovil, kdybych tomu byla nezabránila. Napsal mi psaní, v němž mi sděluje, že na Rosemarii nemůže zapomenout, a ptá se mne, jestli o něm ještě nesmýšlí příznivěji. Nosil by ji na rukou, splnil by jí každé přání. Odpověděla jsem mu, že přijedeme do Nizzy a že snad získá Rosemariin souhlas. Musím tomu dítěti vysvětlit, že nezbývá jiné východisko, musím jí otevřeně říct, že stojíme před naprostým zhroucením, když se nerozhodne vdát se za něho. Je ovšem skoro o dvacet let starší než ona, ale je bohatý a nám smí záležet jen na tom. Doufám, že bude po svých zkušenostech s Fredem Rittnerem povolnější.}

A ještě týž den si paní von Salten o této záležitosti promluvila s dcerou. Seděly ve vzdušných bílých šatech na stinném balkoně a dívaly se ven do sluncem zalitého kraje. Na druhé straně hotelové zahrady proudil na široké ulici pestrý život a shon orientu. K oběma dámám zaznívaly útržky

$

hovoru a různé pomíjivé zvuky. V hotelu bylo v tuhle dobu ticho. Všichni hosté byli na výletech.

Paní von Salten odtrhla pohled od pestrobarevného obrazu, vydechla a řekla:

„Víš, od koho jsem dostala dopis, Rosemarie?“

Dívka obrátila k matce bledý, smutný obličej.

„Od koho, mamá?“

„Od tvého nejvěrnějšího ctitele, pana von Heinzius. Tady je, můžeš si jej přečíst.“

Rosemarie si bez zájmu přečetla psaní a mdlým pohybem je vrátila, aniž by něco poznamenala.

„Nu, Rosemarie, není tahle věrná láska dojemná? Nechceš u toho dobromyslného, chápavého muže hledat lék na své bolesti? Zbožňoval by tě, nosil by tě na rukou. A je to přece docela pohledný muž. Dej mu své slovo, Rosemarie.“

Rosemarie se podívala na matku svýma velkýma šedýma očima, které nyní hleděly tak vyhasle. Kolem bledých rtů jí to škubalo přemáhanou bolestí.

„To přece nemůžeš myslet vážně, mamá.“

„Ale ano, dítě, myslím to vážně. Chop se ruky, kterou ti nabízí. Přece nebudeš věčně truchlit kvůli té nešťastné náklonnosti.“

Rosemarie prudce vstala.

$

„Mamá, ještě to nejsou ani dva týdny, co Fred Rittner odcestoval. Všechno ve mně je zraněné a bolavé. Už nikdy nebudu moci důvěřovat žádnému muži.“

„Nebuď pošetilá. Heinzius nevyžaduje žádnou nebeskou lásku. Bude spokojený, když se od něho necháš hýčkat.“

Rosemariin obličej se chvěl přemáhanou trýzní.

„Prosím, prosím, nemluv o tom, mamá, nevýslovně mě trápíš. Nemohu o tom mluvit.“

V jejích slovech bylo takové utrpení, že si její matka řekla, že by bylo předčasné nyní ji dál nutit.

A když ji Rosemarie poprosila, aby jí dovolila projít se půl hodiny v zahradě, dala jí svolení.

Rosemarie kráčela hotelovou zahradou, která byla v tuto dobu skoro liduprázdná. Hledala osamělé cesty a na odlehlém místě unaveně klesla na lavici. Tady seděla ztracená v hlubokém, trudnomyslném zadumání a smutně zírala před sebe.

Náhoda vedla kolem kroky pana von Schlieben. Spatřil Rosemarii sedět na lavici a lekl se změny, která se s ní stala. Něco v zoufalém výrazu jejího obličeje ho zarazilo a promluvilo k jeho dobromyslnému srdci.

$

Pátravě spočinul pohledem na čistých, ušlechtilých rysech, které se nápadně odrážely od tmavé zeleně hustých skupin keřů.

Nemohl zabránit tomu, že se ho zmocnil hluboký soucit s tím mladým stvořením. V tomto okamžiku mu bylo jasné, že Rosemarie von Salten žije vedle své matky nevinně a o ničem nemá ani tušení.

Nerozhodně váhal, zda ji má oslovit, nebo mlčky projít kolem.

V tom okamžiku zvedla Rosemarie oči a obrátila k němu obličej. Pozdravil ji a přistoupil k ní.

„Promiňte, jestli vás ruším, milostivá slečno,“ řekl trochu rozpačitě.

Rosemariin obličej prudce zrudl. Bylo jí trapné mluvit s někým ze společnosti a věděla, že Schlieben se s bratry Rittnerovými přátelsky stýkal.

„Nerušíte mne,“ řekla však zdvořile.

Stísněně se jí podíval do smutných očí.

,Přece jen jsem měl nechat věcem volný průběh. Ta dívenka je každopádně nevinná a možná by se z ní stala báječná paní Rittnerová. Ale ovšem, její matka…’

Takový byl tok jeho myšlenek, ale nahlas pokračoval:

$

„Dlouho jsme se neviděli, milostivá slečno.“

Rosemarie se vzpamatovala.

„Moje matka byla nemocná, pane von Schlieben.“

„Slyšel jsem o tom. Už se jí daří lépe?“

„Děkuji vám, už je jí zase docela dobře.“

„Zůstanete ještě dlouho v Káhiře?“ ptal se dál.

„Jakmile bude mamá moci cestovat, Káhiru opustíme.“

Schlieben se cítil čím dál stísněněji.

„I já zítra odcestuji. Vrátím se do Slezska. Musím se zase pár měsíců starat o pořádek na svých statcích. A tak se s vámi chci hned rozloučit, milostivá slečno.“

„Přeji vám šťastnou cestu, pane von Schlieben.“

Uklonil se. Její smutné oči jako by ho přikovaly na místo.

„Mohl bych vám být ještě nějak užitečný, nepotřebujete pomoc, když je vaše paní matka churavá?“

Tiše potřásla hlavou.

„Ne, děkuji vám.“

„Pak se vám poroučím.“

„Sbohem, pane von Schlieben.“

„Vyřiďte mé poručení své paní matce,“ vyhrkl ještě Schlieben a rychle odcházel.

$

,Ví bůh, že si připadám jako kat. Ta dívenka vypadá tak nešťastně, že se člověku svírá srdce,’ myslel si zkormouceně.

Ale pak si prudce posunul klobouk z horkého čela.

,Ďas aby spral takovou sentimentalitu. Nemohl jsem přece mladého Rittnera nechat udělat takovou pošetilost. I když je ta malá nevinná, její matka je dobrodružka a dceru od matky neodpářeš.‘

Tím energicky konejšil svou sklíčenost.

Rosemarie se vrátila k matce a vyřídila jí Schliebenovo poručení.

„Zítra odcestuje a na pár měsíců se uchýlí na své statky,“ řekla.

Paní von Salten stísněně dýchala.

,Kéž by sem byl nikdy nepřijel, Rosemarie by se byla stala paní Rittnerovou,’ myslela si hořce.

Ale přece jen ji trochu uklidnilo, že jí Schlieben teď pár měsíců nezkříží cestu. Za tu dobu se Rosemarie musí vdát, v tom měla jasno.

O dva dny později odcestovaly matka a dcera z Káhiry. Paní von Salten se rozhodně ještě necítila zdravá, ale už to v Káhiře nemohla vydržet. Chtěla jet do Nizzy, aby se setkaly s panem

$

von Heinzius. O tom však Rosemarie neměla tušení.

Paní von Salten musela počítat s každým dnem, její hotovost se rychle rozplývala. A byla jako v horečce, dokud se neoctly na parníku.

Během cesty po moři se však její stav zase povážlivě zhoršil. V Janově musely cestu přerušit. Byl nutný delší pobyt na souši.

Paní von Salten se s dcerou ubytovala v malém penzionu, kde byl pobyt levnější než v hotelu. Tajně napsala panu von Heinzius do Nizzy, že se několik dnů musí zdržet v Janově, určitě však do Nizzy dorazí. Může mu dát naději, že Rosemarie vyjde jeho přáním vstříc. Kdyby však během čtrnácti dnů nepřijely, ať je vyhledá v Janově.

Její stav se rychle zhoršoval. Trápily ji strašné srdeční křeče a Rosemarie neměla čas oddávat se svým smutným myšlenkám. Ve dne v noci ošetřovala nemocnou matku.

Vnitřní neklid paní von Salten zhoršoval její nemoc. Chtěla se bezpodmínečně uzdravit, aby mohla cestovat dál. A zapřísahala dceru, aby jí vrátila klid a mír a dala své slovo panu von Heinzius, až se s ním setkají.

Rosemarie neměla povahu, která by jí dovolila uzavřít takový sňatek, ale bála se svou matku rozčilit

$

ještě víc a chlácholivě řekla, že to zváží. Napřed se matka musí zase úplně uzdravit, než jí rozhodně vysvětlí, že není schopná uzavřít manželství bez lásky.

Paní von Salten si ale vydechla. Protože se Rosemarie už striktně nezdráhala, byla plná naděje, že všechno půjde dobře. Cítila však také, že je nejvyšší čas, aby se dostala do pokojného přístavu. Tento neklidný život stravoval její síly. A její finanční prostředky se rozplývaly způsobem budícím strach. Večer toho dne se zdálo, že se její stav zlepšil. Bolesti i dušnost polevily a ona doufala, že bude moci spát. Také opravdu brzy usnula a Rosemarie si lehla v pohodlném županu na divan, aby si také pár hodin odpočinula.

Byla unavená bezesnými nocemi, které měla za sebou, a i ona rychle usnula. Ale spala sotva hodinu, když se najednou zase probudila. Z matčina lůžka se ozvalo křečovité chroptění. Vyskočila. To chroptění znala. Matka dostala další záchvat. Rozsvítila, nadzvedla matčin hrudník a rozepnula jí u krku noční košili. Paní von Salten vzhlédla k dceři utýranýma očima, vzepjala se a s hlubokým povzdechem klesla zpět do polštářů. Její tělo se podivně napjalo, hlava jí těžce spadla dozadu a oči se zvrátily v sloup. Paní von Salten dotrpěla. Byla mrtvá.

$

Rosemarii přepadl nevýslovný strach. V domě bylo naprosté ticho. Byla s matkou úplně sama. Ustrašeně hleděla do strnulého obličeje, do zvrácených očí. A tu pochopila, co se stalo.

S naříkavým výkřikem klesla na kolena.

„Mamá, milá mamá, ty už mě neslyšíš?“ zeptala se vzlykajíc.

Třebaže si matka a dcera byly vnitřně cizí, cítila Rosemarie v této chvíli přece jen, že svou matku milovala a že ji potkala krutá ztráta. Nyní byla na světě úplně sama. Už neměla nikoho, kdo by k ní patřil.

Najednou vyskočila přemožená svým strachem. Je to možné? Je matka opravdu mrtvá, už jí není pomoci?

Zazvonila jako na poplach. Dům ožil. První se objevila majitelka penzionu - stará slečna v groteskním oblečení.

„Prosím, rychle lékaře! Moje matka - umírá! Rychle lékaře!“

Poslali pro lékaře. Stará slečna přistoupila k posteli. Hned poznala, že tady už žádný lékař nemůže pomoci a dala své pokyny.

Když se lékař za půl hodiny objevil, mohl už jen konstatovat smrt paní von Salten.

$

Rosemarie von Salten úplně osiřela. V němém zármutku a zoufalství strávila dny až do pohřbu své matky. Když pak bylo po něm, zřítily se na ni nejrůznější problémy. Musela mnoho věcí promyslet a vyřídit.

Majitelka penzionu jí především předložila účet a s velkým naříkáním vymáhala náklady za novou postel a tapety.

„Jinak pokoj, v němž host zemřel, už nepronajmu, signorino, nemohu po nikom chtít, aby spal v té samé posteli,“ ujišťovala ji a dovolávala se všech svatých.

Rosemarie nahlédla, že je ten požadavek oprávněný, zaplatila tedy té výřečné dámě.

Potom jí zbylo jen málo hotových peněz, asi dvě stě marek. Ale to jí nedělalo starosti. Věděla, že drahocenné matčiny šperky jsou dobře ukryté ve šperkovnici. Klíč od ní musela sundat mrtvé matce z krku. Nosila jej vždycky na řetízku pod šaty. Rosemarie šperkovnici ještě neotevřela.

Třebaže se matka zaživa nechtěla od šperků odloučit, Rosemarie věřila, že je nyní může s klidným srdcem prodat, aby se zbavila starostí o živobytí. Matka už je přece nemohla nosit. Jakou mají šperky hodnotu, nedokázala odhad-

$

nout. Jejich prodej jí ale musí vynést malé jmění, dost, aby z toho mohla skromně žít. Prozatím chtěla prodat jen jeden z těch šperků, aby měla peníze na další cestu do Německa. Ještě nevěděla, kam se obrátí.

Až bude prodávat ten šperk, nechá si ocenit všechny, aby věděla, co jí zbývá. Matčina penze skončila s její smrtí a Rosemarie byla odkázaná na výnos z klenotů.

$

«6»

Ráno, den po matčině pohřbu, když se umyla, učesala a oblékla, sešla dolů do jídelny, kde se podávala obyvatelům penzionu snídaně.

Majitelka ji velmi vlídně přivítala, udělala přece dobrý obchod. Samozřejmě ji ani nenapadlo kupovat do pokoje novou postel a tapety. Všechno se vyčistí a vyvětrá a hotovo.

Kromě Rosemarie se v jídelně nacházela ještě jedna stará dáma, kterou už poznala. Byla to hraběnka Rosenbergová, Němka. Měla dost nepříjemný obličej s malýma, pichlavýma očkama a sevřenými ústy, prozrazujícími lakotu. Kromě toho měla tu nepříjemnou vlastnost, že zvědavě civěla na všechny lorňonem na dlouhém držátku.

$

Dál tu starou dámu charakterizoval tvrdý, skuhravý hlas a neustálá nespokojenost se všemi věcmi. Rozhodně nevypadala aristokraticky a její oblečení prozrazovalo, že je velmi šetrná nebo velmi chudá.

Ale majitelka penzionu Rosemarii vyprávěla, že je hraběnka Rosenbergová velmi bohatá, má velký zámek v Durynsku a je přehnaně šetrná z pouhé lakoty. Už několikrát bydlela nějaký čas v tomto penzionu, když se zdržovala v Janově. Přijala ji jen kvůli reputaci. I tentokrát už tu několik týdnů je a hledá společnici, protože ta dosavadní jí jednoduše utekla. I její dřívější společnice shodně tvrdily, že to u hraběnky není k vydržení. Rosemarie na řeči majitelky penzionu moc nedala. Ale i jí se německá hraběnka, ačkoliv to byla krajanka, zdála velmi nesympatická, i když nevěřila všemu, co jí majitelka penzionu vyprávěla.

Rosemarie se nasnídala a zeptala se staré slečny na adresu nějakého solidního, spolehlivého klenotníka. Majitelka jí adresu dala a hned poté odešla.

Nepříjemná německá hraběnka vzhlédla od svých novin a podívala se Rosemarii do obličeje.

„Chcete koupit šperky, milostivá slečno?“ zaskuhrala.

$

Rosemarie se na ni klidně podívala.

„Ne, chci šperky prodat, paní hraběnko.“

Hraběnka potřásla hlavou.

„Prodat? Ach ano - slyšela jsem, že v tomto domě zemřela vaše matka. Přijměte mou soustrast. Pravděpodobně jste se tak dostala do okamžité tísně a musíte prodat šperky. Není to tak?“

Rosemarii byla ta dotěrná, málo hraběcí zvědavost nepříjemná. Ale nechtěla být ke staré dámě nezdvořilá.

„Je to tak, paní hraběnko,“ odpověděla.

„Tak nechoďte ke klenotníkovi, jehož vám doporučila majitelka penzionu, ošidí vás. Mne v Janově dobře znají a mohu vám dát lepší adresu. Ale buďte přesto opatrná, aby vás nepodvedl. Tady všichni cizince podvádějí. Jste mladá a nezkušená a zdáte se být dost nesamostatná.“

Rosemarie stísněně dýchala.

„Nejsem ovšem zvyklá být sama a náhlou a nečekanou smrtí své matky jsem zcela osaměla,“ řekla a nyní to přece jen cítila jako dobrodiní, že se může svěřit krajance.

„Nu, něco vám navrhnu,“ odvětila hraběnka. „Mne trápí dlouhá chvíle, i já jsem osamělá, protože jsem musela propustit svou společnici. Bylo

$

to lehkomyslné stvoření. Hledám novou společnici a musím tu zůstat, dokud nějakou nenajdu, protože nemohu cestovat sama. Občas mne přepadne nevolnost a potom potřebuju mít někoho u sebe. Abych unikla dlouhé chvíli, doprovodím vás ke klenotníkovi. Vyznám se v klenotech a v mé přítomnosti vás nikdo nepodvede. Také mluvím plynně italsky. „

Rosemarie hleděla váhavě do ošklivého obličeje se zarudlými víčky a pichlavýma očima. Ale řekla si, že ta nabídka je velmi laskavá a že bude moudré, když ji přijme.

„Nevím, jestli vás smím obtěžovat, paní hraběnko.“

Hraběnka pokrčila rameny.

„Řekla jsem vám přece, že jsem vám tu nabídku udělala jen proto, abych unikla dlouhé chvíli. Nemusíte se mi cítit zavázaná.“

„Pak ráda vaši laskavou nabídku přijmu, paní hraběnko. Jsem velmi nezkušená a nevím ani přibližně, jakou má nějaký šperk cenu. Moje matka mi zanechala hodně klenotů, ale žádné jmění v hotovosti. Její renta, z níž jsme žily, s její smrtí skončila. Nemám moc velkou hotovost a musím alespoň něco z těch šperků prodat. Moje matka se od nich nikdy nechtěla odloučit, ani

$

tehdy ne, když jsme byly v nouzi. Ale teď musím vědět, jakou mají cenu, abych si podle toho mohla zařídit svůj život. A proto si je chci nechat u klenotníka ocenit.“

Hraběnka se podivně usmála.

„Nu, můžete mluvit o štěstí, že jste se takto svěřila dámě, která to s vámi myslí upřímně. Jinak by vám vaše důvěřivost mohla být velmi nebezpečná. Nesmíte tak otevřeně mluvit o tom, že s sebou vozíte drahocenné šperky. Existuje dost špatných lidí, kteří by to využili. Zdá se, že jste opravdu velmi nezkušená.“

Rosemarie si rozpačitě shrnula vlasy z čela.

„Ano, byla jsem hloupá, teď to chápu. Ale vy jste Němka, dáma ze šlechtických kruhů. Takže mé jednání nebylo tak úplně hloupé.“

Hraběnčiny oči posměšně zajiskřily.

„Tak? A kdo vám ručí za to, že jsem opravdu německá hraběnka? Po světě se prohání spousta podvodnic a dobrodružek.“

Rosemarie se polekaně zadívala na hraběnku. Hraběnka se tence, vesele zasmála.

„No, no, nelekejte se. V tomto případě jste náhodou narazila na správnou adresu. Ale v budoucnu si vezměte ponaučení z toho, co jsem vám říkala. Nebudete se světem protloukat

$

snadno, protože jste mladá, krásná a nezkušená. Lidem nesmíte příliš důvěřovat.“

Rosemarie byla staré dámě upřímně vděčná. Při bližším seznámení už se jí nezdála tolik nepříjemná. A za svou šerednost a nepříjemný skuhravý hlas koneckonců nemohla.

Domluvila se s hraběnkou, že za hodinu opustí penzion. A hraběnka dala Rosemarii radu, aby šperky dala do nenápadné cestovní tašky.

Obě dámy se sešly přesně v domluvenou dobu ve vestibulu a opustily penzion.

Rosemarie nesla šperkovnici v prosté hnědé kožené tašce, kterou mnohokrát použily na cestách podobně jako jiní lidé. Vypadala naprosto nenápadně a hraběnka spokojeně kývla.

Rosemarie chtěla přivolat vůz, ale hraběnka ji zadržela.

„Na co vůz? Jsou velmi drahé. Peníze můžeme ušetřit. Je to jen pár minut chůze. Nebo je na vás ta taška těžká?“

Mladá dáma zavrtěla hlavou.

„Ó ne! Jen jsem nevěděla, jestli před sebou nemáme dalekou cestu, a nechtěla jsem vás vystavit přílišné námaze.“

„Malá procházka mi bude velmi příjemná. Ostatně, jste skutečně neuvěřitelně důvěřivá. To

$

se musíte odnaučit, nechcete-li přijít k úhoně. Člověk se neposadí do vozu s někým cizím, když má u sebe cenné věci. Jak snadno by vás mohli omámit a oloupit vás o vaše šperky. To se stává velmi často.“

Rosemarie se pousmála.

„Na to jsem ovšem nepomyslela. A už teď k vám mám velkou důvěru, paní hraběnko.“

Hraběnka se chraptivě zasmála.

„Buďte ráda, že jste nepadla do nepravých rukou.“

Pomalu šly dál a hraběnka se bez ostychu opírala o Rosemariino rámě. Občas se zastavila před nějakou výkladní skříní a malicherně kritizovala vystavené předměty.

Rosemarie vedle ní trpělivě vyčkávala. Konečně přece jen došly ke klenotníkovu obchodu a vstoupily do něj.

Majitel hraběnku podlézavě pozdravil. Poznal v ní starou zákaznici, která od něho už leccos koupila. Protože jak lakomá a skrblivá byla hraběnka Rosenbergová v maličkostech, dokázala vydat velké částky za věci, které se jí líbily a v nichž viděla trvalé hodnoty.

Hraběnka se posměšně zadívala na přeúslužného klenotníka. „Dnes nepřicházím, abych na-

$

kupovala, nýbrž jenom jako doprovod této mladé dámy, která vám chce nějaké šperky prodat, „ řekla plynnou italštinou.

Klenotník pozdravil Rosemarii o odstín méně přátelsky, ujišťoval ale, že signorinu i v tomto ohledu obslouží dobře a poctivě. Zavedl dámy do malého, hezky zařízeného vedlejšího kabinetu a přisunul jim židle ke stolu.

Rosemarie otevřela kabelu klíčkem a vyndala z ní dost rozměrnou šperkovnici. Než odešla, poprvé ji v penzionu otevřela a vedle pouzder se šperky našla obě knihy, deník své matky a malý černý sešit. Protože měla naspěch, vrhla na ně jen chvatný pohled a uložila je do kufru mezi prádlo.

Nyní šperkovnici opět otevřela a nejprve z ní vyndala náhrdelník z briliantů a rubínů. Vždycky se jí líbil nejméně a chtěla jej prodat jako první.

Hraběnka se předklonila a lorňonem si náhrdelník prohlížela. Ale než se na něj mohla podívat pořádně, už po něm sáhl klenotník.

„Kolik mi za ten šperk dáte?“ zeptala se Rosemarie velmi špatnou italštinou.

Klenotník si šperk prohlížel, zarazil se, prohlédl si jej důkladněji, zavrtěl hlavou a vsadil si do oka lupu. Znovu si náhrdelník prohlížel. Potom jej

$

nechal klesnout a podíval se s nepopsatelným výrazem na Rosemarii.

