Jude Deveraux

Anděl pro Emily

Přeložila:

PETRA KLŮFOVÁ

Jude Deveraux: Anděl pro Emily

Vydání první.

Copyright © 1998 by Deveraux, Inc.

Published by arrangement with Pocket

a division of Simon & Schuster, Inc.

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Široká 22, Praha 1

v roce 2000 jako svou 571. publikaci.

Přeloženo z anglického originálu An Angel for Emily

vydaného nakladatelstvím Pocket Books,

a division of Simon & Schuster, Inc., New York, v roce 1998.

Český překlad © 2000 Petra Klůfová.

Přebal a vazba © 2000 Ricardo a Baronet.

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sudoměřská 32, Praha 3.

Odpovědná redaktorka Alena Zatloukalová.

Korektorka Hana Dušková.

Vytiskly a svázaly Tiskárny Vimperk a. s., Boubínská 483, Vimperk.

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 80-7214-358-1

BARONET

Praha 2000

Jude Deveraux

Anděl

pro Emily

1. KAPITOLA

V horách Severní Karolíny r. 1998

J

á ho snad zabiju!“ sykla tiše Emily Jane Toddová a silnějším hlasem dodala: „Zabiju ho! Zavraždím! Roztrhám ho na kusy!“ Bušila přitom pěstí do volantu, ale sotva se v ní vzedmul příval vzteku, pocítila, že opět ustupuje bolesti z dnešního ponížení. A to zahanbení její zuřivost ještě umocnilo.

„Dali mi tu cenu čistě jen proto, že se mám provdat za Donalda?“ rozkřikla se hlasitě a řízla ostrou zatáčku. Když jedním kolem vjela do vrstvy štěrku u krajnice, zhluboka se nadechla a v duchu si nakázala, že musí zpomalit. Ale místo, aby ubrala rychlost, skousla si spodní ret a sešlápla plynový pedál ještě víc k podlaze a následující zatáčku vybrala ještě zběsileji.

Prosvištěla nebezpečně rychle kolem stromu, jenž splýval s temnotou bezměsíčné noci, a cítila, že oči se jí rozostřily slzami. Dnešní večer pro ni tolik znamenal! Možná že cena Národního knihovnického svazu pro Donalda nic neznamenala, ale pro Emily to bylo splnění všech snů. Možná že rozvážení dětských knih do venkovských oblastí Apalačských hor nebylo nic v porovnání s Donaldovým velkopodnikáním, ale Emily to stálo spoustu času, energie a skoro všechny její peníze, a proto jásala blahem, že si někdo konečně všiml, co dělá.

Jakmile se jí oči zaleskly, vztekle zase slzy utřela. Určitě si rozmazala řasenku, ale copak to někdo uvidí? Vracela se k romantickému hotýlku, kde v každém pokoji měli jako pozornost podniku láhev sherry a máslové sušenky. V místnostech stály starožitné truhlice, na postelích bylo veselé květované povlečení a za jeden pokoj zaplatila Emily celé jmění. Ale dnešní noc v něm stráví sama.

„Hned, jak mi dali pokoj se dvěma samostatnými postelemi, mělo mě trknout, že všechno půjde na levačku!“ zuřila nahlas a zaslechla, jak auto opět koly zachrastilo na štěrku krajnice. „A to byl teprve začátek toho nejhoršího týdne a…“

Nedořekla, protože vybrala prudkou zatáčku, kterou z obou stran hustě lemovaly stromy – a tu přímo uprostřed silnice stál muž a dlaní si stínil oči před září reflektorů. Emily strhla vůz do strany. Vší silou zatočila volantem, aby muže nesrazila. Radši by sama najela do stromu, než aby najela do člověka, ale zčistajasna se postava ocitla mezi ní a krajnicí. Zatočila volantem vlevo, zpátky ke středu vozovky, ale v tak velké rychlosti auto zkrátka nestačilo zareagovat.

Když vozidlo tvrdě vrazilo do muže, Emily pocítila tak silnou nevolnost, jakou ještě v životě nepoznala. Na celém světě neexistuje tak hrozný zvuk, jako je náraz karoserie do lidského těla.

Emily měla dojem, že uběhla celá věčnost, a ne pouhé vteřiny, než vůz zastavila, rozepnula si bezpečnostní pás, vyskočila ven a rozběhla se nazpátek. Tmu ozařovala pouze světla jejího auta. S bušícím srdcem se rozhlížela černočernou temnotou.

„Kde jste?“ zajíkla se ve zděšené panice.

„Tady,“ zaslechla šepot a tryskem se pustila dolů po strmém srázu, jenž spadal podél vozovky. Dlouhé šaty z béžového atlasu se jí zachytávaly o každou spadlou větvičku a vysokými podpatky se bořila do vrstvy tlejícího listí pod stromy. Přesto však nepolevovala v šíleném běhu.

Muž sletěl – či spíš byl odhozen – několik metrů pod horní okraj srázu, takže Emily chvilku trvalo, než ho objevila. Málem na něho šlápla. Svezla se na kolena a musela nejprve hmatem zjistit, kterou částí těla je k ní natočený, protože záři reflektorů jejího auta stínily koruny stromů. Nahmatala paži, hrudník a nakonec hlavu. „Jste v pořádku? Jste v pořádku?“ opakovala horečně a přejížděla mu prsty po tváři. Cítila pod nimi vláhu, ale nedokázala určit, zda to je krev, pot nebo vláha ze spadaného listí.

Konečně zaslechla sten a polkla úlevou. Aspoň že není mrtvý! Proboha, proč jen si nekoupila mobilní telefon, jak jí radil Donald? Jenže ona sobecky prohlásila, že když si dá do vozu zamontovat telefon, Donald bude během jízdy mluvit s každým, jenom ne s ní.

„Dokážete vstát?“ vydechla a shrnula mu vlasy z čela. „Kdybych vás tu nechala, než přivolám pomoc, taky bych to místo už nemusela najít. Tak prosím řekněte, že vám nic není!“

Muž pootočil hlavu v jejích dlaních. „Emily?“ zašeptal tichounce.

Emily se o kousek odtáhla a snažila se mu pohlédnout do tváře. Trochu se v té tmě stačila rozkoukat, ale na mužovy rysy přesto jasně neviděla. „Odkud znáte mé jméno?“ vyhrkla a hlavou jí bleskly všechny ty příšerné zprávy, které Donald předčítal na obrazovce. Co když je tenhle člověk sériový vrah, který předstírá zranění, aby tak nalákal ženy a dovedl je až k jejich chmurnému osudu?

Než si stačila uvědomit, co dělá, odtáhla se od muže. Nedokázala myslet na nic jiného, než jak by co nejrychleji vyrazila na silnici k autu. Nechala běžet motor? Nebo ho při tom prudkém zastavení vypnula? Dokáže muži uniknout dřív, než se na ni vrhne?

„Neublížím vám,“ zasípal muž a zkusil se posadit.

Emily sváděla boj mezi přáním mu pomoci a touhou co nejrychleji odtud zmizet. Náhle ji muž uchopil za zápěstí, takže rozhodnutí už nadále nezůstalo na ní.

„Neporanila jste se?“ otázal se chraptivě. „Jela jste strašně rychle. Mohla jste nabourat do stromu a něco si udělat.“

Emily na něho ve tmě mlčky pomžikávala. Za prvé znal její křestní jméno, za druhé věděl, že jela nepřiměřeně rychle. Musím odtud vypadnout, pomyslela si a opět vzhlédla nahoru ke svému autu. Mezi kmeny stromů prosvítal tenký paprsek světla. Co když reflektory vybijí baterii natolik, že už nebude možné nastartovat?

Muž její zápěstí sice nepustil, ale pokusil se posadit. Emily mu nepomohla. Čišelo z něho cosi prapodivného, co v ní budilo nutkání vzít nohy na ramena.

„Tohle tělo je hrozně nepohodlné,“ poznamenal muž, když se konečně vytáhl do sedu.

„Ano, náraz autem je skutečně hrozný,“ přisvědčila Emily a s každým slovem jí sílil hlas, živený strachem.

„Vy se mě bojíte?“ pronesl muž nevěřícným tónem. Skoro jako by očekával, že ho Emily zná.

„Já… Já se nebojím, doopravdy…,“ začala Emily v horečné snaze muže upokojit.

„Ale bojíte. Vycítím to. Přímo to z vás vyzařuje. Emily, proč byste…“

„Odkud znáte mé jméno?“ skoro se rozkřikla.

Muž si mnul hlavu, jako by ho pronikavě bolela. „Znám ho odjakživa. Patříte k těm mým.“

To by stačilo! pomyslela si, prudce se vyškubla z jeho sevření a rozběhla se do kopce směrem k autu.

Ale nedostala se daleko, protože ji chytil kolem pasu a přitáhl ji k sobě. Pevně ji sevřel v náruči. „Ššššš,“ konejšil ji. „Jen klid. Přece se mě nebojíte, Emily. Na to se my dva známe až příliš dlouho.“

Kupodivu, jeho dotek ji začal uklidňovat, ale jeho slova ji naopak rozrušila.

„Kdo jste?“ zašeptala rty přitisknutými k jeho rameni.

„Michael,“ odvětil, jako by to měla vědět.

„Neznám žádného Michaela.“ Proč se mu nesnažím vytrhnout? divila se v duchu a současně se o něho opírala celým tělem. A vůbec, kdo z nich dvou byl vlastně sražený autem?

„Znáte mě,“ pravil tiše a zabořil jí ruku do vlasů. Kvůli dnešní slavnosti si je vyčesala, ale teď se jí rozpletly a zcuchané jí splývaly po obou stranách šíje. „Jsem váš anděl strážný a patříme k sobě už tisíc let.“

Na okamžik zůstala Emily stát na místě, v bezpečném objetí jeho paží, a vůbec se nepohnula. A pak jí do mozku začal pronikat význam toho, co řekl, a hluboko v ní zabublal smích. Ano, smích byl přesně to, co po tom příšerném dnešku potřebovala ze všeho nejvíc. Den, který jí měl přinést velkou čest, se změnil ve velké ponížení a skončil tím, že autem srazila člověka.

Muže, který se teď prohlásil za anděla strážného.

„Tak anděl, říkáte?“ opakovala a odtáhla se od něho. „Tak kde máte křídla?“ Nevěděla, zda se rozesmát nebo zděšeně utéct.

„Andělé ve skutečnosti nemají křídla. To jste si vymysleli vy smrtelníci. Občas se s nimi zjevujeme, abyste nás poznali, ale pokud se objevíme ve smrtelném těle, tak vždycky bez nich.“

„Aha, chápu,“ přisvědčila Emily s úsměvem a o krok od toho šílence ucouvla. „Tak, víte, jak vidím, nic se vám nestalo, a navíc odtud můžete klidně odletět. Tedy v případě, že se rozhodnete nasadit si křídla.“ Ustupovala pozpátku směrem k autu, což nebylo snadné, protože to bylo do kopce a na sobě měla dlouhé večerní šaty a střevíčky s podpatky. „Takže já jako, echm, smrtelník můžu odjet.“

Dohonil ji na kraji asfaltu a opět ji objal kolem pasu.

Tak dost! pomyslela si a vztekle se k němu obrátila. „Tak poslyšte, pane, ať jste kdo jste, laskavě na mě nesahejte!“ Po těch slovech došla k vozu a vklouzla za volant. Jakmile se posadila, spatřila ho stát v záři reflektorů. Na to, že ho před chvilkou porazilo auto, se pohyboval pozoruhodně rychle.

Na vteřinku, jak zavírala dveře auta, si ho konečně mohla prohlédnout. Byl urostlý, s širokými rameny a hustou hřívou vlnitých černých vlasů. A k tomu měl tak husté a dlouhé řasy, že se neubránila tajné otázce, jestli zpod nich vůbec něco vidí. Tmavé oblečení vypadalo zmazané, ale Emily neměla v úmyslu se zdržet, aby zjistila, jestli to není krev.

Motor auta pořád ještě běžel, což znamenalo, že uběhlo jen pár minut, i když jí to připadalo jako celé hodiny. Měla v úmyslu toho šílence objet, ale sotva položila ruce na volant, zhroutil se před ní a zůstal ležet před reflektory jako mrtvý.

Emily tiše zaklela, bleskově vyletěla z vozu a rozběhla se k muži. Uchopila ho v podpaží a pomohla mu vstát. „Tak pojďte, odvezu vás do nemocnice,“ hlesla zdrceně.

Opřel se o ni. Bylo to zvláštní, před chvílí vyběhl po srázu jako srna a teď byl naprosto bezmocný.

„Věděl jsem, že byste mě tu nedokázala nechat,“ řekl a usmíval se jí do vlasů. „Odjakživa jste měla slabost pro zraněné muže.“

Pomohla mu usadit se na sedadle pro spolujezdce a pak se vrátila za volant. Teprve tam jí došlo, co říkal. Slabost? opakovala si vztekle v duchu. Copak tou raněnou stranou teď nejsem já?

Rozjela se do maličkého horského městečka, kde měla pronajatý pokoj v tom nejromantičtějším hotýlku na světě, a vezla s sebou cvoka. Byla přesvědčená, že horší víkend si nelze představit. No jasně, zuřila v duchu. Mám slabost spíš pro podrazáky než pro zraněné muže!

*

„Podle mě se mu vůbec nic nestalo,“ sdělil mladý lékař Emily. „Nemá na sobě jediné škrábnutí ani pohmoždění. Jste si jistá, že jste ho vozem skutečně srazila?“

„Na ten zvuk se nedá zapomenout,“ povzdechla si. Byly dvě hodiny po půlnoci, Emily seděla na židli naproti jeho psacímu stolu, nové šaty měla potrhané, byla zmazaná a vyčerpaná a nestála o nic jiného, než aby mohla zalézt do postele a zapomenout, že tenhle den se vůbec odehrál.

„Nu, tak buď máte oba obrovské štěstí, nebo…“ Nevyslovil to, ale Emily pochopila, že podle jeho soudu řídila opilá nebo pod vlivem nějaké drogy. A vůbec, jaké drogy tam můžou brát andělé? Neříká se snad něčemu andělský prach? Nebo to jsou andělské vlasy a věší se na vánoční stromeček?

„A vy jste v pořádku, slečno Toddová?“ vyzvídal mladý lékař a upřeně si ji prohlížel.

„A co ty jeho řeči, že je anděl?“ utrhla se. Ona tu jako pacient nebyla!

Lékař na ni pár vteřin nechápavě zíral a pak sklopil oči ke svému bloku. „Michael Chamberlain, pětatřicet let, narozený v New Yorku, výška metr pětaosmdesát, váha osmdesát dva kilo, černé vlasy, hnědé oči.“

„Kde jste ty informace sebral?“ vyskočila Emily, ale okamžitě se začala omlouvat. „Promiňte, mám za sebou dlouhou noc.“

„To máme my všichni,“ oznámil jí lékař, aby jí připomněl, že ve dvě hodiny v sobotu ráno pacienty obvykle nepřijímá. „Z jeho řidičského průkazu,“ pokračoval. „V něm jsou všechny požadované údaje. Ale teď bych už opravdu rád šel domů a trochu se prospal. Ráno v osm musím navštívit pacienty na klinice. Budete-li si přát, aby pan Chamberlain podstoupil ještě další vyšetření, radil bych vám, abyste ho odvezla do nemocnice v Asheville. A teď, pokud nemáte námitky…,“ odmlčel se významně.

Emily zaváhala. Měla sto chutí trvat na tom, že ten muž musel utrpět aspoň lehké zranění.

Stačil však pohled na lékařovo povytažené obočí, aby pochopila, že musí držet pusu. Z jeho hlediska ho vytáhla z postele, aby vyšetřil dokonale zdravého člověka.

Jenže Emily si byla jistá, že do něho narazila tak tvrdě, až odletěl deset metrů dolů ze svahu.

„Děkuju,“ vymáčkla ze sebe přiškrceně a pomalu vyšla z ordinace do čekárny.

Počítala s tím, že ten šílenec tam na ni bude čekat, ale nebylo po něm nikde ani vidu. Vydechla si úlevou. Proč jen není šílenství vidět stejně jako jizva nebo mateřské znaménko? trápila se v duchu. Občas zná člověk toho druhého roky, než si uvědomí, že jde o cvoka.

K venkovním dveřím Emily došla už mnohem klidnější. Proč proboha tak přehání? Toho člověka srazila autem! Těžko posuzovat, co takový šok může vyvolat! Možná mu špatně rozuměla. Co když jí jen vděčně sděloval, že ho ochránil anděl strážný? Ano, jinak to být nemohlo, pomyslela si s úsměvem. Víra v anděly strážné skutečně byla poslední dobou v módě. Mít vlastního anděla znamenalo, že na člověka osobně dohlížejí z nebe, takže si mohl připadat velmi výjimečný.

Zadumala se nad tou představou tak hluboce, že si ho nevšimla, dokud se neposadila za volant a nezapnula si bezpečnostní pás.

„Konečně chápu, proč vy smrtelníci tolik spíte,“ poznamenal a předvedl širokánské zívnutí. Emily málem vyletěla z kůže. Seděl přímo vedle ní.

„Co děláte v mém autě?“ vyjela na něho.

„Čekám na vás,“ vysvětlil, jako by to byla samozřejmost.

„Jak jste se dostal dovnitř? Vůz byl zamčený a…“ Pokračovala, dřív než stačil odpovědět. „A varuju vás, že jestli mi řeknete, že jako anděl strážný umíte otvírat zamčená auta, tak… Tak já…“ Vyhrožování nikdy nepatřilo k jejím silným stránkám. Místo toho otevřela dveře a chtěla vystoupit.

„Emily!“ napomenul ji, chytil ji za paži a přitáhl zpátky k sobě.

Vyškubla se mu. „Nesahejte na mě!“ Zhluboka se nadechla a zkusila se uklidnit. „Tak poslyšte, nevím, kdo jste a co chcete. Žádám vás ale jen o jediné, abyste vypadl z mého auta a vrátil se tam, kam patříte. Mrzí mě, že jsem vás porazila, ale podle doktora jste v pořádku, takže se klidně vraťte domů. Vyjádřila jsem se dost jasně?“

Muž opět bohatýrsky zívl. „V tomhle městě vy nebydlíte, viďte? Máte tu zamluvený ten… No, jak tomu říkáte? Těm místům, kde se dá zůstat přes noc?“

„Hotel?“

„Přesně tak,“ přisvědčil s obdivným pohledem, jako by pronesla něco geniálního. „Máte zamluvený hotelový pokoj, kde bychom mohli přespat?“

„My?“ opakovala a měla co dělat, aby nevybuchla vzteky. Už se ho nebála, zato ho měla plné zuby.

S úsměvem si položil si hlavu na opěrku. „Umím vám číst myšlenky, Emily. Myslíte na sex. Proč vy smrtelníci myslíte skoro pořád jen na tohle? Kdybyste se rozhodli pro trochu zdrženlivosti.“

„Ven!“ zavřískla. „Vypadněte z mého vozu! Vypadněte mi ze života!“

„To zavinil ten muž, viďte?“ zeptal se a zkoumavě se na ni zadíval. „Už zase vás vyšplouchl, nemám pravdu?“

Na vteřinku neměla potuchy, o čem mluví, ale pak málem proletěla střechou auta. „Donald? Děláte narážky na muže, kterého miluju?“

„Počkejte, stejné jméno má v téhle zemi ještě něco. Nebo je to v Iránu? Asi si nevzpomenu. Vlastně ano, kačer. Ten se tak jmenuje.“

Emily zaťala pěsti a zuřivě se na něho vrhla. Než ho však stačila udeřit do hrudníku, chytil ji za zápěstí a pár vteřin jí upřeně zblízka hleděl do očí. „Máte moc hezké oči, Emily,“ pronesl tiše. Tón jeho hlasu způsobil, že se mu vytrhla až po chvilkovém zaváhání. Vyčerpaně se položila na opěradlo.

„Tak co ode mě chcete?“ zeptala se nešťastně.

„Nevím,“ odpověděl muž. „Vážně nevím, proč jsem tady. Michael mi oznámil, že na Zemi vznikl vážný problém, který se vás týká, a požádal mě, zda bych si neoblékl smrtelné tělo a nezkusil to vyřešit.“

„Aha,“ hlesla Emily zničeně. „A kdo vlastně je ten váš Michael?“

„Archanděl Michael, kdo jiný.“

„Kdo jiný,“ přisvědčila Emily. „Že mě to hned nenapadlo! A archanděl Gabriel je nejspíš váš nejlepší kámoš.“

„Nebesa, to ne! Já jsem jen anděl šesté třídy! Ti dva jsou… No, pro ty dva už ani není třída. Ale když nás Michael o něco požádá, jdeme a uděláme to. Bez ptaní.“

„Takže vy jste přišel na zem, abyste mi pomohl něco udělat.“

„Nebo abych vám pomohl ve věci, která se vás týká.“

„Ano, máte pravdu. Díky, že jste mě opravil. A teď, když jsme si to vyjasnili…“

„Emily, oba jsme unavení. Ta pozemská těla jsou hrozně nepohodlné těžké krámy. Jak to říkáte? Usnul bych i na hlavě.“

„Vestoje,“ opravila ho automaticky.

„Vestoje? Tak se spát nedá?“

„Nedá. To se jen říká: Usnul bych i vestoje.“

„Já tedy určitě!“ prohlásil. „Ale přece jen bych radši spal na zádech. Mohli bychom se teď rozjet do vašeho hotelu? Dal jsem vám přidělit pokoj s dvěma postelemi, je to tak? Nebo že by mě neposlechli? Občas je problém, aby se smrtelníci nechovali neposlušně. Taky to může být tím, že nemají čas si nic pořádně poslechnout.“

Emily otevřela ústa, aby něco řekla, ale zase je okamžitě sklapla. Možná bude nejlíp usnout. Až se probudí, zjistí, že tohle všechno byl pouhý sen. Strčila klíčky do zapalování, nastartovala a beze slova se rozjela směrem k hotýlku.

2. KAPITOLA

K

dyž se Emily druhý den ráno probudila, ze všeho nejdřív ji zachvátila panika. Přijde pozdě do zaměstnání nebo ji čeká schůzka s někým, kdo s ní bude probírat potíže v knihovnické práci města nebo musí… S nedůvěrou a posléze s blaženou úlevou si vzpomněla, že má celý volný víkend. Nemusí dělat nic až do příštího úterý. A teď je teprve sobota.

Obrátila se pod božsky měkkou přikrývkou a zavrtala se ještě hlouběji do sněhobílého povlečení. V duchu si připomínala ten prapodivný sen o hnědookém andělovi a nabouraném autě a… Ani nestačila dokončit myšlenku a už zase spala.

Probudilo ji slunce, jež jí svítilo přímo do očí. Zamžourala směrem k oknu a měla dojem, že v zářivém proudu paprsků stojí mužská postava. Do tváře jí sice neviděla, ale zdálo se, že na zádech jí visí dvě obrovská bílá křídla. „Ještě jsem se úplně neprobrala,“ zamumlala si a strčila hlavu pod přikrývku.

„Dobré ráno,“ pozdravil ji příjemný mužský hlas. Emily se tvářila, že nic neslyší, a dál nechávala oči zavřené.

„Přinesl jsem vám snídani,“ pokračoval hlas. „Jahody právě natrhané na zahradě a malé koláčky z mrkvového těsta. A taky studené mléko a horký čaj a kuchaře jsem donutil, aby vám uvařil vajíčko, hezky do poloměkka. Přesně tak máte vajíčka nejradši, viďte?“

S každým dalším zaslechnutým slovem se Emily vybavovaly další a další události z dnešní noci. Problém byl ovšem v tom, že nic z toho, co si vybavila, nemohla být pochopitelně pravda. Ostražitě odhrnula přikrývku a podívala se na muže. Měl na sobě stejnou tmavou košili a tmavé kalhoty jako v noci, ale teď na denním světle viděla, že je má zmazané a potřísněné.

„Běžte pryč,“ sykla a zkusila se zavrtat zpátky pod přikrývku.

„Přivolal jsem vám moc dlouhý spánek,“ prohodil, jako by posuzoval vědecký experiment, jako by příště hodlal použít méně účinné zaklínadlo.

Emily pochopila, že na další spánek už nemá šanci. „Nezačínejte s tím znovu,“ zanaříkala, odhodila přikrývku a odhrnula si vlasy z očí. Teď, když se konečně probudila, rozbolelo ji celé tělo. Za nic na světě si nedokázala vzpomenout, co včera v noci následovalo po odjezdu z kliniky, ale do postele musela padnout v… Jediný pohled jí potvrdil, že ještě pořád má na sobě zbytky svých bezových večerních šatů a nepochybně i zbytky svého make-upu.

Emily si přitiskla přikrývky pevně k tělu a posadila se. „Chci, abyste šel pryč!“ oznámila mu nesmlouvavě. „Splnila jsem svou povinnost, takže teď prosím zmizte. Nechci vás už v životě vidět.“

Choval se, jako by Emily neslyšel. „Čaj je vařící, tak se nespalte,“ upozornil a podal jí krásný porcelánový šálek na talířku.

„Nechci,“ spustila, ale umlčel ji pohledem. V očích má zvláštní vyzývavost, pomyslela si, když uchopila šálek a začala usrkávat čaj. Nejprve jí na klín položil podnos s jídlem a pak se natáhl vedle ní.

Vyzývavost sem vyzývavost tam, tohle bylo trochu moc. „Takovou drzost bych si…,“ rozzlobila se, odložila šálek a začala vylézat z postele.

„Mluvil jsem dole s člověkem, který dělá u té – jak tomu říkáte? – u policie a vyšetřuje tu autonehodu, kterou mu oznámil lékař.“

Emily ztuhla a s jednou nohou na podlaze se po něm ohlédla.

„Policista tvrdí, že když nebudu trvat na trestním oznámení, nemůže s tou bouračkou dělat vůbec nic. Ovšem kdybych to šel nahlásit a policie by zjistila, že jste, řekněme, překročila povolenou rychlost – nebo ještě hůř, že jste byla třeba na oslavě a tam vypila jednu dvě skleničky šampaňského – no, to už by mohlo mít vážné následky.“

Emily stále zůstávala jako zkamenělá, třeštila na něho oči a ochromený mozek jí jen ztěžka zpracovával všechno, co právě slyšela. Před očima se jí roztančila vidina vězení a soudního procesu za jízdu v opilosti. Připomněla si, že policie dokáže podle stop v asfaltu, které tam po jejím smyku jistě zůstaly, vypočíst rychlost auta. A vzhledem k tomu, jak rychle si to včera řezala, ty stopy budou na vozovce viditelné ještě za řadu let.

„Co tedy chcete?“ zeptala se šeptem. Náhle jí nepříjemně vyschlo v krku. I když se snažila zaplašit strach, na celém těle jí zamrazila husí kůže.

„Emily,“ usmál se a vztáhl k ní ruku, jenže Emily se prudce odtáhla. Povzdechl si. „Já…“ Váhavě se jí zahleděl do očí a Emily měla pocit, že jí zkouší číst myšlenky. Tak ať! řekla si vzpurně a pevně mu pohled oplácela.

Muž se pousmál a rozvalil se trochu pohodlněji. „No tak, vezměte si koláček. A ať vám nevychladne to vajíčko!“

„Co tedy chcete?“ opakovala už dost navztekaně.

„Začněme s něčím nenáročným,“ odpověděl a namazal koláček džemem. „Co kdybyste se mnou strávila víkend?“

„Jste zvrhlý!“ odsekla, spustila druhou nohu z postele a postavila se.

Během dvou vteřin stál před ní. Jakmile jí položil ruce na ramena, naráz se cítila klidněji. „Emily, co kdybych vám řekl, že si nepamatuju, kdo vlastně jsem? Že nevím, co jsem včera v noci pohledával na té vozovce, ani jak jsem se tam dostal? Co kdybych řekl, že si nevzpomínám vůbec na nic z toho, co předcházelo nárazu vašeho auta?“

Vzhlížela k němu, teď už beze známky strachu. „V tom případě byste se měl obrátit na policii a…“ Hlavou jí opět bleskla představa policejního vyšetřování. Chtěli by vědět, kdo ho tím autem srazil, pak by dlouze vyslýchali ji a ano, šampaňské se při včerejším udílení cen skutečně popíjelo, a ano… Pomyslela na Donaldovu politickou kariéru a na jeho zasnoubení s řidičkou odsouzenou za opilství.

„Co mám podle vás udělat?“ zajíkla se. Aspoň že už netvrdí, že je anděl, řekla si. Třeba si brzy vzpomene, kdo ve skutečnosti je. Určitě už ho někdo hledá. Možná manželka, napadlo ji, když hleděla do těch očí orámovaných hustými řasami.

„Tak, to už je lepší,“ usmál se na ni. „Tak co kdybyste si vlezla zpátky do postele a nasnídala se? Cítím, že jste pořádně vyhladovělá, tak se najezte.“

Opravdu se cítila klidněji a přestala se ho bát. Jestli ztratil paměť, možná je sám vyděšený až dost.

„Emily,“ začal, když nadzdvihl přikrývku, a potom jí na klín opět položil podnos, „potřebuji vaši pomoc. Myslíte, že byste mi mohla po tenhle dlouhý víkend pomáhat? Majitel hotýlku mi prozradil, že pokoj jste zaplatila předem a že kdybyste teď odjela, o ty peníze přijdete.“ Podal jí koláček. „Je mi jasné, že byste se uměla stokrát zabavit jinak, že jste plánovala spoustu věcí… s Donaldem.“ Jako by se mu to jméno zadrhlo v hrdle. „Ale možná byste si přece jen vyšetřila čas a pomohla mi?“ Nepatrně se na ni usmál, jako by se bál doufat.

Emily sklopila oči k snídani a neodpověděla.

„Nevzpomínám si na nic,“ naléhal. „Nevím, jaké jídlo mám rád, jak se kupuje oblečení a jaké mám koníčky. Vím, že po vás toho chci hodně, ale možná byste mi pomohla přijít na to, co se mi líbí.“

Emily se už neudržela a vyprskla smíchy. „Myslíte si, že vážně uvěřím téhle dojemné povídačce?“ Začala si loupat vajíčko. „Tak co ode mě doopravdy chcete?“

Věnoval jí oslnivý úsměv. „Abyste zjistila, kdo mě kčertu včera večer hodil doprostřed pustiny a nechal mě tam umřít. Vím, že podle lékaře jsem úplně v pořádku, ale hlava mě bolí tak strašně, že slabšího smrtelníka by to zabilo.“

„Tak to bychom vás měli zavést do nemocnice!“ vyhrkla okamžitě a začala znovu odhazovat přikrývky.

Muž ji znovu nesmlouvavě přikryl. „Nerad bych na sebe upoutával velkou pozornost. Já…“ Pozorně se na ni zahleděl. „Myslím si, že se mě někdo možná snažil zabít.“

„Tak se obraťte na policii.“

„Ale to bych jim musel povědět o vás, ne?“

„Asi ano,“ přisvědčila Emily, znovu se pustila do jídla a přitom si rovnala v hlavě všechno, co jí řekl. „A co si najmout soukromého detektiva? Myslím to vážně. Nepatřím k těm odvážným ženám, které tajně touží nosit pistoli a v noci pročesávat špinavá skladiště. Daleko víc jsem, echm, knihovnický typ. Stačí mi vzrušení z druhé ruky. A na tom nehodlám nic měnit!“ dokončila rázně.

„Ale já vás nežádám, abyste mi pomohla najít lidi, co mě chtěli oddělat. Chci po vás jen tolik, abyste mi pomohla najít ztracenou paměť. Moc bych se divil, kdyby ti vrazi byli tak hloupí, aby mě nechali poblíž města, kde mě lidé znají. Vlastně,“ pokračoval a přitom si rozepínal manžety košile, „jsem přesvědčen, že mě svázali a strčili do kufru auta.“

Natáhl paže před Emily. Na zápěstí spatřila odřené pruhy, jako by kůži spálil provaz. „A navlas stejné mám i na kotnících.“

„A z toho, co se přihodilo před tou nocí, si vůbec nic nepamatujete?“ vyptávala se Emily a dopila mléko. „Vůbec nic?“

„Nic, ale dnes ráno jsem se přece jen něco dozvěděl. Nesnáším sladké omelety.“

Emily se neubránila smíchu. V jednu chvíli mluvil o vraždě a hned nato si dělal těžkou hlavu kvůli omeletám.

„Zůstaňte tenhle víkend se mnou!“ opakoval s prosebným pohledem. „Rád bych ochutnal co nejvíc jídel, prohlédl si co nejvíc věcí a tak. Možná že se nakonec díky tomu přece jen rozpomenu, kdo jsem.“

„Kdo jste kromě toho, že jste anděl,“ doplnila Emily, která si to škádlení nedokázala odpustit.

„Ano, na to jsem ještě nezapomněl,“ dodal vlídně a sklopil oči k přikrývce.

Emily měla na okamžik strach, že znovu začne s tím nesmyslem, ale on se místo toho zvedl z postele a zamířil ke starožitnému prádelníku u protější stěny. „Koukněte na tohle!“ vyzval ji a hrdě jí podal náprsní tašku. „Uvnitř je pár zajímavých drobností.“

Emily si otřela dlaně do ubrousku a nakoukla do tašky. Ano, opravdu tam byla hrstka „zajímavých“ věcí. Za prvé tam objevila třicet pět stodolarovek. Kromě nich tam byla zlatá karta Visa, vzadu podepsaná Michaelem Chamberlainem, a pak řidičský průkaz vystavený v New Yorku, kupodivu bez fotografie. Zato na něm byla uvedená adresa.

„Policista na ni už dnes ráno volal,“ sdělil jí Michael. „To byl jeden z důvodů, proč sem zašel, protože informace, které měl lékař k dispozici, se nepřekrývaly.“

Trochu zmateně na něho zamžikala. „Nepřekrývaly? Aha. Neodpovídaly. To, co jste řekl lékaři, neodpovídalo těm údajům. Angličtina zřejmě není váš rodný jazyk.“

„Nejspíš ne,“ potvrdil pobaveně. „Pomůžete mi?“

Emily chvilku horečně zvažovala všechno, co bude s takovým slibem souviset. Kdyby se to dozvěděl Donald, samozřejmě by hrozně zuřil. Ale co, Donald ji zradil. A vůbec, kdyby se jeho vinou tolik nenaštvala kvůli tomu, že nepřišel, i když jí to svatosvatě slíbil, možná by toho muže vozem ani nesrazila.

A pak tu byla otázka, jak by se zabavila, kdyby toho muže poslala pryč, kdyby mu řekla, že ne, že mu nepomůže. I kdyby nechala stranou fakt, že by v důsledku toho mohla příštích dvacet let strávit ve vězení, čekal by ji neuvěřitelně nudný víkend. Jeden z důvodů, proč měla Donalda tak ráda, spočíval v jeho schopnosti přicházet s úžasnými nápady, jak se zabavit. Nepatřil k mužům, kteří jen trpně postávají a dovolí ženě, aby za ně naplánovala první poslední.

Irene tvrdila, že Donald „s sebou tahá Emily jako oblíbeného pejska,“ ale Emily se vzrušení z Donaldovy společnosti i jeho typická činorodost líbily.

Pravda, mohla by se vrátit domů a tam odpovídat na tisíce zvědavých otázek, proč se vrátila dřív, a taky by tu mohla zůstat celý víkend. Sama. Neměla by si s kým povídat, neměla by se s kým procházet. Byla by sama.

„Zaslechl jsem, že ve městě se koná jarmark,“ prohodil Michael. „Víte, co je jarmark?“

Emily se zajiskřilo v modrých očích a celá se rozzářila. „Lidé z celého kraje přinesou věci, které sami vyrobili, a prodávají je u stánků.“

„Asi je to nuda,“ usoudil a vyhlédl z okna.

„Ale vůbec ne! Americké řemeslné výrobky jsou fantastické! Najdete tam košíky a dřevěné hračky a šperky a panenky a… A zkrátka všechno, co si jen dokážete představit. A ti prodejci jsou hrozně milí a… Ale vy se mi smějete!“ Zvážněla a uraženě sevřela rty. „Určitě byste dal radši přednost fotbalu.“

„To nemůžu posoudit. Jarmark od fotbalu zatím nerozeznám. Jen jsem si zrovna v duchu říkal, že jste krásná!“

Emily to ovšem nevzala jako poklonu. Kdykoli jí muž zalichotil, že je krásná, vždycky od ní něco chtěl. A ona moc dobře věděla, oč jim jde!

„Tak tohle zkoušíte marně,“ pronesla tiše a důrazně. „Jsem zasnoubená a vy…“

„A já nemám ponětí, kdo nebo co jsem,“ dořekl za ni s úsměvem. „Tak poslyšte, Emily, jste moc hezká a já věřím, že máte dobré srdce. Která žena by byla tak ochotná pomáhat cizímu člověku jako vy?“

„Třeba ta, která nechce skončit za mřížemi?“ nadhodila a Michael se rozesmál.

„No, třeba jsem vám to napovídal jen proto, abych upoutal vaši pozornost. Ale zrovna jsem se chystal říct, že klidně můžu mít někde manželku a půl tuctu dětí. Jak bych jí pak vysvětlil to, co jsem dělal, když jsem nebyl se svou rodinou?“

„Stejně nevěřím, že američtí ženáči, a vlastně všichni ženáči, jsou extra věrní,“ poznamenala Emily jakoby pro sebe.

„Ale já možná ano. Nevím. A co Kačer? Ten je věrný?“

„Ještě jednou mu takhle řeknete a starejte se o sebe sám! Vyjádřila jsem se jasně?“

Michael se jen usmíval. „Jestli tomu dobře rozumím, na mou otázku ohledně jeho věrnosti mi neodpovíte, je to tak?“

„Víte co, pár věcí si vyjasníme hned na začátku!“ rozhněvala se Emily. „Pomůžu vám najít ztracenou paměť, ale musíte dodržovat pár základních pravidel.“

„Poslouchám.“

„Tak za prvé, můj soukromý život je tabu. A moje tělo je tabu. Takže si laskavě hlídejte ruce.“

„Chápu. Patříte do harému jiného muže.“

„Nejsem v žádném harému a…“ Zadívala se na něho přimhouřenýma očima. „Okamžitě toho nechte. Nejsem hloupá, abych nepoznala, co tím sledujete. Snažíte se mě naštvat, rozzlobit. A mně se to vůbec nezamlouvá.“

„Ale když se zlobíte, připomínáte anděla. Oči vám planou a…“

„Myslím to vážně! Buď přestanete s těmi osobními poznámkami, nebo se nedohodneme. Rozumíte?“

„Dokonale. A další záložní pravidla?“

„Základní pravidla. Základní jako důležitá. A ještě něco. O andělech už nechci slyšet ani slovo. Nepřeju si, abyste mi vykládal, že vypadám jako anděl, že jsem anděl nebo že… že…“

„Že jsme všichni andělé, ale někteří z nás mají lidské tělo a jiní ne? Tyhle věci?“

„To jste vystihl přesně. A dnes pro vás seženeme jiný pokoj. Další noc ve stejné místnosti se mnou už strávit nemůžete. Takže ty podmínky berete?“

„Samozřejmě. Ochotně. Ale vy mně musíte slíbit jedno.“

„A to?“

„Že pokud budete chtít některé z těch pravidel zrušit, tak mi to dáte vědět. Myslím tím, kdybyste si chtěla promluvit o svém soukromí nebo si přála, abych se vás dotýkal, případně kdybyste si chtěla poslechnout něco o andělech.“ Natáhl k ní ruku. „Platí?“

Emily zaváhala. Cítila, že by mu měla doporučit, aby jí zmizel ze života, ale nakonec tou nabízenou rukou potřásla. A opět, hned v tu vteřinu, kdy se ho dotkla, ji zaplavit pocit vnitřního míru. Byla si jistá, že všechno dobře dopadne a že její život proběhne právě tak, jak si sama představuje.