„Je to velmi šikovná imitace, pařížská práce, signorino. Ale imitace já nekupuju. „

Rosemarie se na něho zaraženě dívala.

„To je omyl! Ten šperk je pravý,“ vyhrkla rozčileně.

Hraběnka teď zvědavě sáhla po náhrdelníku, důkladně si jej prohlédla a německy mladé dámě řekla:

„Ten muž má pravdu, to není pravý šperk.“

„Je to bezpochyby napodobenina, naprosto bezcenná,“ potvrdil klenotník.

Rosemarie zbledla. Nechápavě zírala na hraběnku.

„To není možné. Moje matka mi přece tak často říkala, že ty šperky jsou pravé.“

Hraběnka si bledou dívku zvědavě prohlížela.

„Milostivá slečno, klenotník se docela jistě nemýlí. Nelze o něm pochybovat. Kdo ví - třeba se ta napodobenina nějak připletla mezi pravé klenoty vaší matky. Náhrdelník je každopádně bezcenný. Musíte se odhodlat prodat něco jiného.“

S pocitem, jako by jí hrdlo rdousila jakási studená ruka, vyndala Rosemarie ze šperkovnice

$

pouzdro, které obsahovalo diadém z briliantů a perel. Neklidně jej předložila klenotníkovi.

I v diadému poznali klenotník a hraběnka imitaci.

V Rosemarii se náhle zrodilo podezření. Byla snad tahle německá hraběnka podvodnice, která se spřáhla s klenotníkem, aby z ní šperky vylákali? Náhle hodila náhrdelník a diadém zpátky do šperkovnice a vstala, jako by chtěla prchnout.

Hraběnka ji ostře pozorovala a četla jí myšlenky z obličeje.

S úsměvem ji zadržela za paži.

„Tentokrát jste na scestí, dítě. Tento muž a já jsme poctiví lidé. Můžete nám věřit, že šperky, které jste nám ukázala, nejsou pravé. Ale nemusíte nám to věřit a můžete si to nechat potvrdit ještě z jiné strany. Klidně nám ukažte další obsah šperkovnice. Přece nebude obsahovat jen samé falešné kusy.“

Rosemarie se zahanbeně opět posadila a vytahovala ze šperkovnice jedno pouzdro za druhým. Klenotník prozkoumal obsah všech pouzder a mohl jen vždycky znovu říci, že jde o imitaci. A aby Rosemarii přesvědčil, položil vedle falešných šperků několik pravých kusů, takže si sama mohla všimnout rozdílu.

$

Ani jediný kus ze šperkovnice nebyl pravý kromě malé zlaté brože zdobené maličkou perlou. Za ni jí klenotník nabídl třicet lir.

Rosemarie se naprosto nechápavě opřela v židli a zírala na ty dva.

„To není možné - to není možné,“ opakovala pořád dokola.

Hraběnka viděla její bezmezné ohromení. Bledý, zděšený Rosemariin obličej dostatečně prozrazoval, že věřila v pravost klenotů, a nyní je krutě zklamaná.

„Je to velmi nemilé odhalení, milostivá slečno. Není pochyb, že tohle všechno jsou napodobeniny. Vaše paní matka vám patrně z nějakého důvodu zamlčela, že její šperky nejsou pravé.“

Rosemarie se na ni úzkostlivě podívala.

„Nemůže se klenotník mýlit?“

Hraběnka pokrčila rameny.

„To je vyloučené. Ale pro svůj klid musíte samozřejmě vyhledat ještě jiné klenotníky a nechat si posudek potvrdit.“

I klenotník poznal, jak je Rosemarie zklamaná.

„Pokud jste odkázaná na výnos z prodeje těch šperků, je mi vás líto, signorino. Jsou to však velmi dobré napodobeniny a kdybyste je chtěla prodat, mohla byste za ně dostat asi dva tisíce lir.“

$

A jmenoval jí obchodníka, který takové imitace kupuje.

Rosemarie šperky třesoucíma se rukama sbalila. Za malou zlatou brož si nechala vyplatit třicet lir. Informace, kterou dostala, ji zničila.

Když s hraběnkou Rosenbergovou opustila obchod, vzhlédla k ní s bezradnými rozpaky.

„tiž vás nechci unavovat, paní hraběnko. Ale musím jít ještě k jiným klenotníkům. Musím získat jistotu. Stále nemohu uvěřit tomu, že šperky mé matky jsou jen napodobeniny. Tolik je milovala, nikdy se od nich nechtěla odloučit. Když jsme byly v nouzi a já jsem ji prosila, aby z nich něco prodala, vždycky se tomu energicky bránila.“

„Možná se ale vaše matka navzdory vší nouzi nechtěla rozloučit s těmi šperky právě proto, že věděla, že jsou bezcenné. Možná vás nechala věřit v jejich pravost jen proto, abyste se domnívala, že máte ještě nějaký majetek v rezervě pro všechny případy.“

Rosemarii přepadl podivný pocit úzkosti. Zbledla a neklidně pohlédla do zarudlých hraběnčiných očí.

Hraběnka si velmi dobře všimla, že je mladá dáma v zoufalé náladě. A třebaže byla jindy dost

$

bezcitná, cítila s ní přece jen soucit. To jí ovšem nebránilo, aby vycítila výhodu. V tichosti kula plány, jak by mohla nesnáze mladé dámy využít. Ale prozatím o tom nemluvila.

Rosemarie se odhodlaně narovnala.

„Musím mít rozhodně jistotu a zeptat se na posudek ještě jiných klenotníků.“

Hraběnka přikývla. Byla velice zvědavá a chtěla vidět, jak se to bude dál vyvíjet.

„Doprovodím vás,“ řekla rozhodně.

Rosemarie vzdychla.

„Nemohu po vás chtít, abyste musela být ještě jednou svědkyní tak trapné scény. „

„Ach, nesmysl, ta scéna mi nebyla trapná. Ale pro vás by mohlo být trapné, kdybyste byla sama a nabízela ke koupi nepravé šperky.“

Rosemarie prudce zrudla.

„Nabízet ke koupi bych ty šperky samozřejmě mohla, jen pokud bych byla přesvědčená o jejich pravosti. Teď, když se ve mně vzbudila pochybnost o nich, samozřejmě to neudělám, jen požádám o přezkoumání.“

Hraběnka přijala ta slova velmi klidně.

„Nerozčilujte se kvůli mým slovům. Myslela jsem je dobře. A už se o vás zajímám dostatečně, abych vás nenechala jít samotnou. Teď si ale vez-

$

meme vůz a pojedeme od jednoho klenotníka k druhému.“

Stalo se. Rosemarie se podrobila jako bez vůle. Strnulýma očima hleděla před sebe.

Druhý klenotník podal stejnou informaci jako první, a třetí a čtvrtý též. Hraběnka jela trpělivě ještě k pátému, ale ten názor ostatních jen potvrdil.

Rosemarie musela konečně nahlédnout, že šperky její matky nemají žádnou cenu. Protože právě jely kolem krámu kupce, jehož Rosemarii doporučil první klenotník k prodeji napodobenin, nechala hraběnka zastavit.

„Zeptejte se toho muže, co vám nabídne za ty imitace,“ poradila mladé dámě.

Rosemarie bez vůle poslechla její radu. Kupec jí po dlouhém smlouvání nabídl dva tisíce lir.

Rosemarie se však nemohla odhodlat šperky prodat. Chtěla si to napřed ještě rozmyslet.

Naprosto rozrušená a sklíčená se vrátila s hraběnkou do penzionu. Stará dáma se na ni ustaraně ze strany dívala. Byla dost velkou znalkyní lidí, aby si všimla, že Rosemariino zoufalství je pravé. Zkušená stará dáma se v té záležitosti dobře orientovala a předpokládala, že Rosemariina matka nosila ve svých obtížných pomě-

$

rech ty šperky pravděpodobně proto, aby si zvýšila reputaci, ale věděla velmi dobře, že nejsou pravé.

Rosemarie se jí neobyčejně líbila. Bylo to rozhodně nevinné, nezkušené stvoření a protože byla bez prostředků, dostala by se do beznadějné situace. Toho chtěla hraběnka Rosenbergová využít. Říkala tomu však jinak.

,Já se té bezradné mladé dámy ujmu a ona mi za to bude vděčná,’ myslela si.

Rosemariino srdce bylo plné horkého strachu z budoucnosti. Protože byly šperky falešné, stála tu naprosto bez peněz. Ty dva tisíce lir, které by mohla získat z prodeje napodobenin, by spotřebovala až příliš rychle. Co potom?

Úplně zničená se s hraběnkou rozloučila.

Hraběnka řekla povzbudivě:

„Pokuste se napřed trochu uklidnit, slečno, a vyrovnat se se skutečností. Až se trochu uklidníte, navštivte mne v mém pokoji. Já si mezitím rozmyslím, jak by se vám dalo pomoci.“

Rosemarie jí políbila vrásčitou ruku.

„Děkuju vám za vaši účast, paní hraběnko. Máte pravdu, napřed si musím uspořádat myšlenky. V poslední době toho na mne dopadlo příliš mnoho a já jsem zničená z toho, co jsem se

$

dnes dozvěděla. Otřáslo mnou nejen vědomí, že jsem bez prostředků. Ještě nemohu pochopit, že moje matka nosila falešné šperky.“

„No, no - leckdo nosí falešné šperky, na nichž to není vidět. Tedy, až budete klidnější, přijďte ke mně.“

Rozloučily se.

Rosemarie vyhledala svůj pokojík a upustila kabelu se šperky na jednu z židlí. Sama klesla na druhou a palčivýma očima zírala před sebe.

Co s ní teď bude?

Zmocnil se jí hrozný strach z budoucnosti. Stála s prázdnýma rukama před nicotou.

Dlouho tak seděla v tupém zoufalství a pokoušela se o jasné myšlenky. Nešlo to.

Konečně se zvedla, odložila klobouk a rukavice a vyndala šperkovnici z tašky. Nechala si šperky klouzat mezi prsty. A myšlenky jí zaletěly do minulosti. Jak nádherně matka vždycky vypadala, když šla večer do společnosti oblečená ve velké toaletě a ověšená svými šperky. Jak často lidé ty šperky obdivovali.

Pak ji napadlo, že matka vždycky krátce a nervózně přerušila rozhovor, když Rosemarie nadhodila, že by si mohly za výtěžek z prodeje těch šperků zařídit klidný domov.

$

Matka musela vědět, že šperky jsou falešné.

Ta myšlenka ji trápila ze všeho nejvíc.

Vzlykla a vrátila šperkovnici do velkého kufru. A tu spatřila obě knížky, které předtím ze šperkovnice vyndala. Zvedla je a silnější knihu otevřela. Viděla, že je to matčin deník.

Váhavě a nerozhodně na něj hleděla. Smí si to přečíst? Nejistě deníkem listovala. A tu jí oči padly na následující slova:

Do této knihy budu psát všechno, co zažiju a vytrpím.

Ať si moje dcera jednoho dne v těch řádcích přečte, že mne jen starost o její budoucnost dohnala ke všemu, co budu nucena udělat, abych se s ní nemusela nuzovat, abychom nehladověly.

Teď se Rosemarie uklidnila, tu knížku si smí přečíst. A udělá to. Třeba jí odpoví na trýznivé otázky, které ji znepokojovaly. Musí se naučit vidět jasně.

S třesoucími se koleny klesla na židli a začala číst.

Ale lehčeji jí u srdce při té četbě nebylo. Velkýma, polekanýma očima zírala na slova, která napsala její matka. Se zděšením poznala,

$

jaký klamný život její matka od otcovy smrti vedla, jak se svou bezútěšnou situací nechala vehnat na šikmou plochu.

Rosemarii bolelo srdce, protože matka trpěla, a do obličeje jí pořád víc stoupala červeň studu, když četla, jakým způsobem si matka obstarávala peníze a na co potřebovala ty falešné šperky. Třesouc se rozčilením četla Rosemarie dál a dál. A srdce měla čím dál těžší. Byla by křičela strachem a bídou a připadala si pokrytá hanbou, protože žila z peněz vydlužených za falešného předstírání.

A nakonec došla k posledním stranám knihy, na místo, které matka napsala ten večer, kdy se zasnoubila s Fredem Rittnerem.

Z prsou se jí vydralo zasténání. Palčivýma očima a s ustrašeným srdcem četla dál - až se dozvěděla, proč Magnus Rittner nedal bratrovi svolení, aby se s ní zasnoubil. Proto tedy přerušil Fred Rittner tak bezohledně vztahy k ní. S dcerou dobrodružky není třeba dělat okolky.

Vzedmula se v ní horká, trpká hanba a mučila ji až k zoufalství.

Ach, tak krutě jasné pro ni náhle všechno bylo.

S bolestným stenem rozhodila ruce na stůl a skryla v nich obličej. Ó, jakou pravdu měl

$

Magnus Rittner, když od ní svého bratra odvedl, a jakou pravdu měl Fred Rittner, když před ní uprchl, když se jí vzdal. Dcera dobrodružky nepatří po počestného domu. Byla vyvržená, vyobcovaná ze společnosti slušných lidí, a ani to nevěděla.

A jak v myšlenkách Magnusi Rittnerovi křivdila, když věřila, že ji od svého bratra odloučil, protože byla chudá. Ne, proto by ji ten muž nezavrhl. Udělal to, protože to vyžadovala čest jeho domu.

A teď rozuměla i tomu, proč se na ni onoho večera tak smutně podíval. Byl dobrý a ušlechtilý a bylo mu navzdory všemu líto, že jí musí způsobit bolest. Dlouho tak seděla, kořist zoufalství, neschopná se pohnout nebo se bránit bolestem, které jí rvaly srdce. Byla jako rozdrcená poznáním, které ji zasáhlo tak nečekaně. A seděla tak ještě když po dlouhých hodinách někdo zaklepal na dveře. Vylekala se a rozhlížela se kolem sebe jako štvaná zvěř, která se bojí lovce. Přejela si rukou po čele, jako by se chtěla vzpamatovat.

Klepání se ozvalo ještě jednou.

S námahou se zvedla.

„Kdo je to?“ zeptala se chraptivě, aniž by otevřela.

$

Byla to pokojská.

„Hraběnka Rosenbergová se nechá ptát, jestli by k ní milostivá slečna nechtěla přijít.“

Rosemarie zaťala zuby. Nemohla se odhodlat otevřít dveře a podívat se někomu do obličeje. Její citlivé chápaní cti jí připravovalo nesnesitelná muka.

„Lehla jsem si, bolí mě hlava. Řekněte paní hraběnce, že se u ní nechám ohlásit zítra ráno,“ vyhrkla drsně.

Dívka venku se vzdálila.

A Rosemarie klesla opět bezvládně na divan a zírala před sebe.

Tak ležela celý den, aniž by něco snědla, celou noc, aniž by usnula.

Když se začalo rozednívat, s těžkými, bolavými údy vstala, zimomřivě se choulila do šátku a pomalu přecházela po pokoji jako chycené zvíře v kleci.

Kvůli hanbě a zoufalství, že v očích Magnuse a Freda Rittnerových platí za dceru dobrodružky, skoro zapomněla na svou trudnou a svízelnou situaci. Ach, jak ji v duši ta hanba pálila.

Copak si bratři nemuseli myslet, že je spoluvinná, že o pletichách své matky ví? Jak opovrženíhodná se jim musela zdát. Možná si dokonce

$

mysleli, že přijala Fredovu nabídku z nízké vypočítavosti, protože byl bohatý.

Hrozilo jí, že se hanbou zalkne. Prudce otevřela okno a zhluboka a těžce dýchala.

Venku vycházelo slunce. Jeho červenavé paprsky pozlatily venku na moři plachty lodí. Jejím očím se nabízel překrásný pohled. Nad přírodou se vznášel hluboký mír. Moře bylo klidné a tiché, neozval se ani hlásek.

Rosemarie klesla přemoženě na kolena a skryla obličej v dlaních. Pokojná příroda venku k ní promlouvala o boží všemohoucnosti a konečně dovolila její zraněné duši, aby si ulevila slzami.

„Otče na nebesích, pomoz mi z mé nouze. Co jsem udělala, že mne tak krutě trestáš?“

Plakala dlouho a bolestně a příšerné napětí v jejím srdci se tak trochu uvolnilo.

Ale její myšlenky byly ještě pořád u Freda a Magnuse Rittnerových. A kupodivu ji trápilo mnohem víc, že o ní Magnus Rittner musel smýšlet pohrdlivě, než že tak smýšlel i jeho bratr. Láska k Fredu Rittnerovi - ten mladý, ještě napůl nepochopený cit - zemřela, když ji opustil a rozešel se s ní tak chladně a bezohledně. Zemřela pod trýznivými bolestmi, kterými proto

$

trpěla a neožila ani nyní, když pochopila, že měl pádný důvod se s ní rozejít. V její hrudi bylo všechno tiché a mrtvé. Už neměla nic, čeho by se mohla držet. Jen hanba ji ustavičně pálila. Nejvíc ji trýznila myšlenka na Magnuse Rittnera.

Tak ho přece jen nezneuznala. Nerozloučil malicherně a z nízké vypočítavosti dva milující se lidi. Musel to udělat, aby udržel své jméno, svou čest bez poskvrny. Ach, jak dobře mu nyní opět rozuměla, jemu, nejnádhernějšímu, nejušlechtilejšímu člověku, jehož poznala. Jak ji bolelo, že právě on o ní musí smýšlet špatně. Dokonce i poté, co ji musel považovat za vinnou, měl v pohledu cosi jako soucit, jako slitování. Měla pocit, jako by se všechno její neštěstí dalo snáz snášet, kdyby byl Magnus Rittner přesvědčen o její nevině - jen on.

Postava Freda Rittnera v jejích vzpomínkách zcela vybledla vedle postavy jeho bratra. Co kdysi k Fredu Rittnerovi cítila, vyhaslo. Všechno to leželo tak daleko za ní. Z tiché blaženosti onoho večera nezbylo nic. A teď se jí zdálo, jako by ta blaženost neplatila ani tak okolnosti, že se má stát manželkou Freda Rittnera, jako tomu, že bude navždy žít nablízku Magnuse Rittnera. Byla pošetilé, nezkušené dítě, které neznalo samo

$

sebe. Teprve nyní, v této hodině plné hořkých muk a hanby, sama sebe poznala a věděla, že pro ni Magnus Rittner znamenal mnohem víc než jeho bratr.

Nesměla Fredovi Rittnerovi vyčítat to, že se jí tak snadno vzdal. Jeho charakter nebyl schopný hloubky a ona věřila, že ho miluje jen proto, že v jeho skvělé, oslňující bytosti hledala osobnost jeho bratra. Kdyby se o ni byl tehdy ucházel Magnus Rittner společně se svým bratrem, byla by dala přednost Magnusovi. Jen kvůli němu věnovala jeho bratrovi srdečnou náklonnost. Její štěstí onoho večera bylo jen iluzí. A nezbylo z něj nic, nic než poznání omylu.

Byla pošetilé dítě, které neumělo rozeznat zdání a skutečnost. Teď se s tisícerou bolestí probudila z tohoto dětského snu a před ní stála drsná skutečnost. Hleděla na ni tvrdýma, vyzývavýma očima.

,Připrav se na boj o existenci, Rosemarie von Salten’.

Bylo jí, jako by to zvolání zaslechla. Pomalu se zvedla a osušila si slzy. Musela to zvolání poslechnout, pokud nechtěla bídně zahynout.

Přísně a odhodlaně se narovnala a její dětské rysy ztvrdly a zpevněly. Za krátkou dobu obdivu-

$

hodně vyzrála. Věděla, že s ní teď život bude zacházet tvrdě a drsně a zaťala zuby. Ale neměla povahu jako její matka, která dokázala vystavět svůj život na lži a klamu. Pro ni existovalo jen jediné, co jí umožní žít dál: poctivá práce.

Nadechla se a přistoupila ke stolu, kde ještě ležel deník její matky. Vedle něj spatřila tenký sešit, do něhož matka zapisovala, komu dluží peníze.

Rosemarie pevně sevřela rty. Listovala sešitem. Přečetla si tu leckteré známé jméno. A červeň hanby jí opět vhrkla do obličeje. Všichni tito lidé byli věřitelé její matky. Jak je strašlivé, že není s to jim ty peníze vrátit. Stálo tu i jméno Magnuse Rittnera a pět tisíc marek. Ach - kéž by mohla splatit alespoň těchto pět tisíc marek. To bude od nynějška její nejvroucnější přání. Ale třeba se to přání nikdy nesplní, vždyť je tak chudá, chudá jako kostelní myš.

V matčině deníku si přečetla, že její poslední nadějí byl pan von Heinzius. Pan von Heinzius čekal v Nizze, až se ona a její matka objeví. Stačilo by, aby ho zavolala, sdělila mu, že chce být jeho ženou. Pak by se zbavila vší nouze, mohla by i zaplatit dluhy své matky. Ale ta myšlenka ji lákala jen kratičký okamžik. Pak prudce potřásla hlavou a tu myšlenku zapudila. Ne, nemohla pat-

$

rit žádnému muži, jehož nemiluje. A nesměla se stát manželkou čestného muže. Napřed by mu musela svěřit, co vyčetla z deníku své matky. A taková zpověď by jí nepřešla přes rty. Ne, raději si bude vydělávat na chléb tvrdou denní prací. Nějak to přece musí dokázat. Leccos se naučila, v penzionátu ji důkladně vzdělali ve všech oborech. Bude velmi skromná. Jen proboha nesmí dopustit, aby ztratila ještě svou sebeúctu. Pouze pomyšlení, že je sama nevinná, jí dovolilo, aby všechnu tu hrůzu snášela.

Aby se prozatím udržela nad vodou, musí prodat ty imitace šperků. Možná že se v pozůstalosti její matky najde ještě něco, co by mohla zpeněžit. Matčiny šaty a prádlo ale neprodá. To si schová, neboť možná teď dlouho nebude možné, aby doplňovala garderobu. Naštěstí byla velmi šikovná a už dávno přešívala své i matčiny šaty a modernizovala klobouky. Nikdo ve společnosti to netušil a často se obdivovali tomu, že jejich toalety jsou tak jedinečné a elegantní. Rosemarie přemýšlela o tom, jestli by snad nemohla využít této své šikovnosti, aby si vydělala na chléb. Chtěla si promluvit s hraběnkou Rosenbergovou. Třebaže jí byla stará dáma velice nesympatická, teď byla jediná, koho mohla požá-

$

dat o radu. Třeba by jí mohla i obstarat nějaké místo.

Rosemarie všechno uklidila zase do kufru a pak se upravila. Když s tím byla hotová - měla jen dvoje černé šaty a nemusela si dlouho vybírat - stála hodnou chvíli před zrcadlem a zírala do svého bledého obličeje.

Dívala se tu na ni jiná Rosemarie von Salten než ještě včera. V tom bledém, nevyspalém obličeji zanechaly stopy starosti a stud. Už tu na ni nehleděl bezstarostný dětský obličej, nýbrž obličej mladé ženy, která se chtěla pustit do boje o svou existenci.