Vyškubla ruku z jeho dlaně. „A teď prosím odejděte, abych se mohla obléknout. Za hodinu se sejdeme dole. Půjdeme vám koupit nové oblečení a pak najdeme místo, kde byste dneska přespal. Tady se mnou už to nebude,“ připomněla.

„Děkuju, Emily,“ řekl s úsměvem. „Jste anděl.“

Otevřela ústa, aby ho sjela, ale včas si povšimla, jak mu jiskří oči. „Zmizte!“ poručila se smíchem. „Ven!“ A Michael skutečně vyšel na chodbu.

Emily mířila do sprchy, když zazvonil telefon.

„Ahoj! Koblížku můj milovaný, hodně se na mě zlobíš?“ uslyšela Donaldův hlas. „Odpustíš mi, když ti povím, že jsem celou noc moderoval přímý přenos od požáru? Od obrovského požáru a že se ti z hloubi srdce omlouvám?“

Emily se posadila na pelest, vděčná, že slyší důvěrně známý hlas. „Ach, Donalde, mám za sebou nejhorší zážitek celého života! Neuvěříš tomu ani ve snu, ale já autem srazila člověka!“

Donald chvíli mlčel a Emily si přesně dokázala představit, jak se mu při přemýšlení krabatí čelo. „Tak mi všechno pověz hezky popořádku,“ vybídl ji vážně. „Především chci slyšet obsah policejního protokolu. Jak se k tomu postavila policie?“

„Nijak. Policii jsme k tomu nevolali. Chci říct, včera v noci ji k tomu nikdo nevolal. Ale dnes ráno řekli Michaelovi, to je ten muž, co jsem ho srazila, že může podat trestní oznámení a nechat mě zavřít na doživotí, ale…“

„Emily! Laskavě zpomal a vysvětli mi všechno od začátku.“

Emily se o to poctivě pokusila, ale Donald ji neustále skákal do řeči a donekonečna opakoval svou otázku o policii. „Donalde, jestli mě nenecháš, abych ti to dopověděla, začnu si myslet, že se zajímáš jen o to, aby ti to nepoškodilo kariéru!“

„To je nesmysl a ty to moc dobře víš. Ptal jsem se tě přece, jestli se ti nic nestalo.“

„Ne, nestalo, ale jela jsem příliš rychle po silnici, která je samá zatáčka, a měla jsem v sobě dvě sklenice šampaňského.“

„Ale ten chlápek tě žalovat nechce, je to tak?“

Emily stiskla rty a pak se zhluboka nadechla. „Nechce,“ potvrdila klidně, „ale chce po mně, abych s ním v posteli vyváděla nepopsatelné věci.“

Donald nezaváhal ani na vteřinku. „Jestli se naučíš nějaký nový kousek, nezapomeň mi ho předvést.“

Emily to však nepobavilo, protože Donald se zřejmě domníval, že zmínkou o mužových požadavcích a narážkách o sexu jenom žertuje. „Vážně je to tak, že ten člověk, Michael Chamberlain, je úžasně pěkný a bydlí se mnou v jednom pokoji. A já si koupila podvazkový pas z černého hedvábí.“

„To je báječný nápad,“ pochválil ji blahosklonně Donald. „Jen ať se tě drží hezky nablízku, abys mohla pozorovat, jestli se u něho neprojeví důsledky nějakého zranění. A dej si záležet, aby všichni kolem viděli, že je v pořádku. Nestojíme přece o to, aby nás ten cvok později otravoval s nějakým podvodným obviněním.“

„Donalde!“ vybuchla Emily vztekle. „Není to žádný cvok a já s ním strávila noc!“

Donald vybuchl sebejistým smíchem, který Emily rozzuřil ještě víc. „Emily, má lásko,“ povzdechl si. „Já ti věřím. A navíc jsi v životě neměla jediný kousek prádla z černého hedvábí. Na takovéhle vyhazování peněz jsi moc prakticky založená.“

„Náhodou bych to klidně mohla udělat!“ namítla uraženě.

„Jasně, a já začnu lítat na Měsíc. Musím jít. Tak si to tam s tou svojí zatoulanou kočičkou hezky užij. Miluju tě!“ Zavěsil.

Emily zůstala chvíli mlčky sedět a třeštila oči na němé sluchátko. Tak on pěkně prosím jen tak zavěsil! Slůvkem se nezmínil, že sem zajede, aby s ní strávil aspoň zbytek víkendu, a zřejmě nevnímal nic z toho, co mu vykládala o společnosti toho druhého muže! Anděla mužského pohlaví, upřesnila v duchu nešťastně, když pokládala sluchátko do vidlice.

Vstala a zašla do koupelny. Celou tu dobu, co se sprchovala, proklínala Donalda a jeho samolibost. Prakticky založená, připomínala si. Která žena touží, aby v ní muži viděli především praktičnost? A které ženě by se líbilo, kdyby jí muž řekl, že v životě nevlastnila jediný kousek prádla z černého hedvábí, i kdyby to stokrát byla pravda?

Osušila se a prohlédla obsah prádelníku u protější stěny. Vybalila si už včera, zatímco čekala, až se objeví Donald s růžemi a omluvami. Ne snad, že by jí kdy přinesl růže, ale omluvami ji často skoro utloukl.

Všechno, co zásuvky skrývaly, bylo „praktické“. Patřila ke konzervativním cestovatelům, takže každá věc, kterou si přivezla, ladila se všemi ostatními a všechno se to dalo přeprat v ruce. „Praktické,“ zahučela pohrdavě a zásuvku zase zastrčila.

Přes spodní čelo postele byly přehozené zbytky jejích večerních šatů z béžového hedvábí, ale i ty byly výrazně praktické. Či aspoň bývaly do té doby, dokud uprostřed noci neseběhla dolů po srázu, protože teď z nich zbyly pouhé cáry.

Vytáhla tmavě modré kalhoty, světle růžovou halenku a velmi obyčejný modrý propínací svetr. Zahleděla se na sebe do zrcadla. Vlasy, její nejhezčí ženský rys, si shrnula z čela a podvázala si je modrým šátkem. Nenápadné nalíčení umocnilo její „přirozený vzhled“. Přesně tak se líbila Donaldovi. Tvrdil, že nedokáže snést ty „zmalované dámy“. Irene o něm prohlašovala, že nesnese, když je někdo v jeho blízkosti pohlednější než on.

Když teď pohlédla do zrcadla, spatřila, že ona vskutku není typem ženy, která je osudem předurčena k divokým a vzrušujícím dobrodružstvím. Byla hezká, tak neútočně, pokojně. – hnědé oči, drobný nos, malá růžová ústa. Dokonce ani s pomocí rtěnky si nikdy nedokázala vykouzlit šťavnaté svůdné rty filmové hvězdy. Jejím jediným okázale svůdným rysem byly vlasy, kaštanově hnědé, husté a nadýchané a lehýnce zvlněné.

Jenže svůdnost ani v nejmenším neladila s její prací městské knihovnice. Emily si povzdechla. Kdepak, daleko lépe vypadala takhle, nenápadně hezká, upravená a nevýbojná.

„Přirozená a praktická,“ zamumlala rezignovaně, když vycházela z pokoje.

3. KAPITOLA

M

ichael Chamberlain na ni čekal vedle vchodu. Seděl nehybně na slunci, zvedal k němu zakloněný obličej a sám pro sebe se usmíval.

Přisedla si vedle něho. „Myslíte, že jsem prakticky založená?“

Nepožádal ji o vysvětlení, jak by na jeho místě udělal každý, ale rovnou jí odpověděl na otázku. „Emily,“ pravil tiše, „podle mě jste ta nejnepraktičtější žena, jakou jsem kdy strážil. Chci říct, jakou jsem kdy poznal. Jste romantická až do morku kostí. Potrpíte si na nevhodné partnery, sníte o dobrodružstvích, jaká by jiného ani nenapadla, a nevíte, co je strach.“

Emily vypískla smíchy. „Já že nevím, co je strach? Víte, že jste lhář prolhaný?“

„Kdybych byl lhář, tak proč pustinami Apalačských hor nejezdí i spousta dalších žen bez doprovodu, jen aby k dětem dopravily knihy? Kdy naposledy jste někoho přesvědčila, aby jel s vámi?“

„Nikdy. Pár lidí mi to sice slibovalo, ale…“

„Ale nakonec vycouvali. Hory a propasti je zastrašily, je to tak?“

Emily uhnula pohledem, ale hned se zas podívala zpátky na něho a zazubila se. „V životě jsem se za statečnou nepovažovala, fakt.“

Michael se usmál, pak vstal a podal jí ruku. „Tak, moje statečná princezno, kam teď vyrazíme?“

„Do obchodu s pánskou konfekcí!“ odpověděla a Michael se radostí až rozesmál. Pořád měl na sobě oblečení ze včerejší noci a sluneční světlo nemilosrdně odhalovalo, jak je špinavé a potrhané.

„A potom vyrazíme do dámské konfekce a tam pro změnu obléknu vás.“

Emily užuž začala chrlit námitky, ale od chvíle, kdy ji Donald charakterizoval jako praktickou ženu, jí její námořnicky modré kalhoty připadaly beznadějně nemoderní a puritánské. Zato vrcholně praktické, ušklíbla se v duchu. „Tak dobře,“ přisvědčila pobaveně. „Moc ráda si koupím něco i pro sebe.“

*

Seděli spolu v cukrárně, na kterou majitel vynaložil moře peněz ve snaze dodat jí staromódní vzhled. Byly tam mrňavé kulaté stolečky s mramorovou deskou a kovové židličky s červenými sedátky a opěradly ve tvaru srdce. Před nimi stály dva velké poháry s banánovou zmrzlinou. Ten Emilyin přetékal čokoládou a šlehačkou, ale Michael ho měl bez ozdoby – jen hrst oříšků a nic dalšího.

Při dopoledním nákupu oblečení si užili spoustu legrace. Emily navíc bylo příjemné, že může vybírat šaty pro muže. Donald měl vždycky dokonale jasno, co chce nosit a jak chce vypadat, takže Emily si nikdy netroufla koupit mu ani kravatu. Zato Michael dovolil, aby mu sama vybírala pulovry, košile i kalhoty a pak mu ukázala, jak je navzájem kombinovat. Ochotně dělal manekýna a nechal na ní i rozhodnutí, které barvy mu nejlíp půjdou k tmavým vlasům a očím.

Všechno zaplatil kreditkou a pak se poslušně dal zatáhnout do kadeřnictví, kde mu tu kudrnatou hřívu trochu zarovnali a zkrotili. „Takhle pačesatý byste vypadal jako bezdomovec!“ kázala mu Emily přísně.

„Co když jsem?“ odpověděl jí otázkou. „Pokud si nevzpomenu, co jsem zač, klidně můžu být kdokoli.“

„Třeba i anděl?“

„Třeba i anděl,“ potvrdil s úsměvem.

Díky pečlivě sestříhaným a učesaným vlasům se hodně změnil a Emily zjistila, že ve skutečnosti je ještě hezčí, než si myslela původně. Samozřejmě mu neušlo, jak zkoumavě si ho prohlíží, a věnoval jí takový úsměv, až ji zalilo horko.

„Přestaňte!“ sykla, aby to kadeřník neslyšel. „Tak šup, padáme odtud a jdeme vám najmout pokoj.“

„Ale já mám pokoj,“ namítl, zvedl se a zadíval se do zrcadla. „Tohle tělo není tak špatné, co? Musím Michaelovi poděkovat.“

Probodla ho pohledem.

„Omlouvám se,“ vyhrkl, ale vůbec se netvářil kajícně. Místo toho se na ni tak vyzývavě zakřenil, že si zoufale pomyslela: Pokoj! Musím mu sehnat samostatný pokoj!

Přímo z kadeřnictví ho vedla na opačný konec městečka, než bydlela sama. Přece tu musí být nějaký podnik, kde by mohl přespat, ne?

„Emily,“ ozval se Michael za jejími zády. Obrátila se k němu. Stál u výkladní skříně obchodu s dámským oblečením. „Tohle.“ Ukazoval na figurínu po její levici. „Tenhle model.“ A než se Emily stačila vzpamatovat, už byla v kabince a zkoušela si božsky úchvatné šaty.

A teď spolu seděli v cukrárně. Michael odmítl vzít na vědomí její námitky, že pohár s banánovou zmrzlinou není pořádný oběd. Emily na sobě měla smetanově bílé šaty z hedvábného mušelínu s drobným květinovým vzorem a k tomu kratičkou rezavě hnědou vestu. Šaty byly stažené deset centimetrů širokým, rezavě hnědým páskem s perleťovou sponou.

A Emily si každou vteřinu pronikavě uvědomovala, že zatím ještě nikdy na sobě neměla tak nepraktické oblečení. Na té světlé barvě bude vidět každičká šmouha a ta vestička… Propána, vždyť ani neměla knoflíky! Místo toho byla tak hluboce vykrojená, že odhalovala značnou část jejího výstřihu. A vůbec, šaty byly tak těsné, že z jejího těla ukazovaly mnohem víc, než byla normálně ochotná připustit.

„Moc vám to sluší,“ zalichotil jí Michael. „Tak si přestaňte dělat těžkou hlavu. Líbí se mi, když máte takhle rozpuštěné vlasy. Rozhodně je to lepší než ohon. Skytské ženy měly bez výjimky krásné vlasy, a když jste byla v alžbětinské –“

„Když jsem byla čím?“ skočila mu do řeči.

„Víte, no, chci říct, vypadáte… Jak vám chutná zmrzlina?“

Emily se blaženě podívala na obrovský pohár plný dobroty. „Dneska se vážně rozmazluju,“ poznamenala.

„Já sebe taky. Doufám, že vám nebylo trapně, kvůli mým malapropismům.“

Emily se zasmála. Tyhle latinské výrazy dnes používal už jen málokdo.

„Tak nestyděla jste se za mě?“

„Jasně že ne. Na všechny jste udělal ten nejlepší dojem.“ Byla to pravda. Michael dokázal lidi upokojit. Pokladní v konfekci se zpočátku chovala velmi nerudně, dokonce jim odmítala vydat účtenku. Ale Michael se jí zahleděl do očí, a když mu účtenku neochotně podala, Emily neušlo, že se záměrně dotkl jejích prstů. V tu chvíli se pokladní rozzářila a začala se na ně usmívat.

„Jak to děláte?“ vyzvídala. „Stačí, abyste se někoho dotknul, a hned se uklidní, uvolní a –“ Zarazila se a zpražila ho pohledem. Pokud jí začne vykládat, že je anděl, tak ho tu nechá a odejde.

Ale Michael se tvářil pohodově. „Myšlenky mají značnou sílu. Díky nim můžete člověka přimět k tomu, aby cítil totéž co vy. Ukažte, dejte mi ruku. A teď se mi pokuste vnuknout nějakou emoci, jakou sama chcete.“

Uchopila jeho silnou pravou dlaň, zahleděla se mu do očí a vyslala k němu myšlenku, jež se jí právě honila hlavou.

Už po pár vteřinách se zakuckal smíchy a ruku odtáhl. „No dobře, už je mi to jasné. Máte hlad a nechcete mě dál držet za ruku. Řekl bych, že Ka –“ Zarazil se, ale hned škádlivě pokračoval: „Řekl bych, že váš milovaný by nebyl nadšením bez sebe, že se držíte za ruku s jiným mužem, přespáváte s ním v jednom pokoji, trávíte s ním –“

„Nechal byste toho?“ zasyčela a začala se zvedat od stolu. „Nejvyšší čas, abychom vám našli hotel a –“

Nedořekla, protože k Michaelovi se s rozevřenou náručí přiřítila asi dvouletá krásná holčička a Michael si ji posadil na klín.

Emily klesla zpátky na židličku a s vykulenýma očima sledovala, jak se ti dva mazlí a objímají, jak se dítě na Michaela věší, jako by po letech našlo svou ztracenou celoživotní lásku. Nejspíš se mu vrátila paměť, usoudila a vztekala se nad přílivem bodavého smutku, který ji doslova ochromil. Tak teď abych se buď vrátila domů, nebo tu strávila zbytek víkendu o samotě. Jsi sobec, Emily! okřikla se v duchu. Zvedla hlavu a zjistila, že ke stolku se chvatně blíží mladá žena, zřejmě matka dítěte – takže Michaelova manželka?

„Ráchel!“ vykřikla užasle žena. „Co to do tebe vjelo? Ach, pane, moc se omlouvám. Malá se cizím lidem většinou spíš vyhýbá. Vůbec nechápu, co –“

Emily si odmítala přiznat, jak propastně se jí ulevilo při zjištění, že nejde o Michaelovu rodinu.

„Jen si prosím přisedněte,“ pozval Michael ženu srdečně. „Vypadáte unaveně. Co byste řekla banánové zmrzlině a chvíli kamarádského klábosení?“

Emily uzobávala ze svého poháru a mlčky sledovala scénu před sebou. Holčička stále zůstávala na Michaelově klíně, tulila se k němu jako k vlastnímu otci a tvářila se vrcholně spokojeně.

Sotva se matka dítěte posadila, u stolku se objevila číšnice a Michael zvedl dva prsty na znamení, že objednává ještě dva poháry. A tu si mladá žena bez sebemenšího pobídnutí začala Michaelovi vylévat srdce. Trápila se, protože manžel se prý scházel s jinou ženou a ona se mohla zbláznit vzteky. „Snažím se být dobrá matka, ale Ráchel se po něm tolik stýská!“

A tobě taky, chtěla dodat Emily, ale nakonec si to nechala pro sebe.

Číšnice donesla zmrzlinu. Michael začal holčičku krmit lžičkou, jako by byla miminko.

„Váš manžel Tom je hodný člověk,“ pronesl Michael po chvíli a zřejmě jen Emily si všimla, že tohle jméno v hovoru vůbec nepadlo. Ale žena si to neuvědomila. „A miluje vás. Jenže zrovna teď má strach, že už pro něho nemáte v srdci dost místa.“

Žena sklopila hlavu. Zatím se jí úspěšně dařilo potlačovat slzy, ale nyní jí vyhrkly plným proudem. „Dobře vím, jak mu je. Ale Ráchel je dítě s náročnými potřebami.“

K Emilyinu zoufalství se Michael rozesmál. „Tak takhle tomu říkáte v téhle generaci? Slyšíš to, Ráchel, doháníš rodiče k šílenství!“ Opět pohlédl na ženu. „Je vzdorovitá,“ připustil a láskyplně se na Ráchel usmál, „protože jí něco podstatného chybí.“

„Vždyť jí dopřáváme všechno, co si můžeme dovolit! Vždyť –“ vyhrkla matka ukřivděně.

„Hudba,“ vysvětlil Michael. „Ráchel je hudebně založená. Vezměte ji do obchodu s hudebními nástroji. Kupte jí flétnu nebo tohle…“ Zabrnkal prsty o hranu stolu a očima požádal Emily o pomoc.

„Klavír,“ napověděla tiše.

„Přesně tak,“ potvrdil Michael a zbožně si Emily změřil, jako by mu opět dokázala svou genialitu.

„Kupte Ráchel nástroj, kterým může tvořit hudbu, a tak sdělovat, co se jí honí hlavou,“ doporučil mladé matce.

„Nemyslíte, že je ještě moc malá, aby hrála na nějaký hudební nástroj?“

„A kolik bylo vám, když jste se poprvé zamilovala do oceánu?“

Žena se na Michaela usmála tak vřele, až bylo s podivem, že se její nedotčená zmrzlina naráz neroztekla. „Radši poběžím. Ještě to stihnu do obchodu s hudebninami, než před polednem zavřou. Pojď, Ráchel, musíme jít!“

Dítě objalo Michaela kolem krku a očividně nemělo v úmyslu se s ním rozloučit.

Žena přistoupila k Michaelovi a užasle vrtěla hlavou. „Podle všeho se do vás zamilovala, a to vás vidí poprvé v životě!“

„Ach kdepak, my se navzájem známe už neuvěřitelně dlouho a teď je ještě natolik mladičká, že na mě nestačila zapomenout. Tak běž, broučku, vrať se k mamince. Budeš dělat muziku a pak můžeš přestat s tím vztekáním. Maminka ti teď bude rozumět.“ Michael políbil dítě na tvářičku, naposledy je pohoupal a postavil je na podlahu. Holčička zamířila k matce a chytila se jí za ruku.

„Děkuju,“ vyhrkla žena, shýbla se a políbila Michaela na tvář. Ještě jednou se celá rozzářená ohlédla a vyšla z cukrárny.

„Nechci nic slyšet!“ oznámila Emily, která zrovna dojedla svou zmrzlinu. „Nechci slyšet vysvětlení ničeho, co jsem viděla a slyšela. Nechci o tom vědě! Je to jasné?“ pohodila útočně hlavou.

„Dokonale,“ ujistil ji pobaveně.

Emily vstala. „Poslyšte, podle mě to zašlo až příliš daleko. Všechno nasvědčuje tomu, že při nehodě jste žádné zranění neutrpěl. Doma mě čeká hora práce, takže bych nejspíš měla odjet.“

„Tak vy mi nepomůžete zjistit, kdo vlastně jsem?“

Emily dotčeně našpulila rty. „Mám dojem, že proklatě dobře víte, kdo jste, a očividně to ví i celá řada dalších lidí. A vůbec se mi nelíbí, jak si ze mě utahujete.“

„Sotva před pár minutami jste byla blahem bez sebe, že to není moje rodina, že vás neopustím a vy na víkend nezůstanete sama a –“

„Jasnovidec!“ utrhla se na něho. „Nechápu, proč mi trvalo tak dlouho, než jsem na to přišla. Pracujete v nějakém cirkuse? Tvrdíte lidem, že ta pravá láska na ně čeká za nejbližším rohem?“ Popadla kabelku a obrátila se k odchodu. Michael ji však stačil popadnout za paži.

„Emily, neřekl jsem vám jedinou lež. No, nanejvýš pár malých, ke kterým jste mě sama donutila. Ale v podstatě je všechno pravda. Skutečně nemám domov a nemám, kde bych přečkal dnešní noc.“

„Máte peníze a kreditní kartu! A jak jsem viděla, zacházet s nimi umíte!“

„To jsem odkoukal od ostatních.“ Michael jí dlouhými prsty sevřel loket. „Emily, nemám ponětí, proč jsem tady. Netuším, co je mým úkolem. Potřebuju pomoc. Jistý si jsem jen jednou věcí, a sice že můj život je provázaný s tím vaším a bez vás že svůj úkol nedotáhnu do konce.“

„Musím jít,“ vydechla zoufale. Zčistajasna toužila dostat se od něho co nejdál a co nejrychleji. Její dosavadní život se jí zamlouval a měla pocit, že jestli v blízkosti tohoto muže stráví ještě deset minut, život se jí postaví na hlavu – a o to nestála. „Děkuju vám za příjemnou společnost a taky děkuju… za ty šaty,“ dodala váhavě. Než stačil pronést jediné slovo, otočila se na podpatku a vyběhla z cukrárny.

A nezastavila se, dokud neotevřela dveře svého hotýlku.

„Slečno Toddová!“ zavolala na ni od pultu mladá recepční, „mám tu pro vás balíček!“

Ze všeho nejdřív Emily napadlo, že to nemohl. Nemohl jí něco poslat tak rychle. Dokonce i anděl – Přestaň! okřikla se v duchu. Okamžitě toho nech! Není to anděl, je to jen strašně zvláštní člověk! Zvláštní člověk se zvláštními schopnostmi.

Převzala od recepční balíček s nálepkou expresní pošty, poděkovala a zamířila do svého pokoje. Teprve uvnitř si všimla, že podle zpáteční adresy je balíček od Donalda.

„Zlatíčko Donald!“ vykřikla hlasitě. Zlatíčko normální Donald, který je místní slavnou hvězdou, protože dělá moderátora v televizi. Zlatíčko Donald, který stráví víkend u požáru. V tu chvíli jí ničivý požár připadal jako zcela obyčejná událost, aspoň v porovnání s člověkem, jenž zná jména lidí, i když mu je nikdo neřekl. A který ví, že holčička miluje hudbu, a tvrdí, že se s tím dítětem znají už odedávna.

Roztrhla obal a vytáhla plochou bílou krabici. Uvnitř byl skvostný podvazkový pás z černého hedvábí. Emily tu nádheru zvedla a pomyslela si, že v životě nedržela tak hebounkou věc, natož aby ji vlastnila.

Roztřesenou rukou sáhla po kartičce. „Prosím, abys nepřehlédla, že se má prát ručně,“ stálo tam Donaldovým rukopisem. „Tvoje praktičnost a můj smysl pro absurditu se mohou báječně doplňovat. Miluju tě. Ještě jednou se omlouvám za pokažený víkend. Dneska se dívej na zpravodajství v pět, budu tam… S tebou.“

Ta poznámka jí vehnala slzy do očí. Zrovna když už nepochybovala, že Donald je ten nejmarnivější a nejsobečtější člověk na světě, udělá něco tak nečekaného. Přitiskla si hedvábí k obličeji, padla na postel a chvilku plakala steskem a ještě kvůli něčemu, čemu sama nerozuměla. A přála si, aby jí v uších nezněl hlas její kamarádky Irene, který se významně tázal: „Ale je ten dárek pro tebe nebo pro Donalda?“

„Ten hnusný chlap!“ vyhrkla hlasitě a myslela tím tmavovlasého Michaela. Od chvíle, kdy ho málem přejela, se jí život postavil na hlavu a ona si uvědomovala, že jediný způsob, jak zase najít svoje staré já, je Michaela se zbavit.

Z police ve skříni sundala kufřík a začala do něho házet věci. Musí okamžitě odjet, hned v tuhle minutu. Čím dřív nechá tohle město za zády a bude mířit domů, tím líp.

Ale při balení se náhodou podívala na hodinky. Byly už tři hodiny odpoledne, takže kdyby teď odjela, propase zpravodajství v pět, přijde o to, co jí milované zlatíčko Donald chce ukázat. Ale co když do pokoje přijde on? Co když se ji opět pokusí zatáhnout do těch prapodivností, které ho obklopují?

Ale kdovíproč si byla jistá, že nepřijde. Michaela Chamberlaina sice neznala ani čtyřiadvacet hodin, ale přesto vycítila, že je nesmírně hrdý. Už za ní nepřijde, už se jí nebude vnucovat.

Výborně, říkala si v duchu, když do kufru ukládala poslední kousek oblečení. V noci řídila nerada, ale vyjede ihned po zpravodajství, protože i kdyby Michael nastokrát neměl v úmyslu ji obtěžovat, ona sama se užírala provinilým pocitem, že tady zanechává bezmocné koťátko.

K smíchu! napomínala sama sebe. Znovu se podívala na hodinky. Tři hodiny a deset minut. Zbývají necelé dvě hodiny. To zvládne. Může… Co může během těch dvou hodin dělat? Nepodívala se na jarmark, i když po tom toužila, jenže kdyby vyšla ven, mohla by potkat jeho. A nedokázala sama sobě zapřít, že jakmile by jedinkrát pohlédla do těch obrovských tmavých očí, okamžitě by podlehla. Přece slíbila, že mu pomůže v tom, co považoval za nezbytné.

Další pohled na hodinky. Tři hodiny a dvanáct minut. Kdybych ho potkala, nejspíš bych mu pomohla dokonce i v tom, aby si vzpomněl, co po něm archanděl Michael vlastně chce, pomyslela si pobaveně. Ano, tak je to správné. Když se k celé věci postaví s humorným nadhledem, jistě si udrží správný odstup. A to se všichni andělé jmenují Michael? Ano, tuhle otázku mu měla položit hned na začátku. Nebo že by si tohle jméno dávali uprchlíci z nějakého blázince?

Kolik je hodin? Tři hodiny a čtrnáct minut. Myslím, že bych měla jít ven. Ano, měla bych jít a koupit Donaldovi dárek. Odhodlaně sevřela rty a vyšla na chodbu.

4. KAPITOLA

Emily vběhla do pokoje s náručí plnou igelitek s dárky přesně jednu minutu před pátou. „Senzace!“ vydechla, hodila tašky na podlahu a pustila televizor. Donald víkendové zpravodajství obvykle nedělal, takže hynula zvědavostí, o co vlastně jde. Byla teď trochu klidnější, protože toho podivného muže, který jí včera v noci vstoupil do života, nikde nezahlédla. Byla moc ráda, že zmizel. Konečně mohla opět přemýšlet o svém skutečném životě. A v tom se nevyskytuje ani jediná okřídlená bytost, pomyslela si s úsměvem.

Zpravodajství začalo. Na obrazovce se objevil Donald. Při pohledu na něho se rázem upokojila. V duši se jí rozlila pohoda. Ach bože, jak dokonale znala ty jeho zlatě plavé vlasy a jiskřičky v blankytně modrých očích. Chodili spolu už pět let, z toho rok byli zasnoubeni a společně nasbírali hezkou řádku nádherných zážitků.

Ale takhle na obrazovce jí připadal dost neskutečný. Měl dokonalý oblek, každý nalakovaný vlásek byl na svém místě. Najednou to nebyl živý Donald, ale jeho počítačově sestavená podoba. Mnohokrát, když měl na sobě teplákovou soupravu, která potřebovala vyprat, a na bradě třídenní strniště, Emily ho škádlila: „Tak tohle je ten pravý pan Zpráva?“ Narážela tak na přezdívku, kterou ho uváděla jeho televizní stanice. „Tak tohle je ten člověk, z kterého si pěstují budoucího guvernéra?“

Zbožňovala jeho úsměv, s jakým ji žádal, aby mu donesla další pivo. „Mám dojem, že první dáma pivo nenosí,“ odsekávala, ale Donald se na ni vždycky vrhl a začal ji lechtat a velmi často jedno vedlo k druhému a nakonec skončili v –

Emily si ani neuvědomila, že její rozjímání trvalo celé třicetiminutové vysílání, ale teď se vzpamatovala – protože na obrazovce se objevila ona. Měla na sobě večerní šaty a kráčela k pódiu, aby přijala cenu za zvláštní zásluhy od Národní knihovnické asociace.

„A nyní se dostáváme k našemu Andělu týdne,“ pokračoval Donald. „Slečna Emily Jane Toddová dostala včera večer cenu za svoji sobeckou zarputilost, s jakou šíří čtenářské možnosti mezi znevýhodněnými dětmi v Apalačských horách. Slečna Toddová ze svého ubohého platu maloměstské knihovnice kupuje dětské knihy a víkendy tráví tím, že autem jezdí do hor a rozdává knihy dětem, které jsou rády, když vidí jídlo, natožpak takovou pochoutku pro mysl, jak slečna Toddová nazývá své dárky.“

Donald se usmál do kamery a pozvedl malou zlatou

sošku anděla. Emily věděla, že televizní stanice ho uděluje každou sobotu. „Tímhle zvýšíme sobotní sledovanost,“ vysvětlil jí Donald, když ceny zavedli. „Tak tenhle andílek je pro vás, Emily,“ říkal nyní.

„A teď něco méně povznášejícího, zato stejně nezemského,“ pokračoval Donald stále s úsměvem. „Právě jsme se doslechli, že FBI ztratila tělo jednoho z nejproslulejších zabijáků našeho století.“

Emily se zrovna chystala televizor vypnout, když za Donaldovou hlavou se k jejímu zděšení objevil rozostřený snímek Michaela. Znovu se posadila na postel a bez dechu vyčkávala.

„Michaela Chamberlaina, podezřívaného z vražd a styků s organizovaným zločinem, hledá FBI už víc než deset let, ale během té doby ho zahlédl jen málokdo, natož aby ho zatknul. Pokud víme, tohle je jediná fotografie proslulého masového vraha, kterou máme k dispozici. Když policie zatkla jistého muže, aby ho vyslechla v záležitosti domácího násilí, agent FBI, jenž byl náhodou u výslechu, v něm rozpoznal jednoho z nejhledanějších zločinců a přikázal, aby ho zadrželi kvůli dalším výslechům. Všechno nasvědčuje tomu, že Chamberlain ví, kde jsou ukryta všechna těla.“

Tady se Donald odmlčel, aby svým slovům dodal větší efekt. Víkendové zpravodajství dělal odjakživa nerad, protože podle jeho tvrzení to bylo skoro totéž co komediální seriál. Během volných dní nikdo nemá o vážné zprávy zájem, takže moderátor musí ze sebe v sobotu i v neděli dělat klauna, aby udržel sledovanost. Poslední příspěvek byl vždycky rezervován pro něco humorného.

Donald pokračoval: „Třebaže Chamberlaina vsadili na samotku, hlídanou čtyřiadvacet hodin denně ozbrojeným strážcem, aby tam počkal na příchod federálních vyšetřovatelů, ráno byl nalezen mrtev. Hrudník měl prostřílený jako řešeto, jeden zásah dostal i do hlavy. Koroner ho bez váhání označil za mrtvého v důsledku smrtelných poranění.“

V tomto okamžiku Donald chvíli nahlížel do svých poznámek, načež vzhlédl zpátky ke kameře s náznakem úsměvu, který Emily znala proklatě dobře: používal ho totiž i na ni, kdykoliv usoudil, že provedla nějakou hloupost, ale zdvořilost mu bránila, aby jí to řekl na rovinu.

„Jak se však zdá, FBI to tělo ztratila,“ ušklíbl se Donald. „I když Chamberlain byl jednoznačně po smrti, kupodivu ukradl nějaké oblečení a odkráčel, takže policie na něho opět vydala zatykač.“

Teď už se zubil od ucha k uchu. „Kdyby někdo z vás náhodou zahlédl tohoto muže, jak se, echm, někde prochází, zkontaktujte prosím místní oddělení policie. Nebo raději místní márnici.“

Donald položil dlaně na štos svých poznámek a vřele pohlédl na diváky. „A to je pro dnešek ve zpravodajství všechno. Končíme historky o andělech a zombiech. Donald Stewart vám přeje hezké prožití volných dnů a těší se na shledanou v pondělí.“

Emily se chvíli ohromením nevzmohla na jediný pohyb. Ten muž, kterého porazila autem, byl sice divný, ale v žádném případě to nebyl zabiják.

A náhle se jí hlavou rozvířily tisíce myšlenek: ta bolest hlavy, na kterou si Michael stěžoval, jeho zmatek a – Prudce se napřímila v zádech. A jak použil svou kreditní kartu.

Popadla sluchátko, vytočila číslo telefonní stanice a doufala, že zastihne Donalda ještě před jeho odchodem. Se zatajeným dechem poslouchala vyzvánění na druhém konci linky. A pak musela čekat, než se ho kdosi pokusí najít.

Možná něco ví, slibovala si během čekání. Donald přece není jen další manekýn na obrazovce. Je špička v oboru investigativní žurnalistiky a zná se s mořem lidí. A co víc, zná spoustu tajemství. Emily často využívala svůj přístup k dokumentům z celého světa, aby mu pomohla ve vyšetřování řady neuvěřitelných událostí.

„Ahojky, Koblížku!“ ohlásil se, když konečně zvedl sluchátko. „Tak co, vynahradil jsem ti to dostatečně? Jsi ten nejkrásnější andílek –“

„Donalde,“ přerušila ho rázně, „svrbí mě nos.“

Vmžiku se přestal smát. „O co jde?“

„O tu tvou poslední reportáž. Myslím toho muže zabitého ve vězeňské cele. Za tím je trochu víc, nemám pravdu?“

Donald ztišil hlas a Emily bylo jasné, že si dává pozor, aby je nikdo nezaslechl. „Nevím. Tu zprávu jsem dostal ve stejné podobě, v jaké jsem ji odvysílal. Víš co, obvolám pár lidí. Nech mi svoje číslo a já se ti ozvu.“

Poslechla a zavěsila.

„Detektor zla“ – tak její otec nazýval dceřin nos, protože jeho svrbění párkrát zachránilo někomu z rodiny život, například když jí bylo šest a měla se s bratrem a tatínkem svézt na horské dráze. Jenže Emily začala vřískat, že ji svrbí nos a že jet nemůžou. Bratříček se vztekal, ale tatínek pobaveně souhlasil, že počkají až na příští jízdu. Ovšem žádná příští jízda se nekonala – o pár minut později se horská dráha rozlomila, čtyři lidé zahynuli a řada dalších utrpěla vážná zranění. Od té doby rodina vzorně poslouchala, kdykoli Emily zase začal svrbět nos.

Když potom rodina vylíčila Donaldovi všechny tyhle příhody, nevysmál se jí jako její předchozí nápadníci, ale požádal ji, aby ho upozornila pokaždé, až se jí bude chtít podrbat na nose. Dočkal se o pouhé tři měsíce později. Šli spolu na večírek, kde jí Donald představil člověku, kterého si nesmírně považoval. Zmíněný muž vlastnil televizní stanici, zrovna Donalda najal jako svého nového moderátora a Donald ho přímo zbožňoval. Emily mu však prozradila, že ji z toho člověka svrbí nos. Donald si ho tedy proklepl trochu blíž a zjistil, že ten chlápek vězí až po uši v čachrech s pozemky. Už za půl roku skončil ve vězení, ale mezitím už byl Donald za horami a zůstal čistý. A toho dne, kdy jeho bývalého zaměstnavatele zatkli, Donald případ zveřejnil a předběhl tak všechny ostatní sdělovací prostředky. Byla to jeho první velká reportáž a vybudovala mu základ skvělé kariéry schopného žurnalisty, a ne pouze líbivého recitátora všedních zpráv.

Než jí Donald zavolal nazpátek, Emily se málem nervově zhroutila. Přecházela sem a tam a nevydržela ani chvilku v klidu. Když telefon konečně zazvonil, doslova se na něj vrhla.

„Máš u mě kytici růží.“

„Žlutých,“ vyhrkla přiškrceně. „A teď honem vyklop, co se děje.“

„Možná zatkli nesprávného člověka. Jmenuje se sice Michael Chamberlain, ale policie si není jistá, jestli to vážně byl ten zabiják.“

„Tak proč ho hned nepropustili?“

„Blázníš? Hned po tom, co FBI vypustila do éteru, že konečně chytila sériového zabijáka? Ani náhodou! Měli v plánu držet ho za mřížemi tak dlouho, dokud rozruch trochu neutichne, a teprve pak ho pustit.“

„A kdo ho tedy zastřelil?“

„Vyber si. Mohla to být FBI, které se nechtělo veřejně přiznat chybu. Ale taky to mohla být mafie, která potřebovala toho chlápka mrtvého, aby policii svedla ze stopy skutečného vraha. Nebo jeho manželka.“

„Proč manželka?“

„Proč ne? Doslechl jsem se, že právě ona zavinila, že se dostal do vězení. Prý mu držela pistoli u hlavy a vřískala, že ho oddělá, když soused zavolal policajty.“

„Kvůli čemu?“

„Co kvůli čemu?“

„Kvůli čemu se ho manželka pokoušela zabít?“

Slyšela, jak Donaldovi v hlase probublává smích.

„Nejsem žádný odborník přes manželské problémy, ale sázel bych na nevěru. Co myslíš ty?“

Emily neměla na vtipkování náladu. „Takže ty mi tvrdíš, že hned tři lidé chtěli zabít člověka, který možná spáchal, možná nespáchal řadu vražd?“

„No, když sečteš všechny příslušníky FBI a všechny členy mafie, k níž patří i ten zabiják, co chce odvést pozornost od sebe, a k tomu přidáš tu načuřenou manželku, určitě půjde o víc než o tři lidi. Osobně bych sázel na manželku. Ta ho najde jako první. Pokud je ten chudák štvanec naživu, stačí, aby jedinkrát použil svou kreditní kartu, a je po smrti. Kdokoli s modemem naráz ví, kde ho hledat.“

„Ale pokud ten člověk vraždy nespáchal, jak může dokázat svou nevinu?“

Donald chvíli mlčel. „Emily, ty něco víš?“

„Co bych tak mohla vědět?“ I jejím vlastním uším připadal její smích neupřímný. „Ale jdi, Donalde.“ Podrážděně zvedla hlas. „Kde bych proboha k něčemu přišla? Jsem jen obyčejná maloměstská knihovnice, zapomněls?“

„Jistě, a já zase celý život zpracovávám informace. Emily, co máš kčertu za lubem?“

Odhodlaně se nadechla. Ve lhaní rozhodně nebyla žádná přebornice. „Myslím, že jsem toho člověka dnes viděla. Tady, v místním obchodě.“ Klidně to mohla risknout, protože jestli měl Donald pravdu – a obvykle ji měl – beztak se co nevidět všichni dozví, že Michael Chamberlain nakupoval ve stejném městě, v němž Emily strávila víkend.

„Zavolej na policii!“ vybuchl Donald důrazně. „Emily, nikdo neví najisto, jestli ten chlap není vrah! Je mazaný, je to podvodník. Přinejmenším je to šejdířský herec, Emily! Může to být chladnokrevný zločinec! Emily, posloucháš mě?“

„Jistě,“ přisvědčila, ale myšlenkami se toulala jinde. Od chvíle, kdy Michael použil tu kreditku, uběhla už řada hodin.

„Chci, abys okamžitě zavolala na policii!“ opakoval Donald nesmlouvavě. „Ihned! Rozumělas mi? Neztrácej čas, že bys tam sama šla, zavolej tam! A taky chci, abys hned nato z toho města vymázla! Ihned! Vyjádřil jsem se dost jasně?“

„Ano, dokonale. Ale Donalde, co toho muže čeká?“

„Je mrtvý, Emily. Je to chodící mrtvola. Ten, kdo se ho pokusil zabít ve vězení, se určitě vrátí a práci dokončí. Tedy, pokud ho někdo jiný nepředběhne. Panebože! Emily, okamžitě z toho města zmiz! Jestli to byl opravdu on, tak tam klidně může vypuknout masakr!“

Náhle se zarazil. Už mírnějším tónem dodal: „Musím jít.“

„Chceš zavolat na FBI, viď?“ vykřikla zděšeně.

„Pokud je nevinný. FBI ho může zachránit.“

„Těžko se sem dostanou včas.“

„Emily!“ pronesl Donald s neskrývanou výhrůžkou.

„No dobře, tak odjedu. Beztak jsem už sbalená. Zavolám ti, jakmile se dostanu do…“

„Em!“ skočil jí neomaleně do řeči. „Co se vlastně stalo s tím člověkem, jak ho porazilo tvé auto?“

„Ale, s tím?“ prohodila tak bezstarostně, jak jen v téhle chvíli svedla. „Byl v pořádku. Neměl ani škrábnutí. Jakmile mu došlo, že nejsem zazobaná, šupajdil domů k rodině.“

Z Donaldovy strany následovala dlouhá odmlka. „Až se vrátíš, tak si spolu pořádně promluvíme.“

„Chm,“ polkla Emily křečovitě. „Prima. Víš…“ Ztišila hlas ve snaze dodat mu na svůdnosti. „Obléknu si na to ten nový dárek od tebe.“ Možná že když mu připomene černé hedvábí, odvede mu myšlenky od…

„Čerta že si oblékneš! Než ti začnu držet kázání, zavřu tě do krabice, abych na tebe neviděl. Ale pravda, potom si můžeme chvilku pohrát.“

Emily se podívala na hodinky. „Asi bych měla hned teď vyrazit. A nezapomeň na ty žluté růže.“ Silou se nutila do lehkovážného tónu.

„Jasně. Moře žlutých růží. Zavolej mi hned v tu vteřinu, jak se dostaneš domů.“

„To akorát, abych si povídala jen s tvým záznamníkem!“

„Miluje skoro stejně jako já.“

„Ten cit je vzájemný. Ahoj.“

Emily se chvíli nerozhodně dívala na kufřík. Měla by poslechnout Donalda a vypadnout odtud co nejrychleji. Ano, to by byla ta nejrozumnější věc, kterou by mohla udělat. Ale už vteřinu nato Emily chvatně sahala na kliku pokoje, v němž svůj kufřík nechala stát na podlaze. Musí ho najít a varovat!

Nedostala k tomu příležitost. Dveře se před ní rozletěly – málem ji přitom udeřily do obličeje – a na prahu stál Michael Chamberlain. Člověk nemusel být čtenář myšlenek, aby poznal, že je nepříčetně rozzuřený.

Pohlédl na kufřík a potom na Emily. „Vy jste mě tu chtěla nechat, co?“ zasyčel přidušeně.

Emily ucouvla. „Jak jste se dostal do hotelu? Hlavní vchod se přece zamyká!“

„Otvírání zamčených dveří zřejmě patří k mým schopnostem,“ ucedil pohrdavě a se zaťatými zuby prošel kolem Emily dále do pokoje. „Jako by nestačilo, že jste mě nepoznala, že jste si na mě nevzpomněla, ale navíc mě ještě chcete opustit.“

„Vy jste cvok, víte to?“ Emily se zády tiskla ke skříni a Michael se k ní výhružně blížil. „A čistě pro vaši informaci, právě jsem vás chtěla najít a varovat.“

Přesně v tom okamžiku, kdy se dostal tak blizoučko, že cítila jeho dech, se zase prudce odvrátil. „Viděl jsem to tělo v…“

„Televizi.“

„Ano. Někdo mě chce zabít.“

„Ne, oni vás už zabili,“ vysvětlila a náhle nevěřila vlastním uším. „Ale vy jste nevinný. Mluvila jsem o vás s Donaldem a…“

„Cože jste? Vy jste o mně někomu řekla?“

„Jenom Donaldovi. Poslyšte, můžu vám nakreslit mapku a vysvětlit, jak se dostanete k opuštěnému srubu v horách. A klidně vám půjčím své vlastní auto. Peníze máte, tak si nakupte zásoby a schovejte se tam.“

„A jak dlouho bude podle vás policii trvat, než zjistí, že jste byla v mé společnosti? Deset minut? Patnáct?“

Chvilku si přejížděl dlaní po obličeji a snažil se trochu se zklidnit. „Víte co, Emily? Sice nemám ponětí, jaké mám tady na zemi poslání, ale má to nějakou souvislost s vámi. Všechen čas, který jsem mohl postrádat, jsem se vám dvořil a…“

„Dvořil se mi? Takhle tomu říkáte? Vždyť jste mi vyhrožoval, že na mě podáte žalobu kvůli jízdě pod vlivem alkoholu, když vás nenechám…“

Nedořekla, protože Michael ji jediným prudkým pohybem popadl do náruče a přikryl jí ústa dlaní. Emily se snažila vykřiknout, ale držel ji příliš pevně. Vteřinku nato se ozvalo zaklepání na dveře. Emily se vší silou snažila vytrhnout, ale proti Michaelovi neměla šanci.

„Slečno Toddová!“ ozval se mužský hlas.

Michael začal Emily táhnout k oknu, jako by ji chtěl donutit, aby vyskočila ven, ale ona se zoufale zachytila rámu.

„Policie si myslí, že jste pomohla celostátně hledanému zločinci,“ šeptl jí přímo do ucha. „Co myslíte, že vám udělají?“

Jakmile Emily pochopila význam Michaelovy otázky, naráz se přestala bránit. Ani ona, ani Donald neměli zájem o publicitu, které by se nevyhnuli, jakmile by policie objevila Emily ve společnosti zrovna tohohle člověka. Michael jí odtáhl dlaň od úst a chystal se otevřít okno.

„Ale já přece nic neudělala!“ sykla a zkusila se vrátit zpět ke dveřím.

„Stejně jako Michael Chamberlain,“ pošeptal jí znovu do ucha.

Emily na vteřinku zaváhala, ale nakonec vylezla oknem na maličký balkon. Michael se jí držel v patách.

„A co dál?“ vyhrkla a zády se bojácně tiskla ke zdi. „Rozpřáhnete křídla a sletíme dolů?“

„Škoda že jsem si je nevzal,“ poznamenal Michael smrtelně vážně, jako kdyby to nemyslela jako žert. Prohlédl si budovu. „Křídla nemáme, ale dolů se dostaneme po tomhle,“ ukázal na okapovou rouru, která sbíhala po zdi až k zemi.

„Jestli si představujete…“

Ale to už ji Michael vysadil na balkónové zábradlí, naklonil se vedle ní a zkoumavě si rouru prohlížel. „Dejte nohu sem a pevně se držte té římsy.“

„A dál?“

Střelil po ní čtveráckým pohledem. „Pak se musíte hodně usilovně modlit.“

„Nesnáším, když vtipkují andělé,“ zavrčela Emily polohlasně a vystrčila nohu k rouře. Přelézt balkon bylo snazší, než se původně zdálo, a to díky fantazii truhláře, který se na zábradlí i na trámech stavení doslova vyřádil. Výčnělky, kudrnky a hrbolky trčely snad odevšad.

Sotva však Emily slezla na zem, rozklepala se tak příšerně, že se musela posadit na velký pařez, aby se jí nepodlomila kolena.

„Chytejte!“ zaslechla a vzhlédla přesně včas, aby ji přímo do obličeje nezasáhly dva plné pytle na prádlo. Během vteřiny už stál Michael vedle ní a v ruce držel další pytel. „Kufr nést nemůžu, tak jsem dal všechno sem.“

Emily pootevřela jeden vak a zjistila, že je nacpaný jejím oblečením a toaletními potřebami. Na potenciálního sériového vraha se Michael projevoval velmi pozorně.

„Jdeme!“ prohlásil, chytil ji za ruku a rozběhl se směrem k parkovišti.

Jakmile se dostali k autu, Emily zpanikařila, protože u sebe neměla kabelku. „Hned ji najdu,“ slíbil Michael, když hodil vaky na zadní sedadlo.

Emily skutečnost, že jí opět čte myšlenky, tak strašně rozzuřila, že nechala bez poznámky i ten nepořádek, který jí v autě nadělal. Nakonec mlčky usedla za volant a počkala, až se posadí vedle ní a podá jí klíčky. „Tak kam?“ zavrčela navztekaně. Bolel ji kotník a na hřbetě ruky měla tři krvácející škrábance od nějakého trnitého keře, který rostl hned vedle zdi hotýlku. A navíc byla unavená a k smrti vyděšená.

„Všechno bude v pohodě,“ snažil se ji ujistit Michael a chtěl ji vzít za ruku, ale Emily se mu vyškubla.

„Jasně, jak jinak?“ utrhla se na něho a couvala z parkoviště. „Co nevidět mě zabásnou za poskytování pomoci uprchlému zločinci, ale kdepak, všechno bude v pohodě!“

Rozjela se k silnici a muži po svém boku neráčila věnovat jediný pohled. A neobtěžovala se už ani otázkou, kterým směrem má jet. Bezpochyby by zase vytáhl ty svoje řeči o andělech a utrousil by, že on sám zná směr jen nahoru a dolů.

Emily se rozjela na východ, opačným směrem, než leželo její vlastní město. Vozovka připomínala spíš polní cestu. V duchu ji napadlo, jestli se v pondělí vůbec dostane do zaměstnání. Muž na sousedním sedadle seděl mlčky, beze slova. Ona však jeho přítomnost vnímala přímo palčivě.

Emily horečně přemýšlela, zběsile se snažila vykoumat metody, jak se ho zbavit. Vážně jí na dveře klepala FBI? Nebo to byla hotelová obsluha? Neobjednala si něco? Třeba za ní někoho poslal Donald. Co když ten člověk za dveřmi byl její přítel, a ne nepřítel, jak jí namluvil tenhle šílený muž? Co když.

„Zastavte,“ ozval se Michael tiše.

Emily se po něm ohlédla a zjistila, že její soused se temně mračí. Ve voze vládla skoro tma, ale i navzdory ní poznala, že si kvůli něčemu dělá obrovské starosti. Před nimi poblikávala světla podniku, který vypadal na značně ošuntělý motel kombinovaný s restaurací. Možná chce skočit pro něco k jídlu.

„Ne! Tady!“ vyhrkl důrazně. „Nechte mě vystoupit.“

„Ale…“

„Hned teď!“ poručil a Emily se zaskřípěním brzd zabrzdila u krajnice a dívala se, jak Michael vystupuje z vozu. „Jste volná, Emily,“ oznámil jí něžně. „Jeďte si, kam chcete. Každému, kdo se vás bude vyptávat, řekněte pravdu – že jsem vás unesl a násilím přinutil, abyste odešla se mnou. Můžete tvrdit, že jsem na vás mířil pistolí. Vy smrtelníci si na střelné zbraně potrpíte. Sbohem, Emily,“ rozloučil se a zabouchl dveře.

Emily neztrácela ani okamžik a bleskově se rozjela pryč. S pocitem propastné úlevy zabočila zpět na vozovku. Dopustila se však té chyby, že se mrkla do zpětného zrcátka a zahlédla ho, jak stojí u příkopu a dívá se za ní. Na celém světě byl úplně sám. Jak dlouho bude FBI trvat, než ho najde? Nebo ho dřív vystopuje mafie?

Viděla, jak se otočil na patě a zamířil opačným směrem, než kterým ujížděla ona.

Emily odbočila na štěrkové parkoviště před hotelem a nepřestávala se proklínat. „Ksakru, ksakru, ksakru,“ opakovala si polohlasem. Silnější výrazy v životě nepoužila. Každý si o tebe opucuje boty, říkávala jí přísně kamarádka Irene. A Donald se jí smál kvůli jejím „toulavým kočkám“, jak nazýval ty ztroskotance a zbloudilce, o které se odjakživa tolik zajímala.

Pomalu otočila vůz a vracela se. Michaela však nikde neviděla. Že by se schoval do lesa, který se táhl po obou stranách cesty?

Urazila asi dva a půl kilometru, opět vůz otočila a tentokrát jela pomaleji a očima propátrávala temnou noc, zda ho aspoň nezahlédne. Kdyby ho nehledala tak soustředěně, určitě by přehlédla to zhroucené tělo sotva pár metrů od místa, kde se s ním rozloučila.

Zastavila těsně před ním, vyskočila a rozběhla se k němu. „Michaeli!“ vyhrkla, ale neodpověděl. Sklonila se a dotkla se jeho tváře. Když ani potom nereagoval, zvedla mu hlavu v dlaních a hlasitě zvolala: „Michaeli!“

Ve světle reflektorů náhle spatřila, jak se pousmál. „Emily, já věděl, že se vrátíte. Máte to nejlaskavější srdce pod sluncem.“ Oči však neotevřel a nepředvedl jediný pokus, aby vstal.

„Co se vám stalo?“ naléhala naschvál pohněvaně, aby tak zamaskovala svůj strach. Samotnou by ji zajímalo, čeho se bojí, když ten člověk pro ni zatím neznamenal víc než jeden obrovský problém.

„Bolí mě hlava,“ zašeptal. „Ta smrtelná těla jsou nesnesitelná. Ach ne, to slovo je hrozné. Lidská těla? Je to tak lepší?“

Emily mu přejela rukou po hlavě, jako by dokázala nahmatat příčinu jeho potíží. V kabelce měla sice aspirin, ale tady není čím ho zapít a…

Tu si povšimla, že z hlavy mu trčí oblý tvrdý předmět. Že by při vystupování z vozu na něco upadl? Ale necítila žádnou vláhu, žádnou krev.

„Musím vás dopravit k doktorovi,“ rozhodla a začala mu pomáhat na nohy.

„Zabijou mě,“ připomněl jí s úsměvem. „Už podruhé.“

Byla to přesvatá pravda. I Donald potvrdil, že ten člověk je kráčející mrtvola.

Emily objala Michaela kolem zad a pomáhala mu vrátit se k autu. Snažil se, seč mu síly stačily, ale dobře poznala, že silné bolesti mu brání jí ten úkol ulehčit.

Jakmile seděl ve voze, nedokázala myslet na nic jiného, než jak ho dostat někam do bezpečí. Co kdyby zkusila zavolat Donaldovi? Jenže od něho by zaručeně uslyšela příkaz, že se má na toho podivína vykašlat a co nejrychleji se ztratit ze scény.

Zahnula na parkoviště motelu a zajela dozadu, kde nebylo od silnice vidět na vůz. Uvnitř byl podnik ještě zavšivenější, než napovídal jeho zevnějšek. Muž, který za recepčním pultem vejral na televizi, působil dojmem, jako by se už hodně dlouho vyhýbal vaně.

„Přála bych si dvoulůžkový pokoj, prosím,“ pronesla Emily a muž na ni chvíli beze slova civěl. Prohlížel si ji od hlavy až k patě a hodnotil kvalitu jejího oblečení. Bylo jí to nepříjemné. Jako by byla zboží, které zákazník kriticky zkoumá, než ho koupí či odmítne.

„Jo, jo, tady se ubytujou jen lidi, co nemaj na lepší, jako středoškoláci a…“ Chlíple na ni zamrkal. „A dámy jako vy, co dělaj věci, který by dělat neměly, a navíc s někým, s kým by to dělat neměly.“

Emily neměla chuť muži odpovídat nebo mu cokoli vysvětlovat. A ostatně, copak by mohla říct jiného, než že má pravdu? „Kolik chcete, abyste držel klapačku?“ utrhla se unaveně.

„Padesát babek na ruku.“

Emily už mlčela, jen vytáhla peníze, vzala si klíč k pokoji v zadní části motelu a odešla. O pár minut později už Michael ležel na nepříliš čistém dvojlůžku.

Měla dojem, že Michael se pořád potácí v polovědomí, ale když se pokusila vstát, chytil ji za ruku. „Budete ji muset vyndat,“ zasípal.

„Ale co?“

„Tu kulku. Musíte mi vyndat kulku z. hlavy.“

Emily na něho vyvalila oči. „Nejspíš se moc často koukáte na kovbojky,“ napomenula ho. „Odvezu vás k lékaři a…“

„Ne!“ vykřikl s přemáháním, a dokonce trochu zdvihl hlavu. Hned ji však zemdleně spustil do polštářů. „Prosím vás, Emily. Už kvůli tomu všemu, co jsem pro vás udělal.“

„Pro mě?“ vyjekla. „A copak to mělo být? Že jste mě přinutil sešplhat z balkonu po okapové rouře? Že jste udělal zločince i ze mě? Nebo…“

„Když jste spadla do rybníka, zavolal jsme vaši matku,“ namítl mírně.

Po těch slovech od něho Emily ucouvla, protože ta historka kolovala v rodině jako cosi nevysvětlitelného. Ačkoli to měla zakázané, malá Emily lovila u břehu rybníka pulce a sletěla do hlubiny. Během pár vteřin se tam objevila maminka a vytáhla ji. Později matka přísahala, že jí „kdosi“ poručil, ať běží dceři na pomoc.

„Kdo jste?“ zašeptala Emily a nepřestávala couvat.

„Zrovna v téhle chvíli jsem člověk a potřebuji vaši pomoc. Prosím vás, Emily, podle mě tak křehké tělo nemůže tak krutou bolest snášet donekonečna. Nerad bych umřel dřív, než splním úkol, kvůli kterému mě sem poslali.“

„Ale… ale já vážně nevím, co si počít. V zdravovědě se vůbec nevyznám. Nevím vůbec nic.“

„Ta věc, co si s ní vytrháváte obočí…“ vydechl Michael zesláblým hlasem a se zavřenýma očima.

„To je pinzeta. Ale pinzetou jen těžko odstraním tak velký… tak velký předmět, který máte v hlavě.“ Posadila se k němu na postel a odhrnula mu vlasy z čela. „Moc ráda bych vám pomohla, ale vy po mně chcete něco, co dokáže jedině lékař. Každý člověk nemůže jen tak vzít pinzetu a vytáhnout druhému kulku z hlavy. Rána by mohla začít krvácet, mohla by se do ní dostat infekce.“ Emily se na Michaela usmála, i když se na ni nedíval. „Tou dírou by vám vytekl mozek,“ řekla, aby situaci trochu zlehčila. „Nejdřív vás musím dostat k lékaři. Kvůli FBI si můžeme dělat starosti až na druhém místě.“

„Ano, kleště!“ vydechl. „Přesně tak. Máte je ve voze. Musíte je donést a tu věc vytáhnout.“

Emily se začala zvedat z postele. V pokoji nebyl telefon. Bylo jí jasné, že než by se sem dohrabala sanitka, trvalo by to nemožně dlouho. Daleko rychlejší bude, když Michaela dopraví do města na kliniku. Nebo rovnou do pořádné nemocnice.

Michael jí stiskl dlaň. „Musíte, Emily. Musíte tu věc odstranit. Kdybyste mě odvezla k lékaři, vezete mě na jistou smrt.“

Opět se v ní rozhostil ten prazvláštní pocit vnitřního míru, který jako by se vracel pokaždé, když se jí Michael dotýkal. Jako ve snu pomaloučku vstala, sáhla po klíčích, vyšla ven k autu a vytáhla kabelu s nářadím. V pokoji ji otevřela a vylovila silné kleště – štípačky.

Skoro jako kdyby za ni v jejím těle rozhodoval někdo jiný. Zamířila k posteli, posadila se zády k jejímu čelu a Michaelovu hlavu vzala do klína. Jediný zdroj světla v pokoji představovala lampička na nočním stolku, ale Emily beztak moc neviděla, protože zrak se jí podivně rozostřil. Částečkou mysli si byla vědoma, že kdyby se nedostala do tohoto prazvláštního tranzu, nikdy by se neodhodlala udělat to, k čemu se právě chystala. Pro všechno na světě, copak ona, obyčejná knihovnice, umí vyjímat kulky z hlavy?

Spíše hmatem než očima našla kulku a přiložila k ní kleště. Zatáhla, ale napoprvé se čelisti kleští smekly. Podruhé je tedy sevřela vší silou, na jakou se vzmohla, a zapáčila. Jako by se jí do paží náhle vlila síla deseti dospělých mužů – a kulka náhle vyklouzla.

Michaeolovo tělo na jejím klíně náhle ochablo. Pochopila, že omdlel. Ani ve snu si nedokázala představit, jak příšernou bolest mu zřejmě způsobila.

Trochu se bála krvácení, ale kupodivu jí předem bylo jasné, že žádná krev se neobjeví. Byla za to vděčná, protože s dalším traumatem by se už nevyrovnala. Ty horečně šílené události posledních dvou dní z ní vysály poslední kapičku energie.

Zády opřená o viklavé čelo postele, s mužskou hlavou stále ještě v klíně a se štípačkami v ruce Emily usnula.

5. KAPITOLA

V

první chvíli po probuzení si Emily nedokázala vzpomenout, kde vlastně je. Tušila, že se odehrálo něco, nač chce zapomenout, a tak se zabořila hlouběji pod přikrývky a zavřela oči.

„Dobré ráno!“ popřál jí veselý mužský hlas, který Emily okamžitě poznala. A to ji přimělo k tomu, aby si přikrývkami zakryla i hlavu.

„No tak, vstávejte. Dobře vím, že jste vzhůru,“ nedal se odbýt hlas.

Obrátila se obličejem ke stěně. „Hlava je v pořádku?“ zamumlala.

„Co jste říkala? Nerozuměl jsem.“ Emily věděla, že jí rozuměl dokonale, ale že takhle ji hodlá vylákat na světlo. „Jestli je hlava v pořádku!“ zahulákala, ale neotočila se k němu.

Neodpověděl a ona se po něm konečně ohlédla. Měl mokré vlasy a na sobě nic než ručník omotaný kolem pasu. A to ji ještě víc naštvalo, protože si proti své vůli povšimla, že na širokém hrudníku se vlní vypracované svaly a pokožka má nádherný medový odstín.

Michael se zazubil. „To tělo mi vybrali vážně dobře, viďte? Jsem rád, že se vám tak zamlouvá.“

„Na čtení myšlenek je snad ještě dost brzy, ne?“ utrhla se na něho Emily a odhrnula si vlasy z očí.

Posadil se na postel a pozorně se na ni zadíval. „Čas od času dokážu pochopit, co vy smrtelníci vidíte v těle toho druhého,“ svěřil se jí tichounce.

„Jediný dotyk a jste po smrti!“

Zasmál se, ale zůstal sedět vedle ní. „Podívejte se sem,“ vybídl ji a přejel si dlaněmi po prsou. „V té vaší, no, jak tam ukazovali mou fotku.“

„Myslíte televizi.“

„Aha, asi ano. Tak zkrátka, nezmínili se náhodou, že tohle tělo mělo střelné rány na hrudi?“

„Upřímně bych si přála, kdybyste se o sobě přestal vyjadřovat jako o ‚tomhle těle‘, fakt,“ povzdechla si Emily a usilovně se dívala jiným směrem, než seděl polonahý Michael.

„Asi vás přivádím do rozpaků,“ poznamenal, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by si s tím dělal těžkou hlavu. „Víte, Emily, pokud máme spolupracovat, musíme si stanovit pár zemských, ne – pozemských, taky ne. Základních pravidel?“ Díval se na ni, jako by za svou snahu očekával pochvalu, protože o pravidlech mu přece držela přednášku původně ona, ale Emily mu nehodlala nic darovat. „Nemůžete se do mě zamilovat,“ dořekl.

To jí rozvázalo jazyk. „Cože?“

„Nemůžete se do mě zamilovat.“ Využil chvíle, kdy Emily ohromením ztratila řeč, zvedl se a postavil se zády k posteli. „Když jsem byl v tom vodopádu, ne, neopravujte mě, v té sprše, tak…“ Nešťastně se po ní ohlédl. „Přiznám se, že něco jiného je smrtelníky pozorovat a úplně něco jiného je prožívat stejné zkušenosti jako oni. Připadají mi hrozně obtížné a trapné. Vlastně, došel jsem k názoru, že tahle těla jsou ve všem jenom na obtíž.“

Emily ho spalovala sžíravým pohledem. „Tak co kdybyste ráčil odletěl tam, kam doopravdy patříte?“

Michael předvedl zářivý úsměv. „Já vás urazil?“

„Ale jak byste mohl?“ odvětila líbezně. „Udělal jste ze mě štvance, po kterém pase podsvětí i federální policie, o vaší manželce už nemluvě, ale vy mi tady vykládáte, že se do vás nemůžu zamilovat. Nemohl byste mi prosím laskavě vysvětlit, jak mám své city udržet na uzdě?“

Michael se rozesmál a opět si přisedl na postel vedle Emily. „Říkám vám to jen pro případ, kdyby se u vás objevily podobné sklony. Jakmile splním své poslání, musím se vrátit domů.“

„A doma je v nebi?“ vyptávala se Emily s ironicky povytaženým obočím.

„Jak jinak. Vrátím se tam, abych vás i v budoucnosti strážil před utopením v rybníku. A abych vás polechtal na nose pokaždé, kdy bude hrozit průšvih.“

Emily si přitáhla přikrývku až ke krku. „Moc by mě potěšilo, kdybyste mi teď konečně vypadl ze života,“ požádala přiškrceně. „Podle všeho jste už dokonale zdravý, takže by se mi to hodilo.“

„Tady, sáhněte mi na hlavu,“ vybídl ji Michael a naklonil se k ní, jako by ji vůbec neposlouchal.

Emily si toužila udržet odstup, ale na druhou stranu byla zvědavá, jak vypadá rána ze včerejší noci. Přiložila tedy dlaně k Michaelovým vlhkým kučerám a jemně prohmatala celou lebku. Nenašla žádnou ránu, dokonce ani škrábnutí či jinou známku toho, že včera večer mu z hlavy trčel těžký kulatý kus olova.

„A podívejte se ještě na tohle,“ pokračoval Michael, napřímil se v zádech a navedl jí ruce ke svému hrudníku.

Cítila i viděla zahojené jizvy, které snadno mohly být po kulkách.

„A tady,“ dodal a obrátil se zády. „Dvě z nich proletěly mezi lopatkami.“

Emily proti své vůli přejížděla konečky prstů po jizvách, které skutečně vypadaly jako pozůstatky po střelných ranách. Donald se zmínil, že muž zabitý ve vězeňské cele měl prostřílený hrudník a jeden zásah i v hlavě.

Michael se otočil a z nočního stolku zvedl kousek olova. „Tenhle krám mi působil příšernou bolest, ale když jste ho vytáhla, hned se mi ulevilo. Vyspala jste se dobře?“

Při těch slovech podal kulku Emily. Chvíli si ten vražedný kousek kovu prohlížela. Teprve včera večer vypáčila kulku kleštěmi a dnes ráno neměl Michael na hlavě ani stopu po zranění.

Vzhlédla k němu. „Kdo jste?“ zašeptala bojácně. „Jak to, že umíte otevírat zamčené dveře? Jak je možné, že když jsem vám vytáhla kulku z hlavy, že jste nekrvácel? Jak to, že toho o mně tolik víte?“

„Emily,“ vydechl tiše a chtěl ji vzít za ruku.

„Neopovažujte se mě dotknout!“ vykřikla. „Kdykoli na mě sáhnete, začnou se dít divné věci. Vy… Vy jste mě včera večer zhypnotizoval, nemám pravdu?“

„Musel jsem. Jinak byste totiž zavolala doktora. Jenže ten výdej energie, kterou jsem potřeboval, abych vás uklidnil, mě vyčerpal, takže jsem sám ztratil vědomí,“ vysvětloval Michael.

„Odvádíte řeč jinam,“ zavyčítala mu Emily. „Vůbec jste neodpověděl na mou otázku. Kdo jste?“

„Mám dojem, že jsme se dohodli, že o, echm, andělech spolu nebudeme mluvit, dokud mě o to sama nepožádáte.“

„No dobře, tak já vás teď prosím, abyste mi vysvětlil…“ Uhnula očima a náhle jí vyhrkly slzy. Najednou toho na ni bylo příliš.

„To se všechny smrtelnice chovají tak nelogicky?“

„Tohle je ale rána pod pás! V životě jsem takový podraz neslyšela!“ vybuchla Emily, odhodila přikrývky a zjistila, že je pouze ve spodním prádle. Kalhoty a košili měla úhledně složené přes opěradlo židle na protější straně pokoje.

„Vy jste mě vysvlékl?“ vypěnila a měla sto chutí ho zavraždit.

„Měl jsem dojem, že se vám v oblečení nespí pohodlně, a chtěl jsem, abyste si pořádně odpočinula.“ Zřejmě tušil, že udělal něco špatně, jen nevěděl přesně co.

Emily chtěla vstát z postele, ale Michael jí stiskl dlaň. Jako vždy se při jeho doteku upokojila. Rozlil se v ní nádherný mír. „Povím vám úplně všechno, ale musím mít jistotu, že si mě poslechnete až do konce. Předem vás ale musím varovat, že sám toho moc nevím. Zkuste mi věřit, když vám tvrdím, že jsem zrovna tak zmatený a popletený jako vy. A stejně jako vy bych se i já chtěl vrátit domů. Nelíbí se mi, když mě někdo pronásleduje a střílí po mně a když musím utíkat oknem. Mám svou práci a povinnosti jako každý jiný, chápete?“

„Až na to, že svou práci čirou náhodou provozujete v nebi, že?“ zabručela Emily a odtáhla ruku.

„Ano,“ přisvědčil prostě. „Svou práci dělám jinde než vy.“

„Takže vy chcete, abych uvěřila nemožnému.“

„Proč?“ Zhluboka se nadechl. „Smrtelníci odmítají věřit všemu, o čem se nedokážou přesvědčit na vlastní oči. Nevěříte v existenci zvláštního zvířete, dokud nedostanete příležitost si ho prohlédnout. Ale zapomínáte, že to, zda něčemu věříte, či nevěříte, v nejmenším neovlivní, jestli ta věc existuje nebo ne. Mluvím dost srozumitelně?“

„Já tomu samozřejmě rozumím. Ale nevěřím vám.“

Michael ji chvilku upřeně pozoroval a pak zamžikal. „Aha, je mi to jasné. Vy věříte v anděly, ale nevěříte, že já jsem anděl.“

„To se vám povedlo!“

Po těch slovech se Michael rozesmál. „Jak vám to mám proboha dokázat? Tedy jinak, než bych si nechal narůst křídla?“

Emily věděla, že si z ní dělá legraci, ale odmítala se dát rozzlobit. Místo toho pohodila hlavou a vzpurně se na něho zadívala.

Michael se zvedl a začal přecházet po pokoji. „Chápu, leccos jste viděla, ale ne dost, aby vás to přesvědčilo o mé pravé totožnosti. Jak si vysvětlujete zvláštní úkazy, které jste se mnou zažila?“

„Jste kouzelník a vládnete jistými nadpřirozenými schopnostmi. A zámky umíte odemykat jako kasař.“

„A co ty střelné rány?“ připomněl jí s úsměvem, ale Emily neodpověděla. Přisedl si zpátky vedle ní.

„Tak dobře, Emily. Žádám vás teď o pomoc jako smrtelník smrtelníka. Moje, ech, nadpřirozené schopnosti mi prozradily, že je třeba vyřešit jistou situaci, která se týká vás. Jenže já nemám ponětí, o co jde, takže to musím nejprve zjistit, abych ji vůbec mohl vyřešit.“

„Ale o jaký problém může jít?“ Nejradši by si ukousla jazyk, jenže Michael celou záležitost předložil takovým způsobem, že v ní probudil zvědavost. Právě zvědavost ji vedla k tomu, že Donaldovi pomáhala s hledáním fakt pro jeho reportáže. Emily zkrátka a dobře milovala záhady.

„Netuším ale, co by mohlo být tak důležitého, aby kvůli tomu poslali anděla na zem?“

„Zlo,“ napadlo ji. „Něco doopravdy zlého.“

Po té odpovědi se Michael celý rozzářil. „To máte pravdu. Nic jiného to být nemůže. Zatím jsem ještě neměl moc času o tom přemýšlet, ale nejspíš jste na to kápla.“ Naklonil se k ní. „Tak co zlého vás obklopuje?“

„Mě? V knihovně na malém městě? Děláte si legraci.“ Už se stačila uklidnit a byla odhodlaná udržet si toho proklatě pěkného mužského od těla. Ale proč s ním probůh vždycky skončí sama v ložnici? Nejdřív její hotelový pokoj, potom tenhle.

Michael znovu vstal a začal chodit od okna ke dveřím a zase zpět. Ručník se mu na bocích svezl o kus níž a Emily náhle zalitovala, že v pokoji není telefon. Kdyby totiž byl, v tu vteřinu by zavolala Donaldovi.

„Je to přesně tak, jak jsem si myslel. To město, ve kterém žijete, se o vás v nejmenším nezajímá a vy neprožíváte sebemenší vzrušení a…“

„Tak to pardon!“ odsekla Emily. „Můj život není tak nezajímavý, jak se mi snažíte namluvit. Čistě pro vaši informaci, jsem náhodou zasnoubená s mužem, který má v plánu stát se guvernérem tohoto státu, a možná dokonce i prezidentem.“

„Kdepak,“ namítl Michael vážně. „Jako mladý mívá vždy velkolepé plány, ale celé stáří pak stráví žvaněním o tom, co všechno mohl dokázat, kdyby mu to někdo nepokazil.“

„Co to má u všech…!“ usápla se Emily a znovu odhodila přikrývky.

„Ale ano, zapomněl jsem, že vy odmítáte slyšet pravdu.“

Nato se Emily znovu posadila. „Umím si poslechnout a uznat pravdu stejně dobře jako každý jiný.“ Povytáhla obočí. „Pokud se nic nezměnilo, tak Bůh nás bídné smrtelníky obdařil svobodnou vůlí. I kdyby Donald byl v minulosti takový, jak o něm tvrdíte, čemuž mimochodem nevěřím, jelikož nevěřím v převtělování a reinkarnaci, pak se během současného života mohl změnit. Nebo nemám pravdu?“

„Vlastně máte,“ připustil Michael přátelsky a Emily se s úlevou usmála. „Rád se dám poučit. A teď, u čeho jsem to skončil?“

„U toho, že jsem nudná, že žiju v nudném hnízdě a že muž, kterého miluju, to v životě nikam nedotáhne,“ připomněla mu sladce. „Pokud vy jste anděl, pak bych chtěla vidět satanovy poskoky,“ dodala jakoby pro sebe.

Michael se rozesmál. „Tak dobře, možná že vy a vaše město nejste přímo nudní, ale nevzpomínám si, že bych ve vaší blízkosti zahlédl nějaké zlo.“

„Taky je možné, že jste si na nás jednou udělal názor a přestal se pořádně dívat. Třeba máte v počítači uloženo, že Emily je nudná a všechno, co dělá, je nudné. A město, v němž žije, je zosobněná nuda, takže se s nějakým pozorováním už neráčíte obtěžovat.“

Michael na chvíli doslova zkameněl a třeštil na Emily oči. „Víte, že na tom něco bude?“ vyhrkl ohromeně.

„Na čem? Že jsem skrznaskrz pochodující nuda?“ odsekla Emily otráveně. Začínala mít mužů plné zuby. Nejdřív se Donald vytasí s těmi řečičkami o „praktičnosti“ a teď si tenhle drzoun dovolí naznačovat, že je tak příšerně nudná, že neláká ani zlo.