$

«7»

Když se Rosemarie nasnídala, nechala se ohlásit u hraběnky Rosenbergové. Okamžitě ji vpustili. Hraběnka seděla zahalená do pohodlných ranních šatů v křesle u okna. Tvářila se velmi rozmrzele. Pošta opět nepřinesla žádnou nabídku, na její opakované inzeráty se nepřihlásila ani jedna jediná společnice. A bez doprovodu se neodvážila pokračovat v cestě, protože trpěla chorobou, která ji občas činila bezmocnou.

Když Rosemarie vstoupila, prohlédla si ji přes lorňon a na pozdrav jí odpověděla nepříliš vlídně.

„Očekávala jsem vás už včera, slečno von Salten,“ řekla káravě a ukázala na židli.

Rosemarie se posadila.

$

„Prosím, odpusťte, že jsem vás nechala čekat, paní hraběnko, ale byla jsem včera v tak zoufalé náladě, že jsem vás tím nemohla zatěžovat.“

Hraběnka se zdála těmi slovy trochu usmířená, řekla však spíš upřímně než zdvořile:

„Opravdu vypadáte hodně mizerně.“

Rosemarii se zachvěly rty.

„Celou noc jsem rozčilením nespala. Z poznámek své matky jsem poznala, že se po otcově smrti dostala do velmi zlé situace. Ty nepravé šperky nosila patrně proto, aby to zakryla a aby ji nelitovali. Nikdo nesměl tušit, že byla odkázaná jen na velmi skromnou penzi.“

Ta slova jí sešla jen váhavě a nejistě ze rtů. Nemohla a nechtěla odhalit hraběnce celou děsivou pravdu.

Hraběnka přikývla.

„Něco podobného jsem si myslela. Pro vás je to velmi zlé. Asi vám nezbyly žádné existenční prostředky?“

„Ne, nemám nic než svou a matčinu garderobu - a ty bezcenné napodobeniny. V hotovosti mám dvě stě třicet marek. Z toho musím zaplatit ještě dva dny tady v penzionu. Musím samozřejmě ty napodobeniny prodat a možná získám ještě pár set marek za nějaké maličkosti. Neudrží mě to ale

$

dlouho nad vodou. A tak je mi jasné, že si v budoucnu budu muset vydělávat na svůj chléb. Především musím co nejrychleji opustit tento drahý penzion. A pak se musím pokusit získat nějaké místo. Chtěla jsem si dovolit vás požádat, paní hraběnko, jestli byste mi nemohla pomoci nějaké místo najít. Byla bych vám velice zavázána, kdybyste mě doporučila svým známým. Bohužel nemám žádná vysvědčení a doporučení a myslím, že bude velice těžké bez nich práci dostat.“

Hraběnka si Rosemarii opět měřila ostrými, kritickými pohledy.

„Hm! To je ovšem těžké,“ řekla zamyšleně. „Co byste mohla případně dělat?“

Rosemarie přemýšlela.

„Dostalo se mi obvyklého vzdělání v dobrém ženevském penzionátu, mluvím perfektně francouzský a anglicky, hraju zběžně na klavír a taky obstojně zpívám. Navíc mám šikovné ruce na přešívání šatů a modernizaci klobouků. Mám dobrý rukopis i styl. Při svých praktických zkušenostech bych mohla pracovat i jako průvodkyně na cestách.“

Zatímco to Rosemarie chvějícím se hlasem vypočítávala, uvědomila si, že má v podstatě velmi málo užitečných znalostí.

$

Hraběnka pokrčila rameny.

„Co tady uvádíte, je hodně, a přece málo. Mohla byste se s tím stát v nejlepším případě společnicí. Na průvodkyni na cestách jste přece jen trochu příliš mladá, to by šlo nanejvýš ve společnosti starší dámy. A protože momentálně sama hledám společnici, která by mne samozřejmě mohla i doprovázet na mých cestách, byla bych možná ochotná zkusit to s vámi. Musela byste mne ovšem mne i ošetřovat, pokud budu nemocná. A kromě toho - cestuju vždycky bez komorné. Takové osoby jsou při cestování často na obtíž a zbytečně zvyšují cestovní náklady. Moje společnice mi na cestách vždycky pomáhaly s toaletou. To byste musela dělat taky. Doma mám potom svoji starou komornou, která mne obsluhuje a ošetřuje mne, když jsem nemocná. Co si o tom myslíte?“

Rosemarie se polekala. Nejprve ji velmi tísnilo pomyšlení, že by žila ustavičně v blízkosti této škaredé, nesympatické ženy, že by jí dokonce musela sloužit jako komorná a ošetřovat ji, kdyby byla nemocná. Zmocnila se jí hrůza, když pomyslela na takový život. Dosud si své společenské styky volila, blíž se týkala jen s lidmi, kteří se jí zamlouvali. Teď měla být nucená trávit

$

den za dnem, hodinu za hodinou ve společnosti této šeredné a nevlídné ženy. Už se jí dralo na rty slovo rychlého odmítnutí, navíc si vzpomněla, co jí majitelka penzionu říkala o dřívějších hraběnčiných společnicích. Ale sevřela rty. Ne, nesmí být vybíravá, musí vděčně přijmout, co jí hraběnka nabídla. Koneckonců, prokázala jí důvěru, když jí nabídla toto místo - i když sama byla v tísni, protože nemohla najít společnici. Rosemarie váhala tedy velmi krátce. Pak řekla odhodlaně, statečně se smiřujíc se všemi nepříjemnostmi:

„Nemusím vám říkat, paní hraběnko, že považuji za štěstí, že jsem tak rychle našla místo. Chcete-li to se mnou zkusit, jsem připravená to místo přijmout. Budu se snažit, abyste se mnou byla spokojená.“

Pichlavé hraběnčiny oči se spokojeně zaleskly.

„Dobrá, dobrá! Uvidíme, jestli to myslíte vážně. Velký plat vám samozřejmě dát nemohu, ale budete mít bezplatné ubytování a stravu a nebudete se muset o nic starat než o svou garderobu. Protože vás zaměstnám okamžitě, nebudete muset napřed dlouho žít ze svých peněz. Můžete si to, co získáte z prodeje, schovat na horší časy.“

Rosemarie zhluboka vydechla. To jí bylo samozřejmě velmi milé. A řekla to staré dámě.

$

Hraběnka byla ráda, že získala tak skromnou společnici. Určila jí ovšem také skromný plat. Ale Rosemarie se neodvážila žádat víc.

„Žiju větší část roku na zámku Alteichen v Durynsku, kde se vám určitě bude velmi líbit,“ pokračovala hraběnka. „Ale každý rok několik měsíců cestuji, a to mne budete muset doprovázet. Předpokládám, že nebudete zbytečně náročná a že se se svým závislým postavením vyrovnáte s potřebným taktem.“

Rosemarie se uklonila.

„Doufám, že vás ve všem uspokojím, paní hraběnko, a se vším souhlasím.“

„Dobrá, tak jsme si obě pomohly. Já mám novou společnici a vy místo. Dnes vám dám ještě volno, abyste mohla uspořádat své záležitosti. Zítra nastoupíte své místo a pozítří opustíme Janov a odcestujeme napřed do Švýcarska, kde se chci několik týdnů zdržet. Začátkem června pak pojedeme do Partenkirchenu, kde se setkám s jednou svou přítelkyní. Tam zůstaneme rovněž několik týdnů, než se vrátíme na mé statky. Říkám vám to proto, abyste se podle toho mohla zařídit při balení svých věcí. Co nebudete potřebovat, nechte hned poslat na Alteichen.“

Rosemarie se uklonila.

$

„Zařídím všechno podle vašeho přání, paní hraběnko.“

Hraběnka jí podala ruku. Rosemarie si ji zvedla ke rtům. Pak byla prozatím propuštěna.

Hraběnka Rosenbergová byla skutečně velmi bohatá žena, neměla zapotřebí dávat svým zaměstnancům tak nízký plat. Ale velice ji těšilo, že přišla k nové společnici tak lacino. Byla by si mohla velmi dobře dovolit brát na cesty i komornou. Ale byla neslýchané lakomá a dělalo jí velké potěšení škudlit.

Přitom ji udržování jejího velkého zámku stálo ročně obrovské částky, které vydávala, aniž by hnula brvou. Ve věcech, které platily vážnosti její rodiny, neskrblila, ve velkých věcech vůbec ne. Jen v maličkostech počítala velmi přesně.

Její malicherná a úzkoprsá lakota v podružnostech byla nevyčerpatelným obveselením pro její příbuzné, pro něž byla tetou, po které budou dědit. Bavila i její známé. Byla s to dlouhé týdny žalostně bědovat kvůli ztrátě starých, už spravovaných rukavic a zároveň vydat malé jmění za nějaký drahý kus zařízení. V jejích kruzích považovali její malicherné skrblictví spíš za vrtoch, ne za charakterovou vadu, a měli možná pravdu.

$

Každopádně se radovala, že získala společnici Rosemariiných kvalit tak levně. Kromě toho se jí ta mladá dáma velmi líbila. Je tichá a skromná a nebude jí hned vyhrožovat odchodem, když jí něco nebude vhod, jako to vždycky dělaly ty ostatní.

Rosemarie byla dílem ráda, že si zatím nebude muset dělat starosti s obživou, dílem sklíčená, že bude nucená žít pořád s tak nesympatickou osobou.

Ale bude statečná a podrobí se svému osudu. Pokud natrvalo v tomto místě nevydrží, může se později poohlédnout po něčem jiném. Každopádně pak získá vysvědčení a bude se moci odvolat na to, že už pracovala.

Prodala šperky a ještě leccos z matčiny pozůstalosti, co sama nemohla potřebovat.

Získala tak dva tisíce pět set marek v německé měně. Na hraběnčinu radu je převedla do Gothské banky. Gotha bylo nejbližší město v okolí zámku Alteichen.

Zbytečné věci poslala Rosemarie na zámek Alteichen a nechala si u sebe jen to, co bude do července potřebovat.

Druhý den ráno se odebrala za svou novou paní. Nešla za ní zrovna s lehkým srdcem, zato

$

s poctivým odhodláním pustit se do boje o existenci.

Následující den pak s hraběnkou odcestovala.

Netušila, že pár hodin po jejím odjezdu dorazil do penzionu pan von Heinzius a ptal se na paní von Salten. S obrovským zděšením přijal zprávu, že paní von Salten před deseti dny zemřela a její dcera odcestovala s hraběnkou Rosenbergovou jako její společnice. Ihned se rozhodl Rosemarii napsat a v tomto dopisu jí nabídnout své srdce a ruku. A to také udělal.

Rosemarie dostala dopis pana von Heinzius v jednom švýcarském hotelu, kde se hraběnka ubytovala. A ačkoliv už nyní věděla, že její místo bude utrpením, odpověděla mu, že nemůže jeho nabídku přijmout. Poděkovala mu ale teplými, srdečnými slovy za čest, kterou jí tou nabídkou prokázal.

Pro Rosemarii přišly zlé týdny. Její paní měla vysoké nároky na její síly a schopnosti. Ráno si od ní nechala pomáhat s toaletou, což Rosemarii často působilo fyzickou nevolnost. Pak jí musela předčítat, vyřizovat její korespondenci, chodit s ní na procházky a být pořád u ní. Měla-li Rosemarie hodinu volno, kdy ji hraběnka nepotřebovala,

$

musela pro ni leccos ušít. Hraběnka nadmíru využívala Rosemariinu šikovnost v takových věcech. Během dne musela své paní dvakrát nebo třikrát pomoci s převlékáním a v noci musela často spát na divanu v hraběnčině ložnici, když se hraběnka necítila dobře.

Když přijely do Fartenkirchenu, kde se setkaly s hraběnčinou přítelkyní, měla Rosemarie několik dní trochu víc času pro sebe a vydechla si. Ale hraběnce se zdálo, že plat pro společnici vyhazuje oknem a naložila jí spoustu šití nejen pro sebe, ale i pro svou přítelkyni, která rovněž využila Rosemariiny šikovnosti. Takže musela Rosemarie vykonávat služby komorné, švadleny a společnice. Často musela ještě při společenských večerech v hotelu hrát na klavír a zpívat. Hraběnka pak za ni sklízela potlesk a díky.

Tak byla Rosemarie ráda, když se hraběnka konečně začala chystat na cestu domů. Doufala, že na Alteichenu bude zapřažená méně.

Ještě než dámy odcestovaly na Alteichen, šířily se světem nejrůznější politické zvěsti. Mluvilo se o hrozící válce, ale nikdo tomu skutečně nevěřil.

Ale sotva byla hraběnka několik týdnů zpět na zámku, válka vypukla.

$

To udělalo hluboký dojem i na Rosemarii. Zámek Alteichen však ležel stranou světového dění a kromě toho byla Rosemarie tak naplněná svým smutným osudem, že vypuknutí války sledovala jen s tupou odevzdaností. Měla pocit, jako by ji už beztak nemohlo nikdy potkat nic dobrého. Navzdory vší statečnosti byl pro ni celý svět šedou, bezútěšnou jednotvárností. Domnívala se, že pro ni už nikdy nevysvitne slunce.

Její naděje, že pro ni bude život na zámku Alteichen trochu radostnější a snesitelnější, se nesplnily. Ale krásný, starý zámek a nádherné okolí ji naplnily obdivem. Alespoň pro oči tu měla občerstvení. A velkou úlevou pro ni přece jen bylo, že hraběnku obsluhovala opět její stará komorná a rovněž ji ošetřovala v případě, že hraběnka zastonala. Tak se zbavila alespoň těchto úkolů, které jí byly zvlášť nepříjemné.

Zato jí hraběnka co nejrychleji naložila spoustu jiných povinností. Musela šít všechny hraběnčiny šaty a staré přešívat a upravovat podle nové módy. Také pro ni dělala umělecké výšivky.

Tak neměla Rosemarie ani zde od rána až do noci volnou chvíli. A kdyby nemusela svou paní doprovázet na procházkách a vyjížďkách, neměla by ani čas nadýchat se čerstvého vzduchu.

$

Rosemarie opravdu nevedla příjemný život a boj o existenci pro ni byl velmi tvrdý.

Snášela všechno se sebeovládáním a s trpělivostí. Jen v samotě svého pokoje se občas oddala záchvatu zoufalé nálady, když ji hraběnka plísněním příliš trýznila. Ale pozvolna si zvykala na svůj těžký osud a nesla jej jako cosi neodvratitelného. Statečně potlačovala rozhořčení, které se jí občas zmocnilo, když jí hraběnka nakládala pořád nové povinnosti, když se vztekle handrkovala o každý nepatrný groš, který byl podle jejího mínění vydán zbytečně, nebo si jinak vylévala na Rosemarii svou špatnou náladu. Služebnictvo jednoduše odešlo, když je hraběnka chtěla sekýrovat, ale Rosemarie to musela snášet.

Dělala to s apatickou odevzdaností a byla jen ráda, že už nemusí svou paní ošetřovat a vykonávat služby komorné.

Možná by se byla poohlédla po jiném místě, ale válka mezitím natolik změnila poměry, že musela být ráda, že má jisté přístřeší.

Navíc žila v idylickém okolí jako na klidném ostrově.

Rosemariiny myšlenky samozřejmě často zalétaly zpátky do minulosti. Připadalo jí, že to byl jen

$

sen, že kdysi byla oslavovaným, obletovaným miláčkem společnosti. I na bratry Rittnerovy často myslela. Jistě i oni v této zlé době plnili svou vlasteneckou povinnost. A Rosemarie pak cítila v duši podivný strach.

Tak míjel jeden den za druhým.

Naštěstí mívala hraběnka Rosenbergová často návštěvy příbuzných, vždyť byla bohatá teta, po níž budou dědit. Byli mezi nimi i mladí, veselí lidé, kteří přinášeli do tichého zámku život.

Skoro všichni byli k Rosemarii velmi milí a laskaví. Byli jí vděční za to, že dovolí, aby si na ní jejich teta vylévala špatnou náladu, takže oni tomu ušli. Dřív se společnice také tak často střídaly, že za ně hraběnka často dlouhé týdny nenašla náhradu. Pak se musela vždycky obětovat jedna z jejích mladých příbuzných a dělat tetě společnost. Na to se všechny dívaly jako na trest. Rosemarie je toho svou trpělivostí ušetřila. A to jí všichni přičítali vysoce k dobru.

Hraběnka Rosenbergová rovněž velmi dobře věděla, co v Rosemarii má, a v tichosti si s potěšením spočítala, co díky ní ušetřila na své garderobě. Takže se chovala ke svým příbuzným vcelku přívětivěji a ti se za to Rosemarii odvděčovali různými malými pozornostmi.

$

Obzvlášť jedna hraběnčina neteř, paní Lanie von Schwarzburg, vycházela Rosemarii vstříc stále přátelštěji. Byla rozená komtesa Rosenbergová, dcera jedné hraběnčiny sestřenice. Její manžel bojoval na západní frontě a mladá paní proto přijížděla na zámek Alteichen častěji než jindy. Ačkoliv žila v ustavičných starostech o svého manžela, jehož ze srdce milovala, vzala statečně srdce do rukou a tvářila se vždycky spokojeně a vesele.

Čím lépe Rosemarii při svých návštěvách poznávala, tím srdečnější k ní byla.

Tak šla léta. Venku zuřila válka, ale na zámku Alteichen to moc neviděli. Hraběnka jen litovala, že už nemůže cestovat, jak to jinak každý rok dělala. Rosemarii to však v podstatě velmi těšilo, protože s hrůzou myslela na to, že by na cestách opět musela hraběnce sloužit jako komorná a ošetřovatelka. To se přece jen raději dlouhé hodiny hrbila nad šitím.

Paní von Schwarzburg zase přijela na Alteichen a jednoho dne po obědě, když hraběnka odpočívala, nepozorovaně vklouzla do pokoje k Rosemarii, která jako obvykle pro hraběnku šila.

$

„Smím si s vámi trochu popovídat, slečno Rosemarie?“ zeptala se s úsměvem.

Rosemarie se s hlubokým povzdechem narovnala.

„Vy víte, milostivá paní, že se vždycky těším na to, že mi budete dělat společnost.“

Paní von Schwarzburg se posadila.

„Vy chudinko! Už zase taková hromada šití? Nebuďte tak strašlivě pilná. Teď rychle na chvíli práci odložte a trošinku si odpočiňte.“

„Paní hraběnka by si ty šaty chtěla zítra večer obléknout.“

Paní von Schwarzburg potřásla šibalsky hlavou.

„Svět se přece nezboří, když si teta bude muset obléknout jiné šaty.“

„Ale bude hubovat, když tyhle nebudou hotové.“

„Bude hubovat, i když hotové budou. Nějaký důvod si najde.“

Rosemarie se pousmála.

„Ovšem - hubovat bude v každém případě.“

„No tak proč toho tedy nevyužijete? Dopřejte si pár tvrdě zasloužených chvilek odpočinku, když teta spí, nebo když tu není. Pracujete za tři a nezaplatí vám ani desetinu vaší práce. Tak

$

trpělivé stvoření jako vy jsem ještě nepotkala a už se nemůžu dívat, jak vás sekýruje.“

Vzala Rosemarii práci jednoduše z rukou. Rosemarie se na ni nerozhodně podívala.

„Nechtěla bych zavdat paní hraběnce důvod, aby se mnou byla nespokojená.“

„Ach, vy ubohé, malé, nevinné jehňátko! Vy vůbec netušíte, jak moc je s vámi spokojená. Jen to na sobě nedá znát, aby vás náhodou nenapadlo žádat o zvýšení platu. Buďte trochu chytrá! Hlavní věc je, aby ze sebe teta mohla každý den vydat svou dávku zloby a plísnění. Vy jí ještě prokážete laskavost, když jí k tomu občas dáte důvod. Nebude se muset namáhat, aby takový důvod našla. Je mi vás strašně líto. Teta má tolik vrtochů a kromě toho vás ještě patřičně využívá. Všichni jsme samozřejmě rádi, že jste u ní tak dlouho vydržela. To se ještě nikdy nestalo, aby nějaká společnice setrvala déle než tři, nanejvýš čtyři měsíce. Vy už jste v tom postavení několik let a ještě jde všechno hladce. Všichni obdivujeme vaši trpělivost, ale já už se s tím nedokážu smířit. Chci vám pomoci a uspořádat váš život trochu snesitelněji.“

Rosemariiny oči - ty krásné, světlé zářící hvězdy - zvlhly.

$

„Milá milostivá paní, to už přece děláte, když tu občas pobýváte a chováte se ke mně tak laskavě.“

Paní von Schwarzburg se na krásnou dívku podívala s obdivem a se soucitem.

„Jste tak skromná.“

Rosemarie vzdychla.

„Nic jiného mi nezbývá.“

„Už nemáte žádné příbuzné?“ zeptala se mladá paní s účastí.

„Ne, milostivá paní, jsem úplně sama.“

„A zdá se, že už jste musela snášet mnoho těžkého.“

Rosemariino čelo se stáhlo jako v bolesti.

„V jednom dni se všechno ve mně i kolem mne zhroutilo. Předtím jsem znala život jen z jedné, krásné stránky. Ale prosím - o tom už nebudeme mluvit.“

„Odpusťte, nechtěla jsem být dotěrná.“

Rosemarie to polekaně odmítla.

„Nic podobného mě ani zdaleka nenapadlo, milostivá paní. Jen se střežím budit v sobě vzpomínky, protože pak dvojnásobně cítím, jak se všechno změnilo. Dovolte mi, abych vám srdečně poděkovala za vaši účast, dělá mi nevýslovně dobře.“

$

Paní von Schwarzburg stiskla Rosemarii ruku.

„Třeba vám budeme moci jednou prokázat protislužbu za to, že jako hromosvod snášíte tetiny špatné nálady. A teď toho vážného tématu necháme a budeme trochu veselejší. Dnes jsem dostala dopis od svého muže, v němž mi sděluje, že nejpozději o Vánocích přijede na delší dovolenou, pokud do té doby válka vůbec neskončí. A proto se velmi raduju a vy byste se měla radovat se mnou.“

Vesele a živě si pak povídaly a Rosemarie opravdu nechala svou práci hodinku odpočívat.

Účastné jednání paní von Schwarzburg jí dělalo neobyčejně dobře a cítila se zase jednou jako člověk - jako veselý mladý člověk, který ožil pod trochou slunečních paprsků.

Paní von Schwarzburg se teď starala, jak jen mohla, aby Rosemarie získala několik volných hodin, a cítila zadostiučinění, že její teta už tolik nehubovala a nebručela jako jindy.

Podzim se chystal vtáhnout do kraje.

Paní von Schwarzburg chtěla zůstat na Alteichenu až do zimy. Ale náhle přišla překvapivá zpráva. Pan von Schwarzburg oznámil svůj nenadálý návrat domů: bylo přijato příměří.

$

Pro Německo přišly neklidné časy. Po příměří následoval politický převrat - Německo se stalo republikou.

I nyní ležel zámek Alteichen stranou vší vřavy, ale zima podivně tížila tento tichý kousek země. Hraběnka Rosenbergová se strašlivě rozčilovala, protože si všichni lidé chtěli být rovní, všichni chtěli být pány, ne sluhy.