Michael nechal její jízlivost bez poznámky. „Ale já si fakt myslím, že jste na to přišla. Ono totiž platí, že dobro k sobě přitahuje zlo.“

„Tak navíc jsem ještě dobrá,“ zamumlala Emily. „Nudná, dobrá, praktická.“

„Copak je špatného na tom, že je někdo dobrý? Vždyť nebe si na dobré lidi potrpí a můžete mi věřit, že vás je jako šafránu.“

Emily mu nehodlala odpovědět, protože na tohle žádná vhodná odpověď ani neexistovala. Její matka ji sice učila, že člověk má být dobrý, ale každá žena občas zatouží být tak trochu potvora. „Jak tedy chcete to zlo vyřešit, když ani nemáte potuchy, o co jde?“ zajímala se. „A navíc se mi nezdá, že v městečku Greenbriar v Severní Karolíně by se to zlem jenom hemžilo. Jak správně říkáte, zlá je tam jenom nuda.“

Michael se na ni pátravě podíval. „Zkouším se na to městečko rozpomenout. Mám na starosti několik měst a vesnic a všude je jiná kultura. Co je hříchem v Saudské Arábii, není vždy hříchem v Monaku, a co je hříšné tady v Americe, nemusí být hříšné v Paříži. Občas se mi to trochu plete.“

„Chápu. Ne snad že byste byl anděl, ale copak nemají k dispozici nějaké vzdělávací příručky nebo průvodce?“

„Existuje snad průvodce pro smrtelníky?“ odsekl Michael.

„Co bible?“

Láskyplně se na ni usmál. „Já měl pro vás odjakživa slabost, Emily,“ řekl. „A jako smrtelníkovi mi připadáte ještě zábavnější.“

„Vážně jsem tolik k smíchu?“

Michael se hlasitě rozesmál, předklonil se a políbil Emily na tvář. Ihned se však odtáhl, jako by se polekal. „Páni, to ale bylo příjemné! Takže začneme?“

„I když riskuju, že vás budu nudit svými nudnými otázkami, nemohl byste mi laskavě prozradit, s čím vlastně chcete začít?“

„No, vrátíme se do vašeho městečka a budeme pátrat po tom zlu, co jiného?“

„My? Jako vy a já?“

Michael mlčel, jen se na ni tázavě díval.

„Nenapadlo vás čirou náhodou, že vás policie hledá pro zločiny, které jste možná spáchal nebo možná nespáchal. Pasou po vás stovky lidí! Možná že Greenbriar vám připadá jako zapadákov, ale kupodivu tam máme televizi a v ní od rána do večera ukazujou vaši fotku. Někdo vás zahlédne a práskne vás.“

„Mmmmmmm. Jasně, uznávám, že by to mohl být problém. Takže to znamená, že mě budete muset schovat.“

„Ach ne, to neuděláte.“

„Cože, neudělám?“ podivil se a předstíral přitom, že neví, o co jde.

„Nezatáhnete mě do toho. A vás schovávat nebudu! Podle mého názoru jsem s vámi už beztak strávila až moc času.“

„Tohle dokážu pochopit. Nebo snad mám říct, že jsem ochoten to respektovat? Tak je to správně? Přece vy americké ženy si na to potrpíte, ne?“

Zadívala se na něho přimhouřenýma očima. Nebyla si jistá, zda to myslí vážně nebo ne. „Proč mám vždy tak silný dojem, že mě ve skutečnosti neposloucháte!“

Pousmál se. „Nechcete se před snídaní osprchovat?“

„Copak můžeme jít do restaurace? Všichni na vás budou ukazovat a křičet, že vás viděli ve večerním zpravodajství.“

„Dělají to snad Mickey Mouseovi?“

Emily nevěřila vlastním uším. Je to vtipkování nebo to prokristapána myslí vážně?

„Omlouvám se,“ pronesl neupřímně. „Nějak se mi ty kreslené filmy pletou. Ale vždyť váš Kačer Donald je v televizi od rána do večera a lidi si na něho taky neukazují?“

„Nedělají to hlavně z toho důvodu, že není zločinec.“ S úlekem si uvědomila, že mu to opět vyšlo. Znovu se mu podařilo odvést řeč jinam. „Tak teď poslouchejte – a to proklatě dobře. Moje styky s vámi jsou u konce. Nehodlám strávit už ani minutu skákáním z oken, šplháním po okapových rourách či nasloucháním báchorkám, že jste anděl. V životě jsem nepotkala člověka, který by se andělovi podobal míň než vy. A teď odtud vypadnu, obléknu se a vrátím se domů. Bez vás. Rozumíte?“

„Dokonale,“ přisvědčil vesele. „Jsem rád, že jsme si vyjasnili situaci, protože si jsem jistý, že na parkoviště zrovna přijíždí pár maníků z federální mafie.“

Emily chvilku trvalo, než pochopila smysl jeho odpovědi. Federální mafie? V následující vteřině se všechno seběhlo doslova bleskově. Michael drapl své oblečení, které leželo na židli, a zmizel za dveřmi. Hned nato se ozvalo zaklepání na dveře a mužský hlas ji vyzval, aby otevřela. Emily křikla, ať chvíli počkají, protože pořád ještě leží v posteli a neoblečená, ale návštěva nečekala.

Tři muži otevřeli dveře, o kterých byla přesvědčená, že je večer zamkla na dva západy. Pohlédli na ni a pak se pustili do systematického prohledávání pokoje. „Počkejte!“ zvolala. „Máte povolení k prohlídce?“

„Nemáme, paní,“ odvětil jeden z mužů a krátce blýskl policejním odznakem. „Přijeli jsme vám zajistit ochranu. Dostali jsme zprávu, že vás tu jistý zločinec drží násilím jako rukojmí.“

Emily si vytáhla přikrývky až k bradě. „Ale kdyby to byla pravda, tak vzhledem ke způsobu, jakým jste sem vtrhli, bych byla už dávno po smrti, ne?“ usápla se a nenávistně si hosty měřila. Ve skutečnosti se pod přikrývkami celá klepala. Jak je možné, že se zapletla s FBI?

Když jí jeden z mužů přejel rukou po přikrývce po délce celého těla, aby se přesvědčil, zda v posteli někoho neskrývá, rozhořčeně vypískla. „Nechte mě na pokoji!“ Odhodlaně se nadýchla a ohlédla se po dalších mužích. „Mohli byste mi laskavě vysvětlit, co to má znamenat?“

Jeden z mužů jí ukázal Michaelovu fotografii, přesně tu, kterou ukazovali v televizi. „Viděla jste někdy toho člověka?“

Emily netušila, co všechno ti muži vědí, proto se rozhodla, že se bude co nejvíc držet pravdy. Donald jim jistě prozradil, co mu Emily řekla. „Ano, včera jsem ho zahlédla ve městě, kde jsem bydlela v hotelu.“

„Strávila jste s ním den?“

„Směšná otázka. Proč bych měla strávit den s cizím člověkem?“

Všichni tři muži na ni mlčky shlíželi a vyčkávali. „No dobře, máte pravdu. V pátek v noci jsem ho srazila autem, dovezla jsem ho k doktorovi a celý následující den jsem byla s ním. Připadal mi naprosto neškodný a já jsem si připadala jako jeho dlužník. Vždyť jsem ho málem zabila.“

„Co se stalo včera večer?“

„Zahlédla jsem jeho snímek v televizi a pak jsem zavolala svému snoubenci Donaldu Stewartovi.“ Vzhlédla, aby se přesvědčila, zda to jméno mužům něco říká, ale nehnuli brvou. „No a Donald mi nařídil, ať jdu na policii a vypadnu z města.“

„A šla jste na policii?“

Snad si nepředstavují, že jim uvěří, že si to neověřili? Emily sklopila oči k přikrývce a snažila se přivolat si do tváří ruměnec. „Víte, nešla jsem tam. A pak, hm, pak někdo zaklepal na dveře, já se vyděsila a utekla jsem oknem.“ Natáhla paži, aby jim předvedla dlouhý škrábanec. „U hotýlku roste trnité křoví. A taky jsem v pokoji nechala kufr, protože jsem ho těžko mohla hodit dolů. Chápu, že to ode mě byla hloupost, ale Donaldovo varování mě tolik vystrašilo, že jsem nedokázala myslet na nic jiného, než jak bych zmizela.“

Emily na okamžik zatajila dech, protože netušila, zda policisté její historce uvěří.

„Vaše výpověď nám pouze potvrzuje, co už víme, slečno Toddová,“ řekl první muž, který zřejmě jako jediný z trojice měl hlasivky. „Jsme si jisti, že zločinec jménem Michael Chamberlain je už dávno kdovíkde, ale kdyby se vám opět ozval, zachovejte se rozumně a dejte nám to vědět.“ Podal jí svou navštívenku. „Na tohle číslo můžete volat v kteroukoli denní i noční hodinu. Vždycky tam seženete pomoc. Na shledanou,“ řekl a všichni odešli stejně rychle, jako sem vpadli.

Jakmile osaměla, Emily se zhroutila do polštářů a cítila, že se celá třese. FBI! Vyslýchali ji! Ji, praktickou, nudnou a rozumnou Emily Jane Toddovou vyslýchala FBI! A to všechno jenom proto, že muž, který se vydává za anděla, se vydal hledat zlo. Emily se náhle zprudka posadila. „Dům Madisonových!“ pronesla hlasitě a náhle jí všechny kousky skládačky zapadly do sebe a vytvořily jasný obraz. Pokud někde na světě existuje zlo, pak právě v tom příšerném starém domě. A samozřejmě že to má souvislost i s ní, protože se už roky snaží vypátrat, o co jde. O téhle věci měla už hromadu poznámek přinejmenším třicet centimetrů vysokou. Nikdo než ona nevěděl víc o Madisonově domě a všem, co se děje uvnitř.

Odhodila přikrývky, ale sotva se dotkla jednou nohou podlahy, dveře se hlučně rozletěly a do pokoje vpadl Michael. „Emily, jste v pořádku? Neublížili vám, viďte?“

Položil jí ruce na rameno a prohlížel si její skoro nahé tělo tak úzkostlivým pohledem, jako by na něm hledal smrtelné poranění.

„Co tady ještě pohledáváte? Ti lidé se mohou každou chvilku vrátit! Nejspíš motel pořád pozorují!“ zamračila se Emily káravě.

Michael se na ni usmál. „Bála jste se o mě, nemám pravdu? Pročpak jste těm čmuchalům neprozradila, že se schovávám venku v houští? Mohla jste se mě zbavit jednou provždy!“

„Nevím, kdo jste, ale zabiják určitě ne. A anděl jakbysmet,“ odsekla Emily.

„No dobře, musím se smířit s tím, že vy smrtelníci máte o vzhledu andělů prazvláštní představy. Ale co kdybyste teď sebou trochu hodila, abychom si mohli sehnat něco k jídlu? Tohle tělo je hlady slabé jako kotě. Je to otrava. Jak často se musí ta věc krmit?“

„Jednou za měsíc,“ zašveholila Emily líbezně. „A tak po čtrnácti dnech by bylo dobře dát mu něco k pití.“

Michael se rozesmál. „Tak šup! Oblékejte se!“ Ucouvl o krok a zadíval se na ni. „Je fakt divné prohlížet si lidské tělo očima smrtelníka. Většinou vidím jen lidskou duši, ale musím uznat, že takhle vypadáte namouduši zajímavě.“

Emily si přes sebe chvatně přehodila přikrývky. „Vypadněte a počkejte na mě venku. A hezky si někam zalezte, ať vás nikdo nevidí.“

„Moje přání je vaším rozkazem,“ odpověděl, ale hned se zatvářil zmateně, protože tomu zřejmě sám nerozuměl.

Emily se neubránila smíchu. „Tak honem, zmizte!“ poručila a mrskla za jeho vzdalujícími se zády polštářem.

6. KAPITOLA

„Ne, ne a ještě jednou ne!“ Seděla s Michaelem v nejzazším boxu mrňavé restaurace a jedla borůvkové lívance. Či aspoň se o to snažila, protože Michael jí pořád ukrádal z talíře. Tvrdil, že se pokouší rozhodnout, zda jsou lepší lívance s borůvkami nebo jahodami.

Emily ztišila hlas. Ne snad že by se o ně někdo zajímal. Pokud mohla soudit ze vzhledu zdejších zákazníků, FBI pásla nejmíň po polovině z nich. „Já vás s sebou domů nevezmu! A nevezmu vás do starého Madisonova domu, abyste si ho mohl prozkoumat. Bylo by to nebezpečné, protože ten dům je rozpadající se barabizna. A to už nemluvím o tom, že v ní straší.“

„Straší? Co to znamená?“

„Že tam jsou strašidla! Ruce pryč! Ten lívanec patří mně! Své máte na tom druhém talíři! Aby bylo jasno, jíst z cizího talíře je neslušné – tedy rozhodně v tom případě, když ten druhý není váš milenec.“

Michael se vmžiku zatvářil ukřivděně. „Ale Emily, vždyť já vás miluju už tisíce let! Miluju všechny lidi, o které se starám. No, možná že některé mám radši než ostatní, ale snažím se, vážně.“

„My nejsme milenci. A v žádném případě nejsme do sebe zamilovaní.“

„Aha, už chápu. Sex. Už jsme zase u toho.“

„Ne! Ani náhodou. Nemůžeme se vrátit k něčemu, co vůbec neexistuje. A přestaňte už s tím!“

„S čím?“ podivil se Michael nevinně.

Provrtávala ho přísným pohledem tak dlouho, až se plaše zazubil.

„No dobře, zpátky k tématu. Emily, lásko, já ten dům potřebuju vidět. Pokud je všechno tak, jak říkáte, možná mě na zem poslali právě kvůli tomu, abych celou záhadu vyřešil.“

„A co máte v plánu? Vyvolávat tam duchy?“

Podle Michaelova výrazu Emily poznala, že netuší, o čem je řeč. „To se všichni posadí kolem stolu, většinou s člověkem, který funguje jako médium, a pak se přivolá duch, aby mu přítomní mohli klást otázky, a…“ Zarazila se, protože Michael se dusil tajeným smíchem.

„Čímpak jsem vás tolik pobavila?“ sykla popuzeně. „A ještě jednou si ukousnete z mého lívance a přijdete o ruku!“ Zvedla vidličku do výšky a okázale ji nasměrovala.

„Jen jsem se snažil pochopit, co mi to vykládáte!“ bránil se Michael. Bylo jasné, že se musí silou ovládat, aby se hlasitě nerozřehtal.

„To není pravda! Vy se nesnažíte pochopit, co by se za nehet vešlo! Jen si ze mě pořád utahujete!“ Emily popadla kabelku a začala se zvedat od stolu. Sotva ji Michael uchopil za ruku, opět se upokojila.

„Emily, já vás přece nechtěl urazit, vážně ne. Nemohla byste mě brát tak, jako bych přijel z cizí země a vůbec se ve zdejších zvycích nevyznal?“

„Z cizí země?“ ohrnula nos. „Utekl jste z blázince a já vám ve vašich šílenostech nehodlám pomáhat!“

Seděla u stolu se vzdorně zaťatými pěstmi a přitom jí bylo jasné, že vypadá jako trucovitý puberťák. Nemohla si však pomoci, protože Michael ji doháněl ke vzteku.

„Slyšíte to, pane Mossi?“ prohodil Michael ležérně. „Aby člověk mohl ztratit pár slov s duchem, musí se posadit za stůl a vyvolat ho. A vlastně, mám dojem, že párkrát jsem podobné sedánky skutečně zahlédl, ale to muselo být tak před sto lety. Nebo to už bude dvě stě let? Co myslíte, pane Mossi?“

„Ha ha ha!“ udělala podrážděně Emily. „Jen se bavte se svým kamarádem duchem, jen si ze mě utahujte. Prosím.“

„Budete to jíst?“

„Budu!“ utrhla se Emily, třebaže už byla nacpaná k prasknutí a neměla chuť na jediné další sousto. Přesto zbytek lívance napíchla na vidličku a strčila si ho do pusy.

„Emily,“ ozval se Michael tiše. „Já vás nechtěl zesměšňovat, ale očividně vidím věci jinak než vy. Duchové jsou totiž všude. Jde jen o to, že někteří mají těla a jiní ne. Ale jinak mezi nimi neexistuje žádný rozdíl.“

„A jak se zdá, vy dokážete vidět ty duchy bez těla,“ ušklíbla se Emily jízlivě.

Michael neodpověděl, jen se rozpačitě zadíval na svůj nedojedený lívanec.

„No?“ dorážela Emily. „Tak dokážete to nebo ne?“

Prudce zvedl hlavu a z očí mu vyšlehly plameny. „Ale samozřejmě že to dokážu! Jen mi nejde do hlavy, že vy to taky neovládáte. Vážně nevidíte, že pan Moss sedí přímo vedle vás?“

Emily se proti své vůli ohlédla doprava a pak se podívala zpátky na Michaela. „Chcete mi tvrdit, že v tomhle pajzlíku straší a že vedle každého hosta sedí duch?“

„Pan Moss říká, že je…“ Michael chvíli mlčel a pak pobaveně pokračoval. „Přesně tomu nerozumím, ale tvrdí, že před označením ‚duch‘ dává přednost termínu anatomicky odlišný. Je to moc milý pán. Doporučuje nám, abychom tu příště zkusili klobásky. Možná že bychom si je mohli objednat ještě teď.“

„Ne!“ dupla si Emily. „Za chvíli byste se změnil na kouli sádla. Mohl byste se laskavě vrátit k tématu?“ A přestože by radši umřela, než by se snížila k tak pitomoučké otázce, nakonec to nevydržela. „Vážně jste zrovna mluvil s opravdovým duchem?“

„Spíš ho poslouchám. Říká, že už je to celá věčnost, co ho někdo dokázal slyšet. Je přesvědčený, že současný svět je hrozně smutné místo, protože nikdo v jeho existenci nevěří, a když se snaží něco povídat, nikdo ho neposlouchá. Že prý ho slyší jen šílenci nebo narkomani.“ Michael se naklonil blíž k Emily. „Stěžuje si, že duch v dnešní Americe vede nesmírně osamělý život.“

„No,“ utrousila Emily a rozhlédla se po restauraci, „teď si skočím na dámy a pak bychom odtud měli radši vypadnout.“

„Co je pudrovat?“

„Prosím?“

„Pan Moss mi šeptá, že se jdete přepudrovat.“

„A má pravdu. Jdu si přepudrovat nos.“

„Ne, on tvrdí, že mi chcete utéct a nechat mě tady, protože mě považujete za cvoka. Že prý je to normální lidská reakce. Jestli to tak skutečně je, Emily, pak vám přeju hezký život a doufám, že budete hodně šťastná.“

„Vy jste vážně nesnesitelný!“ vybuchla a uraženě si ho měřila. Kdyby Michael žadonil, ať ho neopouští, klidně by odešla, ale copak se může vykašlat na člověka, který jí přeje hodně štěstí? „Zaskočím si na dámy a vy zatím zaplaťte účet. A až se vrátím, nechci už o panu Mossovi slyšet ani slovo, jasné?“

Michael se obrátil doprava. „Tak mě omluvte. Možná příště, pane Mossi.“

Emily to nechala bez poznámky. Vstala a rázně zamířila k umývárně.

Michael na ni čekal venku před restaurací. Dost ji štvalo, že jí začínal připadat jako dávný známý. Občas měla pocit, že s ním už strávila víc času než během těch let s Donaldem. Jenže Donald měl pořád plno práce s přípravou svých reportáží.

„Řekla bych, že si musíme promluvit,“ pronesla vážně. Měla v úmyslu spustit kázání, které si během těch pár minut, po které se neviděli, v duchu připravila. „S sebou domů ho zkrátka vzít nemůže, takže ho musí nechat někde jinde. Teď bude třeba vymyslit, kde by to bylo bezpečné.

Bezpečné pro člověka, kterého hledá FBI, mafie, rozzuřená manželka a sdělovací prostředky. A to už nemluvě o davu lovců, kteří zkoušejí štěstí na vlastní pěst, a…“

„Děláte si kvůli mně starosti, co?“ otázal se Michael. Ta představa ho zřejmě náramně potěšila.

„Ale vůbec ne,“ zalhala a kličkovala mezi kamiony na parkovišti u restaurace. Svou malou bílou mazdu schválně zaparkovala skoro až v lese, schovala ji za obrovským kamionem s devíti nápravami, který vypadal, jako by stál na místě už řadu let.

„Jde jen o to, že musíme vykoumat, co teď s vámi. V žádném případě si vás nevezmu domů, proto musíme vymyslet místo, kde byste se mohl schovávat. Nevíte o někom, kdo by vám mohl pomoci? A možná by šlo…“

„Ne!“ vyhrkl Michael přísně, když Emily vytáhla klíčky a chtěla odemknout dveře vozu.

„Snad nemusíte odemykat každé dveře silou vůle, ne?“ okřikla ho znechuceně. „Chápu, že si chcete procvičovat své kouzelnické umění, ale…“

Michael ji prudce odtáhl od auta a přitiskl ji k sobě. Cítila, jak mu zběsile buší srdce. Mrkla mu do obličeje a všimla si, že se na vůz dívá zamračeně a nenávistně, jako by před ním stálo zosobněné zlo.

„C-co je?“ zašeptala a ohlédla se po autu. Najednou se vyděsila a přímo se zajíkla.

„S tím vozem je něco v nepořádku,“ svěřil se Michael. „Má kolem sebe temné barvy.“

Chvíli jí trvalo, než pochopila, jak to myslí. „Auru? Stroje přece nemají auru!“

Nezdržoval se odpovědí. „Chci, abyste zašla mezi ty stromy – hodně daleko. Tam si lehněte na zem, zakryjte si hlavu rukama a počkejte na mě. Rozuměla jste mi?“

Nepustil ji a shlížel k ní planoucíma očima. Emily se vzmohla jen na poslušné přikývnutí. Vytrhla se mu a zamířila mezi stromy. Jakmile měla nad hlavou listnaté větve, už se neudržela a tryskem se rozběhla kupředu. Letěla tak dlouho, dokud nezakopla a nesletěla do podrostu. Přitiskla se k zemi a zakryla si hlavu pažemi.

Měla pocit, že uběhla řada hodin, ale když se odvážila zvednout hlavu a mrknout na hodinky, zjistila, že takhle leží teprve pár minut. Po čtvrthodině si začala připadat dost hloupě. Copak se zcvokla? Proč tak ochotně poslechla rozkaz člověka, o jehož zdravém rozumu má vážné pochybnosti. Pcha, auto mělo špatnou auru! Vážněji má Michael za tak naivní husičku?

Navzdory tomu zůstala dál ležet. Když zaslechla v keřích hluk, opět si zakryla hlavu a zabořila se obličejem do listí.

„To jsem já,“ ozval se Michaelův hlas. „Myslím, že nebezpečí už pominulo. Tohle je bomba, nebo ne?“

Emily vzhlédla a zjistila, že Michael drží v ruce předmět, který připomínal svazek dynamitových patron, ze kterých se bimbaly dráty. „Asi… asi je,“ zajíkla se. „Ale přiznám se, že v bombách se moc nevyznám. Neměl byste se toho krámu, echm, nějak zbavit?“

„A jak přesně?“

„Nemám tušení. Vážně jste to našel v mém autě?“ V hrdle jí náhle vyschlo. Na okamžik zavřela oči.

„Bylo to připevněné k nápravě. Pan Moss mi poradil, které dráty přestřihat, aby auto nevybudilo.“

„A vy s ním,“ doplnila s úzkostí.

„Ne, já bych se v těch drátech sám nevyznal, proto.“

„Ale já myslela, že vy byste vyletěl do vzduchu spolu s autem.“

„No jistě, tohle tělo by to odneslo.“ Michael odtrhl pohled od bomby a podíval se na Emily. „A to by byla škoda, protože bych se musel vrátit dřív, než bych zjistil, jaké zlo vás obklopuje.“

„Podle mě teď držíte zlo v ruce,“ připomněla mu Emily. „Mohl byste se ho co nejrychleji zbavit?“

„Jistě. Pan Moss mi říká, že kousek odtud je stará šachta, kterou by se hodilo zasypat. Když tam bombu hodím, prý vybuchne a díra zmizí. Emily, počkejte tady a přestaňte si kvůli mně dělat těžkou hlavu. Pan Moss ví, co dělá.“

„Senzace,“ ušklíbla se Emily. „Duch ukazuje andělovi, jak se zbavit dynamitové nálože. Vážně nevím, proč bych si měla dělat starosti.“

Michael se zasmál a pustil se hlouběji do lesa, zatímco Emily se dál tiskla k zemi a vyčkávala. Až po nekonečně dlouhé době pocítila, že zem pod ní se zachvěla na znamení, že skutečně došlo k výbuchu. Zvedla se však až poté, co se objevil Michael a ona měla jistotu, že se mu nic nestalo. I potom se jí však podlomily nohy. Kdyby ji včas nezachytil, zhroutila by se na bezmocnou hromádku.

„Všechno je v pořádku,“ konejšil ji tichounce Michael, tiskl ji k sobě a hladil ji po vlasech. „Vážně, Emily, už nám nic nehrozí. Můžete se upokojit.“

„Kdo to má na svědomí? Kdo tolik usiluje o váš život?“

„Ta bomba byla určena pro vás, ne pro mě,“ odpověděl zdráhavě.

Emily chvíli trvalo, než jeho slova pochopila. „Pro mě?“ Odtáhla se od Michaela. „Vy mi tvrdíte, že někdo chtěl zlikvidovat mě?“

„Přesně tak.“

Emily začala couvat. Postupně jí docházela celá absurdita jeho tvrzení. „Zřejmě na té bombě stálo mé jméno. Jak jinak byste to zjistil, ne? A skutečnost, že jste momentálně tím nejhledanějším zločincem v zemi, s tím těžko může mít něco společného. Nebo se pletu?“

„To nemůžu rozhodnout,“ odpověděl Michael vážně. „Ale cítím, že bombu tam nastražili na vás. Kdo by mohl mít zájem na vaší smrti, Emily?“

„Nikdo. Nikdo na celém světě, rozumíte?“ Obrátila se a chvatně se vracela k autu. Kašlala na to, jestli je pod ním ještě nějaká bomba nebo ne.

Michael ji chytil za loket. „Mě s sebou vzít nechcete, ale v žádném případě se nemůžete vrátit domů sama. Emily, kdosi usiluje o váš život, a ať tomu věříte nebo ne, nedá se na tom nic změnit. Vím, že to je pravda.“

„Pusťte mě, nebo začnu křičet!“ sykla Emily.

„A co se pak stane?“ zeptal se. Poznala, že není drzý, jen obyčejně zvědavý.

„Ježíšmarjá!“ zanaříkala. Vyškubla se mu a pokračovala v chůzi.

Přesto u auta zaváhala, než strčila klíčky do zámku.

„Už je to bezpečné,“ ujistil ji Michael z opačné strany vozu. „Vážně, auto má teď kolem sebe jen krásně jasné barvy.“

Emily po něm střihla načuřeným pohledem a odemkla dveře auta. Ani si neuvědomila, že přitom tají dech. Michael otevřel dveře na straně spolujezdce a vklouzl na sedadlo.

„Ale vy se mnou jet nemůžete,“ spustila Emily, jenže Michael ji neposlouchal. Zadumaně vyhlížel čelním oknem ven. „Copak, vidíte tam duše zemřelých?“ zaryla naštvaně. „Dám si pozor, abych s vámi náhodou nenavštívila hřbitov.“

„Každý duch nechá v hrobě kousek sebe sama,“ poznamenal Michael roztržitě a pak se po ní ohlédl. „Emily, jak dlouho vám odtud trvá jízda domů?“

„Jeden a půl hodiny.“

„A je možné jet jinudy, aby to trvalo trochu déle?“

„Přes hory by to zabralo celý den, ale já chci být doma co nejdřív!“ vybuchla podrážděně. Odmítala myslet na to, co si doma počne s ním, pokud se ho nezbaví.

„Takže pojedeme tou delší cestou. Jsem přesvědčený, že my dva si potřebujeme promluvit.“

„O čem?“ otázala se unaveně.

„Rád bych, kdybyste mi pověděla všechno o sobě. Všechno, nač si z tohoto života pamatujete. Musíme přijít na to, kdo se vás pokouší zavraždit.“

„Tak za prvé, o můj život neusiluje nikdo. Já jsem přece prakticky založená, nudná a nezajímavá, to jste už zapomněl? Proč bych v někom probouzela touhu zabíjet? A navíc, co je nějakému andělovi po tom, i kdyby mě zabili? Ne snad že byste byl anděl, to se rozumí. Ale každý den umře taková spousta lidí, že na jedné maloměstské knihovnici nemůže tolik záležet!“

„Já nevím,“ přiznal se Michael. „Začínám si klást navlas stejnou otázku. Proč mě sem poslali? Jak strašné zlo musí být ve vaší blízkosti, že přimělo archanděla, aby mě seslal na zem s příkazem ho odvrátit?“ Ustaraně svraštil čelo. „Ale musí to být něco hrozného, protože jinak by někdo nechtěl zabít tak líbeznou ženu, jako jste vy. Emily, vy jste hodná a laskavá. Možná bych vám to neměl říkat, ale ze svých lidí mám nejradši zrovna vás. Během svého života jste vykonala spoustu dobrých skutků a pomohla jste tolika lidem, že jste se dostala na jednu z nejvyšších příček, chápete?“

„Ne, to skutečně nechápu,“ odsekla Emily. V duchu ty jeho řeči považovala sice za směšné, ale současně jí lichotily. Možná je to tak, že když anděl říká člověku, že je hodný, znamená to úplně něco jiného, než když jí v sedmé třídě chválili, že je hodná, protože odmítla na mejdanu kouřit marjánku.

Když míjeli ceduli s nápisem: VYHLÍDKOVÁ TRASA, Emily prudce zatočila volantem doprava. Uznávala, že si potřebují promluvit, takže výlet do hor jim může poskytnout vhodnou příležitost.

7. KAPITOLA

N

ež vysoko v horách dorazili k malému obchůdku se smíšeným zbožím, měla Emily dojem, jako by podstoupila křížový výslech před soudní porotou, která ji obviňuje z úkladné vraždy. Ve vyptávání se z Michaela vyklubal hotový přeborník! A Emily se proti své vůli nechala do té hry zatáhnout.

Jakmile překonala počáteční vztek nad nesmyslností představy, že se zrovna ji někdo pokouší zabít, začala to brát jako zápletku detektivky. Přes veškerou snahu však za nic na světě nedokázali přijít na důvod, komu by Emily stála za tak těžký zločin.

„Ne, tohle nechte na mně,“ namítla Emily a vzala v samoobsluze červený nákupní košík. U pokladny klimbal unuděný prodavač, jinak tam byli úplně sami. Právě proto se nebála bavit se s Michaelem nahlas přes police se zbožím. „A stejně jsem přesvědčená, že jste úplně vedle,“ prohlásila důrazně. „Určitě jdou po vás, a ne po mně.“ Ohlédla se po pokladníkovi, ale ten s mírně pootevřenými ústy nepřestával pochrupovat.

„Vím, co vím, takže vím, že ta bomba byla skutečně určená pro vás. Co je tohle?“ zvedl Michael krabici silně přeslazené ovocné šťávy.

„Tekutý hnus, po kterém vám vyhnijou zuby až ke kořínkům.“

„Nezní to špatně,“ poznamenal a hodil šťávu do košíčku. „Potíž je v tom, že vy jste si už jednou udělala závěr a odmítáte připustit i další možnosti.“

„Tak dobře, jaký motiv by podle vašeho soudu mohl v někom vyvolat touhu zabít spíš mě než vás? Nejsem bohatá, takže po mně nikdo nic pořádného nezdědí. V životě jsem se nedopustila žádného zločinu. Tak proč bych probouzela choutky ve vrahovi, povězte!“

„Žárlivost?“

Emily se pobaveně usmála. „Trefa. Moji milenci jsou ochotní se kvůli mně navzájem pozabíjet. Pusťte to z hlavy! Proč si musíte vybírat ty nejodpornější potraviny z celého obchodu? Ta růžová poleva vám slepí vnitřnosti jako vteřinové lepidlo!“

Michael se ušklíbl a položil do košíku balíček se zdobenými koláčky. „Podívejte! Tady v té chlazené vitríně! Co je v těch barevných krabicích?“

Emily si povzdechla. „Dovolím vám vzít jen z té, co má na sobě nápis ‚Mražený jogurtový krém‘. Z jiné ne!“

„Aha. Začínám mít dojem, Emily, že slova smetanový se bojíte jako čert kříže. Tak kde jsme to skončili?“

„Tvrdil jste mi, že se mě někdo pokoušel odstranit, abych nemohla knižně vydat vévodovu milostnou korespondenci. Jsou osoby, které je zakázáno kompromitovat.“

Michael se zatvářil zmateně, ale po chvilce se nadšeně rozzářil. „Chcete mít v příštím životě šlechtický titul? Dá se to zařídit. Většinou se to ale nebere jako odměna, protože k tomu patří spousta pokušení a zároveň i zodpovědnosti. A každopádně pramálo lásky.“

„Ne, o titul nemám zájem. Chci…“ Podezřívavě se na něho podívala. „Proč vlastně ztrácíme čas tímhle plácáním?“

„Protože potřebujeme zjistit, kdo vás chce vyhodit do povětří, ovšem jak se zdá, pouhým povídáním se k tomu nepropracujeme. Jen žasnu, že vás v tomhle směru nic nenapadá.“

Emily postavila plný košík na pult u pokladny a Michael zatím studoval cukroví a žvýkačky, vystavené o kousek dál. „To všechno je vrcholně prospěšné zdraví, tak si jich naberte, co hrdlo ráčí,“ vybídla ho Emily přesladce a začala pokládat zboží na pult. „My ubozí smrtelníci nemáme výhodu jako vy andělé a nedokážeme vidět zlé duchy na každém rohu. Když něco neexistuje, tak si kvůli tomu neděláme starosti. Ale kvůli těm sladkostem bych si starosti dělala, protože je vidíme i my.“

Muž za pokladnou se konečně probudil a začal sčítat ceny. Michael hodil na pult šest různých čokoládových tyčinek. „Co je karamel? A pokud narážíte na pana Mosse, ten není o nic horší než… než tenhle pán,“ usmál se Michael na pokladníka a vybral si čtyři další tyčinky. „Miláčku, Emily, navíc jste ten nejhorší lhář, s jakým jsem se kdy setkal,“ dodal kamarádsky. Myslel tím její pokus mu rozmluvit nákup sladkostí.

O hodinu později zastavili na odpočívadle u silnice, pustili se do obložených chlebů a Michael soustředěně testoval všechny ty nezdravé potraviny, které si vybral. Najednou se k němu Emily obrátila: „Pokud ti atentátníci našli mě – nebo vás – v té restauraci, pak jistě vědí, jak se jmenuju a kde bydlím.“

„Určitě,“ potvrdil Michael a olízl kokosovou polevu jednoho z koláčků.

Emily se neklidně zavrtěla na lavici. „Takže to znamená, že nás sledujou,“ povzdechla si. Byla přesvědčená, že to on způsobil, aby ji tak očividné podezření netrklo hned na začátku.

„Nesledujou. Už ne.“

„A vy o tom nemáte nejmenších pochyb, co?“ ušklíbla se Emily a naklonila se přes stůl blíž k Michaelovi, aby mu lépe viděla do očí. „Tváříte se, jako byste věděl všechno, co se kolem nás děje, a přitom vám docela ušlo, že mi k autu přidělali bombu.“

„Pravda, to mi ušlo.“ Michael sloupl z koláčku polevu, ale čokoládová náplň uvnitř piškotu mu zřejmě chutnala. „Jenže ono je to tak, že já sám vlastně ještě nevím, co všechno dokážu a co ne. Doma své schopnosti znám přesně, vždyť mám mnohaletou praxi, ovšem tady jsem v tomhle směru nesmírně znevýhodněný. Tak za prvé, nevidím do budoucnosti.“ S ustaraně zamračeným čelem se zadíval do údolí, které se rozkládalo hluboko pod nimi. Emily si uvědomila, že kvůli tomu nesmyslnému plácání si ani nemůže vychutnat tu úchvatnou vyhlídku na horské panorama. „Například dneska ráno jsem se vyděsil, protože jsem nedokázal předpovědět, jestli to s tou bombou dopadne dobře. Cítil jsem, že s autem není všechno v pořádku, ale nedokázal jsem určit co. Klidně mohlo jít jen o porouchaný…“ Zakýval dlaní dopředu a dozadu. „Stěrač.“

„Správně. Ale pak jsem usoudil, že kvůli takové prkotině by aura vozu jen těžko tolik ztmavla. Jenže jistotu jsem neměl. Než jsme se poznali, ještě nikdy jsem nejel v autě.“

„Ale teď cítíte, že nás nikdo nesleduje? Tak jste to říkal, ne?“

„Říkal. Nastražili vám bombu do auta a zmizeli. Tolik poznám.“ Michael se pousmál. „Jak se zdá, moje schopnosti jsou omezené v tom smyslu, že se všechno musí týkat vás. Vaše auto odemknout dokážu, ale cizí ne. A věřte, že jsem to zkoušel. A v hotelu jsem uměl odemknout jedině váš pokoj. Není to zvláštní?“

„Zvláštní je, že umíte odemknout aspoň nějaké dveře,“ připustila Emily. „A schopnost vidět auru je taky zvláštní. A to už nemluvím o přízracích. A co ta malá holčička v cukrárně? A kulka ve vaší lebce a ty další střely do hrudníku. A navíc se zdá, že neznáte nejmíň milion věcí z běžného života. A…“

„Dávejte si pozor, Emily, nebo za chvíli přiznáte, že jste mi uvěřila.“

„Věřím tomu, že si myslíte, že vidíte přízraky, a že si myslíte, že dokážete…“

„Ale co byste se mnou podnikla, kdybych byl doopravdy anděl?“

„Ochránila bych vás!“ vyhrkla Emily bez rozmýšlení. Sotva však ta slova vypustila z úst, zrudla a sklopila oči k nedojedené čokoládové tyčince. Panebože, jak je možné, že ji vůbec jí? Andělé byli ochránci, ne naopak.

„A co by vás definitivně přesvědčilo? Zázrak? Vidění? Tak co vlastně?“

„Nevím,“ odsekla Emily, vstala a začala sklízet jídlo. Pečlivě před Michaelem uhýbala očima.

„Jak se říká tomu, když někdo stojí u silnice a chce, aby ho jiní svezli?“

„Stopování,“ odpověděla a hned nato jej probodla přísným pohledem. „Ať vás ani nenapadne na to pomyslet, je to nebezpečné!“

„Když mě někde vysadíte, stopem se dostanu do města a sám se tam porozhlédnu po zlu, které vás obklopuje. Nikdo nás dva nebude dávat dohromady, protože všechno podniknu na vlastní pěst. Nebudou tušit, že se vůbec známe.“

„A deset minut nato, co vjedete do města, o vás bude vědět policie,“ doplnila Emily rázně. Uložila potraviny do kufru auta, ale Michael se nehýbal. Dál seděl a díval se do údolí a přitom usrkával tu děsnou přeslazenou šťávu. Emily neuměla poznat, zda mu chutná či zda jí pouze nechce přiznat, co je to za břečku.

Měla bych odjet bez něho, pomyslela si. Měla bych prostě nastartovat auto a vykašlat se na něho. Nenesu za něho žádnou zodpovědnost a ve svém stoprocentně vyhovujícím životě nemůžu potřebovat žádné komplikace. Tak totiž hodnotila svůj život – jako stoprocentně vyhovující. Měla všechno, po čem kdy toužila: práci, která ji uspokojovala, muže, kterého milovala, přátele – a zrovna dostala cenu od Národní knihovnické asociace. K dokonalému štěstí jí zbývala už jen svatba s Donaldem a pár dětí.