Nikdo jí nedokázal udělat nic správně a Rosemarie měla zlé dny. Hraběnka začala postonávat a byla upoutána na lůžko. Rosemarie jí musela denně předčítat noviny a stará dáma se rozhořčovala nad změnami v Německu a bezmocnou zlostí si jen víc a víc zhoršovala svůj zdravotní stav.

Hraběnčini příbuzní přijížděli na návštěvu i nyní a po Vánocích se ohlásila i paní von Schwarzburg s manželem. Chtěli dorazit začátkem února.

Psal se rok 1919. Zemi hrozilo strašidlo hladu. Stav hraběnky Rosenbergové byl stále povážlivější, ale nemyslela na smrt. Nikdo nesměl v její blízkosti to slovo vyslovit. Považovala svou nemoc za přechodnou.

A spotřebovávala všechny své síly ve vzteklých výpadech, které se samozřejmě znovu snášely hlavně na Rosemariinu nevinnou hlavu.

$

K Rosemariině radosti dorazili pan a paní von Schwarzburg.

Venku bylo všechno bíle zasněžené a nad lesy a poli ležel hluboký mír.

Hraběnka Rosenbergová si vylila zase jednou všechnu svou zlost na Rosemarii. Dívka stála plačíc u okna v předpokoji, když k ní přistoupila paní von Schwarzburg.

Soucitně položila paži Rosemarii kolem ramenou.

„Vy chudinko, jak jen vydržíte tento žalostný život?“

Rosemarie si rychle utřela slzy.

„Musím to vydržet, milostivá paní.“

„A proč musíte?“

„Protože si musím vydělat na svůj chléb.“

„Existují však příjemnější místa. Já bych vám mohla například snadno obstarat jiné místo. Jedna moje přítelkyně, rozená baronesa Reinsbergová, mi dnes napsala, že by ráda zaměstnala sympatickou mladou dámu jako společnici. Je dva roky vdaná, ztratila ale své první děťátko hned po narození a je nyní tak trudnomyslná, že by jí její muž rád obstaral mladou společnici. Její muž má mnoho práce se svými obchody a ona je celý den sama. Jakmile se vrátíme z Alteichenu,

$

přijede na pár týdnů na návštěvu ke mně a potom zaměstná společnici. To by bylo něco pro vás. Získala byste tam mimořádně příjemné postavení. Ale - dokud je teta nemocná, nesmím vás ovšem lákat pryč. Jakmile se však uzdraví, udělám to s dobrým svědomím. Už vás opravdu trápila dost dlouho a zasloužíte si dobré místo. Ať si pak teta vylévá své nálady na méně cenném člověku.“

Rosemarie se na mladou ženu vděčně dívala.

„Jste na mne tak hodná, milostivá paní.“

„Ach Bože, už se nemůžu dívat na to, jak vás sekýruje. Takže, pokusím se vám to místo u své přítelkyně podržet. Ale neprozraďte mne mé tetě, nebo se mnou bude zle.“

„Ne, milostivá paní, určitě ne. A ještě jednou srdečný dík za vaši dobrotu.“

Paní von Schwarzburg impulzivně políbila Rosemarii na tvář.

„Vždyť je to skoro zločin, že vaše krása a půvab odkvétají tak neoceněné v této samotě mezi samými starými lidmi. Kvůli tomu milý Bůh docela jistě tak nádherný exemplář člověka nestvořil. Tady se z vás nikdo netěší kromě mne. A to je moc málo,“ řekla živě.

Rosemarie prudce zrudla.

$

Paní von Schwarzburg se na ni obdivné podívala, s úsměvem jí pokynula a zmizela.

Hraběnčin stav se stále víc a víc zhoršoval. Schwarzburgovi opět odcestovali a vystřídali je jiní příbuzní.

Koncem března hraběnka Rosenbergová náhle zemřela, přestože se několik dní předtím cítila lépe. Vydechla naposledy uprostřed noci, když byla sama se svou starou komornou.

$

«8»

Rosemarie se rázem zbavila všeho soužení. Ale znovu hleděla s úzkostí do budoucnosti. Co s ní bude, kam ji osud zanese?

Paní von Schwarzburg o sobě zatím nedala vědět. Opravdu jí dokáže zajistit místo u své přítelkyně?

Rosemarie neměla bojovnou náturu. Její síla byla v trpělivosti. Vydržela tolik, že se nyní obávala, že bude muset jednat. Skoro si přála, aby se staré trápení znovu vrátilo. Ale paní von Schwarzburg na ni nezapomněla. Hned po pohřbu zatáhla Rosemarii stranou a srdečně řekla:

„Teď jste konečně volná, slečno Rosemarie, a já vás mohu s dobrým svědomím doporučit své

$

přítelkyni. Už jsem to tak trochu udělala. Její návštěva se posunula, ale očekávám ji už pozítří. Okamžitě s ní promluvím a pak vám dám vědět. Prozatím zůstaňte klidně zde na Alteichenu a já doufám, že budete pak moci hned nastoupit u mé přítelkyně, až opustíte Alteichen. Chci vás však hned připravit na to, že se budete muset smluvně zavázat na několik let, neboť má přítelkyně se kvůli smrti svého dítěte stala trochu zádumčivou a plachou. Nechce být vystavena nebezpečí, že by brzy opět musela společnici měnit. Při oboustranné sympatii byste tedy musela počítat s tím, že se zavážete na delší dobu.“

Rosemarie si přitiskla ruce na srdce.

„Bude mi jen milé, když budu zajištěna na léta.“

„Můžete to také bez obav přijmout. Moje přítelkyně je laskavá, vznešeně smýšlející žena a ve srovnání s tím, jak jste žila tady, se u ní budete mít jako v nebi. Jsme vám všichni tak vděční, že to pro mne bude radost obstarat vám dobré místo.“

Rosemarie vydechla.

„Jsem vám tolik vděčná, milostivá paní. Ačkoliv bylo moje místo u zesnulé hraběnky často velmi obtížné, měla jsem přece jen na

$

Alteichenu domov. Když moje paní zemřela, už se mi nezdá vůbec tak zlé to, co jsem musela strpět. A přese všechno mi bude líto, že budu muset Alteichen opustit. Od té doby, co jsem opustila penzionát, to byl můj první stálý domov po neklidném životě na cestách s mou matkou a myšlenka, že nyní budu muset opět neklidně putovat z místa na místo, je pro mne strašná. Kdybych musela odejít do nejistoty, byla bych velmi nešťastná. Proto jsem vám velmi vděčná, že se o mne chcete postarat.“

„To určitě udělám a všechno se dá zařídit. Válka a její následky nás všechny trochu unavily a manžel mé přítelkyně byl také léta v poli. Ale teď pomalu opět ožíváme v naději na lepší časy, ačkoliv na politickém nebi jsou ještě pořád mraky. Každopádně máme teď opět své muže. A i moje přítelkyně, která byla sama, když její děťátko zemřelo, znovu ožije a vy jí k tomu musíte pomoci. A kdo ví - třeba v domě mé přítelkyně uděláte štěstí? Společensky to tam začne opět chodit živěji. Dostanete se hodně do pánské společnosti, budou vás obdivovat a možná se výhodně vdáte.“

Rosemarie se unaveně usmála.

„Já se nikdy nevdám, milostivá paní. Chudá dívka měla už před válkou málo vyhlídek. Teď po

$

válce, když se životní podmínky tak ztížily, že se mohou ženit a vdávat jen bohatí lidé, je to ještě mnohem beznadějnější. Budu už velmi spokojená, když najdu dobré místo.“

„Nu, o to se postarám já. Ale přesto vám radím, pokud se zavážete na léta dopředu, vyhraďte si, že budete volná, pokud se budete chtít vdát,“ řekla paní von Schwarzburg žertovně. Rosemarie s úsměvem zavrtěla hlavou.

„To si zcela jistě nevyhradím. Budu ráda, když mne budou chtít zaměstnat na léta.“

Paní von Schwarzburg hleděla s úsměvem do Rosemariina krásného obličeje. Při tichém životě v Alteichenu snad ještě zkrásněla. Její jemné rysy byly oduševnělejší a duchaplnější, aniž by ztratily svěžest. Ve svých čtyřiadvaceti letech byla Rosemarie překrásné, okouzlující stvoření schopné upoutat muže

Paní von Schwarzburg ovšem netušila, jaké skličující zkušenosti má Rosemarie za sebou.

Nechtěla se však omezit jen na to, že Rosemarii obstará dobré místo. Předsevzala si, že dnes při dělení dědictví promluví se svými příbuznými o tom, jestli by nemohli mladé společnici zesnulé hraběnky přidělit nějakou částku z pozůstalosti.

$

A mluvila s nimi skutečně tak naléhavě a přesvědčivě, připomínala všem, kolik díků dluží Rosemarii za její věrné služby, až po dlouhých debatách prosadila, že Rosemarii přiznali deset tisíc marek.

Hraběnka nesepsala závěť, protože se jako někteří staří lidé bála pomyslet na svou smrt. Tak neobdarovala ani své věrné sluhy žádným legátem. Její dědicové to na popud paní von Schwarzburg ohleduplně napravili. A Rosemarie obdržela skutečně ještě týž den šek na deset tisíc marek.

Nelze popsat, s jakými pocity přijala Rosemarie tuto na její poměry vysokou částku. Vzedmula se v ní dech beroucí radost. Pomyslela na malý sešit z pozůstalosti své matky, myslela především na to, že nyní může splatit Magnusi Rittnerovi jeho peníze.

Ze svého platu nemohla samozřejmě nic ušetřit a neměla nic než dva tisíce pět set marek, které tenkrát převedla do Gothaské banky. To jí ale stačilo jako pojistka pro případ nouze. S deseti tisíci marek, které jí nyní spadly do klína z nebes, chtěla začít splácet dluhy své matky. A nejprve měl být uspokojen Magnus Rittner.

$

Radost jí vřele stoupla do hlavy. Když osaměla ve svém pokoji, vyndala sešit a přemýšlela, komu má kromě Magnuse Rittnera peníze vrátit. Vyhledala pana von Schlieben a konzula Dreyhaupta. Adresy těchto dvou pánů naštěstí znala. Schlieben dostane dva tisíce marek, Dreyhaupt tři tisíce. Hluboký, osvobozující povzdech jí nadzvedl hruď. Chválabohu - chválabohu, Magnus Rittner dostane své peníze a ona se bude moci vůči němu opět cítit volněji. Všechna ta léta ji nesmírně tížila myšlenka, že snad nikdy nebude s to zbavit se toho dluhu. Nyní jí náhle laskavý osud hodil tu částku do klína. Vroucí děkovná modlitba letěla vzhůru k nebesům.

A aniž by se dlouho rozmýšlela, vzala si druhý den dovolenou a jela s panem a s paní von Schwarzburg do Gothy, kde Schwarzburgovi obývali hezkou vilu. Ve městě se vydala se do banky.

Předložila šek a dala pokyn, aby bylo pět tisíc marek převedeno na Magnuse Rittnera, tři tisíce na konzula Dreyhaupta a dva tisíce na pana von Schlieben jménem její matky k vyrovnání půjčky. Konzulovi Dreyhauptovi a panu von Schlieben chtěla napsat ještě několik řádek na vysvětlenou. Magnus Rittner však o ní neměl slyšet nic. Bude

$

stačit, když se dozví, že dluh její matky byl splacen.

Ale nemohla myslet na nic jiného než na to, jak Magnus Rittner ty peníze přijme. Pořád ho viděla před sebou tak zřetelně, jako by to bylo včera, co ho viděla naposledy. Každý rys jeho obličeje před ní jasně stál a vždycky jí bylo, jako by se na ni díval smutnýma, slitovnýma očima.

Bylo to zvláštní: Obraz Freda Rittnera se v jejích vzpomínkách úplně smazal. Ale výrazná osobnost jeho bratra v nich zůstala pevně vryta. Také nemyslela na to, jak Fred Rittner přijme, že těch pět tisíc marek bylo splaceno. Ustavičně ji zaměstnávalo jen to, co si o tom bude myslet Magnus Rittner. Bude pak smýšlet o její matce a o ní samotné trochu vlídněji?

Jak se mu asi daří? Byl na frontě, bojoval a trpěl?

A náhle jí srdce sevřela strašná myšlenka.

Byl ještě vůbec naživu? Nepadl za oběť válce?

Roztřásla se a po zádech jí přejel mráz.

A nyní čekala plná neklidu na zprávu z banky, že její příkaz byl proveden. Pak se dozví, jestli je Magnus Rittner ještě naživu. Musí od něho přece přijít potvrzení.

Srdce měla zase jednou plné a těžké. Když se vracela z Gothy, hleděla velkýma smutnýma oči-

$

ma před sebe. Minulost obživla a otřásla její s námahou vybojovaným duševním mírem.

Opět myslela i na to, že jí pan von Heinzius po smrti její matky nabídl své srdce a ruku. Přes svůj tvrdý úděl nikdy nelitovala, že ho odmítla. Tak alespoň zůstala svobodným člověkem a zachránila svoji sebeúctu.

Když před sebou při svém návratu spatřila zámek Alteichen v jeho malebné kráse, zhluboka se nadechla. Skoro pět let jí byl domovem. Teď jej bude muset brzy opustit. Kam ji zavede její cesta?

Stalo se z ní tak tiché, skromné stvoření, ve své závislosti se naučila podřizovat cizím vrtochům. Co jí přinese budoucnost?

$

«9»

Magnus Rittner a jeho bratr Fred byli skutečně dlouhá léta na frontě. Střídavě si brali dovolenou, aby dohlédli na pořádek v továrně na barvy.

V dlouhých válečných letech nešly obchody vždycky hladce. I zde byly ztráty. Ale konečně se zase všechno uspořádalo. Po uzavření příměří se oba bratři navždy vrátili domů a nyní se horlivě činili na svých místech v závodě. Nasadili všechny své síly, aby dokázali podnik opět povznést na starou úroveň.

Fred Rittner se před dvěma lety, když byl doma na dovolené, oženil s baronesou Reinsbergovou a bydlel s ní v nově postavené vile ve velkém parku blízko závodu. Magnus Rittner ještě obýval

$

vilu rodičů vzdálenou od bratrovy jen pár minut. Velký park obklopoval obě vily.

Magnus hodně chodil do bratrova domu a většinou tam jídal. Ještě pořád byl svobodný.

Fred Rittner na Rosemarii von Salten dávno zapomněl. Byla v jeho životě jen epizodou a měla ještě hodně následovnic, než jeho přelétavé srdce polapila krásná baronesa Reinsbergová. Fred Rittner se se svou mladou paní, která byla sirotek, oženil za války. A časem i on trochu zvážněl a vyzrál.

Magnus Rittner se stal ale mnohem tišší a uzavřenější. Žádná žena mu od té doby nemohla být nebezpečná. Jeho namáhavá činnost mu téměř neponechávala volný čas. Ale ve vzácných tichých chvílích se před jeho vnitřním zrakem objevoval pořád znovu jemný, půvabný dívčí obličej s kaštanově hnědými vlasy a lesklýma šedýma očima, které uměly tak nádherně zazářit. Zřetelně pak před sebou viděl Rosemarii von Salten se sladkým, dojímavým úsměvem na bledě červených, krásně vykrojených rtech.

Tak měl tu dívku v paměti a její obraz přicházel nevolán, když si mohl chvilku odpočinout. Nikdy na ni nedokázal zapomenout, ačkoliv se Fred se vzpomínkami na ni tak rychle vypořádal. A často se neklidně ptal, co se s ní asi stalo.

$

Pan von Schlieben ho tenkrát na zpáteční cestě z Káhiry navštívil a vylíčil mu, jaký dojem na něho Rosemarie při jednom setkání v hotelové zahradě udělala. Přiznal mu, že má skoro výčitky svědomí proto, že mu otevřel oči kvůli počínání její matky.

„Ta dívenka by se byla jinak stala šťastnou manželkou vašeho bratra a já jsem nyní pevně přesvědčený o tom, že byla zcela nevinná a nevěděla o jednání své matky vůbec nic,“ řekl.

Při té rozmluvě byl i Fred Rittner. Nedotčeně pokrčil rameny. Už se utěšil s novou láskou a ujistil Schliebena, že je mu zavázán velkým díkem.

Ale Magnuse Rittnera zasáhla Schliebenova slova až do srdce. Nikdy ani na okamžik přece o Rosemariině nevině nepochyboval. A trápilo ho, že ji přenechal jejímu osudu, aniž by se pokusil zachránit ji ze špatných poměrů.

Když však za několik měsíců vypukla válka, už neměl čas po Rosemarii pátrat, jak by to byl rád udělal. Těžká doba vyžadovala celou jeho osobnost. Ale na Rosemarii nezapomněl. A i dnes by byl dal ještě hodně za to, kdyby se mohl něco dozvědět o jejím osudu.

Všechny jeho síly patřily nyní po konci války továrně na barvy. Jeho bratr Fred ovládal svůj re-

$

zort také dokonale a i on byl velmi zdatný. Jeho práce se však omezovala hlavně na laboratoř, kterou vedl. Magnus Rittner stál v čele celého závodu.

Bylo to jednoho předčasně teplého, slunečného jarního dne. Byla neděle. V továrně dnes práce odpočívala, ale Magnus si nemohl dovolit mít volno, protože dny v týdnu nestačily, aby zvládl všechnu svou práci.

Seděl ve své pracovně. Okno bylo dokořán a nechalo do pokoje proudit jasný, čistý jarní vzduch. Venku bylo sváteční ticho. Jen ptáci zpívali a švitořili, jako by museli světu zvěstovat, že přišlo jaro.

Magnus si s vážnou tváří přečetl zprávy v novinách, které nepřinášely nic potěšitelného. Pak se sklonil nad svými knihami a papíry.

Mimo jiné se mezi nimi nacházel bankovní výpis.

Magnus si pozorně prohlédl všechny položky a náhle se zarazil:

Uvědomujeme vás, že jsme převodem z Gothské banky podle příkazu paní Marie von Salten připsali na váš účet 5000 marek.

Trhlo to s ním. Zvedl list papíru a zíral na stranu, kde stálo jméno paní von Salten, jako by

$

nevěřil svým očím. Nikdy nepočítal s tím, že by mu paní von Salten někdy těch pět tisíc marek splatila. A nyní, po pěti letech, mu ty peníze náhle poslala.

Dostala se snad do lepších poměrů a byla s to vyrovnat své dluhy? Udělala snad její dcera přece jen ještě nějakou skvělou partii, která jí dovolila vypůjčené peníze vrátit?

Položil list zpátky na psací stůl a zíral na něj. A jako znovuzrozená tou zprávou probudila se mu opět v prsou, bolest, kterou trpěl pro Rosemarii von Salten. Opřel si hlavu o ruku a zakryl si pálící oči.

Rosemarie! Rosemarie von Salten! Kde jsi? Jaký byl tvůj osud? Ta myšlenka mu trhala srdce. Nejednal nesprávně, když ji ponechal jejímu osudu, aniž by se pokusil zachránit ji? Ze zbabělého strachu, že by jí prozradil svou lásku, utekl i on tenkrát z její blízkosti, místo aby se pokusil jí pomoci.

Znovu viděl v duchu před sebou její spanilou, čistou krásu. Jaké sladké kouzlo z ní vycházelo, kouzlo, jaké může vyzařovat jen z nevinného srdce. A toto kouzlo na něho působilo ještě teď, po pěti letech.

„Rosemarie. „

$

S hlubokou něžností zašeptal vážný, tichý muž to jméno. Jeho srdce je volalo s hlubokou, neukojenou touhou.

Tak seděl chvíli nehybně ponořený do vzpomínek.

Náhle sebou trhl. Dveře do jeho pracovny se otevřely a vstoupil jeho bratr.

I on se zevnějškem málo změnil. Trochu zmohutněl a zmužněl a jeho oči hleděly poněkud vážněji.

„Ruším tě, Magnusi?“ zeptal se vesele.

Magnus hleděl jako probuzený ze snu do hezkého obličeje svého bratra, jehož tolik miloval i se všemi jeho malými i velkými chybami.

„Nerušíš mě, Frede. Co tě ke mně přivádí?“

„Chtěl jsem ti jen ohlásit, že jsem ukončil svou práci. Byl jsem pár hodin v laboratoři. A pokus s novými barvami se zdařil. Tak jsme zase o něco nezávislejší na zahraničí. Tyto barvy můžeme získat z tuzemských látek.“

Magnus už se opět zcela soustředil na práci. Podal Fredovi ruku.

„Přeju k tomu tobě i nám hodně štěstí, Frede. Zase jsme se zbavili těžké starosti.“

„Chválabohu! Věděl jsem, že tě to potěší, Magnusi. Proto jsem se k tobě hned hnal. Ty sedíš samozřejmě zase nad prací.“

$

„Musím ještě leccos vyřídit.“

„Tak už tě nebudu zdržovat. Já pro dnešek skončím a budu se pár hodin věnovat Ellen.“

„To udělej. Jak se Ellen daří?“

„Nu - zdá se trochu živější. Připravuje se na cestu. Doufejme, že ji ta návštěva u její přítelkyně trochu rozveselí. Paní von Schwarzburg je velmi zábavná dáma, jistě ji dokáže povzbudit. Byl bych jí tak vděčný, kdyby Ellen přivedla na jiné myšlenky. Ellen se pořád nemůže přenést přes to, že naše dítě zemřelo.“

Magnus tázavě vzhlédl.

„A ty, Frede?“

Fred pokrčil rameny.

„Samozřejmě by mi bylo také milejší, kdyby holčička zůstala naživu. Ale byla tak slabá. Ellen se v té době příliš strachovala, protože jsem byl na frontě. A samozřejmě spolupůsobil i její žal, že byla sama, když dítě přišlo na svět. Ale co je nám platné věšet hlavu? Vždyť všechno může být dobré. Dá-li Bůh, budeme mít za rok zdravého kluka. Jen kdyby se Ellen napřed úplně uzdravila a byla zase veselá. Někdy je to s ní skutečně úplná tragédie.“

„Musíš mít trpělivost, Frede. Ellen je bohužel příliš sama a může moc hloubat. Je velice dobře, že se rozhodla zaměstnat mladou společnici.“

$

Fred přikývl.

„Ano, taky to považuju za dobrý nápad. Paní von Schwarzburg jí napsala, že společnice její nedávno zesnulé tety, hraběnky Rosenbergové, je pro Ellen volná. Je to prý výtečná osobnost. Ellen ji patrně hned přiveze s sebou, až se ze své cesty bude vracet. Doufejme, že je to opravdu příjemná osoba. Nebudu se zlobit, když to u nás bude trochu veselejší. Tak - a teď půjdu. Uvidíme se později u oběda.“

„Ano, Frede.“

„Musím se ještě převléct, jsem v pracovním. Chválabohu, že zase můžeme být lidmi. A i když život někdy není právě k jásání, doma je přece jen krásně. A naše poměry se jednou musí zase vyjasnit.“

„V to musíme doufat, Frede. Jen práce, pilná práce nás může zachránit. Naši dělníci jsou rozumní lidé, dobře vědí, že si i bez stávky přijdou na svá práva. Myslím, že můžeme být klidní.“

„O tom jsem přesvědčený, Magnusi. A za to vděčíme tobě. Ty jsi duší závodu a tobě dělníci skálopevně důvěřují. Působíš na ně příkladem, ne slovy. Jsem na tebe tak pyšný, Magnusi,“ řekl Fred teple a srdečně. Bylo-li v jeho srdci něco

$

velkého a dobrého, byla to láska a úcta k bratrovi.

Magnus mu s úsměvem přikývl.

„To je oboustranné, Frede. Ale než půjdeš, počkej okamžik, musím ti něco sdělit. Právě jsem dostal zvláštní oznámení. Vzpomínáš si ještě, že jsem tenkrát v Káhiře půjčil paní von Salten pět tisíc marek?“

Fred se zarazil. Svraštil čelo.

„Na tu dobu samozřejmě vzpomínám nerad, navíc jsem o tom Ellen nic neřekl. Nemusí se o tom nic dozvědět. Tak o tom v její přítomnosti prosím nemluv.“

„Samozřejmě že ne.“

„Jak jsi teď na tu záležitost přišel?“

„Podívej se! Paní von Salten mi těch pět tisíc poukázala. Přes Gothskou banku.“

„Hrome! To máš štěstí. Považoval jsem za samozřejmé, že ti zapomene ty peníze vrátit.“

„To jsem předpokládal také a jsem velmi překvapený.“

„Nu, každopádně je to znamení, že se dámám Saltenovým daří dobře. Krásná Rosemarie udělala patrně dobrou partii. Přejme jí to.“

Magnus se na bratra pátravě podíval.

„Je to všechno, co při této zprávě cítíš?“

Fred se zasmál.

$

„Ale milý Magnusi, ta záležitost je přece dávno za mnou. Doopravdy jsem úplně zapomněl, že dámy Saltenovy běhají po světě. Mám hlavu plnou jiných věcí. A na takovou mladickou pošetilost člověk rád zapomene. Protože to přece byla pitomost, že jsem krásné Rosemarii tak hladce vběhl do sítí.“

V obličeje Magnuse Rittnera to podivně zaškubalo.

„Milovala tě, o tom není pochyb. A nevinná byla taky,“ řekl vážně.

„No pro mne za mne! Ale přece jen bylo moc dobře, že nás Schlieben varoval. Mohla to být zatrachtilá historie. Pomiňme Rosemarii samotnou - ale její matka byla prostě dobrodružka. A za takovou tchyni bych se pěkně poděkoval. Teď ale nech těch starých historií, Magnusi. Buď rád, že jsi dostal zpátky své peníze. Na shledanou u stolu.“

„Na shledanou, Frede.“

Fred se vzdálil. Magnus hleděl před sebe.

„Jemu to neublížilo, ale jí jistě krvácelo srdce a mně také,“ pomyslel si.

A sklonil se nad svou prací, aby hledal zapomnění. Vzpomínka na Rosemarii von Salten ho zase dnes trýznila víc než jindy.

$

Za hodinu kráčel parkem do vily svého bratra.

Jeho švagrová ho přijala ve svém salonu. Byla to krásná štíhlá žena se světlými vlasy a modrýma očima, které hleděly velmi smutně.

Pozdravil ji svým vlastním rytířským způsobem a laskavě se jí zadíval do očí.

„Jak se ti daří, Ellen?“ zeptal se s účastí.

Vzhlédla k němu s unaveným úsměvem.

„Tak… dobře, jak se mi může dařit, Magnusi. Cítím se líp a svěžeji. Už dlouho jsem se tak necítila.

„To mě těší. Také výborně vypadáš. Jen musíš být zase spokojená a rozveselit se. Přeju to tobě i Fredovi. Věř mi, i on trpí tvou sklíčenou náladou, navíc máme teď i obchodně těžké časy.“

Vzdychla.

„Fred si na mne stěžoval?“

„Na tebe ne. Jen si postýskal, že jsi tak smutná a sklíčená.“

„Nemohu se smát a být veselá, ne teď, po všem, co se stalo.“

Magnus jí konejšivě pohladil ruku.

„To od tebe nikdo nežádá. Jen si v tvém zájmu přejeme, abys zase ožila. Mysli přece na to, že máš teď Freda natrvalo doma a v bezpečí. Teď může být všechno zase krásné.“

$

S úsměvem ho vzala za ruku.

„Ty jsi hodný Magnusi, já vím, že to myslíš se mnou a s Fredem dobře. A někdy už se trochu stydím, že nejsem statečná. Slibuju ti, že se vzchopím. Bude to lepší, až už nebudu tolik sama. Nedokážu samotu snášet od těch hrozných dní, kdy mé děťátko přišlo na svět a potom umřelo. Byla jsem tak sama. Pak mne to neklidně pudí po celém domě. To se určitě změní, až kolem sebe budu mít mladou společnici. Pak už nebudu moci hloubat a přemýšlet, ona mě rozptýlí. A tak budu veselejší a živější, když Fred přijde domů.“

„To mne bude těšit. Doufejme, že ti bude ta mladá dáma, kterou ti doporučila paní von Schwarzburg, vyhovovat.“

„Oh, musí to být zázrak se samými dobrými vlastnostmi. Lanie Schwarzburgová mi ji maluje nejzářivějšími barvami. Vydržela pět let ve službách hraběnky Rosenbergové, strašlivě nesympatické dámy, které jsme se jako mladé žáby vždycky dost bály. Byla jsem s Lanií několikrát na návštěvě na Alteichenu u staré hraběnky Rosenbergové. Je to nádherné sídlo v Durynsku a určitě by se mi tam líbilo ještě mnohem víc, kdyby nebylo paní zámku s jejími zarudlými

$

očními víčky, nosem jako skoba a skuhravým hlasem. Říkala jsem jí vždycky hanlivě ježibaba a Lanie i já jsme si často připadaly jako Jeníček a Mařenka v perníkové chaloupce. Lanie mi však vždycky se smíchem zacpala pusu, když jsem její tetu tak nazvala a říkala: ,Buď zticha, je to teta, po které bude naše rodina dědit’.“

Ellen trochu ožila.

Magnus s úsměvem naslouchal.

„Nu, byla-li hraběnka tak málo laskavá, udělá její společnice dobrou výměnu. Ostatně doufám, že tě tvoje přítelkyně, paní von Schwarzburg, už trochu rozveselí. Jak dlouho u ní chceš zůstat?“

„Fred mi dal čtrnáct dní dovolenou.“

„Pak doufám, že se za čtrnáct dní vrátíš domů svěží a veselá s perlou všech společnic.“

Ellen se usmála.

„Neříkej to tak posměšně, Magnusi. Když ta mladá dáma vydržela bez nářků pět let u hraběnky, která dřív zahnala na útěk šest až osm společnic za rok, musí to být opravdu perla.“

V tom okamžiku vstoupil Fred. Políbil své paní ruku a pozdravil bratra.

„O jaké perle je řeč?“

„O Ellenině nové společnici.“

$

„Ach tak. Nu, jen aby byla rozumná. Ellen, můžeme jít ke stolu?“

„Čekali jsme jen na tebe, Frede.“

Šli ke stolu a Ellen Rittnerová byla opravdu trochu živější než jindy. Dokonce se zasmála, když Fred vyprávěl veselou anekdotu. Radostně jí políbil ruku.

„Chválabohu, Ellen, že tě zase jednou slyším, jak se směješ. Myslím, že nová společnice působí už předem,“ řekl vesele.

A stejně jako jeho bratr neměl sebemenší tušení, kdo je ta nová společnice, kterou měla paní Ellen zaměstnat.

Druhý den ráno Ellen Rittnerová odcestovala.

$

«10»

Paní von Schwarzburg seděla se svou přítelkyní Ellen na terase své hezké malé vily v Gothě. Dámy se smály vzpomínkám na penzionát. Ellen Rittnerová opravdu v těchto dnech, kdy dlela u své přítelkyně, výrazně ožila.

Během hovoru řekla paní von Schwarzburg: „Dnes tedy poznáš slečnu von Salten. Chce se ti dnes představit. Nechtěla jsem, aby přišla hned v prvních dnech, musela jsi napřed trochu ožít. Poslala jsem své auto na Alteichen, aby ji přivezlo. Už brzy dorazí.“

„Jsem velmi zvědavá, jestli se mi bude líbit tolik, jak předvídáš,“ odpověděla Ellen.

„Budeš jí nadšená, o tom nepochybuju. Je to opravdu skvělé stvoření a ty mi můžeš být velice

$

vděčná, že ti ji přenechám. Nejraději bych si ji byla totiž nechala pro sebe. Díky dědictví, které mi zanechala moje teta, bych si teď mohla společnici dovolit.“

„Mám tě o ni tedy oloupit, Lanie?“

Paní von Schwarzburg se zasmála.

„Jen žádný strach, Ellen, já jsem přece tak vyrovnaná a veselá, že se obejdu i bez společnice, ačkoliv i mého muže velice zaměstnávají jeho obchody. Ale kdyby se ti slečna von Salten proti mému očekávání nezamlouvala, můžeš to klidně říct. Pak si ji nechám u sebe, než najde nové místo. To ubohé děvče se trochu bojí nejistoty. Vydržela u mé tety tak dlouho určitě jen proto, protože se bála, že by mohla pochodit ještě hůř.“

„Jsem opravdu velmi napjatá, jak se mi bude líbit.“

Přítelkyně si povídaly o jiných věcech, dokud neslyšely přijet auto s Rosemarii.

Za pár minut stanula Rosemarie před nimi.

Byla trochu ustrašená a rozpačitá a v rozčilení nedávala pozor na Ellenino přímení, když se paní von Schwarzburg ujala představování. Věděla tedy jen, že se jmenuje Ellen a je rozená baronesa Reisenbergová.

$

Pohled paní Ellen lpěl chvíli pátravě na Rosemarii, která na ni hleděla svýma nádhernýma očima jako v němé prosbě. A pak se Ellen usmála. Zhluboka vydechla a impulzivně vztáhla k Rosemarii ruku.

„Velice se mi líbíte, slečno von Salten. Moje přítelkyně o vás nesmírně horovala. Jen mi neřekla, že jste tak krásná. Ale já mám duši žíznící po kráse a vždycky jsem měla ráda krásné lidi. Mám radost, že jsem našla tak příjemnou družku. Doufám, že místo u mne přijmete?“

Rosemarii ta přátelská slova zahřála u srdce.

„Moc ráda, milostivá paní, pokud mne chcete zaměstnat.“

„Nu, napřed se posaďte, slečno Rosemarie. Nebudeme zde ukvapeně uzavírat žádné smlouvy. Vypijete si s námi šálek čaje,“ žertovala paní von Schwarzburg.

„To udělám velice ráda, milostivá paní,“ odpověděla Rosemarie a posadila se.

Ellen se dívala sympaticky dotčená na krásnou dívku, která dělala i v prostých šatech z tmavomodrého sukna velmi vznešený dojem.

V tichosti obdivovala Rosemariiny nádherné vlasy a její překrásnou pleť.

$

Dámy si chvíli povídaly a potom vypily čaj, který jim přivezl sluha na servírovacím vozíku. Teprve pak řekla Lanie von Schwarzburg vesele:

„Tak, nyní jste se trochu seznámily a teď dovolím, abyste uzavřely smlouvu.“

Ellen se s úsměvem podívala na Rosemarii.

„Moje přítelkyně vám řekla, že počítám s tím, že se pevně zavážete na několik let?“

Rosemarie sklonila hlavu.

„Ano, milostivá paní.“

„A souhlasíte s tím?“

„Velmi ráda.“

„To mě těší. Uděláme tedy hned smlouvu, přinejmenším na dva roky. Vyhovuje vám to?“

„Jistě, milostivá paní.“

„Počkat! Do té smlouvy musí přijít klauzule, že slečna von Salten bude ze smlouvy vyvázána, pokud se v té době vdá,“ žádala paní von Schwarzburg se smíchem.

Ellen zaraženě vzhlédla.

„Lze to očekávat?“

Rosemarie potřásla s rozkošným úsměvem hlavou.

„Paní von Schwarzburg jen trochu žertuje. Já se té klauzule vzdám a ráda se zavážu na tak dlouho, jak budete chtít.“

$

„Dobrá, řekněme raději hned na tři roky. Nerada bych brzy měnila a bez společnice se cítím tak osamělá, protože můj muž tráví celé dny v laboratoři. Tak prosím, Lanie, nech mi přinést papír a pero. Chci smlouvu hned sestavit.“

Stalo se.

Paní Ellen sestavila smlouvu:

{Zavazuji se, že zůstanu tři roky jako společnice v domě paní Ellen Rittnerové. Na tu dobu se považuji za smluvně zavázanou.

Gotha, 1. května 1919}

Přistrčila listinu Rosemarii.

„Tak, slečno von Salten, stačí, když to jen podepíšete. Jako datum jsem stanovila 1. květen, i když možná nastoupíte na své místo už o několik dní dřív. Doufám, že mne doprovodíte, až odcestuju.“

Rosemarie se uklonila.

„Zcela jak si přejete, milostivá paní,“ řekla.

A aniž by si listinu přečetla, podepsala se na ni.

Hraběnka Rosenbergová by jí byla určitě řekla: Jste velice neopatrná. Člověk nikdy nepodepisuje nic, co si předtím nepřečetl.

$

Ale nebyl tu nikdo, kdo by Rosemarii varoval. A tak smlouvu podepsala, aniž by tušila, že se její nová paní jmenuje Ellen Rittnerová.

„Tak buďte prosím připravená ode dneška za týden, slečno von Salten. To je den mého odjezdu. Můžete být do té doby hotová se svými přípravami?“

„Jistě, milostivá paní. Moje záležitosti jsou vyřízené. Musím si jen sbalit věci.“

„Buďte připravená už večer předtím, slečno Rosemarie. Nechám vás pak přivézt z Alteichenu autem. Tu noc zůstanete v mém domě, protože vlak, kterým moje přítelkyně odcestuje, odjíždí velmi brzy,“ prozíravě navrhla paní von Schwarzburg.

Rosemarie souhlasila.

Paní Ellen s ní vyřídila také otázku platu a Rosemarie zčervenala prudkou radostí, když jí paní nabídla skoro čtyřnásobek toho, co dostávala u hraběnky.

Obě dámy Rosemarii ještě hodinku zdržely, dokud se nevrátil pán domu. Pak se Rosemarie rozloučila.

Byla novou paní nadšená a srdečně děkovala paní von Schwarzburg za zprostředkování.

Ta to se smíchem odmítla.

$

„Panebože, to je přece to nejmenší, co jsem pro vás mohla udělat. Skutečně si zasloužíte, aby se vám teď vedlo trochu lépe a abyste si mohla vydechnout. Skoro pět let jste na Alteichenu živořila jako začarovaná Šípková Růženka mezi samými starými, mrzutými lidmi. A i když moje přítelkyně Ellen není princ, který vás vysvobodí, je přece jen milá malá princezna, která vás přijme na svůj dvůr a u níž se vám jistě bude líbit. A kdo ví, jestli třeba ještě nepřijde i princ.“

S tím políbila Rosemarii na tvář a ještě jednou jí s úsměvem pokynula.

Rosemarie se s lehčím srdcem vracela na Alteichen. Cestou ji napadlo, že ani nezná jméno své nové paní. Věděla jen, že je rozená baronesa Reinsbergová a nyní nemá titul. A kromě toho z rozhovoru vyrozuměla, že její paní obývá vilu u Mohanu a že se ta vila nachází blízko nějakého závodu, který patří manželovi její paní.

Ale Rosemarii se jméno nezdálo důležité.

Když se vrátila na Alteichen, napsala dlouho plánované dopisy panu konzulovi Dreyhauptovi a panu von Schlieben. Oběma vysvětlila, proč na ně nechala převést ty peníze.

$

Jak ráda by byla poslala takové vysvětlení i Magnusi Rittnerovi. Ale to by nedokázala za žádnou cenu udělat.

V příštích dnech balila své věci a pořádala své záležitosti. Ještě jednou prošla celé nádherné okolí zámku Alteichen a rozloučila se s mnoha obzvlášť krásnými kouty. Než pak odcestovala, rozloučila se se všemi sloužícími, kteří jí přáli hodně štěstí.

Po velmi srdečném rozloučení s paní von Schwarzburg vyjela Rosemarie s paní Ellen vstříc svému novému působišti.

Obě dámy seděly v kupé první třídy, které sdílely ještě s jinými dámami. Vlak byl hodně plný.

Během cesty několikrát přišla ze svého kupé komorná paní Ellen a zeptala se, není-li zapotřebí jejích služeb. Vždycky však byla vlídně propuštěna.

Paní Ellen si živě a vzrušeně povídala s Rosemarii. Měly dostatek látky k hovoru a mluvily o pohádkově krásné době před válkou, kdy bylo možné bez překážky cestovat, kam člověk chtěl a nepotřeboval k tomu žádná úřední povolení. I paní Ellen dřív hodně cestovala s jednou nyní už zesnulou tetou a znala mnohá

$

místa, která Rosemarie navštívila se svou matkou.

Tak jim hodiny rychle ubíhaly.

A když vlak zastavil v jejich cíli, Rosemarie ještě pořád nevěděla, jak se její paní jmenuje. Určité rozpaky nad vlastní nepozorností jí bránily se na to zeptat. Doufala, že se to jméno beztak brzy dozví. Když vlak zastavil, vystoupila rychle napřed komorná a přivolala sluhu, který stál na nástupišti.

Přispěchal, aby převzal lehké příruční zavazadlo, které mu Rosemarie podala oknem.

Tak prozatím nemohla dbát na to, že její paní přivítali dva pánové.

Teprve když sama vystoupila, spatřila paní Ellen u obou pánů. A tu sebou náhle zaraženě trhla a zůstala stát jako ochromená.

Velkýma zděšenýma očima zírala na Magnuse a Freda Rittnerovy. Na smrt zbledla.

Když tam nechápavě stála, obrátil Magnus Rittner obličej na stranu a nyní Rosemarii rovněž spatřil. Okamžik na sebe polekaně hleděli. Oba viděli, že ten druhý je nechápavě vyděšený.

I Magnus Rittner zbledl, když nečekaně uviděl Rosemarii, ale to ještě netušil, že Rosemarie je Elleninou společnicí.

$

Ellen byla naštěstí ještě zaměstnána tím, že se vítala se svým manželem. A tak si nevšimla ani Rosemariina zděšení, ani leknutí svého švagra.

Magnus ale viděl, že Rosemarie náhle udělala instinktivní pohyb, jako by chtěla utéct, jako by chtěla znovu nastoupit do vlaku. Jistě by to ve svém bezmezném úleku udělala, kdyby se vlak nedal právě znovu do pohybu.

S bezmocně svěšenými pažemi a s vyděšenýma očima tu stála a s námahou se pokoušela ovládnout.

A nyní už se paní Ellen obrátila k oběma pánům.

„Chci vám konečně představit svou společnici,“ řekla a pátravě se rozhlédla.

Magnus se lekl, když Ellen přistoupila k Rosemarii. Teprve nyní pochopil situaci. Prudce sevřel Fredovu paži.

„Opatrně, Frede - ovládej se,“ zašeptal.

V příštím okamžiku táhla paní Ellen Rosemarii před oba pány.

„Můj manžel a můj švagr - a tohle je slečna von Salten, moje nová společnice,“ představila je bezelstně.

Fred zaraženě civěl do Rosemariina obličeje. S námahou bojoval, aby se ovládl. Magnus napjal všechny síly, aby se stal pánem situace.

$

„To je překvapení, Ellen! Slečna von Salten nám není úplně cizí, známe se ze společného pobytu v Káhiře, z doby před válkou,“ řekl poměrně pevným hlasem, neboť cítil, že musí zachránit situaci nejen kvůli svému bratrovi, nýbrž i kvůli Rosemarii.

Paní Ellen se užasle podívala na Magnuse a potom na Rosemarii. Na svého manžela prozatím nedbala. Tak měl čas, aby se vzpamatoval.

„Jakže, slečno von Salten - vy znáte mého muže a mého švagra? Nic jste mi o tom neřekla?“

Rosemarie se zoufalou námahou potlačila své rozčilení. Dokonce se přinutila ke slabému úsměvu.

„Promiňte, milostivá paní, nejsem méně překvapená než oba pánové. Když nás paní von Schwarzburg představila, nerozuměla jsem vašemu jménu a ona je pak už nezmínila. Tak jsem jen věděla, že jste rozená baronesa Reinsbergová a teprve v tomto okamžiku se dozvídám, že se jmenujete Rittnerová,“ řekla bledými rty.

Ellen se bezelstně zasmála.

„Ach to je zábavné! Nu, každopádně se už znáte a mně jen zbývá představit vám Freda jako svého manžela a Magnuse jako svého švagra.“

Oba bratři si kradmo vyměnili pohled. Fred nebyl samozřejmě nadšený tím, že by Rosemarie

$

von Salten měla být společnicí jeho ženy. To by tedy mohlo být sakramentsky nepříjemné!

Magnus Rittner ale především chápal, jak trapné musí to setkání být Rosemarii. Viděl, jak zoufale bojovala, aby se ovládla, a velmi dobře si všiml jejího pohybu, kterým jako by se chtěla dát na útěk, a vyložil si jej správně. Celé jeho srdce naplnil soucit s ní. Jak asi musela při tomto setkání trpět? S jakými pocity asi nyní nastoupí do svého místa?

Aby jí poskytl čas vzpamatovat se a aby od ní odvrátil Elleninu pozornost, řekl zdvořile:

„Od onoho setkání v Káhiře jsme neměli možnost se setkat, milostivá slečno. Jak se daří vaší paní matce?“

Rosemarie se na něho podívala pohledem, který jím otřásl. A jí bylo, jako by výhradně v jeho očích nacházela oporu před city, které se na ni zřítily.

Snažila se, aby její hlas zněl pevně, když odpověděla:

„Moje matka je už léta mrtvá.“

„Už léta?“ opáčil Magnus užasle „Ano. Tenkrát v Káhiře onemocněla a už se nezotavila. Na zpáteční cestě se její stav zhoršil a v Janově potom zemřela.“

$

„A vy jste s ní byla sama?“ zeptal se Magnus plný zjevné vřelé účasti.

„Ano - byla jsem s ní sama. Od její smrti jsem na světě úplně sama. A velmi ráda jsem tenkrát přijala u hraběnky Rosenbergové místo, které mi nabídla. Bydlela v penzionu, v němž moje matka zemřela.“

„Ach, vy chudinko,“ řekla paní Ellen soucitně, „kvůli své bezmocnosti jste se tedy stala závislou na hraběnce Rosenbergové. Jak špatně s vámi osud nakládal!“

„Nezbývalo mi nic jiného, než si vydělávat na chléb. Moje matka mne zanechala zcela bez prostředků a já jsem byla hraběnce vděčná, že mne zaměstnala, protože právě nemohla sehnat žádnou společnici.“

„Proto jste u ní tedy vydržela ta hrozná léta. Ubohá slečno von Salten, ta ježibaba vás asi pořádně sekýrovala.“

„Měla své malé zvláštnosti a málokdy se sama cítila dobře. Proto měla ty své špatné nálady.“

„Nu, z toho se u nás zotavíte. Stala jste se mi ještě mnohem milejší, když vím, kolik jste vytrpěla. Ale teď napřed pojedeme domů.“

Fred nabídl své ženě rámě. Ještě nepromluvil s Rosemarii ani slovo. Když se náhle objevila jako

$

budoucí spoluobyvatelka jeho domu, úplně ho připravila o řeč.