Emily však Michaela zradit nedokázala. Místo toho se vrátila k lavici, posadila se naproti němu a stejně jako on se zahleděla do údolí.

„Možná byste mi o tom domě Madisonových přece jen mohl něco zjistit,“ spustila váhavě. „Víte, moc ráda bych o něm a o událostech, které se v něm odehrály, napsala knihu. Už jsem sebrala hodně materiálu, ale jedna věc mi prozatím chybí.“

„A co se o domě vlastně povídá?“ otázal se Michael, jako by ji vůbec neposlouchal. „Duše smrtelníků nikdy nezůstanou na zemi bez příčiny.“

„Tu historii jsem slýchala už odmalička. Jako děti jsme se navzájem strašily, že si pro nás přijde Dědek Madison, ale v posledních letech jsem… Nevím, jak se vyjádřil, ale začala jsem se k tomu stavět chápavěji.“

„Vy jste odjakživa uměla a chtěla lidem pomáhat.“

Emily otevřela ústa, aby ho okřikla, že by konečně mohl přestat s tím předstíráním, jak ji zná už celé věky, ale proč by měla odmítat lichotku? „Po pravdě, ta historie je nesmírně jednoduchá a stejná věc se určitě přihodila mnohokrát. Krásná mladá žena se zamilovala do krásného, ale chudého mladíka. Otec jí nezámožného ženicha zakázal a přinutil ji ke sňatku se svým přítelem panem Madisonem, který dívce klidně mohl dělat otce. Pokud vím, žili spolu ve zdvořilém zoufalství po celých deset let. Jenže pak se do města vrátil mladý muž, jehož žena milovala. Nikdo netuší, co se stalo, zda se s ním tajně sešla nebo co, ale její manžel v záchvatu žárlivosti mladšího soka zabil.“

„Bohužel, tento scénář jsem viděl už mnohokrát,“ přikývl Michael vážně. „Žárlivost patří k hlavním slabostem vás smrtelníků.“

„Že by? Už se ani nemůžu dočkat, až to povím Kačerovi,“ ušklíbla se Emily jízlivě.

Michael se zazubil. „Takže zkusím hádat, ano? Starý pan Madison teď v domě straší.“

„Těžké říct, jestli zrovna on. Někdo ano. Po té vraždě proběhl soud a jeden z Madisonových sloužících dosvědčil, že na vlastní oči viděl, jak jeho pán mladíka zabil. A právě díky tomu svědectví obviněného odsoudili, protože tělo oběti se nikdy nenašlo. Pan Madison skončil na šibenici, sluha později spáchal sebevraždu skokem z okna domu a vdova už nikdy nevyšla ven a nakonec ztratila zdravý rozum.“

„Takže ten duch v domě může patřit…“ Michael nedořekl, protože se hluboce zamyslel.

„Může patřit zavražděnému mladíkovi, starci, který spáchal vraždu, nešťastnému sluhovi, jenž přivedl pána na smrt, nebo té šílené manželce. Račte si vybrat.“

„Emily, ale jak to podle vás může souviset se zlem, které vám hrozí?“

„Já, no…“ Emily rozpačitě sklopila oči k rukám, které si položila do klína.

„No tak, ven s tím. Co jste provedla?“

Emily zvedla hlavu a upřela na něho vzpurný pohled. „Vlastně sama nevím. Ale něco jsem provedla.“

Michaelovi neušlo, že jí z očí hledí strach. Honem k ní přistrčil krabici se šťávou. Emily si lokla a zašklebila se nad úděsně přeslazenou chutí nápoje. „Myslím si, že byste to měla vysypat,“ přemlouval ji Michael.

„Vyklopit. Říká se vyklopit.“

„Když myslíte. Tak mi vyklopte, jakou hrůzu jste spáchala, že kvůli tomu seslali na zem anděla, aby ten problém vyřešil.“

Emily začala mlčky odlupovat nálepku z krabice džusu. „Věříte na zlé duchy?“ Když Michael neodpověděl, mrkla po něm a zjistila, že nedůvěřivě povytáhl obočí.

„No dobře, tak vy v ně věříte, ale většina současných lidí nevěří.“

„To je mi samozřejmě známo. Vy smrtelníci teď vyznáváte ‚vědu‘. Většina z vás zastává názor, že zosobněním zla jsou lidé, kteří mají neobvyklý úspěch na burze.“ Michaelův hlas přetékal pohrdáním. „Tak pokračujte. Co jste udělala?“

„Chtěla jsem si o tom tenhle víkend promluvit s Donaldem,“ soukala ze sebe Emily doznání. „Taky proto jsem byla tak příšerně naštvaná, když se neukázal. Nutně jsem se potřebovala někomu svěřit.“

„Věříte-li, že on je k hovoru o zlých duších vhodnější než já, tak běžte za ním,“ doporučil jí Michael dotčeně.

„Jak jste to s tímhle přístupem mohl dotáhnout na anděla?“

„Mě k té práci přímo stvořili. Tak dozvím se to, nebo jste moc vyděšená?“

Emily se nadechla jako před skokem do vody. „Šla jsem do toho domu. To je všechno. Šla jsem si to tam prohlédnout. S sebou jsem vzala náčrtník, abych si zakreslila půdorys domu. Víte, to kvůli chystané knize na téma staré pověsti. Venku zářilo denní světlo, a i když okna byla úděsně špinavá, viděla jsem tam docela dobře.“

Znovu se napila přeslazeného tekutého jedu.

Dlouho mlčela. Nakonec se Michael zahleděl do dálky. „Budu hádat. Otevřela jste něco, co bylo původně zapečetěné.“

„Tak trochu,“ připustila Emily.

„Nějakou skřínku? Nebo…“ Najednou na ni upřel pronikavý pohled. „Emily! Vy jste tam strhla nějakou stěnu?“

„No, beztak byla napůl zborcená a já viděla, že se za ní něco skrývá. A navíc ji nestavěl moc pečlivý zedník,“ hájila se horečně.

„A co bylo za tou zdí?“

„Nevím!“ vybuchla naštvaně. „Já duchy vidět neumím. Můžu vám povědět jen tolik, že něco prosvištělo těsně kolem mě a byl to tak nepříjemný pocit, že jsem málem omdlela. Když jsem se zase vzpamatovala, nezajímalo mě nic jiného, než jak z toho domu co nejrychleji vypadnout.“

Michael jí věnoval pokřivený úsměv. „Odplížila jste se jako spráskaný pes, co?“

„Klidně se mi posmívejte, ale od toho dne, už to budou dva týdny, se v Greenbriaru přihodila řada nepěkných věcí. Jeden dům vyhořel do základů, manželé se čtyřmi malými dětmi podali žádost o rozvod, těsně na hranici města se vybourala tři auta najednou a…“

„Myslíte, že tyhle události lze připsat na účet zlým duchům?“

„To nevím,“ zvedla se Emily. „Ale od té doby mám v knihovně pocit, že nikdy nejsem úplně sama. A to nebo ten se mi vůbec nezamlouvá. Občas… Občas bych i věřila, že ho slyším, takový jízlivý smích. A… a navíc se zdá, že v městečku jsou všichni ještě rozhádanější než kdykoli předtím.“

S jistotou očekávala, že se jí Michael vysměje. Donald by to zaručeně udělal. To ale nic neznamenalo, protože Emily se už pokusila vylít si srdce kamarádce Irene a ta se smíchy přímo prohýbala.

„Copak vy na to nic neřeknete?“ vybuchla s předstíraným hněvem, ale moc jí to nevyšlo.

„Neumím si představit, že by to mohlo souviset s pokusem vyhodit vaše auto – i s vámi – do povětří. Ovšem démoni někdy dokážou přimět lidi k hrozným věcem. Ze všeho nejradši ale působí chaos a zmatek, takže nelze vyloučit…“ Michael pohlédl Emily do očí. „Co přesně jste udělala, že se ten duch rozhodl zůstat vám v patách?“

„Mně? Proč by mě měl pronásledovat? Pokud mohu soudit, deptá celé město. A co by si na mně proboha vzal? Jsem prakticky zaměřená, uvažuju logicky a celkem vzato nejsem zajímavá. Tedy, pokud náhodou nejsem výjimečně hodná“ utrousila zhnuseně.

„Podle toho, co jsem s vámi s posledních dnech zažil, vedete všechno jiné, jenom ne nezajímavý život. Po pravdě, váš život je tak mimořádný, že vám z nebe poslali anděla, aby vás ochránil – a pokud smím soudit, tak na poslední chvíli. Propána, Emily, kdybyste nebyla tak rozumná a hodná, dávno by vás zastřelili jako špiona!“

Emily celý Michaelův proslov připadal tak komický, že se hlasitě rozesmála. Hned se cítila trochu lépe. „Tak můžeme vyrazit?“ otázala se ho.

„Mám jet s vámi? Myslel jsem, že mě chcete setřást, že mě tu chcete nechat, abych se musel vrátit stopem. Myslel jsem…“

„Lháři!“ napomenula ho Emily pobaveně. „Mám dojem, že budu muset hodit s Bohem vážnou řeč o jeho andělských zaměstnancích. Vy hoši byste potřebovali trochu přeprogramovat.“

„Fakt?“ divil se Michael. „To chcete, abychom vypadali jako ti andělé v televizi, co nedělají nic, než že omílají fráze a vyjadřují se v jinotajích?“

„Proti jinotajům bych nic neměla,“ přiznala Emily a odemkla vůz, „pokud by v sobě skrývaly zrnko andělské moudrosti. Poslyšte, co kdybyste mi prozradil, kdo všechno kromě mě patří či patřil mezi vaše andělské klienty?“ Když se Michael pousmál, Emily pohodila hlavou. „No tak, vymyslete si něco, vždyť co jiného pořád děláte?“

Michael nad tím obviněním nehnul brvou a posadil se do auta vedle ní. „Tak počkejme. Hádám, že vy smrtelníci si potrpíte na krále a královny a podobné pohádky.“

„Nechte těch provokací a pusťte se konečně do vyprávění!“ vybídla ho Emily a nastartovala. „Marie Antoinette. Chudinka malá. Ta mi taky patřila. Dnes žije na farmě a má kopu dětí. A je mnohem, mnohem šťastnější, protože jako královna byla jedním slovem nemožná.“

„Tak mi to povězte od začátku,“ usmála se Emily a rozjela se po horské silničce nahoru.

8. KAPITOLA

M

ěstečko Greenbriar se choulilo v podivném místě, neboť krajina se tam zvlnila do podoby čajového šálku. Bohužel, většina jeho obyvatel se dnes vyjadřovala v tom smyslu, že se už nemůžou dočkat, kdy se vyhrabou ze dna šálku a prásknou do bot. Emily v něm nacházela především klid, ale ostatním připadalo pouze nudné. Tvrdili, že nudnější hnízdo v Americe ani neexistuje, a vtipkovali, že šerifu Thopsonovi rezaví ze samého nicnedělání v pouzdře pistole.

Do městečka vedla strmě se svažující silnice, kterou opačným směrem dokázali vyšlápnout jenom ti nejzdatnější cyklisté. Po ostatních stranách se zvedaly téměř kolmé horské stěny, jež bylo možné zdolat jen s horolezeckým umem a vybavením.

Na dně přírodního šálku ležel Greenbriar, městečko nebo spíš vesnice se dvěma sty šestnácti a dvěma třetinami obyvatel (paní Shirleyová byla opět těhotná). V kraji panovalo všeobecné přesvědčení, že lidi v tom zapadákově drží výhradně lhostejnost. Byli zkrátka příliš líní, aby se namáhali přestěhovat se jinam. Až na hrstku lidí, kteří prodávali v místních obchodech, všichni dojížděli za prací do velkého města. Často – jako například Donald – byli pryč celý týden a do Greenbriaru se vraceli pouze na víkendy.

Jednou z mála věcí, které do miniměstečka lákaly přespolní zájemce, byla knihovna. V minulém století sem náhodou zavítal Andrew Carnegie a kraj se mu natolik zalíbil, že tu nechal vystavět jednu ze svých skvostných knihoven. A právě v této líbezné staré budově, kterou Emily v duchu považovala za svou, dělala první poslední, aby ze státu a ministerstev vyždímala co nejvíc peněz na nákup knih do knihovny. Psala i autorům a prosila o výtisky, nepřetržitě otravovala knihkupce a nakladatele. Každý rok jezdila na knižní veletrhy a vracela se s kupami knih rozdávaných zdarma, a pak se o ně dělila se svými přispěvateli.

V důsledku Emilyina neutuchajícího úsilí byla její knihovna tou nejlépe zásobenou knihovnou v celé Severní Karolíně. Lidé byli ochotni ujet moře kilometrů, aby si tu poslechli autorské čtení, zúčastnili se autogramiády, prohlédli si výstavu výtvarného umění či aby se zúčastnili některé jiné z mnoha různých akcí, jimiž se Emily snažila upoutat pozornost veřejnosti.

Ostatní obyvatelé Greenbriaru mohli stokrát toužit po stěhování, ale Emily tady byla spokojená. Milovala městečko i zdejší lidi, jako by patřili k její rodině, což vlastně byla pravda. Oba rodiče jí zemřeli, bratr bydlel daleko a další blízké příbuzné neměla. Zbýval jí pouze Donald a tohle město.

Všechno však nasvědčovalo tomu, že teď má i toho muže, který sedí vedle ní a vyhlíží dopředu na silnici. Zabral se do poslouchání rádia, pořád střídal stanice a vyzvídal na Emily vysvětlení všeho, co vysílali. V duchu sama sebe přesvědčovala, že on pochopitelně pouze předstírá, že dosáhl svého věku, aniž by slyšel jedinou country písničku či operní árii nebo rokenrol.

Do Greenbriaru dojeli pozdě večer. Emily byla ráda, že se už setmělo, protože nestála o to, aby sousedé zahlédli, že v jejím autě sedí cizí muž. Věděla, že by ho nikdo neměl spatřit především z toho důvodu, že – i kdyby v něm nikdo nepoznal hledaného zločince – Donald by situaci asi nepochopil správně.

Bydlela na bližším konci Greenbriaru, což se nyní ukázalo jako další výhoda. Byt měla ve velké budově – velké na rozměry Greenbriaru. V přízemí byla samoobsluha, poštovní úřad a železářství. Horní patro bylo rozdělené na dva byty – jeden patřil jí a druhý Donaldovi.

Brzy po jejich seznámení se Donald rozhodl, že potřebuje místo, kam by mohl o víkendech uniknout z rušného velkoměsta. Navíc mu bylo jasné, že jeho politické kariéře jenom prospěje, když bude pocházet z malého města – a menší město než Greenbriar aby pohledal. Z toho důvodu si najal byt nad železářstvím.

Začal v městečku trávit víkendy a spolu s Emily vytvořil nerozlučnou dvojici. Tedy, nerozlučnou aspoň v Greenbriaru. Emily zatím Donalda navštívila ve velkoměstě jen jednou. Byla u něho v zaměstnání, setkala se s jeho spolupracovníky a prohlédla si jeho městský byt se zrcadlovými stěnami. A jednou jí to stačilo ažaž. Mezi těmi urostlými štíhlými ženami v černých kostýmcích s vycpanými rameny a minisukýnkami si připadala trapně a neschopně. Emily ve svých hnědobílých šatech měla pocit, jako kdyby se děvečka od krav ocitla mezi filmovými hvězdami.

Po této zkušenosti zavládla mezi ní a Donaldem němá dohoda, že Emily nadále zůstane výhradně v Greenbriaru a bude čekat na jeho víkendové příjezdy. „Moje víkendová manželka,“ říkával jí často. „Hlavně abys neměl manželku i na pracovní dny,“ vtipkovala Emily. Na to jí Donald pravidelně odpovídal, že ho Emily vždy tak strašně utahá, že se z toho musí celý týden vzpamatovávat. A pak se spolu tomu blaženě zasmáli.

A nyní vcházela do svého bytu, který měl dveře hned naproti Donaldovu, v doprovodu muže, kterého ve skutečnosti vůbec neznala. Tedy, pokud se nepočítá fakt, že při pohledu na něho měla pocit, jako by se s ním znala odjakživa.

Zaparkovala auto za budovou, v co nejtemnějším stínu. Samozřejmě bude nejlepší, když nikdo ve městě nezjistí, že se už vrátila. Koneckonců, měla přece trávit dlouhý romantický víkend se svým snoubencem. Dlouhý ten víkend byl, to ano, ale k romantice měl na hony daleko – leda by člověk považoval bomby a střelbu a skákání z okna za romantiku.

„Ano, tady to je,“ přikývl Michael. Hlas mu zněl téměř uctivě. „Tohle místo jsem viděl tisíckrát, když jste se vracela domů z města nebo z knihovny.“

„V životě jste tady nebyl!“ napomenula ho Emily přísnějším tónem, než zamýšlela, jenže to zavinila nervozita. Panebože, kam dala rozum, že si toho muže přivezla domů? A teď, když tu je, co si s ním počne?

„Bude to v pořádku,“ ujistil ji Michael, přikryl jí ruku dlaní a Emily se jako vždycky uklidnila.

S úsměvem se po něm ohlédla a vystoupila z auta.

Sotva vešli do bytu, vyděsila ji Michaelova reakce. Ve dveřích ji málem odstrčil, protáhl se dovnitř a šel rozsvítit stolní lampu, jako by se v bytě dokonale vyznal. Pak začal přecházet po pokoji sem a tam a oči mu svítily okouzlením.

„Ano, ano,“ mumlal si. „Je to všechno tady. Nic se nezměnilo. Tady je váš stůl, u kterého jste psávala dopisy mamince. Emily, moc mě mrzí, že vám její smrt způsobila tolik bolesti, ale čeká na vás a jednou se s ní zase shledáte. Aha, a tohle je ten stolek, který jste při dražbě vyfoukla tomu nepříjemnému chlápkovi. Tenkrát jste z toho měla ukrutnou radost. A tady máte knížky. Vídal jsem vás nad nimi sedět…“

Rozhlédl se po pokoji. „Kde je ta dlouhá věc, na které obvykle ležíte při čtení?“

Emily stiskla rty do ponuré čárky. „Tu pohovku jsem dala do bytu k Donaldovi. Poslyšte, ale mně se vůbec nezamlouvá, že jste mě špehoval. Myslím…“

„Špehoval?“ „Ale Emily, nic takového by mě ani ve snu nenapadlo! Mám vás na starosti a jak bych mohl dělat svou práci, kdybych se na vás nedíval? A vida, tohle,“ zvedl skleněné těžítko. „Vzpomínám si, když jste to kupovala. Bylo vám třináct a představovala jste si…“

„Bylo mi dvanáct,“ opravila ho upjatě, vzala mu těžítko z ruky a položila ho zpátky na psací stůl.

Michael si však zřejmě vůbec nevšiml, jak se v ní hromadí vztek. Zamířil do ložnice. Emily zůstala nerozhodně stát, protože si nebyla jistá, jestli má zuřit, nebo žasnout.

Když ale zaslechla, jak Michael v ložnici otvírá zásuvky, naráz se rozhodla. S rukama v bok odpochodovala do ložnice a zjistila, že Michael stojí před skříní a probírá se jejím oblečením.

„Vypadněte odtud!“ vyštěkla a zabouchla dveře šatníku tak prudce, že mu málem přiskřípla prsty.

Michael se vůbec nedal vyvést z míry. „Měla byste nosit ty červené šaty, Emily. Vypadají na vás senzačně. Byl jsem to já, kdo vám poradil, abyste si je koupila.“

„Takhle špehujete všechny svoje klienty?“ rozhněvala se, ale hned se opravila: „Tedy, ne že byste nějaké měl, ale…“ Bylo těžké se hněvat, když člověk musel ke každé větě připojit tohle vysvětlení.

Michael se zastavil a zadíval se na její postel. Chvíli mlčel a konečky prstů hladil bílé povlečení, které si před lety koupila v maličkém horském obchodě. „Emily, cítím se divně. Cítím se hrozně divně. Cítím…“

Když se k ní obrátil, z. očí mu sálal jednoznačně smyslný žár.

Instinktivně před ním ucouvla. „Víte co, radši už běžte. Nebo taky můžu odejít já. Nebo…“

Opět se otočil, aby mu neviděla do očí. „Tak takové to je,“ zašeptal pro sebe. „Teď vám smrtelníkům rozumím trochu lépe.“

Nebylo pochyb, nač dělá narážku. „Podle mě byste tu neměl zůstávat.“

Michael zvedl hlavu a upřel na ni naléhavý pohled. „Emily, ze mě nikdy nemusíte mít strach. Přísahám.“

Ten smyslný oheň v něm pohasl stejně rychle, jako vzplál. Michael se sebejistě usmál. „Tak teď si trochu odpočineme. Ta vaše těla jsou hned unavená. Ustavičně potřebují krmení a spánek.“

„Ale kde máte v úmyslu spát?“ vyhrkla Emily nervózně. Začínala se bát, že se jí všechno vymkne z ruky, že už nemůže rozhodovat vůbec o ničem.

„Rozhodně ne tam, kde bych rád,“ prohlásil a zazubil se tak uličnicky, že Emily vyprskla smíchy. Hned se cítila trochu lépe.

„Přestaňte se mnou koketovat! V obývacím pokoji roztáhnu sedačku a můžete se vyspat na ní. A zítra ráno si zajedeme prohlédnout Madisonův dům, abyste mohl co nejdříve odjet.“

„Samozřejmě, Emily. Odjedu hned, jak si to budete přát. Nikdy bych vám nechtěl být na obtíž.“

„Nechte toho!“ Málem se rozkřikla. „Jestli si nepřestanete hrát na světce, tak…“

„Ale já nejsem světec, Emily,“ přerušil ji čtverácky. „Jsem…“ Nedořekl a pobaveně se zašklebil. „Jsem příšerně ospalý člověk. Hele, děláte vy smrtelníci něco s pohovkou, než se na ni uložíte ke spaní?“

Emily šla pro prostěradlo a v duchu nestačila žasnout, proč to všechno vlastně dělá.

*

Probudila ji ruka na vlasech. Podvědomě se k ní přitulila blíž. Ještě ani pořádně nerozlepila oči, když spatřila krásného tmavovlasého muže, jemuž podél těla splývala obrovská křídla. „Michaeli,“ zašeptala a usmála se, protože v koutku úst jí přistál polibek. „To se všichni andělé jmenují Michael?“ zamumlala rozespale.

„Jen ti nejlepší z nás.“

Chvíli jí trvalo, než se probrala, ale náhle se prudce posadila a hlavou mu třeskla do čela sklánějícího se nad ní. Michael si honem odsedl.

„Co si to dovolujete?“ zasyčela na něho.

„Přišel jsem vás probudit a vy jste ve spaní vypadala tak krásně, že…“ Vytřeštil oči. „Emily, nejspíš jsem podlehl pokušení!“

Vypadal tak šokované, že se Emily neubránila smíchu. Nechtělo se jí začínat den hádkou. „Mám dojem, že nějaký anděl už tohle taky provedl. Neskončilo to tím, že ho vyrazili z ráje?“

„Emily, ale tohle není k smíchu. Já přece nesmím podléhat pokušení. Víte… Mohl bych se tím dostat do pořádného průšvihu.“

Zatvářil se nesmírně vyděšeně a Emily se proti své vůli bavila. Kterépak ženě by nedělalo dobře, že její krása svede k pokušení tak prima mužského? „No dobře,“ povzdechla si a blaženě se protáhla, jako by netušila, že látka noční košile jí přitom obkreslí ňadra.

Michael povytáhl obočí. „Tak se mi zdá, že ten zlý duch šel za vámi až domů a zrovna se zmocnil vaší duše. Nejste náhodou vdaná?“

„Zasnoubená,“ opravila ho chvatně. „Vdaná ne.“ Vzteky nad tím, že ji málem přinutil zapřít Donalda, po něm mrskla polštář. „Tak ven! Potřebuju si dát sprchu a obléknout se.“

Michael se tvářil vážně. „Je úplně zbytečné mě posílat pryč, protože ve sprše jsem vás viděl už mockrát. Nejradši mám, když si roztíráte tekuté mýdlo po stehnech a výš, tam na tom růžovém místečku, co…“

„Ven! Ven, nebo zavolám policii za šmírování!“

Michael se zastavil u dveří. „Vážně nechcete, abych vás během sprchování bavil historkami o dalších duších, které mám na starosti?“ Jen taktak že stihl zavřít dveře a už na nich přistál další polštář. Emily slyšela, jak se hlasitě směje v kuchyni.

Vstoupila do sprchy a v duchu si kladla otázku, co si s tím člověkem proboha počne. Když se ohlédla na události posledních pár dní, měla dojem, že se vlastně nesnažila o nic jiného než zbavit se ho. Ale povedlo se jí to? Kdykoli mu chtěla utéct, cosi – jakási neznámá síla – jí v tom zabránilo.

Měla bych zavolat Donaldovi a požádat ho o radu, pomyslela si, ale snadno si uměla představit, jak vypění vzteky. „Tak ty sis k sobě nakvartýrovala celostátně hledaného zločince, Emily? Pátrá po něm FBI a ty máš v plánu navštívit s ním strašidelný dům? Co to znamená? Tvrdíš, že to je tvůj strážný anděl a hlídá tě už po řadu staletí? Ach ano, v tom případě chápu.“

Ne, Emily si nedokázala představit, že by se Donald uměl vcítit do její situace. „Ovšem, kdo ano? Měl naprostou pravdu!“

Na druhou stranu, co s tím člověkem udělat? Vyhnat ho na ulici, aby ho někdo udal? Určitě na něho vypsali pohádkově vysokou odměnu a ne každý by si ji nechal ujít. Ale ona zas nemůže dovolit, aby ji probouzel polibky, je to tak?

Téměř jako by slyšela matčin hlas: „Aspoň jedinkrát, Emily, dojdi k rozhodnutí, při kterém se nebudeš řídit srdcem, ale hlavou.“ A skutečnost, že vzala pod svou střechu psance – i kdyby to mělo být jen na chvíli – svědčila o rozhodování srdcem.

Přiznávala si, že o Madisonově domě touží zjistit co nejvíc. Skutečně tam straší, nebo jde o pouhé báchorky? A pokud tam straší, co je to za ducha? A kam se podělo tělo oběti, kvůli které kapitán Madison skončil na šibenici?

Zastavila sprchu a natáhla se po ručníku. Ale cožpak existuje způsob, jaký by zrovna muži pronásledovanému FBI umožnil zjistit, jestli tam jsou či nejsou duchové? pomyslela si vztekle. Jedině kdyby uvěřila historce, že je anděl, mohla by mu uvěřit.

Vydrbala si vlasy do osušky a vzala si fén. Michael Chamberlain není anděl. Má jen obstojné jasnovidecné schopnosti a umí lidem nabulíkovat všechno, co si usmyslí.

Když si však na rty nanášela lesk, zkoušela si představit, jak by bylo báječné, kdyby do Madisonova domu mohla zajít v doprovodu druhého člověka. Donald se jí vysmál, i když ho o to přímo požádala, a její kamarádky do jedné prohlásily, že je tam nedostane ani párem koní. To ovšem mohla vyčítat jen sama sobě, protože jim prozradila, co se tam stalo při její návštěvě.

Ano, rozhodla se. Nejdřív s ním zajdu do strašidelného domu a pak začnu uvažovat, jak se ho zbavit. Do dnešního večera musí na něco přijít, protože zítra nastupuje do zaměstnání a těžko ho může nechat v bytě samotného.

Spokojená, že dospěla aspoň k nějakému rozhodnutí, zamířila do ložnice a natáhla si džíny a slabý pulovr. Obyčejné oblečení, pomyslela si a sama před sebou zaháněla připomínku toho, že svetřík se v pračce trochu srazil, takže se jí v něm rýsovaly všechny křivky, a džíny měly pod jednou hýždí deset centimetrů dlouhou trhlinu, kterou před pár lety zavinil hřebík. Od té doby je měla zastrčené hluboko ve skříni. Donald si nepřál, aby nosila džíny, a takhle roztrhané už vůbec ne.

Maličko nervózní z toho oblečení – neměla by se přece jen převléknout do něčeho usedlejšího? Vždyť jí není patnáct! – otevřela dveře a zůstala stát, jako by ji zasáhl blesk. V její maličké kuchyňce to vypadalo, jako by vybuchla lednička i s mrazákem. Všude se povalovalo jídlo, konzervy byly napůl otevřené, karton s vajíčky převrácený a žloutky stékaly po dvířkách skříněk. Na sporáku stála pánev a z jejího spáleného obsahu se mocně čoudilo. Přesně v tom okamžiku, kdy Emily obhlédla škodu, se spustil požární hlásič, který zaregistroval kouř.

„Když se člověk dívá na vaření, vypadá to hrozně jednoduše!“ zahulákal Michael uprostřed té spoušti. Tvářil se velmi zaskočeně. Ohlédl se po ječícím alarmu. „Znamená to, že sem přijede policie?“

Emily se rozběhla do komory se smetáky a vysavačem, aby alarm vypnula.

*

„Emily, vám to tak sluší, když se rozčilujete,“ ozval se Michael ze sedadla pro spolujezdce.

„Tohle je ta nejstarší lichotka na světě,“ ucedila Emily naštvaně. „Aby bylo jasno, tu kuchyni uklidíte!“

„S radostí!“ přisvědčil a jenom zářil. „Třeba mě i naučíte vařit.“

„Tak dlouho se u mě nezdržíte. Po pravdě, dneska večer musíte odejít.“

„Ale pochopitelně. Možná vyzkouším letadlo. Létání v tomhle těle může být docela zajímavé.“

„Kam půjdete?“ vyhrkla, než se stačila zarazit.

Podíval se na ni. Oči mu jiskřily jako uličníkovi. „Nevím. Které místo byste vy chtěla navštívit?“

Otevřela ústa, aby odpověděla: „Paříž,“ ale honem polkla. „S Donaldem bychom chtěli tábořit do Skalnatých hor.“

„Vážně? To je zajímavé. Odhadoval bych vás spíš na muzea a památky. Umím si váš představit například v Římě. Ne, počkejte – v Paříži.“

Emily nechala Michaelovu poznámku bez odpovědi a upřeně se dívala na cestu. „Jsme tady,“ oznámila a bradou ukázala na staré sídlo zasazené do svahu.

Dům pocházel z třicátých let minulého století a byl až nepříjemně rozlehlý. Pokoje připomínaly ratejny a Emily si kolikrát říkala, že tu strašidelnou pověst mu vysloužilo jeho mnohaleté zanedbávání. Skoro všechna okna byla vytlučená a střechou zatékalo. Budova patřila městu, které na její údržbu nemělo prostředky ani chuť.

„Pěkný domeček!“ pochválil Michael, ale díval se přitom na Emily. „Vy jste si na velká sídla potrpěla odjakživa, viďte? Vyprávěl jsem vám, jak jste kdysi byla dvorní dámou na královském dvoře?“

Nechtěla ho poslouchat, natož mu věřit.

„No u té rudovlasé královny! Nosila velký…“ Krouživým pohybem si objel kolem krku.

„Krejzlík?“

„Krajkový. A vášnivě milovala perly. A vy jste ji zbožňovala. Na své dvorní dámy a komorné byla hodná, tedy – pokud se neprovdaly proti její vůli. Zastávala názor, že když se ona musela obětovat své zemi, tak totéž by měly udělat i všechny ostatní ženy.“

„Alžběta,“ pronesla Emily tichounce a zabrzdila před domem. „Mluvíte o královně Alžbětě, je to tak?“

„Asi ano. Rozlišit jednu od druhé je dost dřina. Ale zato si pamatuju, že se vám moc líbily její paláce.“

Vypnula motor a všimla si, jak mu jiskří oči. Bylo jí jasné, že Michael si proklatě dobře uvědomuje, jak moc ji zajímá každé jeho slovo. Ne snad že by to bylo možné, ale co když skutečně viděl Alžbětin dvůr? Pak by zřejmě mohl zodpovědět řadu otázek, které trápí historiky už po celá staletí.

„Znovu se snažíte odvést mou pozornost od současných problémů,“ zavyčítala Emily a otráveně zvrátila hlavu na opěradlo.

„Ne, Emily. Já jen…“ Větu však nedořekl, i když by to Emily moc zajímalo. Vyčkávala, ale Michael mlčel.

Vystoupila z vozu a zadívala se na dům. Všude trčely nápisy ZÁKAZ VSTUPU a rozbitá okna v přízemí byla zatlučená prkny, ale to ji neodradilo.

Jakmile se vedle ní postavil Michael, snažila se jednat co nejvěcněji. „Nechci po vás nic víc, než abyste se prošel celým domem a díky svým… svým schopnostem mi pověděl, co cítíte. Přihodila se tady řada tragédií a určitě tu po nich zůstaly silné vibrace. Doufám, že je dokážete vycítit a prozradit mi, o co v tom domě vlastně jde.“

„Aha,“ prohodil Michael stejně vážným tónem jako ona. „Ale smím s těmi vibracemi i hovořit?“

Věděla, že si z ní utahuje. „Radši je odtud vyžeňte a pak tu můžeme žít šťastně až do smrti. Tedy jestli chcete,“ pravila přesladce.

Michael se zasmál a jako první zamířil k hlavnímu schodišti. Když Emily šlápla na prohnilé prkno, uchopil ji za loket a postrčil ji o kus dál.

Z kapsy vytáhla mohutný klíč a zasunula jej do zrezivělého zámku vchodových dveří. „Nechápu, proč se obtěžují se zamykáním, protože sem nepáchne ani noha. Jen místní děti si troufnou tak blízko, aby se kameny mohly trefovat do oken, ale jinak se o dům nikdo nezajímá.“

„Všichni mají vítr ze strašidel, co?“ ušklíbl se Michael. Emily věděla, že mu lidské slabosti připadají k smíchu stejně jako lidský strach ze všeho, co nelze vidět očima.

„Ne každý je osvícený jako vy,“ odsekla, opřela se ramenem do dveří a zatlačila. „Možná nám chybí vaše vyvinutá vnímavost, ale to ještě není důvod pro…“ Znovu zabrala ze všech sil, ale tentokrát se Michael přes ni natáhl, přitiskl dlaň na dřevo dveří a ty se lehce a nehlučně rozevřely.

Bohužel, Emily byla zrovna připravená mocně do nich zatlačit ramenem, takže do chodby prudce vletěla a byla by spadla na obličej, kdyby ji Michael včas nezachytil. „Taky jste mě mohl včas varovat!“ zlobila se a honem si oprašovala bok, kterým narazila do stěny. „A proč jste mě nechal málem vypustit duši, než jste zapnul svou kouzelnou sílu na plný výkon a otevřel?“

Michael neodpovídal a Emily se po něm zvědavě ohlédla. Pomalu se otáčel a rozhlížel vstupní halou a z tváře mu čišel nepředstíraný strach.

„Emily,“ pronesl tiše, „teď vám něco povím a vy pozorně poslouchejte. Chci, abyste odtud odešla, a to teď hned.“

„Co se děje?“ podivila se a užasle na něho valila oči. Jestli někdy viděla člověka, o kterém se dalo říct, že mu stojí všechny vlasy na hlavě, pak to byl Michael.

„Neptejte se a zkrátka běžte!“

„Nepůjdu, dokud mi to nevysvětlíte!“ odsekla Emily rázně a dupla si. Koneckonců, byl to její strašidelný dům, ne?

„Tento duch je pevně spojen se zemí, proto má tělesnou sílu. A má v úmyslu zabít tohle tělo.“ Michael ji postrkoval směrem ke dveřím.

Chvíli trvalo, než Emily pochopila, co jí Michael sděluje. „Vás? Chcete říct, že má v úmyslu zabít vás!“

Nezdržoval se odpovědí a vytlačil ji přes práh. „Duši může zničit jenom Bůh. Těla jsou…“

Víc neslyšela, protože dveře, které se obvykle daly otevřít i zavřít jen s vypětím všech sil, se prudce zabouchly a přerušily jeho slova.

Emily se je okamžitě pokusila znovu otevřít, ale byly zamčené. Když je chtěla odemknout, klíč nešel do zámku. „Michaeli!“ zavřískla a začala bušit na dveře. „Okamžitě mě pusťte dovnitř!“ Nikdo však neodpovídal, zevnitř nebylo slyšet jediný zvuk. Emily skočila k oknu a pokusila se nahlédnout do haly škvírou mezi prkny, ale neviděla nic než šero.

A pak konečně zaslechla z domu zvuky. Dech se jí zadrhl v hrdle, když se ozvalo jakési svištění a pak prudký náraz do dřevěné podlahy. Zběsile se snažila vykoumat, co si počít. Má zatelefonovat šerifovi a oznámit mu, že strašidlo zaútočilo na anděla a on že sem musí co nejrychleji přijet a udělat pořádek? A až šerif uvidí Michaela, jestlipak přivolá FBI?

Emily se vrátila ke dveřím a znovu na ně začala bušit. Hned po prvním úderu se samy otevřely. Obezřetně a s bušícím srdcem se vplížila do temné vstupní haly.

Nikde nikdo. V celém domě nebylo dokonce slyšet ani hlásku. Vystrašeně se rozhlížela kolem dokola a málem zaječela, když narazila na meče, zabodnuté do podlahy přesně v tom místě, kde předtím stál Michael. Byly to tři jezdecké meče, hroty se jim zarývaly dobře pět centimetrů do podlahových prken. Ještě se chvěly.

Emily natáhla ruku a dotkla se nejbližšího meče. Majitel domu, jehož oběsili za vraždu, býval kapitánem u jezdectva Spojených států.

Emily se už dále nerozmýšlela. Vykřikla: „Michaeli!“ a po schodišti se rozběhla do prvního patra.

Emily kašlala na to, kdo nebo co mrštil těmi meči do haly. Zběsilým tempem pročesávala dům a postupně otvírala dveře všech komor a skříní. Už před lety získala plánek domu od stavebního úřadu ve Filadelfii. Prohlížela si ho už tolikrát, že by domem dokázala chodit i poslepu.

„Michaeli, kde jste?“ křičela. Hlas se jí odrážel od prázdných stěn, takže si nepřipadala tak osamělá, vystrašená, tak vystrašená z toho neznáma, které ji obklopovalo.

Teprve v druhém, posledním patře si uvědomila, že začíná podléhat hysterii. Že by Michael zmizel z jejího života stejně snadno a rychle, jako se v něm objevil?

Pak se vzduchem zčistajasna mihla paže a ruka jí přiklopila ústa – a druhá paže ji objala tak těsně kolem pasu, že jí téměř znemožnila dýchání. Emily se vší silou začala bránit.