Magnus manžele následoval po Rosemariině boku a úmyslně zvolnil kroky, aby mezi nimi zůstal odstup. Nádraží bylo rozsáhlé, museli projít několika velkými halami a dlouhým tunelem, než se dostali k východu. Magnus využil osamění s Rosemarii a řekl polohlasně:

„Milostivá slečno, moje švagrová samozřejmě neví nic o tom, co se v Káhiře stalo. Prosím vás ve všestranném zájmu o diskrétnost.“

Rosemarie k němu vzhlédla zoufalým pohledem.

„Nemusíte mne o to prosit. Bože, kéž bych sem nikdy nebyla přišla.“

S vroucí účastí se díval do jejího bledého obličeje.

„Cítím s vámi, ale bohužel vám nyní nemohu pomoci. Prosím, pokuste se prozatím co nejlépe vypořádat s tím, co nelze změnit. Moje švagrová dlouho churavěla, obávali jsme se, že by mohla duševně onemocnět. Musíme ji šetřit a nesmí se rozčilovat.“

„Chápu a budu mlčet.“

„Děkuju vám. A můžete v každém ohledu počítat s mou pomocí. Především se postarám o to,

$

abyste s mým bratrem přišla co možná nejméně do styku. Ale teď bych vám chtěl položit ještě jednu otázku.

„Prosím - ptejte se.“

„Nedávno jsem dostal od vaší paní matky zpět částku pět tisíc marek, a vy jste přece říkala, že je už léta mrtvá.“

Rosemarii vhrkla do obličeje tmavá červeň.

„Ty peníze jsem vrátila jménem své matky já. Musíte prominout, že se to nestalo už dřív. Byla jsem zcela bez prostředků, odkázaná na velmi malý plat a nemohla jsem nic vrátit. Velká, nepředvídaná šťastná náhoda mi přinesla deset tisíc marek. Dědicové hraběnky Rosenbergové mi je vyplatili z pozůstalosti jako uznání za mé služby. A já jsem byla velmi šťastná, protože jsem těmi penězi mohla splatit část matčiných dluhů.“

Podíval se na ni podivně rozzářeným pohledem.

„To jste udělala? Místo abyste si ve své nepříznivé situaci zajistila peníze na horší časy, vydala jste je na tento účel?“

Kolem úst se jí mihl hořký úsměv.

„Je zlé, že to nepovažujete za samozřejmé.“

„Ale milostivá slečno, ve vaší situaci je to obzvláštní hrdinský čin. A právě mně jste poslala peníze?“

$

Rozčileně dýchala.

„To asi taky nedokážete pochopit? Vždyť vy nemůžete vědět, jak mě trápilo, že si moje matka - půjčovala peníze - a právě od vás. Oh, málem bych byla umřela hanbou.“

Poslední slova se jí vydrala z hrudi jako zasténání.

Naplnil ho horký, hluboký soucit.

„Proč? Proč jste se musela stydět?“

Křečovitě sevřela ruce.

„Protože všechno - všechno vím. Všechno mi prozradil deník, který moje matka zanechala. Dozvěděla jsem se z něj, co jsem předtím nemohla pochopit - proč jste vy a váš pan bratr tenkrát tak rychle odcestovali a mně zanechali jen nic neříkající slova. Napřed jsem si připadala jenom zrazená, zavržená, protože jsem byla chudá. Teprve z deníku své matky jsem se dozvěděla pravý důvod. Skoro mne to zničilo. „

Zděšeně se na ni podíval.

„Ubohé dítě,“ řekl tiše.

Její oči, ty překrásné, jasně zářící oči k němu s vlhkým leskem vzhlédly.

„Děkuju za tato slova! Ukazují mi, že mi věříte, že mne neodsuzujete. Ó Bože, byla jsem zcela nevinná, vůbec jsem nevěděla, k čemu mou

$

matku dohnala její zlá situace. A strašně mne bolelo a přivedlo mne na okraj zoufalství, když jsem se dozvěděla, že jsem ve vašich očích nebyla nic než dcera dobrodružky. Možná jste i mne považovali za dobrodružku.“

„Ne, proboha, já jsem to nikdy nedělal. Byl jsem přesvědčený o vaší nevině a velmi jsem s vámi soucítil. Ale jak věci vypadaly, musel můj bratr od svazku s vámi upustit. „

„Ano, ano, to vím. Všechno jsem pochopila, když jsem si přečetla matčin deník. A nyní - nyní jsem se dostala do jeho domu, osud mne krutě pronásleduje. To je přece strašlivé - naprosto strašlivé,“ vyhrkla.

„Klid - proboha klid, milostivá slečno. Prozatím nelze bez skandálu nic měnit a skandálu musíme zabránit hlavně ve vašem zájmu.“

Během tohoto rozhovoru došli k východu z nádraží a museli zmlknout. Před nimi stálo elegantní auto. Fred do něho právě pomáhal své manželce a pak se rozhlédl po bratrovi a jeho průvodkyni.

Magnus si pospíšil a pomohl Rosemarii nastoupit. Pak se posadili pánové. Sluha a komorná je následovali druhým vozem spolu se zavazadly. Během cesty paní Ellen bezelstně a živě povídala

$

a pánové se snažili odpovídat stejným tónem. Že je Rosemarie podivně tichá, nebylo nápadné, alespoň paní Ellen ne.

Když dojeli do vily mladých manželů, nechala paní Ellen okamžitě Rosemarii doprovodit do jejích pokojů.

„Za hodinu se uvidíme u stolu, slečno von Salten. Budete mít právě čas trochu se osvěžit,“ řekla vlídně.

Rosemarie jí poděkovala a následovala služku, které ji zavedla do jejích pokojů.

Byly to dvě půvabně zařízené místnosti, obývací pokoj a ložnice se světlým, lehkým nábytkem.

Rosemarie nic z toho neviděla. Neměla pocit domova. Vždyť věděla, že tu nebude moci zůstat dlouho, i když nevěděla, jak by se měla uvolnit ze smlouvy.

Bezvládně, jako zničená klesla do křesla a rozhlédla se vyhaslýma, prázdnýma očima.

„Co jen budu dělat? Jak se odsud dostanu? Nemohu tu zůstat,“ myslela si zoufale.

A srdce jí naplnila bezútěšná malomyslnost. Jen jedna myšlenka ji držela v její nouzi a trápení zpříma: Magnus Rittner věřil v její nevinu a pomůže jí, aby mohla odejít. A díval se

$

na ni pohledem plným účasti, jako by chápal, jak jí je.

Ta útěcha ji nakonec pozvedla na duchu.

Jaký je to dobrý, ušlechtilý člověk.

Bylo jí, jako by mu musela padnout k nohám a prosit ho: „Nepohrdej mnou, nezasloužím si to.“ On, právě on o ní nesmí smýšlet špatně. Co si o ní myslí Fred Rittner, jak se k ní postaví, to ji neznepokojovalo. Nikdy necítila tak jasně jako dnes, jak se jí stal lhostejným.

$

«11»

I paní Ellen se vzdálila, aby se převlékla. Bratři zůstali sami a stáhli se do Fredovy pracovny.

Fred se rozčileně zastavil před svým bratrem.

„To je tedy milé překvapení, Magnusi!“

Magnus přikývl.

„Ano, chápu tvoje rozčilení. Naštěstí si Ellen ničeho nevšimla.“

„Naštěstí, ovšem. Také se nesmí nic dozvědět.“

„Ovšemže ne.“

„Ale co když jí to slečna von Salten poví?“

„Nepoví. Poprosil jsem ji o diskrétnost a ona mi ji slíbila.“

„Chválabohu, to mě alespoň prozatím uklidňuje. Jsem tak rád, že se Ellen vrátila veselá

$

a čilá. Kdyby se dozvěděla, jaký vztah ke mně Rosemarie von Salten měla, jistě by došlo ke katastrofě při Ellenině snadno zranitelné nátuře.“

„Můžeš být klidný, slečna von Salten by raději umřela, než by o té záležitosti mluvila s tvou paní.“

Fred si vydechl.

„To mě předběžně uklidnilo. Ale co bude dál? Nemohu s ní přece dlouhá léta žít pod jednou střechou.“

„Jak ji znám, nebude mít větší přání, než aby se odsud dostala pryč. Byla by nejraději hned zase nastoupila do vlaku.“

Fred se nervózně rozesmál.

„Je to zamotanější, než si myslíš. Ellen mi velmi spokojeně vyprávěla, že uzavřela se slečnou von Salten smlouvu na tři roky a jen tak beze všeho ji neuvolní, ani kdyby ta mladá dáma byla ochotná odejít.“

Magnus se kousl do rtů.

„To situaci ovšem povážlivě ztěžuje. Ale jistě lze najít nějaké východisko. Prozatím se ovšem nedá nic měnit, navíc by slečna von Salten také hned nenašla jiné zaměstnání. Musíš se prozatím podrobit nevyhnutelnému. Moc s ní beztak nepřijdeš do styku a já ti samozřejmě budu ze všech sil situaci usnadňovat.“

$

Fred vydechl a jeho lehkomyslná povaha rychle zvítězila nad nelibostí. Dokonce se trochu smál svým vlastním rozpakům, když se Rosemarie tak znenadání objevila.

„Ostatně je ještě krásnější než tenkrát. A zdá se, že rozhodně nezdědila dobrodružnou krev své matky, jinak by nevydržela léta v tak namáhavém místě. Hraběnka Rosenbergová musela být opravdová dračice. Ellen mi vyprávěla leccos o tom, jak svou společnici sekýrovala. Snadný život tedy ta ubohá dívka nevedla a ví Bůh, že je mi líto, že se tady ocitla v tak obtížné situaci,“ řekl.

Magnusovi zazářily oči.

„Jaký má charakter, to ti ukáže jiná okolnost,“ řekl a vyprávěl Fredovi, jak Rosemarie použila deset tisíc marek, které dostala z hraběnčiny pozůstalosti.

Fred užasl.

„Hrome! To si skutečně zaslouží uznání, navíc, když vezmeme v úvahu, že by nějaké peníze na horší časy velice nutně potřebovala.“

„Mám radost, že to uznáváš, Frede. Já každopádně s tou ubohou dívkou velmi soucítím. Měl bys slyšet, jak mluvila o tom, co cítila, když se po smrti své matky z jejího deníku dozvěděla, co její matka dělala. A nyní jí osud vyvedl nový kousek. Je v naprosto zoufalé náladě.“

$

„Kruci, ano, člověku jí může být líto! Je to vyložená smůla, že netušila, čí je dům, do něhož se dostane. Jinak by byla určitě to místo nepřijala.“

„V žádném případě! A rozhodně musíme oba udělat všechno, co je v našich silách, abychom jí pomohli tu trapnou situaci překonat. K tomu především patří, abychom se s ní stýkali zcela nenuceně a jednali s ní tak, jako by byla povrchní známou z dřívějška a nyní příjemnou spoluobyvatelkou domu. Doufejme, že cit, který k tobě kdysi chovala, mezitím překonala.“

Fred odmítavě mávl rukou.

„Prosím tě, Magnusi, celá ta léta jsme se přece neviděli a nic jsme o sobě navzájem neslyšeli. To z takového citu nic nezbude.“

Magnus se na něho podíval podivně vážným pohledem.

„U tebe snad ne, Frede, ale jsou i charaktery, které něco takového berou vážněji.“

Fred zavrtěl hlavou.

„Ne, ne, dívala se na mne úplně lhostejně. To člověk vycítí. Docela určitě se s tou srdeční záležitostí dávno vyrovnala. Kdo ví, jestli mne kdy opravdu milovala. Možná ve mně přece jen viděla především dobrou partii.“

Magnus potřásl energicky hlavou.

$

„Ne! Jsem pevně přesvědčený, že by byla mohla dávno udělat dobrou partii, kdyby jí záleželo jen na zaopatření. Vzpomeň si, jak moc byla obletovaná.“

„Nu ano, je to možné. Krásná je dost, dnes je ještě krásnější než tehdy. Její obličej získal zajímavý výraz.“

„Ten do něj patrně vepsalo utrpení. „

„Možná, ale je tam a ona tím jen získala.“

Magnus se na bratra ustaraně podíval.

„Frede, snad ti nebude ještě jednou nebezpečná?“

Fred se rozesmál a zavrtěl hlavou.

„Ne, Magnusi, buď bez starosti. Dvakrát se do stejné osoby nezamiluju. No, a kromě toho jsem přece ženatý a ještě pořád zamilovaný do své ženy. Když je Ellen veselá, je přece půvabná. A já už docela určitě nebudu vyvádět žádné hlouposti.“

„To jsem rád, Frede. Doufejme, že ve svém manželství opět najdeš plné štěstí. Chválabohu se zdá, že Ellen tu zlou dobu překonala.“

„Ano, je živá a veselá jako dřív a všechno bude zase dobré.“

Pánové si ještě chvíli povídali, než byl čas odebrat se ke stolu.

Když pak vešli do jídelny, objevila se i Rosemarie společně s paní Ellen.

$

Rosemarie se mezitím vzpamatovala. Byla ovšem ještě trochu bledá, ale vypadala překrásně v prostých bílých šatech, jejichž měkká látka jí hladce spadala až ke kotníkům a kolem pasu je volně svazovala šerpa ze stejné látky. Překrásné vlasy, jako vždycky spletené do tlustých copů a vyčesané, nádherně kontrastovaly s bílými šaty a bledým obličejem. Jen očím se ještě nevrátil starý, jasný lesk. Hleděly trochu zasmušile.

Oběd proběhl bez jakýchkoliv rušivých příhod.

Rosemarie a oba bratři se snažili vypadat nenuceně a horlivě se chápali každého tématu, aby v rozhovoru nevznikla pauza. Paní Ellen pořád nic netušila.

Po obědě se oba pánové vzdálili, aby se věnovali své práci. Dámy si ještě chvíli povídaly v Ellenině salonu. Potom mladá paní řekla:

„Teď vás pošlu do vašeho pokoje, abyste si mohla vybalit věci a zařídit se jako doma. Až budete hotová, ohlaste se prosím u mne, pak si budeme moci ještě udělat procházku po parku. Musím vás tu přece trochu provést, abyste u nás brzy zdomácněla. I závod musíte poznat, to je velmi zajímavé. Ale to vás musí provést jeden z pánů a všechno vám vysvětlit.“

Rosemarie vstala.

$

„Pospíším si, abych byla brzy hotová, milostivá paní.“

Ellen se šibalsky usmála.

„Já nejsem ježibaba, slečno von Salten, klidně si dejte na čas. Já vás nebudu honit, jako to dělala hraběnka Rosenbergová.“

Rosemarie se přinutila k úsměvu.

„Na to si budu muset teprve zvyknout.“

„To půjde rychle. Tak na shledanou, slečno von Salten - nebo vám smím říkat slečno Rosemarie?“

Rosemarie se musela ptát, jak by se k ní paní Ellen asi chovala, kdyby věděla, co bylo kdysi mezi ní a jejím manželem. Připadala si nepoctivá a falešná. Ale nemohla samozřejmě jinak, než paní Ellen to oslovení dovolit.“

Potom se rychle vzdálila.

Když byla zase ve svém pokoji, nerozhodně se zadívala na své kufry. Má je opravdu vybalit? Ale co ta nešťastná smlouva, kterou tak neopatrně podepsala? Vázala ji na léta. Co má dělat, co může dělat, aby se odsud dostala? Protože si paní Ellen nesměla ničeho všimnout, bude to velmi, velmi obtížné.

A i kdyby té smlouvy nebylo, kam by se měla tak rychle podít? Hledat nové místo? To nebylo tak snadné. Mohla by se možná ještě jednou ob-

$

rátit na paní von Schwarzburg, ale jak by jí měla vysvětlit, že nechce zůstat u paní Rittnerové?

Malomyslně klesla na židli a zírala před sebe. Bylo jí tak bídně a cítila se sklíčená. Už dlouho si nepřipadala tak ubohá a opuštěná jako nyní.

Myšlenka na Magnuse Rittnera ji pak přece jen trochu uklidnila. Znal její nouzi a udělá už v zájmu svého bratra a švagrové všechno, aby jí odsud pomohl odejít. Jakmile si s ním bude moci promluvit nerušeně, poprosí ho o to. Jistě se najde nějaká záminka, aniž by paní Ellen znepokojili. On snad svou švagrovou přiměje k tomu, aby ji uvolnila. A ona se pak bude moci také bez ostychu obrátit ještě jednou na paní von Schwarzburg, aby jí pomohla k nějakému jinému místu.

Rosemarie si připomněla svůj rozhovor s Magnusem. Jak vlídně a účastně se na ni díval, jak teple zněla jeho slova. Naslouchala svému nitru, jako by jeho slova ještě slyšela. A srdce jí bušilo nahlas a silně. A ačkoliv tolik toužila odsud odejít, věděla, že jí to bude zase rvát srdce, až se s ním bude muset rozloučit.

Proč? Proč ji už nyní myšlenka na to loučení tolik bolela? Proč jí na jeho mínění záleželo mnohem víc než na mínění všech jiných lidí, proč všechna ta léta myslela jenom na něho?

$

Rozšířenýma očima hleděla před sebe a náhle si zakryla obličej rukama.

„Protože ho miluju - ó můj Bože - miluju ho, jenom jeho! Milovala jsem ho zřejmě už tenkrát v jeho bratrovi. Proto mne bolelo mnohem víc, že mne zavrhl on, než že to udělal jeho bratr. Neznala jsem své vlastní srdce. Nyní tg vím, miluju Magnuse Rittnera a budu ho milovat už navždy.“

Celá se schoulila, jako by ji to poznání přemohlo. A zároveň to v její duši zpívalo a zvučelo jako slavnostní zvony: Magnusi Rittnere, já tě miluju.

Přes všechno utrpení ji to poznání naplnilo tichou blažeností, radostnou, vzpružující odvahou. Úplně bezcenný se její život už nemohl stát. Směla cítit tuhle lásku a věděla, že Magnus Rittner věřil v její nevinu a soucítil s ní. To bylo navzdory všemu tajné štěstí, i když se mísilo s horkou bolestí.

A se skoro radostnou důvěrou, že její záležitosti jsou u Magnuse Rittnera v dobrých rukou a že jí pomůže, se zvedla a vybalila své věci. Kdyby to neudělala, mohlo by to být nápadné. A koneckonců, až bude volná, rychle je zase zabalí.

$

Pak sešla dolů k paní Ellen. Procházela se s ní v krásném velkém parku a dokázala si s ní naoko vesele a nenuceně povídat.

Paní Ellen byla čím dál veselejší. Vsunula ruku pod Rosemariinu paži a řekla srdečně:

„Já jsem tak ráda, že jste u mne, slečno Rosemarie. Jste mi tak milá a sympatická a ve vaší přítomnosti mne ty zlé, chmurné myšlenky už nebudou trýznit. Jistě budu teď zase úplně zdravá a veselá.“

Rosemarii neklidně bušilo srdce. Vždyť věděla, že bude muset paní Ellen brzy zase nechat samotnou. Ale statečně řekla:

„Docela jistě budete zase zdravá a veselá. Jste tak mladá - a bohatá a šťastně vdaná. Váš osud se mi zdá tak záviděníhodný.“

Paní Ellen se zaleskly oči.

„Ano, máte pravdu. Skoro se před vámi stydím. Jak ve srovnání se mnou statečně nesete svůj těžký osud.“

Rosemarie se zvláštně usmála.

„Statečně? Ó ne, milostivá paní, já nejsem statečná. Vždycky se velice bojím všech obtíží, které mne potkají. Umím jen jedno: trpělivě je snášet.“

„To je také statečnost. Já jsem nechtěla nic trpělivě snášet a bouřila jsem se proti osudu.

$

A přitom jsem úplně zapomněla, jaké cenné statky mi ponechal. Teď to ale zase vím a budu vděčná. A vy tu u nás musíte ožít a rozveselit se. Nechci od vás povzbuzení jen přijímat, ale také vám je dávat. „

Rosemarie byla hluboce dojatá.

„Jste tak hodná, milostivá paní, děkuju vám z celého srdce.“

Tak si obě dámy povídaly a Rosemarie si s bolestí pomyslela, jak krásný by tu pro ni život mohl být, kdyby zde směla zůstat.

Ale tak dobře to s ní osud nemyslel.

Když se oba pánové u večeře opět setkali s dámami, panoval u stolu živý tón. Paní Ellen vesele povídala a se smíchem líčila vrtochy hraběnky Rosenbergové, která svému služebnictvu počítala každou sirku a jednou propustila sluhu, protože spálil balík novinového papíru, místo aby jej prodal.

I Rosemarie musela dát k lepšímu několik epizod ze svého pobytu na Alteichenu. Ale nevysmívala se své zesnulé paní a zdůraznila, že její vrtochy působila její choroba.

Fred už se přenesl přes své zděšení z dnešního dopoledne. Bavil se, protože se bavila i jeho manželka, a pokoušel se zcela ignorovat, že měl

$

k Rosemarii von Salten kdysi úplně jiný vztah než nyní.

Oči Magnuse Rittnera ale často ulpěly na Rosemariině obličeji. Několikrát se jejich pohledy setkaly. A pokaždé viděl, že jí do tváří stoupla lehká červeň. Proč se to nestalo, když se na ni díval Fred? - musel se neklidně ptát. Proč se červenala, jen když se na ni podíval on?

Její nádherné oči, které dnes večer zářily svým starým leskem, se setkávaly s jeho očima s váhavou plachostí a zároveň s vírou a důvěrou, které ho dojímaly. Každopádně byla Rosemariina přítomnost velmi nebezpečná pro klid jeho srdce. Zdála se mu líbeznější a půvabnější než kdy dřív a zase cítil, jak ji miluje. Navzdory obtížné situaci vychutnával její přítomnost jako drahocenný dar osudu.

A Rosemarie? Věděla, že si tyto hodiny v jeho přítomnosti musí pevně uchovat v srdci navždy. Se svou láskou nespojovala žádná přání a naděje. Věděla, že je beznadějná. Ale srdce se jí zahřálo a rozšířilo, když hleděla do jeho milovaného obličeje, do jeho laskavých očí.

$

«12»

Rosemarie byla teď už třetí týden ve svém novém místě. Ještě nenašla příležitost, jak si s Magnusem Rittnerem promluvit o samotě. Sice přicházel několikrát denně do domu svého bratra a účastnil se všech jídel, občas si také po jídle hodinku popovídal s dámami, ale o samotě spolu nebyli nikdy.

Večer se Rosemarie vždycky stáhla do svého pokoje, když Fred Rittner zůstal doma. Nechtěla manžele rušit a paní Ellen jí v tom nebránila.

Před několika dny se v domě konala větší slavnost, jíž se Rosemarie musela zúčastnit. Bylo pozváno víc pánů než dam, mezi jinými i několik

$

obchodních partnerů obou bratrů, kteří zde už několik dní pobývali, aby vyzkoušeli nové barvy, které vynalezl Fred. Tito pánové už také několikrát v domě Rittnerových jedli. A nevěděli, koho mají obdivovat víc - paní Ellen nebo její krásnou společnici.

O slavnostním večeru byla Rosemarie stejně jako její paní obklopená obdivovateli. A tak se jí ani tohoto večera nenaskytla vytoužená příležitost, aby si s Magnusem Rittnerem promluvila sama. Třebaže se jejich oči mnohokrát setkaly, nemohli si vyměnit jediné slovo, které by nikdo neslyšel.

Teď obchodní partneři zase odcestovali a bratři měli opět trochu víc času.

Jednoho dne u snídaně, kdy bývala se svým manželem sama, řekla paní Ellen:

„Ty nebo Magnus byste snad mohli provést slečnu von Salten po závodě. Slíbila jsem jí to a zdá se, že o to má velký zájem.“

Rosemarie dávala ten zájem najevo v naději, že by při té příležitosti mohla být s Magnusem sama. Samozřejmě předpokládala, že ji nebude provádět Fred.

A v tom se nemýlila.

Fred své paní okamžitě odpověděl:

$

„To může udělat Magnus. On jí bude moci všechno lépe vysvětlit. Můj rezort je přece jen laboratoř.“

„No dobrá, pak o to poprosím Magnuse,“ odvětila paní Ellen.

Řekla Rosemarii, že ji její švagr Magnus teď brzy provede po závodě. Dosud to nebylo možné, protože tu byla ta obchodní návštěva.

Rosemarie už netrpělivě čekala, až bude s Magnusem o samotě.

Paní Ellen k ní byla pořád vlídnější a srdečnější a stále zdůrazňovala, jak je ráda, že má Rosemarii u sebe.

„Čím déle zůstanu, tím obtížnější bude dostat se odsud,“ myslela si Rosemarie stísněně. Trpěla nevyjasněnými poměry a připadala si tak nepoctivá vůči paní Ellen, že toužila odejít, ačkoliv se bála nejisté budoucnosti a věděla, že ji bude odloučení od Magnuse bolet. Netušila, že to, že se tu objevila, vehnalo Magnuse Rittnera do prudkých duševních bojů. Cítil, že když teď Rosemarii znovu spatřil, miluje ji ještě vroucněji a horoucněji než předtím. Zdála se mu ještě mnohem láskyhodnější a půvabnější než tenkrát v Káhiře. Celá její osobnost vyzrála, její rysy byly oduševnělejší a její úsměv měl sladší, jíma-

$

vější půvab. Mluvil k jeho srdci jako sladká, smutná melodie.

Věděl, že tuto lásku nikdy nedokáže zapudit ze svého srdce. Začal přemýšlet, jestli je odsouzen k tomu vzdávat se Rosemarie bez boje, jestli se nesmí pokusit získat ji pro sebe.

A ještě víc zneklidněl, když si všiml, že se Rosemarie pod jeho pohledy červená, že se její ruka chvěje jako polapený ptáček, když ji vezme do své, a že plaše a zmateně sklopí oči, když se na ni podívá.

Nechtěl věřit, že by si směl ta znamení vysvětlit ve svůj prospěch. Nechtěl v sobě nechat vzklíčit naději, že by ho Rosemarie mohla milovat, protože se bál zklamání.

A přece pátral v tajném rozčilení po těchto malých znameních.

A bál se doby, kdy zase odejde.

Četl v jejích očích úzkostlivou otázku: proč mi nepomůžeš dostat se odsud? Ale nemohl se odhodlat, aby udělal něco, co by ji mohlo vysvobodit z jejího postavení, dokonce i kdyby ho napadla nějaká záminka.

Jednoho večera, když stál tiše a osaměle ve své vile u okna a díval se naproti na Rosemariina okna, jako to dělával často, ptal se:

$

„Kdyby tě opravdu milovala, co bys udělal? Měl bys odvahu podržet si ji všemu navzdory? Ji, dceru dobrodružky?“

A se zářícíma očima pohodil hlavou.

„Ano - ano, držel bych ji pevně na svém srdci, neboť je nevinná a čistá a její láska by ze mne udělala nejšťastnějšího ze všech smrtelníků. Jen v ní bych našel doplnění svého Já.“

A od toho večera byl pevně rozhodnutý, že nenechá Rosemarii odejít, aniž by se jí zeptal, zda ho miluje.

Druhý den ráno, když Magnus vstoupil v továrně do své pracovny, viděl, že na jeho psacím stole leží jako jindy pošta.

Když ji prohlédl, našel mimo jiné dopis od pana von Schlieben. Psal:

{Můj milý pane Rittnere!

Dlouhou dobu jsme o sobě nic neslyšeli. Válka nás všechny rozehnala. Naposledy jsme se setkali v Lilie, když jsme na západě měnili své postavení.

Sedím ve Slezsku na svých statcích, pořád jako osamělý, svobodný mládenec. Možná bych se byl ani dnes ještě nedostal k tomu, abych vám napsal, neboť nemám takovou náladu, že}

$

{bych s ní chtěl obtěžovat své přátele, ale přihodilo se mi něco pozoruhodného, co bude zajímat i vás. Bezpochyby si ještě vzpomenete na malou Rosemarii von Salten, jejíž matka se nám musela jevit ve velice podivném světle. Od Rosemarie von Salten jsem napřed obdržel ty dva tisíce marek, které jsem půjčil její matce, a potom dopis.

Sdělila mi v něm, že její matka je už léta mrtvá a že z papírů, které zanechala, poznala, že jsem jí zapůjčil dva tisíce marek. Bohužel dosud nebyla s to dluh své matky splatit, protože si jako společnice vydělala právě tak na obživu. Teď ale šťastnou náhodou získala deset tisíc marek a chce tu částku použít, aby splatila část matčiných dluhů. Prosí mne, abych se nehněval, že jsem musel tak dlouho čekat, a abych odpustil i její matce, která se nacházela ve velmi svízelné situaci.

Nu, můj milý pane Rittnere, ten nesmírně hezký dopis té mladé dámy mi obrátil srdce naruby. Ví Bůh, že si teď dělám trpké výčitky, že jsem si kdysi vůči ní zahrál na osud. Kdybych byl tušil, že její matka tak brzy zemře, nebyl bych to udělal. Jen uvažte, to skvělé děvče jednoduše vydá deset tisíc marek, které by ve svém}

$

{závislém postavení jistě samo nutně potřebovalo, aby zaplatilo dluhy své matky a jak mi napsalo, aby očistilo její památku. To by hned tak někdo nedokázal. Velice mě to dojalo a musel jsem Vám to sdělit. Jak jsem Vám tenkrát vzal dobré mínění o paní von Salten, dnes se cítím povinován vrátit Vám je o Rosemarii von Salten. Taková skvělá mladá dáma! Bohužel neudala adresu. Třeba se ji dozvím v bance, která mi ty peníze poukázala. Chtěl bych jí pak vyjádřit svou hlubokou úctu a zeptat se jí, jestli bych jí nemohl nějak pomoci. Tak, nyní jsem ulevil svému svědomí. Prosím, sdělte to všechno i svému bratrovi, kterého srdečně zdravím. Vyřiďte mé poručení i jeho paní, kterou ještě osobně neznám. Jakmile zde zase zavládne klid, vyhledám Vás.

Tisknu Vám ruku

Váš

Heinrich von Schlieben}

Magnus hleděl na to psaní zářícíma očima. Měkce se usmíval.

„Rosemarie, malá statečná Rosemarie - skvělé děvče!“ řekl pro sebe.

A když k němu brzy poté vstoupil jeho bratr, podal mu ten dopis.

$

Fred Rittner si jej přečetl a zase jej odložil.

„Možná jsme byli tenkrát opravdu trochu tvrdí ve svém soudu o paní von Salten. Třeba ji dohnala opravdu jen zlá nouze k tomu, aby přijímala ty půjčky. Koneckonců to dělali i jiní, jimž to prošlo. Kdybych nemusel být kvůli své ženě opatrný, opravdu bych neměl nic proti tomu, aby slečna von Salten zůstala v našem domě. Ostatně, napadlo mne, že mne Ellen prosila, abych slečnu von Salten provedl po závodě. Nechtěl bych s ní být samozřejmě tak dlouho sám a navrhl jsem tebe. Prosím, provedeš ji, že?“

Magnus přikývl.

„Ano. Dnes u oběda se k tomu nabídnu.“

„Děkuju ti.“

Pak se pánové začali zabývat obchodními věcmi.

G oběda zavedl Magnus sám řeč na to, že by chtěl Rosemarii ukázat závod. Viděl, že se jí rozzářily oči.

„Budu vám velmi vděčná, pane Rittnere, a ráda vaši laskavou nabídku přijmu. Kdy mám být připravená?“ řekla.

„Řekněme zítra dopoledne v deset hodin. To budeme do oběda hotoví.“

Rosemarie se obrátila Ellen.

$

„Vy to určitě dovolíte, milostivá paní?“

Ellen vesele přikývla.

„Samozřejmě! Měla jste si závod prohlédnout dávno. Už jsem prosila svého muže, aby vás provedl. Ale mínil, že můj švagr bude lepší průvodce.“

„Tak to taky je, slečno von Salten, prosím, nepovažujte mne za negalantního, protože jsem svému bratrovi roli průvodce přenechal,“ řekl Fred zdvořile.

Rosemarie mu klidně pohlédla do očí.

„To určitě ne,“ odpověděla lhostejně.

A Magnusovi se rozbušilo srdce a pomyslel si: Kdyby cítila ještě jen jiskřičku lásky k mému bratrovi, nemohla by se na něho dívat tak klidně.

Když se Rosemarie hned poté pod jeho pohledem začervenala, vzedmula se v něm horoucí radost.

Druhý den ráno čekal Magnus Rittner s tajným rozčilením, až se Rosemarie objeví. Měla se v deset hodin zastavit v jeho pracovně. Věděl, že spolu budou dlouho o samotě a obával se toho a zároveň v to doufal.

Jeho rozčilení ještě zvýšilo psaní, které jeho bratr obdržel ranní poštou a přinesl mu je.

$

„Právě mi přišel zvláštní dopis, Magnusi,“ řekl.

„Jaký dopis, Frede, od koho?“ zeptal se Magnus trochu duchem nepřítomně.

„Od jakéhosi pana von Heinzius. Ten dopis se mi zdá poměrně důležitý, protože by nám případně otevřel možnost, jak bez rozruchu zařídit odchod slečny von Salten z našeho domu.“

Teď Magnus Rittner nanejvýš zpozorněl.

„Co má ten dopis společného se slečnou von Salten?“

„Velmi mnoho. Jen si ho přečti.“

Magnus vzal dopis a četl.

{Velevážený pane!

Odpusťte laskavě, že se na Vás obracím se soukromou a jen pro mne důležitou záležitostí.

Onehdy jsem se z jedněch novin dozvěděl, že hraběnka Rosenbergová na zámku Alteichen zemřela. Že se mladá dáma, která byla u hraběnky zaměstnaná jako společnice, nachází nyní ve vašem domě jako společnice Vaší paní, to jsem se dozvěděl poté. Odjel jsem na zámek Alteichen, abych si se slečnou von Salten promluvil. Odkázali mne na paní von Schwarzburg, která mi prozradila, kde se slečna von Salten zdržuje nyní.}

$

{Bohužel momentálně nemohu slečnu von Salten vyhledat, nechtěl bych ale promarnit čas, než jí předložím svou prosbu. Prosím, buďte tak laskav, pokud je slečna von Salten opravdu ve Vašem domě, předejte jí přiložený dopis. Jen v jednom případě Vás prosím, abyste to nedělal a poslal mi ten dopis zpátky: totiž v případě, že by snad byla slečna von Salten zasnoubená.

Abyste neměl pochyby a pochopil mne, chci Vám otevřeně sdělit, že v přiloženém dopise prosím slečnu von Salten o ruku. A není to poprvé. Ucházel jsem se o slečnu von Salten už jednou, krátce po smrti její matky, právě když nastoupila zaměstnání u hraběnky Rosenbergové. Poznal jsem ji půl roku předtím a udělala na mne hluboký dojem. Chovala se ale tak, že jsem se neodvážil ucházet se o ni. Krátce před smrtí mi však její matka dodala v dopise naději, že by slečna von Salten moji nabídku mohla přijmout. A tak jsem jí napsal a požádal jsem ji o ruku. Odmítla mne s odůvodněním, že mne nemiluje a bez lásky nemůže náležet žádnému muži. Ale mezitím uběhlo pět let a slečna von Salten dnes o tomto bodě smýšlí možná jinak. Jsem sice skoro o dvacet let starší než ona, nevyžaduji však od ní také vroucí lásku, jen si přeji, abych}

$

{ji mohl chránit před drsností života a abych jí směl připravit bezstarostný osud. Třeba dá po letech závislosti a služby přece jen přednost tomu stát se mojí ženou. Nemohu na ni zapomenout a dokud není vdaná, budu doufat. Mohu jí nabídnout skvělý život, neboť jsem bohatý a nezávislý a co jednou po sobě zanechám, bude patřit jí. To všechno jsem v přiloženém dopise té mladé dámě napsal. A pokud ještě není vázána jinde, prosím Vás a Vaši paní, které se nechám poroučet, abyste mou prosbu podpořili. Byl bych velmi šťastný, kdybych obdržel příznivou odpověď. Pokud by ale slečna von Salten byla zasnoubená, neříkejte jí prosím nic o mém psaní a pošlete mi je zpět. Pak bych nechtěl překážet.

Každopádně Vás prosím o zprávu a poroučím se Vám

S úctou Karl von Heinzius}

Když Magnus dopis přečetl, přejel si rukou po čele.

Fred se zasmál.

„Zvláštní nápadník, že, Magnusi? Ale třeba už dnes nebude slečna von Salten opravdu proti

$

tomu přijmout to skvělé zaopatření. Tenkrát asi ještě nevěděla, jak trpký je úděl závislosti. A třeba teď bude ráda, že může takovou nabídku přijmout.“

Magnus Rittner stísněně dýchal a zíral strnule před sebe. Potom se přísně vzpřímil.

„Prosím, dej mi ten dopis, který je určený pro slečnu von Salten. Předám jí ho sám.“

Fred hleděl zaraženě do jeho bledého obličeje.

„Magnusi, co je ti? Tolik jsi zbledl a vypadáš, jako by tě potkalo něco zlého.“

Magnus vyskočil a několikrát rozčileně přešel po pracovně. Potom se zastavil před bratrem a zpříma a vážně se na něho podíval.

„Povím ti, co mě rozrušilo, Frede. Musíš to konečně vědět. Miluju Rosemarii von Salten. Miloval jsem ji už tenkrát v Káhiře a s bolavým srdcem jsem ustoupil, když svou lásku věnovala tobě, když jsem si všiml, že ji miluješ. Celá ta léta jsem na ni nemohl zapomenout. Kvůli ní mě nemohla upoutat jiná žena. A když jsem ji zase spatřil, ten cit ještě mnohem víc zesílil a zmohutněl.“

Fred vzal bratra ohromeně za paži.

„Magnusi! O tom jsem neměl nejmenší tušení.“

Magnus se zvláštně usmál.

$

„Taky jsi o tom neměl mít tušení. Nechtěl jsem to přiznat ani sám sobě. Kvůli tobě jsem tenkrát své city potlačil a tvářil jsem se zdrženlivě a chladně. A pak přišlo to odhalení o její matce a náš rychlý odjezd. Nutil jsem se myslet na ni klidně. Ale zapomenout jsem na ni nemohl. A když jsem ji nyní opět spatřil, všechno, co jsem k ní cítil, se v zesílené míře opět probudilo.

A nyní už mezi ní a mnou nic varovně nestojí a nic nám nebrání. Tvoje láska k ní vyhasla a minulost její matky se mi zdá tak nicotná po všem strašlivém, co jsem zažil ve válce. A její matka je mrtvá. Poznal jsem Rosemarii jako čistý, pevný charakter, vím, že je nevinná. Frede, nemohu se nechat odradit myšlenkou, že její matka byla možná dobrodružka. Třeba byla jen nešťastná. Kdybych si dokázal získat Rosemariinu lásku, neptal bych se, kdo a co byla její matka. Moje láska je dost silná, aby ji a mne přes všechno přenesla. Ale ty? Co bys řekl tomu, kdybych se s ní oženil?“

Fred hleděl chvíli zamyšleně a hluboce dojat do bratrova škubajícího se obličeje. Viděl, jak to v Magnusovi pracuje. Takto ho ještě nikdy neviděl. S úžasem poznal, jak mocné musejí být jeho city.

$

Za chvilku mu položil ruku na rameno.

„Máš pravdu, Magnusi, změna poměrů všechno přehodnotila. Dnes se nám zdá nicotné, co jsme kdysi považovali za důležité. A nesmírně jsi mne dojal přiznáním své lásky. Ani já se nemohu uzavírat poznání, že Rosemarie von Salten trpěla nevinně a že je to velmi cenný člověk. Pokud tedy získáš její lásku a dostaneš její slovo, radostně ji přivítám jako švagrovou. Lepší řešení by se vůbec nedalo najít.“

Magnus mu pevně stiskl ruku.

„Děkuju ti, Frede.“

Fred zavrtěl s úsměvem hlavou.

„Ty mi nemáš za co děkovat, Magnusi. Já jsem ti mnohem víc povinován díkem. Jen si přeju, aby se ti Rosemariino srdce zcela a dokořán otevřelo.“

Magnus zhluboka vydechl.

„Nejsem bez naděje. V těchto dnech jsem v jejích očích občas četl něco, co mi dodalo naději. Tento dopis od pana von Heinzius mi přinese jistotu. Ať si jej přečte. Přijme-li jeho nabídku, byly mé naděje marné. Pokud ji odmítne, bude to pro mne dobré znamení a pak se jí zeptám, jestli mne miluje.“

Fred mu stiskl ruku.

$

„Budu na tebe myslet a držet ti palce.“ Magnus se podíval na hodinky.

„Teď tě musím poslat pryč, Frede, v deset hodin Rosemarie přijde.“

„Tak tedy na shledanou! A přeju ti hodně štěstí, Magnusi.“

„Na shledanou.“

$

«13»

Magnus přecházel rozčileně po pracovně sem a tam, dokud mu sluha neohlásil, že si s ním přeje mluvit slečna von Salten.

Požádal ji, aby vstoupila.

Rosemarie překročila práh. Měla na sobě bílé šaty bez jakéhokoliv šperku. Byla trochu rozpačitá, když s ním teď byla sama. Díval se do jejího jemně zardělého obličeje a krev mu horce proudila k srdci okouzlením z pohledu na ni.

Přinutil se ke klidu a s úsměvem řekl:

„Jste velmi přesná, slečno von Salten.“

Podívala se na něho velkýma zářícíma očima, vydechla a řekla:

$

„Nemohla jsem se dočkat, pane Rittnere. Co jsem tady, toužím po příležitosti, při níž bych si s vámi mohla promluvit o samotě. Konečně k tomu díky vaší laskavé nabídce došlo. Děkuji vám a prosím vás, abyste mne vyslechl.“

Tázavě se na ni podíval.

„To se může stát hned. Tady nás nikdo nebude rušit. Prosím, posaďte se. Co mi chcete říct?“

Přisunul jí těžkou klubovku a ona se posadila.

Chvíli bojovala o sebevládu pod jeho pohledem, který ji rozčiloval. Potom řekla a přitom na něho s důvěrou hleděla svýma krásnýma očima:

„Neznám nikoho, ke komu bych měla víc důvěry než k vám. A proto s vámi chci mluvit naprosto otevřeně a upřímně.“

Uklonil se a posadil se proti ní.

„Vaše důvěra mne ctí a prosím vás, abyste mi řekla všechno, co máte na srdci. Pokud budu moci nějak pomoct, docela určitě to udělám.“

Sepjala ruce.

„O tom jsem přesvědčená. A pokud mi někdo může pomoci, jste to pouze vy. Především jsem vás chtěla požádat, pane Rittnere, pomozte mi odsud. Víte, že jsem sem přijela, aniž bych měla tušení, ke komu jedu. Je mi to tak hrozně trapné, že žiju v domě vašeho pana bratra a připadám si

$

falešná a pokrytecká tváří v tvář velké laskavosti paní Rittnerové. Kdybych na ni nemusela brát ohled, byla bych hned zase odcestovala. Ale jakou záminku mám najít, když ji budu prosit, aby mne propustila? Stydím se, že jí musím něco tajit, a přece nesmím promluvit. Sama z této tísně východisko nenajdu. Pouze vy mi můžete pomoci. Prosím, udělejte to.“

Nespouštěl pohled z jejího rozrušeného obličeje. Její prosebné oči mu ztěžovaly sebeovládání. Ale řece jen dokázal klidně odpovědět.

„Od začátku jsem chápal, že situace pro vás bude nesnesitelná a že tu za daných okolností nebudete moci zůstat. Už jsem taky přemýšlel, jak bych vám mohl pomoci. Než se o tom zmíním blíž a budu s vámi dělat plány, přečtěte si prosím tento dopis, který došel dnes ráno přiložený do dopisu pro mého bratra. Třeba je pro vás obsah důležitý.“

Poslední slova ze sebe vypravil stísněně a celý nesvůj.

Rosemarie sáhla udiveně po dopisu. Otevřela jej a přečetla.

Pozoroval ji planoucím pohledem a myslel si rozčileně:

„Pokud teď přinucena svou nouzí přijme námluvy pana von Heinzius, nemohl by jí to nikdo

$

zazlívat, i když ho nemiluje. Ale přijme-li je, pak mne nemiluje tak, jak bych si přál být milován, a pak budu muset svá přání pohřbít.“

Rosemarie si s určitým údivem psaní přečetla a složila je. Klidně je zastrčila do malé kabelky, která jí ležela na klíně.

„Děkuju vám za předání toho dopisu, pane Rittnere. Jeho obsah však pro mne nemá význam. Prosím, mluvme dál o tom, co mi leží na srdci.“

Zdálo se mu, že se mu zastaví srdce. Podíval se na ni podivně pátravýma očima.

„Opravdu pro vás ten dopis nemá význam?“

Rosemarie zrudla, ale řekla klidně:

„Jistě! Proč se mne na to ptáte?“

„Protože vím, co v tom dopise stojí.“

Teď jí vhrkla do obličeje tmavá červeň.

„Jak je to možné?“

Podal jí dopis od pana von Heinzius pro svého bratra.

„Prosím, přečtěte si i toto.“

Udělala to a když skončila, řekla tiše:

„Nevěděla jsem, že vám pan von Heinzius sdělil obsah svého dopisu pro mne. Vy - vy jste asi doufal, že bych mohla tu nabídku přijmout, protože by se tak pro mne naskytla příležitost dostat se odsud. Také si asi myslíte, že chudá dívka

$

v mých poměrech musí být ráda, když ji chce za ženu počestný muž. Ale já jsem pana von Heinzius odmítla už jednou, když byla moje situace velmi zoufalá. Nemiluju ho, ale i kdybych ho milovala, byla bych ho odmítla a odmítla bych ho dnes znovu, protože bych nemohla přijmout ruku muže, aniž bych mu svěřila vinu své matky. Musela bych mu všechno říct a to bych nedokázala. Nevýslovně bych trpěla, kdybych se musela tak ponížit, protože při vší nouzi mám ještě pořád neblahou hrdost, ačkoliv na ni nemám právo.“

Rychle ji vzal za ruku.