„Au!“ sykl jí Michael do ucha. „Nechte toho! Máte hnusně ostré podpatky.“

Emily ho kousla do ruky a Michael ji konečně pustil. Rozzuřeně se k němu obrátila. „Kde jste se schovával?“ vztekala se. „Prohledala jsem už celou tuhle barabiznu. Taky jste mi mohl odpovědět a ne…“

Michael ji chytil za ruku a rozběhl se, přičemž Emily vlekl za sebou. „Je tu takový ten prostor pod střechou? Hořejšek? Nevzpomenu si, jak se tomu říká.“

„Podkroví nebo půda? Ano, tady. V téhle místnosti je ukryté schodiště. Kapitán Madison se svou půdou nadělal spoustu tajností.“

„To jméno přede mnou radši nevyslovujte!“ zavrčel ponuře Michael a nepřestával Emily prudce táhnout do jedné z ložnic, kde prudce otevřel dveře skryté v ostění. „Honem!“ poručil a postrčil ji nahoru, načež vběhl hned za ní. „Mám pravdu, že z téhle místnosti vede východ ven? Cítím, že to je otevřený prostor.“

„Vede,“ přisvědčila Emily. „Kapitán tu měl únikovou chodbu, ale netuším, jestli po těch letech je pořád ještě bezpečná. Celý dům je zpola shnilý.“

„Mysl toho člověka je úplně shnilá!“ utrousil Michael. Ocitli se na půdě starého domu.

„Propána!“ zvolala Emily. Ještě nikdy sem nevkročila. Půda byla plničká truhel a skříní s oblečením, které by strašně ráda prozkoumala.

„To rovnou pusťte z hlavy!“ napomenul ji Michael a opět ji chytil za ruku. „Tak kde je ten východ? Musíme odtud ihned vypadnout!“

Emily se musela soustředit, ale bylo to těžké, protože u jednoho trámu stála prosklená knihovna plná starých svazků. Co to může být? Vzácná vydání? První vydání s podpisem autora? Možná dokonce i originální rukopis některého klasického díla. Nebo…

„Emily!“ okřikl ji Michael. „Tak kde je ten východ?“

Potřásla hlavou a zamžikala, aby se vrátila zpět do přítomnosti. „Tady, aspoň myslím, že v tomhle rohu pod trámem. Ale podle mě už dávno není bezpečný. Spíš bychom mohli…“ Toužebně se ohlédla po knihách.

„Měli bychom co? Zůstat tady a odskákat to?“

Emily stála krok za Michaelem a čekala, zatímco ohmatával stěnu a snažil se najít dvířka nebo jiný otvor. „Už to mám!“ ohlásil a vypáčil dvířka dlaněmi, protože nikde nebyla klika ani petlice. Když se ohlédl po Emily, dělil ji od prosklené knihovny sotva půlmetr a prsty se téměř dotýkala klíče.

Michael ji drapl za ramena, postrčil ji k mrňavému průlezu a stlačil ji na kolena. „Polezu první, a jestli se tu ještě zdržíte kvůli nějakým krámům, tak si mě nepřejte!“ sykl a zmizel v temnotě za malými dvířky.

„Jako Alenka králičí norou,“ postěžovala si Emily do vzduchu, zhluboka se nadechla a začala se plazit.

Kolem se ozývaly zvuky. Emily nedokázala rozlišit, zda je vydává rozvrzaný starý dům či něco jiného, o čem si radši zakázala přemýšlet. „Mohl byste mi laskavě vysvětlit, co se děje? Já myslela, že s duchy se kámošíte. Nemohl byste tomu chlapíkovi prostě domluvit?“

„Opřete se rukou tady, ano?“ doporučil jí, vzal ji za zápěstí a naváděl ji. Emily neviděla vůbec nic, ani své či Michaelovo tělo, ale on mezi světlem a tmou zřejmě nedělal žádný rozdíl. „Výborně, tak teď opatrně. Pomalu. Ano, to je správně. Co nevidět budeme venku.“

„Odpověděl byste mi, prosím?“ dorážela Emily netrpělivě. Ticho ve tmě jí připadalo nesnesitelné, toužila o nepřetržitém ujišťování, že Michael je pořád blízko.

„Duch zdejšího domu touží zabít tohle tělo, aby se můj duch vrátil tam, kam patří. Ovšem já bych nechtěl zemřít dříve, dokud nezjistím, proč mě sem vůbec seslali.“

„Aha,“ ucedila Emily. Jeho odpověď ji vyděsila, takže se pokusila zamaskovat strach vztekem. „Vy jste vážně k zbláznění!“ štěkla. „Proč se taky nebojíte?“

„Čeho bych se měl bát?“

„Smrti! Každý se bojí smrti!“

„Tady pozor! Tohle prkno je úplně ztrouchnivělé. Dobře. Jde vám to prima, Emily. Lidi mají ze smrti strach jen z toho důvodu, že nevědí, co přijde potom. Já to vím a vůbec to není špatné.“

„Někdo usiluje o váš život a vy mi tu budete držet přednášku o spirituální filozofii?“ utrhla se Emily podrážděně.

„Znáte snad vhodnější příležitost k upřímné modlitbě?“ otázal se Michael vlídně.

„Po pravdě, neznám,“ připustila a cítila, jak ji proklál strach. Nenáviděla tu půdu, ten průlez, nenáviděla.

„Adriane, kde jsi?“ zeptal se Michael hlasitě, jako by chtěl odvést myšlenky jinam.

„Kdo je Adrian?“

„Můj šéf.“

„Ale já myslela, že vaším šéfem je archanděl Michael!“ O čelo jí zavadila pavučina. Emily ji začala zběsile stírat, ale Michael se otočil a jemně jí tu lepkavou hmotu odstranil z obličeje.

„Ne,“ pronesl tichounce, s dlaněmi na jejích tvářích. Emily cítila, jak její strach vyprchává. „Archanděl Michael stojí asi o dvě stě hodnostních stupňů nad Adrianem a pod tím jsem já celých deset stupňů.“

„Chápu,“ ucedila, ale nechápala. Když se pak Michael odvrátil a pokračoval v plížení, bála se už trochu míň, ale přesto se jí nechtělo zůstat v té tmě potichu. „Vy popisujete spíš armádu než nebe.“ Než stačil odpovědět, dodala: „A neopovažujte se mi tvrdit, že armáda kopíruje nebeský vzor. Tomu neuvěřím! Armáda totiž kopíruje ty na opačné straně!“

„Ale základní struktura je tam stejná. Satan krade nápady.“

„Kdo by si to pomyslel,“ ušklíbla se Emily jízlivě.

Michael se rozesmál. „Ach, Emily, bude se mi po vás hrozně stýskat!“

„Myslíte, že vás odvede živý člověk nebo duch?“ zašeptala spiklenecky.

Pochechtávající se Michael otevřel dvířka a náhle se kolem rozlilo světlo. Natáhl se dozadu a vzal Emily za ruku. Konečně se mohla postavit a nemusela se plazit v předklonu. A ať už za to mohlo světlo, a nebo Michaelův dotek, byla teď skoro klidná.

„Je tady,“ pronesl Michael s neskrývanou úlevou v hlase.

„Kdo?“ otázala se tiše. Kdovíproč se nevzmohla na víc než na šeptání. Pokud si plánek domu pamatovala dobře, byli teď v malém tajném pokojíku v přízemí, vedle studovny kapitána Madisona. Komůrka byla menší než moderní šatna a dveře byly tak dokonale zamaskované, že cizí člověk je zvenčí nedokázal odlišit.

„Adrian je tady,“ zazubil se Michael. „Nemá žádné pozemské tělo, nehrozí mu proto nebezpečí a nemusí se bát. Adrian toho člověka uklidní a vy budete konečně v bezpečí.“

Emily si zakázala myslet na to, jak málo si Michael cení vlastního života, i když o ni si dělá nepřetržité starosti. „Zkusil jste otevřít ty dveře?“ otázala se a sáhla po klice.

Včas jí zachytil ruku. „Ještě ne. Není ta správná chvíle,“ upozornil ji tiše.

V hlase mu zaznělo cosi zvláštního, ale Emily na to odmítala myslet. Radši zkusí vtipkovat, aby udržela svůj strach v mezích. „Senzace! Trčím tu ve skříni s andělem zašitým do těla zabijáka, zatímco další andělé venku uklidňují rozzuřený přízrak. Vystihla jsem to správně?“

„Vy jste byla odjakživa chytráček, Emily. Chytrá a krásná. Emily…“

Hlas mu zněl tak vážně, že k němu zaraženě vzhlédla. V maličké komůrce vládlo husté šero, ale přesto rozeznala obrysy Michaelovy postavy a cítila, jak k ní z jeho těla vyzařují horké vlny. Srdce jí nepřestávalo bušit. V duchu sama sebe přesvědčovala, že za to můžou její nedávné zážitky, a ne jeho blízkost.

„Tohle tělo a, uch, vaše tělo, ve mně probouzejí divné pocity,“ zašeptal Michael něžně. „Mám strašnou chuť přitisknout rty na vaši šíji. V téhle chvíli mi to připadá stejně důležité jako dýchání. Smím?“

„Jasně že ne!“ zabručela, ale současně pootočila hlavu a nastavila mu šíji.

A Michael k ní přiložil rty a Emily si byla jistá, že tak božský pocit ještě nikdy nezažila. Vyzařoval něhu, ale současně i vášeň. Bez rozmýšlení ho objala kolem pasu a přitiskla se těsně k němu, načež se otočila, aby rty mohl najít její ústa.

Hned v následující vteřině se však rozletěly dveře a vpustily dovnitř proud záře, která Emily oslnila. Ohlédla se k otevřeným dveřím, ale neviděla nic než prázdnou místnost. Podívala se na Michaela a zjistila, že zbledl jako křída.

„Ocitl jsem se uprostřed řeky bez biče,“ zamumlal.

„Bez pádla,“ opravila ho a náhle pocítila nepříjemnou slabost v kolenou. Dostala strach, že pokud ji Michael pustí z objetí, neudrží se na nohou.

Hned nato ji Michael skutečně pustil a vypnul se do pozoru jako voják na stráži. Z výrazu jeho tváře bylo zřejmé, že někomu pozorně naslouchá, i když v komůrce byli očividně zcela sami.

Po pár okamžicích se k ní obrátil. „Emily, počkejte tady. Tohle nebude nic příjemného. Adrian je odporně naštvaný.“ Po těch slovech vyšel ven, zavřel za sebou dveře a nechal ji stát v šeru.

Hned nato se z druhé strany dveří ozval Michaelův hlas. Slova sice rozeznat nedokázala, ale ze zabarvení jeho hlasu znělo cosi, co u něho ještě nikdy neslyšela, jakási tichá bázeň a hluboká úcta – jako voják, kterého přísně kárá důstojník.

Emily se začala vzpamatovávat. Radši nechtěla vědět, zda z Michaelových polibků nebo ze strachu v tom podkrovním tunelu. Převládla v ní zvědavost. Určitě to tak nebylo, ale pokud za dveřmi jeden anděl seřvával druhého anděla, nechtěla o to za nic na světě přijít.

Opatrně otevřela dveře a zjistila, že uprostřed místnosti stojí Michael a se sklopenou hlavou pokorně přikyvuje.

„Za všechno může to tělo,“ hájil se přiškrceně. „Jako bych nad ním za nic na světě nemohl získat kontrolu. Neposlouchá mě. Jistě, rozumím. Jenže ona je tak krásná, že skoro nedokážu odolat pokušení. Úžasně mě přitahuje.“

Emily za jeho zády se pousmála. Často slyšela, že je milá a hezká, ale tenhle muž se o její kráse vyjadřoval tak přesvědčivě, že mu málem uvěřila.

„Ale ne, duši má krásnou!“ namítal Michael zuřivě, jako by hájil její čest. To už se Emily usmívala od ucha k uchu. Michael opět naklonil hlavu k rameni a poslouchal.

„Vy náhodou nevíte, proč mě seslali na zem, viďte?“ vyzvídal pak na neviditelné osobě.

Emily sledovala, jak Michael přikyvuje do ticha a mumlá: „Aha, aha, aha.“ Po pár minutách se ohlédl Emilyiným směrem a vysvětlil: „Právě mi odpověděl, že sice nemá tušení, co se může honit archandělovi hlavou, ale že mě sem určitě neposlal kvůli tomu, abych se líbal s hezkými děvčaty.“

Emily se pobaveně zasmála a Michael zamžikal. Nakonec se k ní obrátil. „Můžeme jít? Tohle tělo padá hlady.“

„Ale co bude s…?“ začala, jenže to už ji Michael vystrkal z místnosti a odváděl ji hlavním vchodem k autu.

*

Emily uklízela kuchyňku, seškrabovala zaschlé žloutky z dvířek linky, zatímco Michael u stolu přemýšlel.

Během zpáteční cesty byl zamlklý a Emily snadno poznala, že má starosti. Chvíli trvalo, než z něho příčinu té ustaranosti vypáčila.

„Nutně musím zjistit, proč jsem tady!“ přiznal Michael. „Po tom všem, co se dnes přihodilo, by mě taky mohli odvolat a já bych neměl příležitost splnit svůj úkol. Emily, vy mě tělesně velmi přitahujete, takže mi to začíná bránit v dosažení mého pozemského cíle.“

Na to mu Emily nemohla dát žádnou odpověď, natožpak radu. Michael dopolední hrůzné zážitky už zřejmě strávil, ale ona se pořád ještě třásla. Plížit se po kolenou špinavým podkrovím, ne, to pro ni nepředstavovalo žádnou zábavu. Michael si však očividně dělal těžkou hlavu jen kvůli otázce, proč ho vlastně seslali na zem.

„Jaký program jste si naplánovala na zítřek?“ zeptal se, když Emily začala chystat obložené chleby k pozdnímu obědu.

„Musím jít do práce. Vzpomínáte si na knihovnu? Určitě tam vládne pěkný zmatek, takže mě čeká.“

„Půjdu s vámi.“

„To tedy nepůjdete. A koukejte to okamžitě pustit z hlavy. Nikdo vás nesmí zahlédnout.“

„To jsem tak šeredný?“ Snažil se žertovat, ale oči měl smrtelně vážné.

„Ne, je to příliš nebezpečné. Někdo by vás mohl vidět.“

„A kdyby mě někdo uviděl, copak by asi podnikl? Zabil by mě?“

„Upřímně bych si přála, abyste se přestal tak lehkovážně vyjadřovat o tak vážné záležitosti.“

„Na mé smrti by mohla být vážná jediná věc, a sice kdyby k ní došlo dřív, než splním své pozemské poslání – ať už jde o cokoli.“

„Myslíte, že to nějak souvisí s tím, co se přihodilo v Madisonově domě?“ zajímala se Emily.

„Nejsem si jistý. Možné to je, ale…“ Prudce zvedl hlavu. „Slibuju si, že až na tu věc narazím, automaticky ji poznám. Jenže si dělám starosti kvůli…“ Sklopil oči k rukám a tvářil se, že víc už k tomu nemá co říct.

„Tak kvůli čemu si děláte starosti?“ Snažila se o bezstarostný tón, ale bylo jí jasné, že Michaelovi není do smíchu.

Upřel na ni něžný pohled.

„Víte, Emily, po pravdě řečeno nepatřím mezi strážnými anděli k těm nejlepším. Mám sklon hýčkat si mezi svými klienty oblíbence a trápit ty, kteří mi pijou krev. My andělé se snažíme být jako Bůh, který miluje všechny bez rozdílu. Vážně. Nezáleží na tom, co ten který člověk udělal či neudělal. Bůh má v srdci místo pro všechny.“

Michael se zhluboka nadechl. „Snažíme se mu podobat, ale já v tomhle směru selhávám po celé čáře. Neovládnu se a, echm, pletu se do toho, do čeho mi nic není.“

„A jak to vlastně děláte?“

„Například varuju své oblíbence před nebezpečím – a tak.“

„Například je pošimráte na nose, když se má přihodit něco hrozného?“

„Přesně tak. Hádám, že kdybych se podobně choval ke všem svým chráněncům, bylo by to v pořádku, jenže já mezi nimi dělám rozdíly. Například mám na starosti jednu duši, která je skutečně špatná. Ryzí, stoprocentní sobectví. Zosobněné zlo. Vraždí, ubližuje lidem, trýzní děti.“

„Ale vy byste ji měl milovat.“

„Ano, správně. Adrian se všemi svými klienty zachází stejně. Zato já…“

„Co jste té zlé duši provedl?“

Michael se zašklebil. „Postaral jsem se o to, aby toho člověka chytili. V každém jeho životě jsem někomu pošeptal do ucha, kde se skrývá, aby ho mohli polapit a zamknout do vězení. A pokud se mu podaří utéct, zajistím, aby ho chytili nanovo. V jednom životě jsem ho držel za mřížemi dvacet let za krádež lžičky, protože jsem moc dobře věděl, co všechno by provedl na svobodě. A když ho konečně pustili, poslal jsem ho ukrást meloun, aby šel zase sedět.“

„Je mi jasné, že jako anděl jste příšerný,“ poznamenala Emily, která se dusila smíchy.

„Ale tohle není žádná legrace. Bůh vám smrtelníkům zaručil svobodu vůle a já bych si s ní neměl zahrávat.

Adrian by mi určitě tvrdil, že ten člověk by se mohl změnit, ovšem když ho nechávám hnít ve vězení, nemůže se svobodně rozhodnout, že se o to pokusí. Emily, když vidíte, že ten člověk po víc než tři sta let páchal jenom zlo, pak jen těžko uvěříte, že se změní, viďte?“

Emily k tomu problému neměla co dodat, nanejvýš mohla v duchu souhlasit, že to všechno je čistočistá pravda. Ale co ona ví o práci andělů? Honem se opravila – ne snad, že by Michael byl andělem.

„Hořčici nebo majonézu?“ zeptala se.

„Co je to?“ otázal se nevinně. Její vysvětlování se mu zřejmě líbilo.

9. KAPITOLA

K

dyž druhý den ráno spěchala Emily do práce, v duchu si připomínala, že se do dnešního rána chtěla Michaela zbavit, ale nedokázala to. Kdoví proč v jeho přítomnosti zapomínala na všechna svá dobrá předsevzetí.

Včera večer ji požádal, aby mu ukázala, co to lidé dělají s tím železem a jídlem. Chvíli trvalo, než jí došlo, jak to myslí, protože nejprve si představila meče a ovce, obětované u starodávných oltářů. Skoro zklamaně zjistila, že Michael má na mysli obyčejné moderní grilování. Mezi jejím a Donaldovým bytem se táhla malá teráska, takže Emily tam donesla dřevěné uhlí, dala Michaelovi instrukce a skočila do obchodu pro plátky masa. Byla si stoprocentně jistá, že než se vrátí, dům lehne popelem, ale k jejímu nadšení uhlíky nádherně žhnuly a Michael se hrdostí málem vznášel. „Chcete, abych vzlétl? Já to totiž umím,“ vysvětlil a Emily vyprskla smíchy.

Po večeři se chtěl naučit tancovat, jak ji prý „často vídával“. Chvíli trvalo, než pochopila, že myslí valčík, ve kterém se vyžívala za vlády krále Edwarda. Emily v převtělování samozřejmě nevěřila, ale až překvapivě snadno se ty kroky naučila. Vířili s Michaelem po pokoji a on jí vyprávěl o plese, který navštívila, o stříbrných šatech a diamantech v kadeřích.

„Byla jste ze všech přítomných žen nejkrásnější,“ šeptal jí Michael. „Žádný z mužů z vás nedokázal odtrhnout oči.“

„Ani můj manžel?“ popíchla ho, ale Michael uhnul očima a neodpověděl. A Emily se radši dál nevyptávala, protože jen Bůh ví, co všechno ji mohlo potkat před rozvojem moderního lékařství.

Pravda nebo ne, ty báchorky ji tak okouzlily, že se skoro dokázala vidět v jiném místě i čase. Viděla svíce, cítila voňavky, slyšela tlumený smích ostatních tanečníků. Téměř cítila, jak se jí do těla zařezává korzet a stahuje jí pas nad dlouhou sukní, ztěžklou tisícovkami stříbrných skleněných korálků. Látka se jí smyslně ovíjela kolem stehen.

Když hudba umlkla a Michael pustil její dlaň, sen se rozplynul a Emily musela zatnout zuby, aby se mu znovu nevrhla do náruče jenom proto, aby se ta nádhera opět vrátila.

A byl to Michael, kdo tentokrát navrhl: „Myslím, že dnes bychom měli spát každý zvlášť, Emily. Dobrou noc.“ Pak se prudce odvrátil a nechal ji o samotě pod ostrým světlem moderních žárovek. Žádné svíce, žádné šaty s hlubokými výstřihy.

Sotva se však Emily bezpečně zamkla v ložnici, rázně sama sobě vyčinila. Musí se ovládnout. „Odstup!“ nařizovala si přísně. Odstup a vzdálenost. A zítra večer nejspíš telefonát Donaldovi, i když nesnášel vyrušování v průběhu týdne. Jedině v naléhavých případech. Ovšem jestli tohle není naléhavý případ, tak už nevím, říkala si, když se zavrtávala pod přikrývky.

Takže teď šla do knihovny. Vyplížila se z bytu už v pět hodin ráno, zatímco Michael ještě spal. V duchu se přesvědčovala, že vůbec není zbabělá. Odešla hodně brzy, protože ji čeká spousta práce, jiný důvod ji k tomu nevede. Nechala Michaelovi vzkaz, ve kterém mu přísně nakazovala, aby se celý den nehnul z bytu na krok a nikomu se neukazoval. K tomu ji samozřejmě nevedlo nic jiného než obyčejný selský rozum. Michael sice věděl, že ho nesmí nikdo zahlédnout, ale neuškodí mu to připomínat. A dopis by mohl být účinnější než domluva, je to tak?

Znovu si vzpomněla na to, jak tančila s Michaelem valčík. „Možná že v polední přestávce zavolám Donaldovi,“ zamumlala a zrychlila tempo.

*

„A jak se vede rodince, paní Shirleyová?“ otázala se Emily přes pult ženy ve vysokém stupni těhotenství.

„Všem se daří skvěle, jenom mrňous dostal rýmu. A co Donald?“

„Ten zdravím jen kvete. Má…“ Nedořekla, protože v tom okamžiku zvedla hlavu a zjistila, že do knihovny vešel Michael.

„Emily! Není vám něco?“ vylekala se paní Shirleyová. „Vypadáte, jako byste uviděla strašidlo.“

„Strašidlo ne, jenom anděla,“ odpověděl jí Michael, opřel se o pult a upřel na těhotnou a nesmírně unavenou paní Shirleyovou tak uchvácený pohled, jako by to byla ta nejpřitažlivčjší dívka na světě.

„Propána!“ zvolala paní Shirleyová a zatřepetala řasami. „My dva se asi neznáme. Já jsem Susan Shirleyová.“

Michael pozvedl nabídnutou ruku ke rtům a vtiskl dlouhý polibek na klouby, zarudlé po deseti letech péče o stále se rozrůstající stádečko dětí. „Já jsem Michael…“ Zarazil se, ohlédl se po Emily a té došlo, že zapomněl své příjmení.

„Chamberlain,“ vyštěkla a probodla ho významným pohledem, z něhož bylo naprosto jasné, že ho za to producírování se na veřejnosti zavraždí.

Michael si jí však nevšímal a znovu pohlédl na paní Shirleyovou. „Jistě. Chamberlain. Jsem Emilyin bratranec z matčiny strany a přijel jsem k ní na návštěvu.“

„Ale Emily, pročpak jste nám to neřekla?“ zavyčítala paní Shirleyová škádlivě a nijak nespěchala, aby odtáhla ruku z Michaelovy dlaně.

Emily se málem zalkla vzteky. Bratranec? Na návštěvě u ní?

„Emily, broučku,“ pravil Michael, „není ti něco? Nechceš donést něco k pití?“

Paní Shirleyová se s úsměvem podívala na Michaela a pak na ni a Emily pochopila, že její současný život skončil. Do tří hodin bude celý Greenbriar vědět, že u ní bydlí „bratranec“.

„Povězte, pane Chamberlaine, jste ženatý?“

„Je!“ usápla se Emily, ale to slovo se jí vzpříčilo v hrdle, takže se rozkašlala.

Michael se natáhl přes pult a otevřenou dlaní ji bouchl do zad. Druhý úder plynule přešel v něžné pohlazení.

„Ale žijeme odděleně,“ doplnil Michael a věnoval paní Shirleyové spiklenecký úsměv. „Ach běda, rozvod je na spadnutí.“

Stále kašlající Emily se odtáhla od Michaelovy ruky, a když ji nechal ležet na pultě, rázně ho do ní praštila pěstí na znamení, že u ní zkrátka nemá šanci.

Michael sice nespouštěl z paní Shirleyové pohled, ruku však z pultu odtáhl.

„Nu, Emily,“ prohodila paní Shirleyová, „radši poběžím, než děti srovnají dům se zemí. Musím říct, že setkání s vámi mě moc potěšilo, pane Chamberlaine.“

„Pro vás Michael,“ usmál se Michael.

„Musíte k nám přijít na večeři, aby se s vámi mohl seznámit i manžel a děti. Nebo taky,“ dodala, jako by ji právě osvítil skvělý nápad, když si vzpomněla na Michaelův nadcházející rozvod, „kdybyste se cítil osamělý, mohla bych vás seznámit s řádkou svých přítelkyň.“

„To by mi vážně udělalo radost,“ zapředl svůdně Michael. „Ale radši si s tím pospíšíme, protože ti mrňousci se vykulí co nevidět.“

„Mrňousci?“ zatvářila se paní Shirleyová zmateně. „Ale ne, to jen mám tentokrát zvlášť velké břicho, i když mi zbývají ještě rovné dva měsíce.“

K Emilyinu vrcholnému znechucení a neskrývané radosti paní Shirleyové přiložil Michael dlaně na obrovskou oblinu jejího břicha. „Dvě miminka, kluk a holčička, a budou tu už za pět týdnů.“

„Och!“ usmála se paní Shirleyová a tvářila se tak blaženě, jako by jí zrovna požehnal sám papež. Zamířila ke dveřím. „Asi bych opravdu měla zajít za doktorem a vyžádat si další ultrazvukové vyšetření.“

„Správně,“ přisvědčil Michael zamilovaně. „A nezapomeňte na svoje pozvání.“

„O to nemusíte mít strach,“ zasmála se paní Shirleyová a vycouvala ze dveří, jako by za nic na světě nechtěla přijít o jedinou vteřinu, kdy se smí na Michaela dívat.

Po jejím odchodu se stále rozzářený Michael obrátil opět k Emily.

„Vy jste zešílel!“ zasyčela co nejtišeji, aby ji nezaslechli další návštěvníci knihovny. „Uvědomujete si vůbec, co jste provedl?“

„Chtěl jsem si prohlédl knihovnu i v téhle dimenzi,“ vysvětlil jí vesele.

Zhluboka se nadechla a v duchu chtěla počítat do deseti, ale dostala se jen ke třem a už se předklonila těsně k Michaelovi. „Paní Shirleyová o vás poví každičkému člověku v našem městě a do čtyřiadvaceti hodin tu máme FBI!“

„Vlastně,“ odvětil Michael nevzrušeně, „ani nevěřím, že to je pravda. Dnes ráno jsem s někým mluvil.“

„Byl mrtvý nebo živý?“ utrhla se Emily.

„Živý.“

Emily naštvaně přimhouřila oči. „Měl nebo neměl tělo?“

Michael jí věnoval pokřivený úsměv. „No, bez těla. Tvrdila mi, že v tomhle městě připadá dvacet žen na jednoho muže, a…“

„Ona? Co je zač?“

„Duch, který se představil jako žena. Žárlíte?“

„Ani v nejmenším. Jen by mě zajímalo, kde jste tu ženu potkal a jestli straší v mém bytě.“

„Kdepak, bydlí u Kačera… Echm, u Donalda. Prozradila mi, že v tomhle městečku je tak málo mužů, že pro mě na celém světě neexistuje bezpečnější místo. Dokonce i zadané ženy tu většinu času tráví bez partnera. Prý mi ani náhodou nehrozí, že by tu někdo podnikl kroky, které by vedly k mému zatčení.“

Emily nehodlala komentovat tento pokřivený pohled na své milované městečko. A kromě toho si jich povšimla další zákaznice Anne Helmerová a rozhodla se, že se zrovna v tuhle chvíli musí jít Emily na něco zeptat. Michael užuž otvíral ústa, aby si s paní Helmerovou promluvil, ale Emily ho probodla tak vražedným pohledem, že se honem odvrátil a zaujatě si začal prohlížet plakát, inzerující poslední detektivku Nancy Pickardové.

Po Annině odchodu se Emily podívala na Michaela a zasyčela: „Takže co ta žena dělala v Donaldově bytě?“

„Nevím. Nezdálo se mi slušné vyzvídat.“

„Prima. Ohleduplnost vůči duchům,“ zamumlala Emily s podrážděně stisknutými rty.

„Emily, vy se na mě hněváte?“

Emily odmítla odpovědět na otázku, která byla více než zbytečná, a kromě toho nechtěla zavést řeč jinam. „Co tady chcete?“

„Napadlo mě, že bych si prošel dokumenty o tom domě, který jsme si včera prohlédli, a jelikož mi Lilian prozradila, že v knihovně je centrum celého městečka.“

„Kdo je Lilian?“ vybuchla Emily tak hlasitě, že Hattie a Sarah Somervilleovy zvedly hlavu od časopisů s detektivními povídkami. Tišeji dodala: „Ne, nic mi neříkejte, protože to je duch, co bydlí v Donaldově bytě, je to tak?“ Přiměla se k neupřímnému úsměvu. „Ale jelikož on se tam skoro nezdržuje, možná by nájem měla platit ona.“

„Nemá kapsy, ve kterých by mohla nosit peníze, a kdyby si chtěla založit účet v bance, nejspíš by jí dělali problémy. Jako byste nevěděla, jaký vy smrtelníci máte přístup k duchům.“

„Přestaňte se mi vysmívat, ano? A co myslíte tím, že Lilian nemá žádné kapsy?“

„Vysmívat bych se vám nikdy neodvážil a Lilian opustila svět ve chvíli, kdy se koupala, proto…“ Michael pokrčil rameny a náhle mu zajiskřilo v očích. „Možná byste ji mohla využít tady v knihovně. Určitě by lidi přinutila, aby půjčené knihy vraceli včas, a taky by dělala společnost těm dvěma pánům, co sedí támhle v koutě.“

„Přestaňte! Už nechci slyšet ani slovo o vašich… o vašich nahých strašidlech! A tady v knihovně se mi nesmí vůbec objevit, jasné?“

„Jste si tím jistá? Ti duchové jsou úžasně milí. Tedy až na to, že podle mě jeden z nich vraždil.“

„Ještě slovo a vyhodím vás z knihovny!“ oznámila Emily Michaelovi naštvaně a mrkla po slečnách Somervilleových. Natahovaly uši tak nezastřeně, že se nakláněly jejich směrem v úhlu pětačtyřiceti stupňů.

Michael se usmíval. „Tak kde schováváte výsledky svého pátrání?“

„Co kdybyste se teď vrátil do mého bytu,“ navrhla Emily důrazně, „a já je tam večer přinesu?“

„Ani náhodou. Nehnu se od vás na krok, dokud nezjistím, jaké zlo vás ohrožuje.“

„Myslíte kromě vás a vašich duchů?“

„Emily, Emily. Málem bych věřil, že se na mě hněváte. Radši se usmějte, protože lidem začíná být divné, co si my dva tak důvěrně špitáme.“

Náhle ji napadlo, že by pro něho skutečně bylo lepší, kdyby se držel v její blízkosti. Jakmile by ho ztratila z očí, neměla by přehled, co zase vyvádí. A stejně to vypadá, že ho odtud nedostane. „Tak dobře, posaďte se ke stolu a já vám přinesu všechen materiál, co jsem shromáždila. Můžete si ho projít.“

„Díky, ale dám přednost tomu rohovému stolku. Duchové by rádi něco dělali, takže mi můžou pomáhat.“

Emily si ho přísně změřila. „Proč ne, ale jestli se tu začnou vznášet stránky ve vzduchu a vyděsí mi zákazníky, tak…“ Jakým způsobem je možné potrestat duchy? Neupřímně se na Michaela usmála. „Tak o vás povím Adrianovi.“ Se zlomyslným potěšením si všimla, že se naráz přestal tvářit pobaveně.

„Jste proklatě nebezpečný soupeř,“ povzdechl si, ale když se odvracel, lišácky na ni zamrkal. A když pak později před něho na stůl plácla třicet centimetrů vysoký štos papírů, povytáhl obočí a zašeptal: „Rádi by se seznámili s Lilian.“ Emily měla co dělat, aby potlačila výbuch smíchu. Představa dvou zvrhlých starých duchů, kteří se v knihovně nudí už bůhví kolik desítek let a teď se touží setkat s nahým ženských strašidlem, byla doslova k popukání. Chvíli polykala a pak důstojně pronesla: „Až to pročtete, donesu vám další várku.“ Bohužel jí hlas nezněl tak přísně, jak původně zamýšlela.

10. KAPITOLA

V

pátek večer si Emily se zavřenýma očima hověla ve vaně a přemýšlela. Uznávala, že všechno, co v tomhle týdnu udělala, bylo špatné, ale na druhou stranu si nezastírala, že to byl nejzajímavější týden v celém jejím životě. Pravda, ne tak hezký, jako kdybych ho strávila s Donaldem, připomněla si kajícně v duchu, ale přesto mimořádný.

Když se v úterý objevil Michael v knihovně, umírala hrůzou, že ho někdo pozná. V duchu si ho představovala ležet v kaluži krve na chodníku, obklopeného muži z FBI a podsvětí, kteří v ruce drží kouřící pistole. Nebo čím to dnes tyhle živly střílejí, říkala si. Když se však během celého odpoledne žádný ranař neobjevil, zvolna se začala uklidňovat.

Tedy částečně. Po pravdě nezažila ani dvě minuty klidu od chvíle, kdy odešla Susan Shirleyová a rozšířila po městečku zprávu, že v knihovně sedí nezadaný, a navíc pěkný mužský.

Greenbriar sloužil mužům jen jako noclehárna nebo na víkendový pobyt, protože zaměstnání by v něm nenašli. Během týdne tu zůstávala sotva hrstka mužů. Většinou však na tom byli podobně jako Donald a ve velkoměstě si platili byt, v němž během týdne přespávali. Vraceli se až v pátek večer s kufříky nacpanými prací.

„Tady ve městě to je fakticky jako za války,“ říkávala Irene. „Každé pondělní ráno muži odpochodují do války a v pátek večer se vracejí, otřesení nepřetržitým boucháním granátů.“

Emily si nemyslela, že by to v Greenbriaru bylo tak zlé, ale občas nemohla popřít, že absence mužů lezla zdejším ženám kapku na mozek.

Jakmile se rozneslo, že se ve městě objevil dospělý heteroscxuálně založený muž, stal se hlavní atrakcí roku.

Pcha, a Michael si to vychutnával plnými doušky, připomínala si Emily znechuceně a přejížděla si žínkou po levé noze. Užíval si každou vteřinku té pozornosti, ať už byla ze strany osamělých žen či dětí, kteří si vlastní tatínky užily jen pramálo.

Ještě toho prvního dne se Michael přestal probírat materiály od Emily – měla podezření, že ho to ani příliš nemrzelo – a plně se věnoval obyvatelům Greenbriaru. Do oběda se od rohového stolu přestěhoval do dětského oddělení. Stála tam křesílka a na huňatém koberci, který Emily před pouhými třemi měsíci vyžebrala jako dar od místního obchodu, se povalovaly naducané polštáře.

Zatímco Emily razítkovala jeden čtenářský průkaz za druhým, jelikož všichni obyvatelé Greenbriaru potřebovali záminku k příchodu do knihovny, Michael si zatím otevřel improvizovanou opravářskou dílnu. Všechno to začalo velmi nevinně, když upadla hlava panence, která patřila dítěti mladé matky, jež vítala Michaela ve městě. Matka byla rozvedená a vychovávala holčičku sama. Vůbec si nevšimla, že dítě upírá uslzené oči na rozbitou hračku. Zato Michaelovi to neušlo. Poklekl k holčičce, vzal si obě části panenky a přiložil je k sobě.

Matka nervózně drmolila prázdné fráze, kterými se snažila vzbudit co nejlepší dojem, ale Michael měl oči jen pro děvčátko.

„Znáš nějaké pohádky?“ zeptala se šeptem holčička a upírala na Michaela velká tmavá očka.

„Znám spoustu pohádek o andělích,“ odpověděl, „a moc rád ti jich pár povím.“

Dítě přikývlo, natáhlo k němu ruku a nechalo se odvést do dětského koutku. Mladá matka chvíli zaraženě mrkala, načež se obrátila k Emily a zeptala se, zda by nevadilo, kdyby tu dcerku chvíli nechala a odběhla si zařídit pár nákupů.

„Když já…,“ začala Emily. Nechtělo se jí zakládat v knihovně školku, ale pak se ohlédla po Michaelovi a holčičce. Seděli na polštářích a Michael vyprávěl uchvácenému dítěti pohádku. Přikývla, že dítě tu může zůstat.

A tím jako by se protrhla přehrada. Z celého města se seběhly děti s rozbitými hračkami a zabraly se do poslouchání Michaelových příběhů.

Ve tři hodiny zavolala Emily své kolegyni, jež do knihovny docházela na částečný úvazek, a v zoufalství ji požádala, zda by ji nemohla zachránit. Gidrah ta prosba natolik vyvedla z míry, že neřekla ani slovo a objevila se tak bleskově, že se jí Emily bála zeptat, o kolik překročila povolenou rychlost.

„Tohle je pastva pro oči,“ usmála se Gidrah, když jediným pohledem zhodnotila situaci v knihovně. „Kdo je to?“

Gidrah byla o třicet centimetrů vyšší a o padesát kilo těžší než Emily a patřila k nejštědřejším lidem, jaké kdy Emily poznala. Gidrah bydlela na kraji městečka. Manžel se doma ukazoval jen velmi zřídka, a navíc měla dva pubertální syny, kteří neznali jinou zábavu než jídlo a zírání na televizi. Svěřila se Emily, že chození do práce představuje největší radost jejího života.

„Můj bratranec,“ prohodila Emily přes hlavy tří žen, které stály ve frontě, aby jim Emily zapsala do průkazu vypůjčené knihy. „Mohla bys pracovat za pultem? Já bych lidem zatím vyhledávala knížky.“

„No jasně,“ přisvědčila Gidrah, jež nepřestávala zírat na Michaelovu hlavu, vykukující z chumlu dětských makoviček. „Není to Krysař?“

„Anděl,“ vyhrkla Emily bezmyšlenkovitě, načež bezmocně pokrčila rameny a zmizela mezi regály. A tu si zaskočeně uvědomila, že je na tom stejně jako ty ženy, které se jí houfovaly v knihovně. I ona dychtila poslechnout si Michaelovy historky.

S náručí plnou knih se Emily zarazila u skupinky a natáhla uši. Netušila, co vlastně čeká. Nejspíš nějaké náboženské příběhy plné morálního ponaučení. Biblická témata, jak jinak. Jenže on vyprávěl o americké historii. Co však bylo zvláštní, líčil události americké revoluce z hlediska vojáka, který se těch válek osobně zúčastnil.

A dokázal zodpovědět všechny otázky, kterými ho děti zahrnovaly. „A co tenkrát jedli?“

„A kam chodili na záchod?“

„A tatínci tehdy taky jezdívali pracovat do města?“

„A hráli rádi videohry?“

Michael se nedal ničím zaskočit a Emily už neodolala. Připlížila se kupředu, protože by moc ráda sama položila jednu dvě otázky. Když se však Michael po ní ohlédl a zamrkal, honem si připomněla své povinnosti a odnesla knihy čekajícím zákaznicím.

Gidrah razítkovala průkazy, až se z ní kouřilo. „Nejspíš bys měla zavřít okno, aby ty papíry nelítaly po celé místnosti,“ poznamenala a kývla ke stolku v koutě, kde ležel štos Emilyiných poznámek o tragédii v Madisonově domě.

Emily s ryzím děsem spatřila, že listy se jeden po druhém obracejí, jako by si je pročítali neviditelní lidé. A pak se zvedly tlusté desky, položily se na stolní desku a samy se rozevřely.

I když se usilovně snažila působit co nejméně nápadně, přesto se hnala do kouta tak rychle, až zakopla o židli. „Přestaňte!“ sykla směrem ke stolku. „Vyděsíte mi zákazníky!“ Papíry se vmžiku přestaly hýbat.

Měla bych být ráda, že mě poslechli, říkala si v duchu. Místo toho se jí zmocnil provinilý pocit, že z knihovny vyhnala dva zákazníky. Copak měla právo je omezovat jen z toho důvodu, že jim chybí tělo?

„Kčertu, kčertu, stokrát kčertu!“ zamumlala si, z dalšího kouta sem přetáhla velkou korkovou nástěnku a postavila ji před stolek. „Tak pokračujte,“ zavrčela otráveně. „Ale pokud tudy bude někdo procházet, tak si dáte na chvíli pauzu, jasné?“

Emily by na to nemohla přísahat, měla však dojem, že když zamířila zpátky k regálům, zřetelně zaslechla mužský hlas: „Děkuji vám.“ Nešťastně zvedla ruce nad hlavu. „Senzace. Pomáhám strašidlům zaplašit nudu.“

Gidrah kývla směrem k nástěnce. „S kým jsi to mluvila?“

„Sama se sebou,“ vykroutila se Emily. „Mám tam materiály o Madisonově domě a nerada bych, aby se mi v nich někdo hrabal.“ Honem odešla, aby se Gidrah nestačila zeptat, proč tedy ta lejstra neodnese dozadu do kanceláře. Co by na to mohla odpovědět? Že dává přednost tomu, aby ti dva duchové (jeden z nich se za života dopustil vraždy) nelezli do kanceláře?

A teď byl tedy pátek a knihovna po celé čtyři dny připomínala blázinec. Nejdřív se tam houfovaly ženy kvůli Michaelovi a z očí jim čišela touha po vášnivém milostném románku a naděje na možná i celoživotní vztah. Jenže s ubíhajícími dny se situace změnila.

„Nechte maličkých přijíti ke mně,“ poznamenala Gidrah ve středu, zatímco se dívala na Michaela v houfu rozesmátých dětí, které učil hru z patnáctého století. „Přesně to mi připomíná Ježíše, jak učí děti a projevuje jim hlubokou lásku.“

„Mám dojem, že Michael má jinou hodnost,“ vyhrkla Emily s úsměvem a nesla další horu knih k půjčovnímu pultu.

„Hodnost?“ zavrtěla Gidrah pobaveně hlavou. „Skoro bych věřila, že na něho žárlíš, Emily. A to mi přijde moc a moc divné, protože jsi přece zasnoubená s Donaldem. Mimochodem, jak se mu vede? A jak se mu zamlouvá, že máš v bytě tu skvostnou kupu svalstva a černých kudrn?“

Emily beze slova položila knihy na pult.

„Vida, vida,“ nepřestávala dorážet Gidrah. „Jestli se dá důvěřovat barvě tvého obličeje, tak bych málem věřila, že pan televizák o tvém, echm, bratranci nemá tušení. Mohla bys mi ještě jednou přesně vysvětlit, o jaký příbuzenský vztah se vlastně jedná?“

Emily nešlo do hlavy, že kdysi se jí Gidražin smysl pro humor mohl zamlouvat. „Z matčiny strany,“ odvětila líbezně. „Máme společnou babičku.“

„Ale,“ utrousila Gidrah a rázně bouchala razítkem, „je to stejná babička, která chodívala do školy s mojí babičkou? Ta, jak se provdala za mládence z Tulsy a měla jen jedinou dceru, tvou matku?“

„Maloměsta jsou k zešílení,“ zamumlala Emily a honem se vytratila mezi regály.

S Michaelem trávila společné chvilky pouze večer, a to ještě jen díky tomu, že dětem i zvědavým dospělým lstivě utekli. Hned v úterý je však začaly obléhat ženy s kastroly dušeného masa a zeleniny. „Tak mě napadlo, že když jste byla celý den v práci a máte hosta, přivítáte menší pomoc,“ prohlásila první žena, kterou Emily ani neznala. Na prsteníku se neznámé bělal kroužek na znamení, že si právě stáhla snubní prsten.

„Děkuju, ale…,“ začala Emily, ale to už si Michael vzal kastrol a blaženě se na návštěvnici usmíval.

„A tady je moje vizitka i s adresou a telefonním číslem,“ dodala žena. „Abyste mohl vrátit nádobí.“

Jelikož jídlo bylo v otlučeném hliníkovém kastrolu, který zřejmě už dávno dosloužil, Emily ženě věnovala neupřímný úsměv. „Samozřejmě,“ zavrčela. „To je od vás moc milé.“ Podívala se na Michaela. „Tak půjdeme?“

Než urazili tu krátkou vzdálenost od knihovny k bytu, postupně u nich zastavila čtyři auta s osamělými řidičkami, které Michaelovi připomněly pozvání na návštěvu, jež přijal během dne. Za dveřmi bytu bylo zastrkáno sedmnáct vzkazů. „Pro tebe,“ ucedila Emily kysele a podala je Michaelovi.

Sotva byt za nimi zamkla, zamířila do ložnice s tím, že odtud už nikdy nevyjde. Sama netušila, proč tolik zuří, ale zuřila. Když pak Michael bez zaklepání vešel za ní, chtěla mu vynadat, že tahle místnost je její soukromé území, ale místo toho se ke své hrůze bouřlivě rozplakala.

Michael si k ní okamžitě přisedl na postel a přivinul si ji do náruče. „Všechno je v pořádku,“ konejšil ji. „Nikdo mě nechytne.“

„O tohle nejde,“ vzlykala Emily a hřbetem ruky si otírala slzy. „Já.“ Po pravdě, sama neměla ponětí, co ji trápí, ale svou roli v tom jistě hrálo i vědomí, že Michael už nepatří jen jí, že už není její tajné vlastnictví, a ona se s ním za žádných okolností neuměla smířit.

„Víš co, vezmeme si zásoby a utečeme do lesů,“ navrhl Michael a nepřestával ji k sobě tisknout. „Chci být jen s tebou a chci, abys mi vyprávěla o všem, co jsi dnes dělala, a já bych ti na oplátku vyprávěl o těch zvědavých dětech.“

„A o těch vlezlých ženách,“ zavyčítala Emily ukřivděně jako malá holčička. Už si tykali, aby před lidmi nevypadalo divně, že bratranec se sestřenicí se k sobě chovají jako cizí lidé.

„Víš, Emily, žádná z nich neměla tak dobré srdce jako ty. Žádná z nich není tak čistá ani velkorysá. Proboha, některé z nich byly doslova… Jak se říká těm zvířatům, která se živí dalšími tvory?“

Emily se před očima mihla představa žraloka. „Dravci?“

„To je ono. Nejde o to, jestli se jim líbím a nechtějí mě poznat blíž. Chtějí zkrátka a dobře jen ulovit muže.“

Kdyby jí namlouval, že je nejkrásnější žena ve městě, jak by na jeho místě jistě učinila většina mužů, určitě by mu nevěřila. Michael jí však povídal o jejím srdci, o tom, co všechno vidí uvnitř ní.

Než stačila pronést jediné slovo, ozvalo se zaklepání na dveře bytu. Emily se otráveně ušklíbla.

„Běž si obléknout džíny, ty s dírou na zadečku, a já zatím zabalím trochu jídla. Utečeme jim!“ prohlásil Michael a zamířil k domovním dveřím. „Alfred a Ephrim mi dnes leccos prozradili a na zítřek jim mám donést tužky a papír, aby mi mohli napsat poznámky.“

Emily otevřela ústa, aby se zeptala, kdo je Alfred a Ephrim, ale odpověď znala už předem. „Hlavně dej pozor, ať je při tom psaní nikdo nevidí,“ křikla za ním. Hned si však uvědomila, co řekla, a rozesmála se. Copak lidi nemají ze strašidel strach? Vstala a šla si ze skříně vytáhnout své potrhané džíny.

11. KAPITOLA

N

ež stačili odejít a než Emily předala sluchátko nejméně dvanácktrát Michaelovi a poslechla si, jak přijímá každé pozvání, venku se zatím setmělo.

„Na výlet do lesa je už trochu pozdě,“ prohodila naštvaně. Bylo jí jasné, že trucuje jen kvůli ušlému výletu, a to přece byla úplná hloupost. Koneckonců, většinou trávila celý život doma o samotě. A po pravdě, sama trávila i spoustu víkendů, protože Donald musel zůstat ve městě, kdykoli pracoval na nové reportáži.

Ale Michael položil sluchátko, zvedl koš s jídlem, vzal Emily za ruku a odváděl ji ven, i když jim za zády nepřetržitě řinčel telefon. „Přece se nebojíš tmy?“ poškádlil ji a táhl ji po schodech za sebou tak rychle, že málem zakopla.

„Už ne,“ odpověděla se smíchem. „Rozhodně ne po dnešku. Ne po tom, co jsem napomínala duchy, aby se ukáznili a chovali se slušně. A kdy sis s nimi povídal ty? Pokaždé, když jsem se po tobě ohlédla, vyprávěl jsi dětem pohádky.“

„Ephrim za mnou přišel, když jsem malému Jeremiahovi spravoval autíčko, a vyprávěl mi příběh, který jsem pak dětem pouze převyprávěl.“

Došli k lesu a Emily zaváhala. I když byla logicky a prakticky založená, procházka nočním lesem v ní nevzbouzela nadšení. Přece jen je tam tma jako v pytli a vůbec.

„Tak pojď,“ vybídl ji Michael a pevně jí svíral dlaň. „Lesní duchové nám budou ukazovat cestu.“

„Jasně, jasně,“ zamumlala a klopýtala za ním. „Jak jsem si mohla představovat něco jiného? Lesní duchové. Není náhodou Ephrim ten, kdo… hm, chm…“

„Zavraždil svou manželku, rozsekal ji na kusy a ty pak schoval do kufru?“

„Cože?“ vyjekla a zůstala stát jako zkamenělá. Lesní duchové sem, lesní duchové tam, historky o rozsekaných manželkách na ni v nočním lese byly trochu moc.

Michael se na ni zazubil a v hustém přítmí se mu zablýskly bělostné zuby. „Ne, Ephrim nikoho nezabil. Obvinili ho z vraždy a popravili, ale on se zapřísahal, že zůstane na zemi, dokud nebude odhalen pravý vrah.“

„Ach. A dočkal se? Myslím tím odhalení skutečného vraha?“

„Hádám, že ne, protože Ephrim je pořád ještě tady. Upřímně bych si přál, abyste vy smrtelníci přestali s těmi přísahami na smrtelném loži. Jsou z toho jen samé problémy. Chudák Ephrim je toho zářným příkladem,“ dodal, pustil se do znovu do chůze a Emily poslušně klopýtala za ním.

„No ano, chudáček. Je k smrti znuděný. I když tohle asi není moc vhodné přirovnání. Kolik času uběhlo od zavraždění jeho manželky?“

Michael se na okamžik zastavil a zřejmě něčemu či někomu naslouchal. Jaký hlas má takový lesní duch? říkala si Emily v duchu, ale to už ji odváděl hlouběji do neproniknutelného houští. Kupodivu tam běžela stezička a končila na mýtině vedle malého potůčku. Dokonce i ve tmě se dalo rozeznat, že jde o nepopsatelně krásné místo.

„Líbí se ti tu?“

„Je to nádhera,“ zašeptala Emily a okouzleně vzhlížela ke korunám stromů, jež nad pasekou tvořily vysoký strop jako v katedrále.

Michael otevřel koš a vytáhl láhev vína. „Ti duchové jsou pěkní zlomyslníci,“ poznamenal, když naléval dvě sklenky. „Smrtelníkům sem dovolí přijít jedině v tom případě, když je žena schopná počít. Podle nich tu vznikla polovička všech prvorozenců ve městě.“

Emily se zasmála a vzala si skleničku.

„Na něco ses mě ptala, ne?“ připomněl Michael a přehraboval se v košíku. Emily se mu pokusila pomoct, ale rázně jí odstrčil ruce stranou.

„Hmmm, ani nevím,“ odpověděla, posadila se do trávy, opřela se o lokty a zaposlouchala se do zurčení potůčku. Možná se jí to jen zdálo, ale mýtina jí připadala jako to nejromantičtější místo na světě.

„Emily,“ ozval se Michael stísněně, „nezakláněj se takhle! A nemohla by sis něčím svázat vlasy?“

Na okamžik se neovládla a naschvál se protáhla ještě víc a pak koketně pohodila vlasy. Tón Michaelova hlasu v ní probudil pocit, že je neodolatelná svůdnice.

„Pryč!“ rozkřikl se Michael a zamáchal pažemi nad hlavou. „Zmizte! A všichni!“

Jeho podrážděný křik zaplašil Emilyino okouzlení. Prudce se posadila. „Co to má propána znamenat?“

„Syčáci to jsou! Začali tvrdit, že mohou.“

„Že mohou co?“

„Skrýt nás před Adrianovým pohledem,“ vysvětlil zachmuřeně Michael a nespouštěl oči z kusu sýra, který právě krájel. „A že ty bys teď mohla počít,“ dodal skoro neslyšně.

„Och!“ vydechla Emily s vytřeštěnýma očima. Nic jiného ji nenapadlo.

„A teď zpátky k Ephrimovi,“ ozval se Michael věcně.

„Ano,“ přisvědčila a vzala si od něho talíř. „K tomu duchovi, co nerozčtvrtil svou manželku.“ Doufala, že hovor o vraždě jí pomůže zapomenout na atmosféru tohoto osamělého líbezného hnízdečka a přivede jí myšlenky zpět k tématu, jemuž by se s Michaelem měli věnovat.

„Ano,“ přikývl Michael. „Ephrim.“ Michael mluvil roztržitě, jako by měl co dělat, aby si vzpomněl, kdo je vlastně Ephrim. „No ano. Vyprávěl mi, že před pár lety se sešel s člověkem, který znal kapitána Madisona.“

„Před pár lety? Ale kapitán Madison zemřel už skoro před stoletím – Aha, už chápu. Myslíš ducha. Strašidlo. Ale pověz – pořádají taky večírky a vedou nějaký společenský život?“

Samozřejmě žertovala, ale Michael vzal její otázku vážně. „Ne, většinou ne. Pravda je taková, Emily, že duše, které po smrti svých těl zůstanou na zemi, nejsou dvakrát šťastné. Některé si dokonce ani neuvědomují, že jim schází tělo. A tady na zemi je skoro bez výjimky drží nějaká tragédie, takže jim není do smíchu.“

Emily na něho udiveně zamžikala. Občas si nedokázala srovnat v hlavě, že sedí ve společnosti muže, který nemá ani potuchy, že z duchů by správně měl mít strach. Ale pak si vzpomněla, že kapitána Madisona se bojí i Michael. „No dobře, a co ten Ephrimův přítel vyprávěl o tom hrozném člověku?“

„To je to,“ zabručel Michael a znovu jim dolil sklenky. „Tvrdil, že hodnějšího člověka, než byl kapitán Madison, aby pohledal. Choval se nesmírně velkoryse a muži z jeho lodní posádky ho doslova zbožňovali a klidně by za něho i položili život.“

„Myslíš toho člověka, jehož duch po tobě v Madisonově domě házel meči? Toho kapitána Madisona?“

„Přesně toho. Chutná mi to. Jak se tomu říká?“ zeptal se a zvedl misku plnou jídla.

„Nemám ponětí, v té tmě na to nevidím. A navíc, ta kuchařka miluje tebe, a ne mě. Měla bych ovšem upozornit, že původně měla úplně jinou barvu vlasů.“

Emily na Michaela sice neviděla, vycítila však, že se usmívá. „Na obsah misky nevidíš, ale přesto podle jejího tvaru dokážeš určit, kdo ji poslal?“

Emily ta jízlivost nestála za odpověď. „Pokud tedy kapitán Madison byl tak hodný člověk, proč dodnes straší ve svém domě? A hlavně, proč ho oběsili za vraždu? Tak se mi zdá, že duchové mají pěkně děravou paměť.“

„Podle Ephrima neuvěřil nikdo z lidí, kteří kapitána znali, že je vrah. Co slyšel, tak dívka, s níž se kapitán oženil, čekala rodinu a otec dítěte utekl z města.“

„Aha…,“ poznamenala Emily a slízla si z prstů moučkový cukr, protože právě dojedla koláček. „To zní logicky. A možná se starý kapitán do své mladé ženy zamiloval, a když se milenec po letech vrátil zpátky, kapitán ho zavraždil. Láska donutí i hodné lidi k hrozným věcem.“

„Vážně?“ ujistil se Michael a tázavě povytáhl obočí. „Sám to nemůžu posoudit, protože na tomhle světě jsem nenasbíral dost zkušeností.“

„No dobře, Metuzaléme, chápu, že jsi stará vojna, ale…“

„Metuzalém? Už jsem se zmínil, že jsem strážil i jeho?“

Emily utrhla hrst trávy a hodila ji po Michaelovi. „Mohl bys aspoň na minutku mluvit vážně? Jak proboha chceš zjistit, proč tě seslali na zem, když se o to ani pořádně nezajímáš?“

Michael neodtrhl pohled od talíře, který si už potřetí naplnil. „Myslel jsem, že jsem podvodník a vrah za peníze, tak co myslíš tím ‚proč mě sem seslali‘? Že bys nakonec uvěřila mým pohádkám?“

„Ne vrah za peníze, ale nájemný vrah. Anděl možná nejsi, ale každopádně nejsi ani zabiják. A,“ zvedla Emily hlavu, „myslíš, že kapitána Madisona možná obvinili neprávem, a to proto jeho duch tolik zuří? A že proto odmítá opustit zemi? Možná tě seslali na zem, abys zjistil pravdu a jeho duch se tak osvobodil.“

Michael měl plnou pusu kompotu. Emily usoudila, že má chutě jako malý kluk. „Co když ho oběsili za zločin, který nespáchal? V mém oboru se s tím setkáváme často. Kde ale vidíš souvislost s Emily? Kapitán Madison nepatří mezi mé klienty, zatímco ty ano. Na zem mě museli seslat kvůli tobě.“

„Kdybych tu záhadu rozluštila a napsala o tom knihu a ta se dostala do seznamu bestselerů, určitě bych zbohatla. A to bohatství by se týkalo mě.“

„Kdoví proč se mi to nezdá.“

„Moc smrtelnické, co?“

„Stoprocentně. Co je tohle?“

„Třešňový koláč. Asi bys neměl tláskat sekanou, kompot a koláč současně. Tak co by kapitán Madison mohl mít se mnou společného kromě toho, než že už čtyři roky o něm sbírám materiál? A co má kapitán Madison společného s tebou?“

„Začínám mít dojem, že vyjeme na nesprávný měsíc.“

Emily musela chvíli přemýšlet, než ten oříšek rozlouskla. „Štěkáme u nesprávného stromu,“ opravila ho. „Tak jestli tomu rozumím, podle tebe nemá kapitán Madison s tvým pozemským posláním nic společného.“

Musela chvíli počkat, dokud Michael nespolkne obrovské sousto koláče. „Emily, upřímně se přiznám, že mi jde ze všeho hlava kolem. Strávil jsem s tebou skoro celý týden a možná že ten rozruch a změna prostředí mi trochu otupily schopnost vnímat, ale skutečně kolem tebe nevidím mnoho zla. Ach ano, pár žen na tebe sice žárlí, ale…“

„Na mě? Pro všechno na světě, proč by na mě měl někdo žárlit?“

„To ti hned řeknu. U čeho začneme? Jsi mladá a hezká a chytrá a cílevědomá. Lidé tě mají rádi, důvěřují ti a tvoje společnost jim je velmi příjemná. Dostáváš uznání a ocenění a máš snoubence. A taky…“

„Tak dobře, beru na vědomí,“ vyhrkla Emily rozpačitě. Michael jí udělal nesmírnou radost. „Čili nikdo tajně neplánuje, že mě zavraždí?“ dodala pobaveně, protože otázku myslela jako žert, ale Michael na to odpověděl ve vší vážnosti.

„Ne. Aspoň ne mezi těmi, které jsem zatím viděl, ale kdo ví, co nám přinese zítřek. Hádám správně, že zítra nejdeš do knihovny?“

„Nejdu, v sobotu mívá službu Gidrah.“ Emily už nedodala, že když v knihovně nebude on, neukáže se tam nejspíš ani noha.

„A co kdybychom se zítra prošli po městečku? Rád bych se podíval do každého obchodu a prohlédl si všechny domy. Někde tu musí být nebezpečí, ale já ho prostě necítím.“

„Tak dobře. A taky se můžete seznámit s Irene. Je to moje nejlepší kamarádka a v týdnu pracuje ve velkoměstě. Dělá tam fantasticky skvělou asistentku jednomu pohádkově slavnému advokátovi a vždycky mi vypráví historky k popukání.“

„Jo, Irene jsi měla vždycky ráda,“ zabručel Michael polohlasem.

„V minulých životech?“ otázala se. Snažila se působit dojmem, že mu nevěří, či pokud mu náhodou věří, že jí je to jedno, ale přesto se toužila dozvědět, jak se s Irene seznámily.

Jenže Michael se o Irene už slovem nezmínil. „Můžeme jít?“ prohodil a začal cpát věci zpátky do košíku. „Jsem po tom víně nějak ospalý.“

Emily sama přesně nevěděla, co se stalo, ale najednou cítila, že ji opustila dobrá nálada. Během zpáteční cesty k jejímu bytu Michael mlčel, držel ji za ruku a vedl ji temnotou stejně jistě a bezpečně, jako by bylo pravé poledne. Jednou zaslechla jeho zamumlání: „Ale, sklapni!“ a byla skoro skálopevně přesvědčená, že zaslechla sborové hihňání a třepetání křídel.

Po návratu do bytu Emily zjistila, že světýlko na záznamníku zuřivě bliká. Neměla však náladu poslouchat, jak další žena zve Michaela na večírek či do kina nebo kam. Michael šel ihned do sprchy a pak se vrátil s ručníkem kolem pasu, aby oznámil, že si jde hned lehnout.

„Nemůže jít o něco, co jsem provedla?“ otázala se tiše, když ji míjel.

„Co bys mohla provést? Po celá staletí jsi neudělala jedinou špatnou věc,“ odpověděl a zamířil k pohovce v obývacím pokoji. Když se Emily nehýbala z místa, prohodil přes rameno: „Emily, miláčku, běž si lehnout. A dej si záležet, abys za sebou zamkla. Vlastně, nejlepší by byla petlice, abych se nemohl dostat dovnitř.“

„Och!“ povzdechla si s úsměvem a celá blažená odběhla do ložnice. Zavřela dveře, ale nezamkla. A byla ráda, že na nich není žádná petlice.

12. KAPITOLA

T

ak ty vážně jdeš?“ vybuchla Emily. Z hlasu jí čišel vztek i nedůvěra. „Fakt chceš jít do hostince s tou partou mužů, budeš se tam opíjet až do rána a vyvádět kdovíco? Vždyť všichni ti lidé vědí, co jsi zač!“

Michael se v klidu holil. Byl jen v kalhotách a vlasy měl pořád ještě vlhké ze sprchy. Vůbec se neobtěžoval pohlédnout na Emily či jí ten vztek vymlouvat. „Tak odpovíš mi nebo ne?“ dupla si Emily. „Nemají tušení, kdo jsem ve skutečnosti. To přece nevím ani já,“ řekl, smyl si z obličeje pěnu a pozorně se prohlížel v zrcadle, zda se nepořezal. Na zacházení s břitvou nebyl ještě navyklý.

„Ale vědí, za koho tě svět považuje, takže to vyjde nastejno.“

„Nemáš tušení, kde mám tu hnědou košili?“ prohraboval se Michael Emilyiným šatníkem. „Nebo že bych si vzal tu zelenou?“

Když ji Michael s hnědou košilí v ruce míjel, zlehka ji políbil na tvář. „Dnešek se mi líbil a večer se mi bude po tobě stýskat.“

„Mně po tobě určitě ne!“ odsekla Emily. „Ani náhodou! Otravoval jsi mě celý týden, takže se už těším na chvilku o samotě. Ráda bych si přečetla nějaké knihy.“

Michael neodpověděl, ale jeho úsměv byl sám o sobě dostatečně výmluvný. Čert aby ho vzal, pomyslela si Emily, ale dnešek byl opravdu nádherný den. Líbilo se jí ukazovat mu své milované městečko a představovat ho lidem na ulicích. Většina mužů se na víkend vrátila k rodinám a Michael se zastavil u každého domu a přátelsky si poklábosil, jako by v Greenbriaru žil už od narození.

A všude byl obyvatelům úžasně sympatický. Lidé zvali Michaela a Emily na čaj a kávu nebo citrónovou šťávu. „Jednou bych ráda měla podobný dům. Líbila by se mi velká veranda a zelený trávník a houpačka.“

„Mně ne,“ namítl Michael a Emily se po něm udiveně ohlédla. Pak se honem odvrátila. Copak jí je něco po tom, co by se mu líbilo či nelíbilo?

„Já bych rád bydlel v Madisonově domě. Jsem zvyklý na prostor a v tom domě je hodně místa. A taky bych chtěl nejmíň šest dětí.“

„Chudinka tvoje manželka,“ ušklíbla se Emily.

„Neřekl bych, že by má budoucí žena byla k politování,“ šeptl jí tak zvláštním hlasem, až jí z toho zamrazilo v zádech.

Hned nato se objevila paní Kellerová s koláčem a šťávou, takže už si nestačili povědět nic dalšího o tom, co by chtěli, kdyby to všechno bylo jinak.

Irene se zatím nevrátila domů – a kdoví, jestli se vůbec tenhle víkend ukáže – takže její dům vynechali. Za celý den se přihodila jen jedna nepříjemná věc. U Brandonů se pán domu, jinak advokát na penzi, zadíval na Michaela a otázal se: „Neviděl jsem vás v televizi?“

Emily se vyděsila tak příšerně, že se nevzmohla na slovo, ale Michael se jen usmál a řekl: „Ano, ukazovali tam mou fotografii.“

Pan Brandon chvíli hledal v paměti a pak se rozpomněl: „A neobvinili vás náhodou, že jste nájemný vrah ve službách mafie? Pokud vím, FBI vás vsadila za mříže a tam vás někdo zastřelil.“

„Správně,“ přikývl Michael. „Rozstříleli mě jako řešeto. Jenže Emily mě objevila, kleštěmi mi vytáhla kulku z hlavy a od té doby jsem jejím věrným otrokem.“

Emily nepochybovala, že v příští vteřině omdlí, ale pan Brandon se po počátečním šoku hlučně rozřehtal, poplácal Michaela po zádech a pozval ho, ať večer přijde za ním a zdejšími chlapci do hostince. A právě tam se Michael zrovna chystal.

A Emily to pozvání nedostala.

„Tak, jak mi to sluší?“

Až moc, proklatě moc, pomyslela si Emily, ale radši by si vyškubala vlasy, než by to přiznala nahlas. „Jde to,“ pronesla upjatě. „Doufám, že se budeš dobře bavit.“

Michael se jenom zasmál, znovu ji políbil na tvář, vyběhl ze dveří a Emily po řadě dní zůstala úplně sama.

Po Michaelově odchodu se jí byt zdál příliš velký, příliš prázdný a jedním slovem nepřívětivý. „Je to nesmysl,“ brumlala si naštvaně, zatímco skládala a věšela oblečení, které Michael roztrousil po místnostech. Vždyť je na samotu zvyklá, zůstává sama přes týden a často i o víkendech, tak proč by najednou potřebovala společnost muže, jehož téměř nezná?

S rázným odhodláním vytáhla román ze štosu, který tu netknutý ležel už přes týden, a snažila se soustředit na čtení. Nedařilo se jí to, tak šla vymýt lednici. Potom vyluxovala celý byt a uvařila maso s rýží a omáčkou. Dala ho zmrazit, protože v lednici nebylo dost místa kvůli dobrotám, které Michaelovi snášely ženy z celého Greenbriaru. Nato převlékla postel a prádlo strčila do pračky v kuchyni. A nakonec se pustila do žehlení košil, jež Michaelovi koupila zrovna to ráno.

V jednu po půlnoci nebylo po Michaelovi ani vidu ani slechu. V telefonním seznamu si vyhledala číslo hostince, ale ovládla se a nezavolala tam. Je přece anděl, tak co by se mu mohlo stát?

Ale jasně že to není žádný anděl! napomínala se v duchu. Byl jen… jenom… No, netušila, co je doopravdy, věděla však, že je bezmocný. Musela mu ukázat dokonce i to, jak se zavazují tkaničky, protože za nic na světě nepřišel na to, jak udělat kličku.

O půl třetí v noci slyšela, jak před domem zastavuje auto. Bleskově oběhla byt a pozhasínala světla, načež skočila do ložnice s odhodláním předstírat spánek, aby jako nevěděla, zda je v bytě či ne.

Ale ani mrtvý by nedokázal zaspat Michaelův příchod do bytu. Falešně si prozpěvoval jakousi odrhovačku o dívce, která vodila za nos hned dva mládence a oběma zlomila srdce, přičemž hlučně naboural do každé židle, stolku i poličky v obýváku.

Emily vstala z postele, šla rozsvítit do kuchyně a změřila si Michaela vražedným pohledem. „Jsi opilý!“ pronesla dotčeně.

„Jo, to jsem, a koukni na tohle, Emily, má lásko.“ Z kapsy vylovil štůsek dolarových bankovek, na kterých i přes celou místnost bylo vidět, že jsou polité pivem. „Tohle jsem vyhrál.“

Emily zděšením otevřela ústa. „Tys hrál karty o peníze?“ zašeptala. Když přikývl, rozzlobila se: „Co tomu řekne Adrian?“

„Adrian ať se jde bodnout!“ zazubil se Michael rošťácky. „Tuhle frázi jsem se naučil dnes večer! A k tomu ještě celou řadu dalších. Chceš si je poslechnout?“

„Nechci, děkuju.“

„Kdo rozhoduje, které slovo je slušné a které ne?“ otázal se vážně a začal tahat roličky bankovek i z ostatních kapes. „A proč slovo, které je v jedné zemi slušné, patří v jiné zemi k neslušným? A proč jsi tak nemožně hezká?“

Emily se přestala tvářit pohoršené a jen zavrtěla hlavou. „Ráno budeš mít nemožně hezkou kocovinu, tak radši rychle zalez do postele a snaž se urvat co nejvíc spánku.“ Přistoupila blíž a objala ho kolem pasu, aby ho odvedla do ložnice. Ukládat ho na pohovku v obývacím pokoji nemělo smysl, protože by zaručeně spadl.

Michael ji kamarádsky položil paži kolem ramen. „Měli jsme pizzu, Emily. O pizze jsi mi nic neřekla. A dívali jsme se na… chm…“ Vykopl pravou nohou, div se nepřevalil.

„Fotbal.“

„Jo, jo. Fotbal. A taky jsme koukali na to, jak se dva chlápci navzájem mlátí.“

„Boxování,“ vysvětlila Emily, posadila ho na postel a poklekla, aby mu vyzula boty. „A jak jsi vyhrál tolik peněz? Sázeli jste na vítězství?“

Michael jí položil dlaň na rameno, aby udržel rovnováhu. „To bylo hrozně zvláštní, Emily, ale já předem věděl, kdo v každém zápase vyhraje. Dokonce jsem odhadl, z kterého směru přijde který úder. A když jsme ten zápas sledovali podruhé na… Však víš…“

„Na videu.“

„Jo, na videu. Tak všichni v místnosti viděli, co bude následovat, ale nikomu to nevadilo. Líbilo se nám to podruhé i potřetí. No není to divné?“

„Právě ses zmínil o největší záhadě světa, o záhadě, která mate každou ženu pod sluncem. Kdybys na tu otázku našel odpověď, nenech si ji pro sebe. A nadzvedni se.“

Michael poslušně zpola vstal a Emily mu pomohla z kalhot. „Udělám to, Emily,“ slíbil smrtelně vážně. „Udělám pro tebe všechno, co si budeš přát. Byla tam spousta jiných žen, ale žádná z nich neměla duši jako ty. Ta tvoje je čistá a zářivá a současně i vřelá a láskyplná.“

Emily svlékla Michaelovi košili, uložila ho do postele a přehodila přes něho přikrývky. „Je pozdě a ty bys měl okamžitě usnout.“

Když se však natáhla po vypínači, aby zhasla, chytil ji za ruku. „Emily, v životě jsem se nebavil líp než s tebou během minulého týdne. Zbožňoval jsem každou minutu tvé společnosti. Obětoval bych život, jen abych tě uchránil před vším zlým.“

Emily se mu jemně vyprostila z prstů, zhasla světlo a posadila se na okraj postele. Chvíli si ho v šeru prohlížela. Měl zavřené oči a tiše oddechoval. Emily usoudila, že už usnul, takže natáhla ruku a pohladila ho po čele a odhrnula mu vlasy dozadu. Až jí zmizí ze života, odnese s sebou i vzpomínky na sebe?

Vypadal tak líbezně, když tam tak ležel a zář měsíce mu osvětlovala zavřené oči a snědý, pohledný obličej. V Emily se vzedmula vlna mateřské něhy. Naklonila se, aby ho políbila na čelo.

Michael se však natočil a instinktivně k ní pozvedl rty. Paží ji objal kolem šíje a natočil hlavu do strany. Otevřel rty a políbil ji hluboce a vášnivě a skoro zoufale, jako by ji hodlal pohltit.

Emily cítila přes přikrývky to statné silné tělo, tvrdá dlouhá stehna a nebyla schopná jediné souvislé myšlenky.

„Emily,“ vydechl Michael, když konečně ukončil slastně dlouhý polibek a rty jí sklouzl na šíji.

Zřejmě zázrakem se Emily podařilo nalézt v sobě aspoň špetku zdravého rozumu – či přinejmenším si připomenout, kdo je Michael, kdo je ona a kde je její místo, které zaručeně není v posteli s mužem, jehož zná tak krátce a který v žádném případě není jejím snoubencem.

S obrovským přemáháním a s použitím síly se nakonec napřímila a vymanila se mu z objetí. „Ne!“ vyhrkla sípavě. Hlas se jí třásl jako v horečce.

Michael se nepokusil přivinout ji zpátky k sobě, ale pohled v jeho očích stačil téměř sám o sobě, aby zlomil její odhodlání. Čišelo mu z něj tolik propastné touhy, tolik smutku a vášně, že se mu Emily téměř vrhla do náruče.

Kdovíjak se jí podařilo zvednout se do stoje. „Radši tě nechám trochu se prospat,“ zašeptala lámajícím se hlasem. Odkašlala si. „Uvidíme se ráno.“

Než stačil pronést jediné slovo, obrátila se a utekla z pokoje, protože se bála třeba jen o vteřinku déle hledět do těch roztoužených očí.

*

Slunce svítilo na nebi teprve pár minut, a Emily už seděla na zábradlí terásky před svým bytem a usrkávala ze šálku čaje. Nechala dveře dokořán, aby slyšela, až se Michael probudí. Samozřejmě předpokládala, že po tak bouřlivé noci bude nejspíš spát až do oběda. Emily byla ráda, že má chvilku jen pro sebe, protože si potřebovala promyslet to jiskření, které se odehrávalo mezi ní a mužem, o kterém skoro nic nevěděla.

Michael to možná netušil, ačkoli by to při jeho schopnostech vnímat pocity a číst myšlenky druhých bylo s podivem, ale včera v noci se doslova zesměšnila. Copak jí bylo po tom, že si vyšel s jinými lidmi? Proč si dělá starosti kvůli tomu, že se Michael producíruje po městě? A proč by ji mělo štvát, že mu nadbíhají všechny nezadané ženy a polovina těch vdaných z celého městečka?

Skutečnost byla taková, že jí je po tom houby. Ona by se měla starat jen…

Náhle z bytu zaslechla výkřik a hned nato úder, jako by na podlahu dopadlo těžké mužské tělo.

„Co vy tady…,“ zuřil mužský hlas.

„Kdo kčertu vlastně jste? A co tady pohledáváte?“ hulákal další hlas.

Na terase Emily vytřeštila oči do velikosti pomerančů, protože přesně věděla, co se stalo. „Donald!“ vyjekla, pustila hrnek s čajem a tryskem zamířila dovnitř.

V ložnici ležel na podlaze téměř nahý Michael a vzhlížel k Donaldovi, jenž na něho nenávistně civěl s rukama zaťatýma u boků. Emily bylo na první pohled jasné, že se Donald chystá zahájit rvačku.

Zoufalým skokem se ocitla přímo mezi oběma muži a ochranitelsky se postavila před Michaela, jenž se očividně seznamoval s významem slova „kocovina“. „Donalde,“ pronesla svým nejlíbeznějším a nejprosebnějším hlasem, „pojď prosím do obýváku a já ti všechno vysvětlím.“

„Nepleť se mi pod nohy, Emily,“ syčel Donald skrz zaťaté zuby. „Já ho zabiju.“

„Moc tě prosím, Donalde,“ žadonila Emily a uchopila ho za loket, „pojď vedle, vážně se to dá vysvětlit.“

Donaldovi chvíli trvalo, než svůj vztek ovládl natolik, aby se mohl soustředit na Emilyinu žádost. „Ty po mně chceš, abych ho nechal o samotě tady? Ve tvé ložnici?“

„Když právě tady mám oblečení,“ ozval se Michael nevinným hlasem, ale Emily ho umlčela pohledem, protože jí bylo vrcholně jasné, že tím Donaldův vztek ještě rozdmýchá.

Donald se skutečně vrhl po Michaelovi, který se zrovna snažil vymotat z uzlu přikrývek, jenže Emily se pověsila Donaldovi na krk a ze všech sil se ho snažila odstrčit. „Prosím!“ naléhala. Cítila, jak mu buší srdce.

Než se Donald uklidnil, aby Emily vůbec uslyšel, Michael se konečně postavil a přistoupil zezadu k Emily. Náhle zjistila, že napětí v Donaldově těle povolilo. Donald mohl stokrát zuřit, ale nebyl žádný trouba. Byl sice pohledný jako manekýn, ale měl malou postavu a ani hodiny v posilovně ho nedokázaly obalit svalstvem, které k Michaelovi patřilo zcela přirozeně. Kromě toho přes noc Michaelovi vyrašilo na tvářích a bradě černé strniště, takže skutečně vypadal jako gangster, jak ho obviňovali.