„Proč se tolik zlobíte sama na sebe?“ zeptal se měkce.

Její oči se vlhce zaleskly. Plaše vyprostila ruku.

„Vy nevíte, co jsem vytrpěla kvůli vině své matky. Nemohu ji zprostit obžaloby, třebaže bych ráda. Ale nesmím ji ani zatracovat, nesmím to dělat, protože ji poháněla hořká bída a protože zhřešila i kvůli mně, abych se nemusela nuzovat. Ale nechci vás obtěžovat svými pocity. Jen jednu věc vám chci ještě říct. Všechna ta léta jsem si toužebně přála, abych se před vámi mohla ospravedlnit. Nejvíc mne soužilo, že byste mne mohl stejně jako mou matku považovat za dobrodružku. Právě vy tomu nesmíte věřit.“

$

„A proč právě já ne?“ zeptal se zajíkavě.

Lekla se. Ve svém zápalu se prozradila. Nejistě se na něho podívala.

„Já - já nevím. Jen - vzhlížela jsem k vám jako k nějaké vyšší bytosti už tenkrát, když jsem milovala vašeho bratra - ne, když jsem si myslela, že ho miluju. Tolik jsem vám důvěřovala, vaší dobrotě, stejně jako dnes. Nesměl jste mne považovat za vinnou, vy ne. A když jste mi v den mého příjezdu sem řekl, že věříte v mou nevinu, tu bylo to pro mne vysvobození, udělení milosti.“

Rozčilením pevně tiskla dlaně k sobě. Byl by ji nejradši strhl do náruče.

„Nikdy jsem nepochyboval o vaší nevině, o vaší ryzosti,“ řekl pevně a jasně.

Tu jí oči zazářily tak, až jím to otřáslo. Nemohla mluvit, jen udělala bezradné gesto a křečovitě sevřela ruce.

Chtěl jí dát příležitost, aby se vzpamatovala, a tak řekl co nejklidněji:

„Říkala jste, že jste jen myslela, že mého bratra milujete. Jak jste si uvědomila ten omyl?“

Přejela si rukou po čele.

„Nejasně jsem to cítila už ten večer, když se mnou hovořil o své lásce. To se mi zdál jiný, než jsem ho chtěla vidět, lehkomyslnější, povrchnější.

$

Přibájila jsem mu vaše vlastnosti, viděla jsem ho takového, jaký jste se mi vždycky jevil vy. A toho večera mi na něm něco scházelo. Jen jsem nevěděla, co to bylo. A když mě pak opustil a zanechal mi jen několik málo bezcitných slov, zemřelo to, co jsem považovala za lásku. Kdyby to byla pravá láska, neumřela by. A kdyby mě byl váš bratr opravdu miloval, nemohl by ode mne tak odejít, tak ne. A i když jsem se později z deníku své matky dozvěděla, proč jsem byla zavržena, říkala jsem si, že by byl musel ve mne věřit, i kdyby o mně všichni pochybovali. Říkala jsem si, že kdyby byl takový, jak ho viděla moje láska, byl by se mnou musel držet i tehdy. Cítila jsem jasně, že to nebyl on, koho jsem milovala, nebyl mužem s vlastnostmi, které jsem na něm obdivovala jako první, když jsme se poznali. Moje srdce se mýlilo. Takového, jaký byl, jsem ho nemilovala.“

Magnus ji prudce uchopil za ruce.

„Takže vás rozchod s ním moc nebolel?“

Pohlédla na něho s matným úsměvem.

„Ach, to bylo podivné. Něco se ve mně zhroutilo, když jsem četla, že jste oba odcestovali. Byla jsem jako zničená, ponížená a ubohá, a přece jsem nevěděla, co mne tak nevýslovně trýzní.

$

Mou matku to zasáhlo obzvlášť tvrdě, když uslyšela, že váš bratr zrušil svůj vztah ke mně. Vždyť vždycky doufala, že nás z naší bídy vysvobodí bohatá partie, kterou udělám. Působila jsem jí těžké starosti, protože jsem odmítla několik nápadníků. Nemohla jsem se však odhodlat darovat svou ruku bez svého srdce. Proto jsem byla tak šťastná, když jsem k vašemu bratrovi cítila cosi teplého, srdečného a asi proto jsem to ochotně považovala za lásku. Tím zasnoubením jsem přece mohla udělat radost své matce. Ubohá matka! Zhroutila se, když nás váš bratr zavrhl. A já jsem o ni měla ve dne v noci starost. Potom mi domlouvala, abych dala své slovo panu von Heinzius. Zdráhala jsem se. V Janově má matka těžce onemocněla a abych ji uklidnila, slíbila jsem jí, že budu uvažovat o tom, jestli bych si pana von Heinzius mohla vzít. Ale slíbila jsem to s pevným předsevzetím, že to neudělám. A když se o mne po smrti mé matky ucházel, napsala jsem mu, že se nemohu stát jeho ženou.“

„Ačkoliv jste tenkrát věděla, že mého bratra nemilujete a byla jste v tak velké nouzi? Vaše srdce bylo přece volné!“

Rosemarie se pod jeho pátravým pohledem žhavě zarděla.

$

„Nemohla jsem. Ne, nebylo to možné. A už jsem taky měla místo u hraběnky Rosenbergové, a tak jsem byla před nejhorší nouzí chráněná. Také jsem vlastnila dva tisíce pět set marek, prodala jsem šperky své matky, které jsem považovala za pravé.“

„Nebyly pravé?“ zeptal se.

Vyprávěla mu, jakou naději do šperků vkládala a jak s hraběnkou Rosenbergovou chodila od jednoho klenotníka k druhému, protože nechtěla věřit, že šperky nejsou pravé.

Poslouchal ji hluboce dojatý. Také mu otevřeně vylíčila, jak se bála nesympatické hraběnky.

Přitom mu odhalovala víc a víc své nejhlubší nitro i celou čistotu svého srdce.

„A přece jste šla raději s tou ošklivou starou dámou, než k panu von Heinzius?“ zeptal se.

„To bych byla raději umřela,“ vyhrkla. A klidněji pokračovala: „I dnes bych raději umřela, než bych přijala jeho nabídku. Je to milý, hodný člověk a nabídl by mi navenek záviděníhodný život. Ale ačkoliv jsem se navenek musela naučit mnoho nových věcí, v nitru nemohu připustit žádné kompromisy, žádné ústupky. Tady platí jako dřív: Všechno nebo nic. Chci se raději až do konce svých dní potýkat se starostmi

$

a zůstat přitom svobodným člověkem, než bych prodala svou duši za přepych a bohatství.“

„To je obdivuhodné stanovisko,“ řekl zastřeným hlasem.

Potřásla hlavou.

„Možná je to pošetilé, v žádném případě obdivuhodné. Každý člověk dělá to, co musí, a v podstatě si za to nezaslouží ani chválu, ani výtky.“

„To je hluboká moudrost z tak mladých úst, jako jsou vaše.“

Usmála se.

„Je mi skoro pětadvacet a posledních pět let asi platí dvakrát. Ale už o tom nemluvme. Každopádně musím panu von Heinzius sdělit, že ani dnes nemohu jeho nabídku přijmout. Ale teď mě náhle napadlo východisko. Co kdybych ten dopis od pana von Heinzius ukázala paní Rittnerové a nechala ji při tom, že jeho nabídku přijmu? Byla by to lež a já bych se za tu lež styděla, ale v tomto případě bych musela udělat z nouze ctnost. V případě, že se budu vdávat, by paní Rittnerová jistě neměla nic proti tomu, abych zrušila svou smlouvu, navíc kdybyste mne podpořil. Nemyslíte, že bych to mohla udělat, abych nás všechny bez rozruchu vysvobodila z trapné situace?“

Důvěřivě se na něho podívala.

$

Zadíval se jí hluboko do očí. Teď se před ním prostírala celá nevinná čistota její bytosti a hluboce ho dojímala.

Pod jeho pohledem se rozechvěla a zrudla. Ale nedokázala se vymanit z kouzla jeho očí. Přemáhaným rozčilením drsně řekl:

„Pokud vám nezbude vůbec žádné jiné východisko, mohla byste to udělat. Ale třeba přece jen nebudeme muset sáhnout k té lži. Věděl bych ještě o jiném východisku.“

Prosebně zvedla ruce.

„Prosím, mluvte.“

Předklonil se a hleděl na ni.

„Je vaše srdce ještě volné, Rosemarie?“

Trhla sebou a opřela se v křesle, jako by se mu musela co nejvíc vyhnout.

„Proč se mne na to ptáte?“ vydralo se jí nezvučné ze rtů.

Nespouštěl z ní oči.

„Protože mne to palčivě zajímá.“

Náhle se přísně napřímila jako ve strohé obraně.

„O tom vám nemohu dát žádnou informaci,“ vyhrkla plaše.

Vzal ji za obě ruce a pevně je držel.

„Rosemarie - chci vám něco povědět. Tenkrát v Káhiře, tam jsem byl velmi nešťastný. Víte proč?“

$

Zavrtěla hlavou. Její ruce spočívaly roztřeseně v jeho rukou.

Zhluboka vzdychl.

„Povím vám to. Protože jsem viděl, že se vaše srdce přiklonilo k mému krásnému, skvělému bratrovi. A protože jsem viděl, že vás miluje, potlačoval jsem své city k vám. Někdy to bylo velmi, velmi těžké. A když jste ten poslední večer v Káhiře přišla s mým bratrem z terasy dovnitř, cítil jsem, že jsem vás úplně ztratil. Bylo pro mne těžké přát svému bratrovi, kterého přece ze srdce miluju, štěstí, po němž jsem sám tak horoucně toužil.“

Rosemarie se roztřásla. Na smrt zbledla a zavřela oči, jako by ji oslnilo jasné světlo.

„Proč mi to říkáte?“ zeptala se selhávajícím hlasem.

„Protože mezi námi musí být jasno, Rosemarie. Když jsem pak onoho večera od pana von Schlieben slyšel, jak je to s vaší paní matkou, musel jsem svému bratrovi všechno říct. A on se vás vzdal. Já na jeho místě bych to byl neudělal. Navzdory celému světu bych vás byl pevně držel, kdybyste mi byla darovala svou lásku. Ale můj bratr je jiný. Odcestovali jsme a mne to pravděpodobně bolelo víc než jeho. Nikdy jsem na vás nedokázal zapomenout, Rosemarie. A když jsem vás

$

znovu spatřil, moje láska ještě neustále rostla, protože jsem věřil, že se na mne vaše oči dívají tepleji než na jiné lidi. Mýlil jsem se, Rosemarie? Nechcete mi prozradit, že vaše srdce už není volné, protože jste je darovala mně - mně?“

Náhle vytrhla ruce z jeho a skryla v nich obličej.

„Nemučte mne - ó, nemučte mne tak hrozně!“

„Rosemarie, já vás svou láskou mučím?“ zeptal se rozčileně.

Zavzlykala.

„Muž jako vy se přece nemůže oženit s dcerou dobrodružky. Chcete mne svou láskou ponížit nebo urazit,“ vyhrkla celá bez sebe.

Vyskočil. Stál před ní vzpřímený a shlížel na ni rozzářenýma očima.

„Rosemarie - miluju tě! Co mi záleží na tom, co udělala tvoje matka! Chci tebe a ty jsi hodna mé lásky. Bůh chraň, abych tě chtěl urazit nebo ponížit. Chci tě vzít na své srdce, chci tě odvést do svého domu a chránit tě a střežit před každým drsnějším závanem - jestli mne miluješ. Jen jestli mne miluješ, Rosemarie. Podívej se na mne.“

Vzhlédla k němu pohledem, v němž se před ním otvírala celá její duše. A pak sáhla po jeho ruce a skryla v ní svůj obličej.

$

„Jestli je to sen, chtěla bych teď umřít,“ řekla tónem, jenž jím otřásl.

Strhl ji do náruče.

„Miluješ mne, Rosemarie?“ zeptal se měkce a něžně.

Vlhkýma, zářícíma očima se podívala do jeho očí, z nichž zářila žhavá, vroucí láska.

„Miluju tě víc než svůj život, Magnusi. Miluju jen tebe. Tebe jsem milovala už tenkrát a jen jsem tě hledala ve tvém bratrovi, protože ses mi vzdaloval. Když jsem tvému bratrovi dala slovo, byla moje nejmilejší myšlenka, že už budu navždycky ve tvé blízkosti. Jen jsem neznala sama sebe, byla jsem pošetilé dítě. Ach, Magnusi, smím být tak nevýslovně šťastná?“

Uzavřel jí ústa žhavými polibky a ona se chvěla štěstím v jeho objetí a věděla a cítila jen jedno že po dlouhém trápení a bludné cestě konečně našla na jeho srdci teplý domov.

Dlouho se drželi v objetí. A mezi polibky a vroucími něžnostmi si toho museli hodně říct.

Rosemarie se ještě pořád neodvažovala uvěřit svému štěstí.

„Copak je to možné, Magnusi? Tvůj bratr se mne tenkrát vzdal, protože vám pan von Schlieben dal informace o mé matce. Pro tebe

$

neplatí, co platilo pro něho? Smíš si mne odvést do svého počestného domu? A nenecháš mě nikdy pykat za to, že jsem slabá a že tvou nabídku přijímám?“

Po obličeji mu přeletěl zářivý úsměv. Uneseně hleděl do jejího milovaného obličeje.

„Moje sladká Rosemarie, co platilo pro mého bratra, pro mne neplatí. Jeho láska nebyla silná. Moje je. Držím tě pevně na svém srdci a nic mezi nás nesmí vstoupit a rozdělit nás.“

„Ale tvůj bratr? Bude mne chtít uznat jako svou švagrovou?“

„Ví, že tě miluju. Prve jsem mu to řekl. A myslím, že je rád, že se to všechno utvářelo takto, protože se přece jen cítí vůči tobě v neprávu. Každopádně mi přál štěstí. Štěstí! Rosemarie, víš, jak šťastný jsem z tvé lásky?“

Přivinula se k němu.

„Je to všechno jako zázrak, můj Magnusi! Ale - co tomu řekne paní Rittnerová?“

Skoro rozpustile se zasmál.

„Myslíš, že si nechám líbit, aby tě pevně držela tvou smlouvou? Ostatně, můžeš se klidně stát mou ženou a dál jí dělat společnost. Je to milý, dobrý člověk a bude nám naše štěstí přát. Brzy budete dobré přítelkyně.“

$

„A viď, že už se nemusím trápit výčitkami svědomí, že jí tajím, co bylo mezi jejím manželem a mnou?“

Něžně ji hladil po vlasech.

„Ne, moje Rosemarie, kvůli tomu už si nedělej starosti. Vždyť to Ellen tajíme jen proto, abychom ji ušetřili zbytečného znepokojení. A jsme tak rádi, že je zase svěží a veselá a už se neoddává výhradně zármutku kvůli svému dítěti. Fred je proto šťastný, neboť svou ženu miluje tak hluboce, jak hluboce milovat umí. A je šťastný, že je zase veselá. Teď je všechno, všechno dobré, moje Rosemarie.“

Položila svou tvář na jeho.

„Ach, Magnusi, jak krásný, jak překrásný je pro mne najednou život.“

Něžně ji políbil.

„Dost dlouho jsi musela žít ve stínu, mé ubohé srdíčko. Ale teď budeš mít místo na slunci.“

Trvalo ještě hodnou chvíli, než si oba milující pověděli všechno, co jim leželo na duši. Konečně řekl Magnus radostně:

„Teď tě ale provedu po závodu, Rosemarie. Musíš se naučit mít ho ráda, neboť je to moje součást. Pramení v něm všechna moje síla.“

„Nauč mne, abych ho měla ráda, můj Magnusi.“

$

Ještě jednou ji vřele a vášnivě políbil a vedl ji ven.

Celá jeho bytost byla rozzářená štěstím a Rosemarii bylo, jako by kráčela po růžových obláčcích.

Všichni dělníci se za ní s úsměvem dívali. Vycházela z ní záře, která je zahřála u srdce.

Skoro na konec přišli na své obchůzce také do laboratoře. Tady našli Freda při práci.

Zdvořile Rosemarii pozdravil a tázavě se podíval na svého bratra. Magnus ho vzal za ruku.

„Frede, Rosemarie se chce stát mou ženou,“ řekl prostě.

Fredovy oči se zaleskly. A potom se poprvé podíval Rosemarii zpříma a otevřeně do očí.

„Podáte mi ruku, Rosemarie? Chtěl bych vám popřát štěstí - z celého srdce. A zároveň se odvažuju vás poprosit, abyste zapomněla na minulost a už se na mne nehněvala. Ať už je za vámi jakékoliv trápení, Magnus vám na ně dá zapomenout. Je to mnohem lepší, větší člověk než já. Že už se na mne nehněváte?“

Rosemarie mu pohlédla jasně a radostně do očí.

„Jsem příliš šťastná, abych se mohla na někoho hněvat. Ani nemám právo se na vás hněvat.

$

Ale musím být vděčná i vám, že mi chcete dovolit, abych byla šťastná.“

Přitáhl si její ruku ke rtům.

„Štěstí mého bratra leží ve vašich rukou, Rosemarie. A pokud je ve mně něco velkého a dobrého, pak je to má láska k Magnusovi. Za jeho štěstí budu vždycky vaším dlužníkem.“

Magnus objal Rosemarii paží.

„Teď zavedu svou nevěstu k Ellen. Co myslíš, Frede, propustí mi Rosemarii?“

Fred se zasmál.

„Zkus své štěstí.“

Pak provedl Rosemarii i laboratoří a vysvětlil jí všechno, co chtěla vědět. Potom se snoubenci rozloučili.

„Ať dá Ellen vychladit sekt. Dnes v poledne si připijeme na vaše štěstí,“ řekl Fred s úsměvem.

Magnus a Rosemarie šli za Ellen. Ta je přijala s usměvavým obličejem.

„Chválabohu, že jste tady, Rosemarie, už jsem si tolik zvykla na vaši společnost, že jste mi velice scházela.“

„Odpusťte - byla jsem velmi dlouho pryč,“ řekla Rosemarie rozpačitě.

„Nu, člověk potřebuje dlouhý čas, aby si všechno prohlédl. Byl jsi dobrý průvodce, Magnusi?“

$

Magnus se zasmál.

„Myslím, Ellen, že jsem se toho zhostil ke tvé spokojenosti. Slečna von Salten mne alespoň bohatě odměnila.“

Ellen se na něho pátravě podívala.

„Vypadáš tak rozzářeně, Magnusi, tak - já nevím, jak. Zdáš se mi o deset let mladší.“

Znovu se zasmál.

„To dělá štěstí, Ellen. Podívej se na slečnu von Salten. Nevypadá taky rozzářeně?“

Ellen se podívala na Rosemarii, která se žhavě zarděla.

„Ovšem - slečno Rosemarie, já nevím

Tu vzal Magnus Rosemarii do náruče a políbil ji. A potom se na Ellen rozpustile podíval.

„Jak se ti to líbí, Ellen?“

Ellen klesla na židli a jen žasla.

Magnus vzal její ruku a políbil ji.

„Ellen, milá Ellen, tobě vděčím za to, že si štěstí konečně našlo cestu i ke mně. Ty jsi mi je v Rosemarii přivedla. Rosemarie je moje nevěsta.“

Paní Ellen spráskla ruce.

„Skutečně? Je to pravda? Tak rychle jsi kapituloval? Ty, který jsi jinak o ženách nechtěl nic vědět?“

$

„Ne, Ellen, tak rychle to nešlo. Moje srdce patřilo Rosemarii už před pěti lety. V Káhiře. Tenkrát jsem si nechal své štěstí uniknout. Rozdělilo nás nedorozumění a já jsem ztratil Rosemarii z očí. Ty jsi mi ji znovu přivedla a já jsem po ní rychle sáhl, navzdory tvé tříleté smlouvě. Tu musíme zrušit, Ellen, neboť Rosemarie se musí brzy stát mou ženou. Už jsme toho zameškali příliš mnoho.“

Paní Ellen náhle vtáhla Rosemarii do své náruče.

„Milá Rosemarie, mám takovou radost kvůli vám i kvůli Magnusovi. Ráda vás uvolním ze smlouvy, neboť už nepotřebuju společnici. Ty teď budeš mojí milou sestrou.“

„Tou budu ze srdce ráda, milá Ellen. A i já ti děkuju, žes mne sem přivedla. Netušila jsem, kam se dostanu, a velice jsem se polekala, když jsem Magnuse na nádraží poznala. Byla bych nejraději utekla, protože jsem nevěděla, že mne miluje. Ale teď to vím a jsem nevýslovně šťastná.“

Obě dámy se srdečně políbily.

„A abych nezapomněl, máš nechat vychladit sekt, Ellen. Fred si chce připít na naše štěstí,“ řekl Magnus s úsměvem.

„Stane se. Přijměte mé vroucí blahopřání, oba. Bůh vám dej opravdové, stálé štěstí.“

$

G oběda si připili na štěstí snoubenců.

Ještě týž den napsala Ellen paní von Schwarzburg:

{Milá Lanie!

Moje nová společnice mi dnes dala výpověď. Svatební klauzule se přece jen uplatnila. Rosemarie von Salten se zasnoubila s mým švagrem Magnusem.

A podrobně vylíčila, co sama věděla. Od paní von Schwarzburg přišel okamžitě blahopřejný telegram.

Už o dva měsíce později se Rosemarie stala ženou Magnuse Rittnera. Mezi svatebními hosty se kromě pana a paní von Schwarzburg nacházel i pan von Schlieben, který nevěděl, jak by „skvělému děvčeti“ dostatečně ukázal svou radost.

Ženich a nevěsta seděli vedle sebe a zářili štěstím. Na Rosemariině nebi už nebyl žádný mrak. Dala Magnusovi deník své matky a také tenký sešit se seznamem dlužníků. Magnus zaplatil všechny dluhy, které Rosemarie nedokázala splatit, a to ji nadmíru těšilo. Nesmírně šťastná byla i z toho, že když si Magnus přečetl deník její}

$

{matky, řekl: „Tvoje matka byla velmi nešťastná, nesmíme ji odsuzovat.“

A když novomanželé opustili svatební tabuli, zavedl Magnus svou mladou krásnou ženu do nově zařízené vily. Svatební cesty se vzdali, protože si chtěli své štěstí užívat jen sami dva.

Se zbožným pocitem blaženosti kráčela Rosemarie po boku svého manžela krásnými a útulně zařízenými místnostmi.

„Teď jsem konečně našla domov podle svého srdce, můj milovaný muži. Budu ti za to děkovat každým dechem,“ řekla vroucně zastřeným hlasem.

Magnus k sobě mladou ženu pevně přitiskl.

„Děkuj mi svou láskou, moje Rosemarie, a tím, že se budeš ve svém novém domově cítit šťastná. Tvoje štěstí je i mým štěstím.“

A jejich rty se našly v dlouhém, vřelém polibku.}

KONEC

Hedwiga Courths-Mahlerová - ZHRZENÁ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno; DTP a grafická úprava Studio MOBA (digr v1); Tisk Finidr, s. r. o., Český Těšín; Vydání první, ISBN 978-80-243-3059-4