„No tak, pojď!“ naléhala Emily a táhla Donalda směrem k obývacímu pokoji, co nejdál od Michaela.

Donald se zdráhavě nechal vystrkat z ložnice. Emily za ním honem zavřela dveře a vztekle se ohlédla po Michaelovi, který tam stál jen v minislipech a popleteně mhouřil oči. „Oblékni se!“ zasyčela. „A ne abys vystrčil nos dřív, než ti řeknu.“

Michael se usmál, protože předcházející scéna mu očividně nezkazila náladu, a zamrkal na ni, ovšem Emily rázně vyšla z ložnice a odmítla s ním ztrácet třeba jen vteřinu.

„Chci slyšet všechno, všechno!“ utrhl se na ni Donald, jakmile se objevila v obývacím pokoji. „Chci slyšet podrobné zdůvodnění, proč ten… ten…“ Prudce se zarazil a obličejem mu přelétl výraz děsu. „Snad to není ten zločinec, o kterém jsem měl reportáž? Proboha!“ vyhrkl tak přidušeným hlasem, že mu Emily téměř nerozuměla. Hned nato skočil k telefonu a zvedl sluchátko.

„Co to vyvádíš?“ vyštěkla na něho.

„To, cos měla udělat už před týdnem. Volám na FBI. Vysvětlíme jim, že tě tu držel jako rukojmí a já že jsem tě zachránil. Řeknu jim… Co to kčertu děláš?“ Donald svou otázku doslova zařval, protože Emily vytáhla telefonní zástrčku ze zdi.

„Nikam volat nebudeš!“ prohlásila důrazně. „Nejdřív si sedneš a poslechneš si mě.“

„Ty mi chceš vysvětlit, proč je v pořádku, že skrýváš člověka, který patří k nejhledanějším zločincům v tomhle státě? Ne, počkej, nic mi neříkej. Zkusím hádat. Napovídal ti nějakou nesmyslnou báchorku o tom, že vlastně nic neprovedl, že se stal obětí spiknutí a že ho nikdo na celém světě nechápe a…“

„Ne, ne, ne!“ rozzlobila se Emily, ale hned se snažila uklidnit, aby svou kolosální lež dokázala přednést tak přesvědčivě, že by i Donald uvěřil, že v téhle věci postupovala naprosto správně.

Donald si založil paže na hrudi a významně se ušklíbl. „Tak dobře, Emily. Poslouchám. Ale než se pustíš do vykládání té nejpodivnější pohádky, jakou jsem kdy slyšel, možná bys mi mohla vysvětlit, proč ses ani neobtěžovala vystěhovat si ho z postele dřív, než se objevím já.“

Emily zaťala zuby a posadila se, aby získala čas. „Netušila jsem, že přijedeš,“ přiznala upřímně. Horečně se přitom snažila vykoumal pádné objasnění Michaelovy přítomnosti v bytě. Tedy – objasnění, které s pravdou nebude mít vůbec nic společného.

Donald neřekl ani slovo, ale zamířil k telefonu a stiskl tlačítko záznamníku. „Ahoj, lásko, moc a moc mě mrzí, že jsem to v pátek nestihl, ale jak jsi sama viděla, ta reportáž o pokus o atentát mi zabrala celý den. Ukážu se v sobotu večer. Líbám tě. Donald.“ I následující vzkaz byl od Donalda. „Promiň, Koblížku, ale ani dnes večer to nestihnu. Dva dny jsem oka nezamhouřil, ale v neděli po ránu mě tam zaručeně máš. Co kdyby sis zalenošila a počkala na mě v posteli? Uvidíš, že se ti to vyplatí.“

Na záznamníku byl ještě třetí vzkaz, tentokrát ženským hlasem: „Drahoušku Emily, tady je Julia Watersová. Ráda bych Michaela pozvala v sobotu na večeři. Upřímně doufáme, že si na nás udělá čas. A, hm, pokud jste náhodou volná, uvítáme samozřejmě i vás.“

Donald na Emily nevěřícně vytřeštil oči. „Ve městě se o něm ví?“ zhrozil se. „Lidi ho viděli? Viděli tebe ve společnosti zločince? Uvědomuješ si vůbec, jaké jsou sazby za ukrývání vraha?“

„Ale on není zločinec, i když si to myslíš,“ namítla Emily tiše. Pořád ještě nepřišla na výmluvu, kterou by Donaldovi zdůvodnila svou pomoc Michaelovi. Donald nad ní stál a upíral na ni oči sálající vzteklými blesky. Vedle Michaela se možná zdál malý, ale jí teď připadal obrovský jako činžák.

„Ty sis ty vzkazy neposlechla, viď?“ otázal se jí výhružně. „To proto ležel v posteli, nemám pravdu? A taky je možné, že když jsi s ním strávila noc, bylo ti jedno, jestli vás nachytám nebo ne.“

„To není pravda!“ vybuchla Emily zuřivě a zvedla hlavu, jako by se chtěla bránit útoku. „Včera večer se vrátil domů opilý, proto jsem ho uložila do své postele. Já spala tady na pohovce. Vážně nejsme milenci.“

„Snad nečekáš, že ti to uvěřím? Zatím jsi mi lhala ve všem, tak proč ne v tomhle?“

Emily věděla, že by se mu měla postavit. Však jí Irene v jednom kuse připomínala, že s ní Donald mává jako s kusem hadru, jenže teď se cítila provinile, protože v průběhu posledních pár dní si na něho ani nevzpomněla. Kupodivu včera se na něho nezeptal ani nikdo z městečka. Nenápadně mrkla směrem ke dveřím ložnice. Michaelovi by bylo podobné, kdyby nějakým trikem černé magie dosáhl toho, aby na Donalda zapomněla a aby si na něho nevzpomněl ani nikdo z jejího okolí. Vážně by to dokázal?

„Tak tedy,“ uryl Donald, aby na sebe upoutal její pozornost. „Já čekám.“

„Snažím se mu pomáhat s hledáním pravdy,“ vymáčkla ze sebe. „Je nevinný.“

„Jak jinak,“ přisvědčil Donald. „V žádném vězení nesedí ani jeden provinilý odsouzený.“

Emily se naštvala. Přímo ji nutil k tomu, aby se začala chovat vzpurněji. „Pokud se k tomu předem stavíš tímhle způsobem, tak ti neřeknu vůbec nic.“

Donald dramaticky rozhodil rukama a posadil se naproti ní, jako by rezignoval. „Rač mi odpustit můj hněv,“ zadeklamoval, „ale dva dny jsem prostál před krajskou nemocnicí, abych se dozvěděl, zda starosta přežil ten atentát. Ovšem na druhou stranu, tys o tom neměla tušení, viď? Jak bys mohla. Ty a…“ Ušklíbl se směrem ke dveřím ložnice. „Vy dva jste totiž měli moc práce se společenskými radovánkami tady ve městě, než abyste se zajímali o nějakého starostu. Tak mohla bys mi konečně vysvětlit, proč ten chlap bydlí v tvém bytě? Proč říkáš, že se vrátil domů, jako by to skutečně byl jeho domov?“

Emily měla sto chutí se zeptat, jestli je starosta v pořádku, ale tím by Donaldovi pouze potvrdila jeho podezření. A navíc stačilo, aby se jedinkrát rozhlédla po bytě, a už jí bylo jasné, proč Donald uhodl, že Michael tu bydlí už celou řadu dní. Na klice šatníku visela ramínka s jeho čerstvě vyžehlenými košilemi, před pohovkou stály jeho střevíce, na konferenčním stolku se povalovaly tři potrhané sportovní časopisy a obsah jeho kapes.

„Snažíme se vypátrat, kdo má ty zločiny opravdu na svědomí,“ hlesla Emily chabě a rozpačitě si ždímala prsty. Když Donald neodpovídal, jukla na něho. Tvářil se tak rozzuřeně, až jí po zádech přejel mráz. „Pomáhám mu stejně, jako s hledáním faktů pomáhám tobě,“ pokračovala nešťastně. „Vždycky mi tvrdíš, že jsem v tom dobrá, takže… Takže mu pomáhám odhalit skutečného zločince.“

„Jsi do něho zamilovaná?“ otázal se Donald mrazivě.

„Samozřejmě že ne!“ vyhrkla chvatně. „Je to jen… no, chm, přítel.“

„Ale člověk si kamarády většinou nenastěhuje k sobě do bytu.“

Zčistajasna Emily napadla bláznivá myšlenka. Proč Donald neodešel? Copak neplatí, že každý muž, který v posteli své milenky objeví muže, předvede žárlivou scénu a odejde? „A ty mu věříš?“ otázal se Donald po chvilce. „Tys zkrátka uvěřila všem lžím, které si vymyslel, a na oplátku jsi ho živila, nabídla mu přístřeší a seznámila ho s celým městem? Pochopil jsem to správně?“

„Ne, takhle to vážně není,“ odvětila Emily stísněně. „On…“ Vzpurně zvedla hlavu. „Ztratil paměť a neví vůbec nic. Zná jen to, co zažil v posledních pár dnech. Je afatický.“

„Cože je?“

„Afatický. Nepamatuje si skoro nic, ani jaké jídlo mu chutná a jakým způsobem se kupuje oblečení a jak si obstarat práci a byt.“

Donaldův pohled ji přiměl umlknout.

„Neví nic,“ zkusila to ještě jednou a věnovala Donaldovi úsměv, kterým ho chtěla uchlácholit. „Bez pomoci neumí ani zapnout knoflík.“

Donald se neobtěžoval s odpovědí, ale vstal, ze židle sundal sako a podíval se na ni. „Emily, jedna z podmínek, které dělají dobrého reportéra, je schopnost vyčmuchat lež. Zrovna teď mě zásobuješ jednou lží za druhou. Nevím, co se tady děje. Vím jen tolik, že ten grázl tě zřejmě vydírá a ohrožuje tě na životě, ovšem jestli mi nechceš dovolit, abych ti pomohl, pak se ti nemůžu vnucovat.“

Začal si oblékat sako a Emily zděšeně vyskočila z křesla. „Donalde, moc mě to mrzí, namouduši! Snažím se ti vysvětlit něco, čemu sama nerozumím! Jen kdybys měl se mnou ještě kapku trpělivosti a…“

„A co?“ vyštěkl a nesmiřitelně vycenil zuby. „A rozhodneš se, komu z nás dvou dáš přednost? Jestli mně, kterého znáš řadu let, nebo zda máš zájem o něho, usvědčeného zločince, se kterým se znáš sotva týden? Tak na tohle by mi byla dobrá další trpělivost?“

„Já… já nevím,“ pokrčila Emily bezmocně rameny. „Sama se v tom všem nevyznám. Život se mi najednou obrátil vzhůru nohama.“

„No, tak já ti ho zjednoduším. Bude to buď on, nebo já!“ procedil Donald přidušeně a vyšel ze dveří.

13. KAPITOLA

D

vě minuty po Donaldově odchodu vyšel Michael z ložnice. Byl oblečený do kalhot a nezapnuté košile, která mu povlávala kolem boků. Už od pouhého pohledu na něho bylo jasné, že pochopil, co znamená démon alkohol.

„Ani slovo!“ pronesla Emily varovně a pečlivě se mu vyhýbala pohledem. „Nechci od tebe slyšet jediné slovo. Koukej si sbalit svoje saky paky a vypadnout.“

Michael se posadil do křesla naproti ní. „Ale já žádné saky paky nemám. Mám jen pár věcí, co jsem kupoval s tebou, však víš.“

Zle se na něho podívala, aby mu bylo jasné, že ho nenávidí. Jenže Michael měl pod očima dojemné kruhy a podivně protažený obličej. „Senzace!“ zajásala. „Jsem šťastná, že se cítíš pod psa. Zasloužíš si to. Chceš mi zničit život.“

Michael si přejel dlaněmi po tvářích. „Kdyby mě nebylo, nemáš žádný život,“ namítl tiše.

„Co mi tím chceš naznačit? Než ses objevil, žila jsem si docela spokojeně, a jakmile zmizíš, vrátí se všechno do starých kolejí.“

„Obelhat můžeš všechny, ale ne mě. Dokud jsem se neobjevil, byla jsi jedním z nejosamělejších lidí na téhle planetě. Nedá se něco udělat s tou hlavou? A bolí mě i žaludek!“

Emily se zvedla tak nadutě, jak jen v té chvíli dokázala. „Do hodiny ať jsi pryč!“ Pak s nesmírným sebezapřením zamířila na terasu, usadila se tam do proutěného křesílka, přehodila si nohu přes nohu a vyčkávala.

Neměla tušení, jak dlouho tam sedí, ale nejprve k ní doléhalo šumění sprchy a posléze bylo ticho, to se Michael holil. Zakazovala si myslet na jeho slova o osamělosti a na to, jak bude po jeho odchodu vypadat její život.

Po chvíli ho zaslechla z kuchyně. Za pár minut přišel na terasu, posadil se do sousedního křesílka a postavil na stůl cosi, nač se Emily odmítala podívat stejně jako na něho.

„Přinesl jsem ti čaj,“ oznámil jí mírně. „S mlékem, jak to máš ráda, a taky ty dlouhé zahnuté věci, co jsme koupili včera právě na dnešní snídani. Jak že se jmenují?“

„Croissanty,“ odvětila upjatě. „Už máš sbaleno?“

„Ale já nikam neodcházím.“

To už se neovládla a obrátila se k němu. Byl vymydlený, bradu měl rozedřenou od břitvy a z očí mu hleděla nejenom bolest způsobená kocovinou, ale i smutek, o němž Emily nechtěla nic vědět.

„Jestli nevypadneš, zavolám policii.“

„Ale nezavoláš,“ odvětil vlídně, zvedl svůj hrnek a začal srkat čaj. „Emily, já chápu, že si odmítáš přiznat, kdo či co jsem, ale to na věci nic nemění. Jsem anděl. Navíc… Jsem tvůj anděl a znám tvá přání líp než ty sama. Momentálně ti z toho všeho jde hlava kolem. Máš pocit, že nás chceš oba, mě i toho druhého, ale že se za nic na světě nedokážeš rozhodnout, o kterého z nás stojíš víc.“

Každé to slovo byla ryzí pravda a z Emily vyprchalo trochu její nesmiřitelnosti. „Pokud nejsi anděl, jsi zločinec. Tak či onak, nejsi ten, koho… Koho potřebuju.“

„Já vím,“ přisvědčil tiše a upřel na ni pohled plný tak úděsného utrpení, že honem sklopila hlavu. „To vím stokrát líp než ty. Jakmile zjistím, jaké zlo tě ohrožuje, navždycky zmizím. A můžeš mi věřit, že ti po mně nezůstane ani vzpomínka.“ Odmlčel se a znovu se napil čaje. „Ale já to zlo už vlastně našel.“

„Tak to vyklop, umírám zvědavostí. Jde o hazard, whisky nebo box?“

„Je to Donald.“

Po této odpovědi Emily naráz opustila její špatná nálada. Hlasitě se rozesmála. „Teď se ti povedl ten nejlepší fór, jaký jsem od tebe zatím slyšela. Donald má aspoň důvod na tebe zuřit, protože jsem s ním zasnoubená, ale tahle tvá přihlouplá žárlivost.“

„Přinesl to s sebou.“

„No jasně!“ začala se zlobit Emily. „Nesl to v kapse u kalhot, co? Nebo že by to schovával v kufříku?“

„Ale já neřekl, že tvůj milovaný Donald je zlo, jen že přišlo spolu s ním. Má s ním prostě něco společného. To právě díky němu ti do auta nastražili bombu.“

„Musím ti připomínat, že ta bomba byla určená pro tebe!“

„Nebyla. Vysvětlil jsem ti to už tehdy a trvám na tom dál. Ti lidé, co ti připevnili bombu pod auto, se nějakým způsobem dozvěděli, kde zrovna jsi, a považovali to za skvělou příležitost se tě zbavit. Dobře věděli, že za tebou byla FBI, takže usoudili, že je to kapku zmate a zdrží.“

„Nač by jim bylo to zdržení dobré?“ zamračila se Emily. „Plácáš nesmysly. Copak jsem členem královské rodiny, aby někdo monitoroval každý můj krok? Dokonce nevystupuju ani v televizi jako Donald, tak jak?“ Emily polkla. „Donald mi udělil cenu Zlatého andílka. V tom zmatku mi to dočista vypadlo z hlavy. A oznámil to ve zpravodajství.“

„Cože udělal?“ vypálil Michael a přimhouřil oči, jak ho důraz té otázky zabolel v hlavě.

„Mohl by ses na tu žárlivost vykašlat aspoň na pár vteřin, Michaeli? Televizní stanice, kde pracuje Donald, udílí každý týden cenu Zlatého andílka. Každou sobotu udílí zlatou sošku člověku, který nějak přispěl veřejnému prospěchu. Zmínil se o mně těsně před reportáží o tobě a při udílení andílka oznámil, kde se konal sjezd knihovníků, kde mě také ocenili. Bydlela jsem sice pár kilometrů odtamtud, ale najít mě nemohlo být těžké.

Počkej minutku,“ vyhrkla Emily a zkoumavě se na něho zadívala. „Snažíš se všechno zamluvit. Tady se přece nejedná o bombu v autě, ale o tebe, o mě a o muže, kterého miluju. Příšerně jsem mu ublížila. Vůbec si neumím představit, jak by bylo mně, kdybych se vrátila domů a zjistila, že s ním žije jiná žena. Ale právě tohle jsem provedla Donaldovi, chápeš?“

„Jestli nezjistíme, kdo se tě snaží zavraždit, tak už nebudeš žít s žádným mužem.“

„Podle mě je nejvyšší čas nahlásit to policii,“ zabručela Emily, ale uhýbala před ním pohledem. Co asi FBI provede s mužem, který je na seznamu nejhledanějších zločinců ve státě? Ale to koneckonců není její problém. A pokud je Michael tím, za koho se vydává, nebude to problém ani pro něho.

„Máš pravdu,“ přikývl a Emily bylo jasné, že odpovídá na její myšlenku. „Budu v bezpečí. Neudělají však něco i tobě, až se dozvědí, žes jim lhala, když se tě vyptávali, kde jsem?“

„No to je nádhera!“ zanaříkala Emily a vyhodila paže nad hlavu. „Takže jsem psanec stejně jako ty. Vlastně, jestli se nepletu, jsem na tom mnohem hůř než ty, protože ty můžeš klidně roztáhnout křídla a odplachtit.“ Ze všech sil se snažila o co nejjízlivější tón.

Michaela však její jedovatost nevyvedla z míry. „Emily, věřím, že tvou jedinou nadějí je zjistit, proč mě seslali na zem, a jakmile dám všechno do pořádku, určitě mě zase odvolají nazpátek. A až k tomu dojde, zmizím ti definitivně ze života.“

„Až tě odvolají,“ opakovala Emily potichu.

„Ano. Jak sama víš nejlíp, tohle tělo je už dávno po smrti.“

Emily se na něho proti své vůli zadívala. Teď, když se trochu zklidnila, si nedokázala představit, že už se s ním nikdy neshledá.

„Tobě se tohle tělo líbí, viď?“ zeptal se jí zastřeným hlasem.

Emily se vytrhla z myšlenek. „To teda nelíbí! Mně se líbí Donaldovo tělo! Rozumíš? Donaldovo tělo! A vlastně, líbí se mi na něm úplně všechno!“

Michael se zahleděl přes zábradlí terasy k lesům a na rtech mu přitom pohrával náznak úsměvu, který ji přiváděl k šílenství. „Jestli ti odejdu, bude se ti hrozně stýskat.“ Než stačila pronést slovo, s úsměvem se po ní ohlédl. „Emily, lásko, pokud mi nařídíš, abych odešel, a pokud ti ta slova půjdou od srdce, zmizím během minuty, ale zrovna teď o můj odchod nestojíš. Po pravdě, docela se ti zamlouvá, že ten Kačer kvůli mně nepříčetně žárlí.“

„Nenávidím tě!“

„Ano. Cítím tvou nenávist,“ uchechtl se Michael. Emily se na něho vážně podívala. „Tohle přece není k smíchu!“

„To určitě není. Dokonce můžu potvrdit, že Kačer o tebe stojí jako ještě nikdy předtím. Odjakživa tě považoval za Emily čekanku, takže neuškodí mu tu samolibost kapánek pocuchat.“

„Nevím proč,“ zabručela Emily, v rozpacích zvedla hrnek a napila se čaje. Mezitím vystydl, ale nevšimla si toho. Michael jí vykládal teorie jak z příručky pro vylepšení manželských vztahů. Jak probudit mužův upadající zájem nebo tak něco. Ale Emily se zatím ještě nikdy v životě nepokusila vyvolat u muže žárlivost. Tuhle taktiku často používala Irene, ale ona sama ne. Ovšem když člověk vypadá jako Irene, klidně si může zariskovat, že si bude tak dlouho zahrávat s mužovými nervy a láskou, až o něho přijde. Zatímco Emily…

„Vůbec se mi nezamlouvá, co se ti teď honí hlavou,“ ozval se popuzeně Michael. „Tak dobře, zkusíme se držet jen objektivních problémů. Nemohla by ses jednou, výjimečně, svému snoubenci postavit a prostě mu oznámit, že ses rozhodla udělat tohle? Pověz mu, že každopádně mi pomůžeš s hledáním informací a že pokud se mu to nelíbí, tak si může… Může…“ Popleteně se na ni podíval. „Jak to vy lidi říkáte? Něco o utržené noze?“

„Pokud se mu to nelíbí, že si může trhnout nohou. Nebo sejít klouzat.“

„To sedí. Co kdybychom si teď dali něco k snědku? Něco měkkého, abych to nemusel žvýkat.“

Emily se neubránila shovívavému úsměvu. „Nemůžu se zbavit dojmu, že tě sem poslal sám ďábel.“

„Moc prosííím, ať to nezaslechne Adrian! Začal by na mě řvát a tahle hlava by se musela rozskočit.“

Emily se uličnicky zašklebila. „Pověz, jestlipak by tě vytahal za uši, kdybychom se tvou vinou s Donaldem natrvalo rozešli?“

Michael se chvíli tvářil, že to užuž popře, ale nakonec se smíchem přikývl. „Emily, lásko, jsi příliš chytrá, než aby to člověku – nebo andělu – bylo příjemné. O pravidlech pozemského života toho moc nevím, ale tolik vím, že do vašeho vztahu se nemám plést. Aspoň tak mě poučila zkušenost.“

„Ale? A kde ses o tomhle poučil? Že by se někdo tam nahoře dozvěděl, že své chudáky smrtelníky posíláš za mříže ještě dřív, než provedou nějaký zločin?“

Když po ní Michael mžikl plachým chlapeckým pohledem, vybuchla Emily smíchy. „Tak pojď! Upeču ti piškot s rosolem.“

„To nezní špatně,“ zaradoval se Michael a nesmírně se divil, že Emily tím rozesmál ještě víc.

14. KAPITOLA

E

mily hodila další štos papírů do odpadkového koše. Polovička jich vypadla na podlahu, protože koš už dávno přetékal. Emily po nich vztekle drapla a podařilo se jí vrazit si do ukazováčku dvě sponky na papír.

„Ksakru, ksakru a ještě jednou ksakru!“ zamumlala a začala si ukazováček sát. Ztěžka se spustila na svou kancelářskou židli. U dveří stály tři velké igelitové tašky plné starých brožur, zažloutlých papírů a dávno neplatných oběžníků, které už roky chtěla vyhodit, ale zatím na to nenašla čas ani energii.

Teď vyhlédla z okna směrem k zapadajícímu slunci, ušklíbla se a začala se rozhlížet, co dalšího by mohla uklidit či vyhodit nebo aspoň uspořádat. Celý den byla v knihovně a věnovala svůj drahocenný čas práci, kterou jinak nenáviděla. Dnes se však potřebovala zabavit něčím, co by jí odvedlo myšlenky od zmatku v jejím skutečném životě. V životě, do něhož náleželi dva muži, kteří se zřejmě rozhodli dohnat ji k šílenství.

Když toho rána Donald odešel z jejího bytu, snažila se mu zavolat, ale nebral telefon. Protože věděla, že každý telefonát považuje za velmi důležitý, brala to jako důkaz toho, že je skutečně naštvaný. Zkusila jít za ním do bytu, ale po zaklepání slyšela jen ticho. Nakonec zjistila, že za domem už neparkuje jeho vůz, což znamenalo, že se vrátil do města.

Michael jí situaci nijak neulehčil. Nad Donaldovým odjezdem dával najevo zlomyslnou radost a neustále připomínal, že Emily má volno a může den strávit opět s ním.

Jenže ze záhadného důvodu se Emily nechtělo strávit den s žádným z obou mužů. Místo toho zatoužila po chvilce samoty a po práci, která by jí umožnila soustředit se na rozhodnutí, co si vlastně počne dál.

Donald je pochopitelně moje osudová láska, připomínala si v duchu. Potíž byla v tom, že Donald měl tak proklatě málo času. A navíc byl pořád pryč. Některé dny se Emily cítila tak osaměle, že si povídala s postavami z televizních filmů. Snívala o normálním životě, o společných snídaních a o víkendových plánech bez obav, že jejího životního partnera každou chvíli můžou odvolat kvůli důležité reportáži.

Nakonec usoudila, že podobný život jako ona vede spousta žen, ať už mají za manžela lékaře, hasiče nebo řidiče tramvaje, který pracuje na směny.

Ale když Michaelova společnost byla tak příjemná! Choval se tak pozorně, tak… Vzpamatuj se! napomenula se v duchu. Co o něm ve skutečnosti ví? Na jednu stranu jde o hledaného zločince, na druhou stranu to je ten nejlaskavější a nejněžnější muž, jakého kdy poznala. Je…

„Slyšíte! Co jste provedla s mým manželem?“

Emily vyjeveně zvedla hlavu a zjistila, že před ní stojí vysoká tmavovlasá žena a provrtává ji nenávistným pohledem. Byla to krásná žena s tak dokonalým mejkapem, jaký je možné vidět jen v televizních romantických seriálech. Červené šaty obepínaly její bujné křivky tak těsně, jako by je sešili přímo na ní.

„Copak jste hluchá?“ vyštěkla žena. A teprve v téhle chvíli si Emily všimla, co její samozvaná návštěvnice svírá v napřažené ruce.

„Já…,“ začala překotně Emily, i když neměla tušení, jak načatou větu dokončí. Maloměstské knihovnice většinou nemívají mnoho zkušeností s návštěvami, které jim na hlavu míří pistolí.

„Myslím Mikea!“ utrhla se žena zuřivě a natáhla paži ještě víc dopředu, jako by chtěla pistoli vrazit Emily až do obličeje. „Kde je Mike?“ rozkřikla se, jako by vážně věřila, že Emily nedoslýchá.

„Doma,“ hlesla Emily zajíkavě. Měla co dělat, aby jí odpověď vůbec prošla hrdlem.

„U vás doma?“ Žena si Emily pozorně prohlédla od hlavy až k patě a pečlivě nalíčené rty se jí zkřivily v úsměšku.

I když správně měla mít jiné starosti, Emily se mihlo hlavou, že i kdyby dala na kupu všechnu rtěnku, kterou kdy v životě spotřebovala, stejně by to nevydalo na porci, kterou má na ústech její návštěvnice.

„Nevypadáte jako jeho obvyklé kurvičky,“ poznamenala žena. „Ovšem Mike si potrpí na experimentování.“ Na okamžik odtrhla od Emily pohled a rozhlédla se po místnosti. „Vy jste ho předtím neznala, nemám pravdu? Mike vždycky vyznával spíš divočejší životní styl – hazard, zabíjení, spousta krve a peněz. Znáte to, ne?“

Emily se chabě pousmála. „Nevím. Podobných typů máme v Greenbriaru pramálo.“

Žena na okamžik zaváhala, ale pak se usmála. „Vy jste vážně jiná než ty předchozí avantýrky, co?“ S povzdechem se posadila na druhou židli v místnosti a promnula si levý kotník. Poměrně velká chodidla měla zasunutá do červených sandálů s tak vysokými podpatky, jaké Emily dosud viděla jen na modelkách.

„Tak co byste mi o sobě a Mikeovi mohla povědět?“

I když se žena zřejmě velmi uklidnila, dál držela pistoli v ruce. Emily samou nervozitou shodila ze stolu štos papírů a v tu ránu na ni žena okamžitě znovu zamířila.

„No, já ho, hm, porazila autem,“ vymáčkla ze sebe Emily a odkašlala si, protože v krku jí odporně vyschlo.

„A potom vás donutil k poslušnosti,“ dořekla žena místo ní. „Co udělal? Vyhrožoval, že když neuděláte, co vám nařídí, půjde na policii?“

„Ano,“ přisvědčila Emily s očima vykulenýma překvapením. „Přesně to řekl.“

„Mmmm, nejdřív jsem si nebyla moc jistá, že to je on, ale teď o tom nepochybuju. Tak jakou povídačku na vás vytasil? Je nevinný, to se rozumí, ale vždycky měl v zásobě ještě seznam dalších totožností, třeba že je prodejce psacích strojů. Tenhle fígl jsem oceňovala nejvíc, protože každá žena ho litovala, že ve věku počítačů si nemůže vydělat na živobytí. Copak vytáhl na vás, abyste mu dovolila nastěhovat se k vám?“

„Tvrdí, že je anděl,“ přiznala Emily proti své vůli.

„Čerta starého!“ zamumlala si žena polohlasem. „Tohle je nový trik. Vy jste mu na to skočila?“

„Docela ano,“ připustila Emily a věnovala neznámé ženě kradmý úsměv.

Žena si po několik dlouhých minut Emily prohlížela a zamyšleně mhouřila dokonale nalíčené oči. „Můj otec prohlašoval, že vzdělání je pro děvčata zbytečné. Nejspíš měl pravdu, když uvážím, že jste přečetla celou tuhle horu knih, a přesto jste zabijákovi Mikeova typu skočila na pohádku, že je anděl.“ Předklonila se. „A jak vysvětlil, že mu chybí křídla? Nebo že by mu narostla?“ Tahle poslední otázka ženu zřejmě nesmírně pobavila. Hlučně se rozesmála a přitom ukazovala nepřirozeně bílé a rovné zuby.

„Opravdoví andělé nemají křídla,“ vysvětlila Emily, zaskočená vlastním klidem. Ale co by se jí ještě mohlo stát? V minulých dnech se už setkala se strašidly, anděly a nastraženou bombou. „Máte v úmyslu mě zabít?“ otázala se nevzrušeně.

„Ne.“ Ženu očividně urazilo, že Emily má o ní takové smýšlení. „Chci jen, abyste mě zavedla za Mikem a já ho mohla předat policajtům.“

„Vždyť je to váš manžel!“ připomněla Emily.

„Žila jste někdy s mužem, po kterém jedou všechny ženské pod devadesát? Blázní po něm i malé holčičky.“

„Jo, běhají za ním a lezou mu na klín,“ zabručela Emily.

„Přesně tak. Jenže mám-li být upřímná, tak mně vadilo, že za ním běhají hlavně pětadvacítky. Smířila jsem se s tím, že zabíjí nejrůznější chudáky, bez těch se svět klidně obejde, ale ty zástupy holek, to bylo něco, s čím jsem se odmítala smířit!“

„Takže on je nájemný vrah? Ti od FBI se tvářili, že si tím nejsou úplně jistí.“

„Ale jasně že je a oni to vědí proklatě dobře. Kdo myslíte, že ho nakonec oddělal? Či se o to aspoň pokusil? Musím přiznat, že to pro mě byl šok, když se mi doneslo, že je pořád ještě naživu. Takže půjdeme?“

Emily ta náhlá změna tématu zaskočila. „Půjdeme?“

„Jistě. Najdeme Mikea a definitivně s ním skoncujeme.“

„Skoncujeme?“ Emily s tím bezduchým opakováním sama sobě připomínala škráblou desku.

„Tak hele, kotě, aby bylo jasno. Kdo si myslíte, že ho prásknul hned napoprvé? Začala jsem manžílka i jeho kurviček mít plné zuby, takže jsem před pár lidmi utrousila, kde Mike je, a ti mi byli upřímně vděční, jestli tedy chápete, jak to myslím.“

Emily pochopila, že tahle žena udala vlastního manžela pro peníze a teď chce jít za ním, aby totéž mohla zopakovat. Jestlipak dostane odměnu i podruhé?

Žena si Emilyino zaváhání vyložila špatně. „No, když tak o tom přemýšlím, možná bychom si tu odměnu mohly rozdělit. Když mě k němu odvedete a já ho sejmu bez větších problémů, máte u mě dvacet procent.“

„Vy ho sejmete?“

„No jasně, prostě ho oddělám,“ přikývla žena trpělivě, jako by mluvila s idiotem. „Chcete se ho snad zbavit, ne?“ Přimhouřila oči a klouby na pistoli jí zbělely. „Nebo jste se do něho pobláznila? Možná jste mu uvěřila, že je vážně anděl, ne?“

„To ne… To jen, že já… Na oboru knihovnictví nás neučili, jak jednat s rozzuřenými manželkami s pistolí v hrsti. Ani na rozhodování o životě či smrti cizích lidí.“

„Tak pozor, na čí straně vlastně stojíte?“

„Na vaší,“ vyhrkla Emily bez váhání a zatím se snažila v duchu přijít na něco, čím by se té ženské zbavila. Nemohla by ji přesvědčit, aby se spolu sešly někde na neutrální půdě?

„Tak v tom případě byste ve vlastním zájmu měla jít se mnou. Je tedy u vás doma?“

„Není, mám dojem, že si vyšel s kamarády. Líbí se mu fotbal, takže si zápasy přehrávají na videu.“

Žena chvíli třeštila na Emily oči, jako by viděla šílence. „Mike že si potrpí na fotbal? A na kamarády?“ Žena se prudce zvedla a rázně namířila hlaveň na Emily. „Konečně se v tom zmatku trochu vyznám. Vy jste prostě obyčejná maloměstská knihovnice a vyžíváte se v tom vzrušení, že smíte skrývat vraha. Nejspíš je to jediná zajímavá věc, která vás kdy potkala i potká.“

„Tohle je ta nejhorší urážka, jakou jsem kdy slyšela!“ vybuchla Emily naštvaně a rovněž se zvedla. „Jak se opovažujete tvrdit, že o mém způsobu života znáte první poslední? Jen proto, že žiju na malém městě, nemusím automaticky…“

„Dámy mě snad hledaly?“

Obě se s úlekem obrátily ke dveřím, na jejichž prahu stál Michael. Vlasy měl pocuchané, jako by se právě probral z tvrdého spánku.

„Má pistoli!“ zavřískla Emily a skočila směrem k ženě.

Zbraň ale vystřelila, ještě než Emily stačila jakkoli zasáhnout, a Michael stál přímo v dráze střely. Emily se ohlédla a spatřila, jak Michael zavrávoral dozadu. Na okamžik si přitiskl dlaň k rameni a Emily si byla jistá, že dostal zásah, ale vzápětí už zase vzpřímeně stál a kráčel k ženě.

„Podle mě je takové násilí úplně zbytečné,“ pronesl tiše a přibližoval se k návštěvnici s pistolí.

„Copak znamená tohle nové divadýlko, Mikeu? Snažíš se na tuhle děvenku udělat dojem? Ale tohle není tvůj obvyklý typ, co? Nebo že by ses vrhl na neviňátka, když už jsi ošoustal každou kurvičku v tomhle státě?“

Michael se k ženě blížil se vztaženou paží. „Mám dojem, že bys mi tu pistoli měla dát,“ pravil mírně. „Nechtěl bych, aby se tobě či Emily něco stalo.“

„Klid, protože něco se stane tobě!“ vyštěkla žena a opět pozvedla pistoli a pokusila se stisknout spoušť.

Michael však byl rychlejší než ona. Emily dokonce ani nezaregistrovala jeho bleskurychlý skok, ale najednou stál přímo před ženou a pistoli měl v ruce on.

„Ty hajzle!“ zavřeštěla žena a zběsile na Michaela zaútočila. On ji ale sevřel v náruči a pevněji držel, i když do něho bušila pěstmi, kopala ostrými špičkami střevíčků a snažila se ho kousnout.

„Zmiz odtud, Emily!“ poručil Michael. Žena mu rvala vlasy a zatínala mu zuby do ramene.

Emily bylo jasné, že Michaela to bolí. Rozhlédla se po místnosti, jestli nenajde předmět, kterým by tu dračici mohla majznout, a tak ji zarazit, ale nic ji nenapadalo.

„Tak honem!“ naléhal Michael. „Hned!“

Emily se už nerozmýšlela. Vyřítila se z kanceláře do ztemnělého skladu s knihami a hlavním vchodem vpadla do chladného večerního vzduchu. Svěží větřík ji trochu uklidnil, takže dokázala opět přemýšlet. Co teď? Těžko mohla Michaela nechat na pospas té lítici, ale zrovna tak bylo vyloučeno, aby zavolala policii!

Než se stačila rozhodnout, těžké dveře knihovny se hlučně rozletěly a z nich vyběhla žena. Emilyiným směrem se ani neohlédla. Ta se honem přitiskla ke zdi a doufala, že ujde ženině pozornosti. Předpokládala sice, že návštěvnice už není ozbrojená, ale jistá si nebyla.

Než žena zmizela za rohem, najednou do Emily vjel vztek. Zahlédla totiž, že žena odnáší její kabelku! Se všemi klíči a kreditkami a talismanem od tatínka! Emily se bez rozmýšlení tryskem rozběhla za zlodějkou.

Oběhla roh a zjistila, že žena míří k jejímu autu, s klíčky už připravenými v ruce. Emily vykřikla: „Tak to ne, auto mi krást nebudete!“ a napjala všechny síly, aby ženu dostihla.

Později si Emily nedokázala přesně vybavit, co se stalo, protože všechno se semlelo naráz. Užuž mohla být u auta, když tu se vedle ní nečekaně objevil Michael, popadl ji a odhodil nazpátek ke zdi budovy. Emily narazila do cihel tak silně, že málem ztratila vědomí. Zpola omráčená zahlédla Michaela, jak se řítí k ženě, jež zrovna odemkla vůz a chvatně se posadila za volant.

Michael skočil k autu, když tu jako by se nebe rozhořelo a celý svět vybuchl. Emily si zvedla paži před oči, aby si je ochránila před vlnou žáru, a zděšeně se obrátila obličejem ke zdi.

V následující vteřině však už byla na nohou a snažila se přiblížit k sálajícímu peklu v místě, kde původně stálo její auto. Michaela naposledy zahlédla v tom okamžiku, kdy položil dlaň na kliku vozu.

Ovšem k požáru se nemohla přiblížit ani na tři metry. Kolem se šířil zápach benzínu a plameny šlehaly vysoko, skoro až ke korunám stromů. Zoufalá Emily se několikrát pokusila přiblížit k ohni, ale i když si chránila oči zdviženým loktem, žár jí nesnesitelně spaloval kůži a nakonec musela ucouvnout.

„Michaeli!“ zasípala šokované.

Když ale dospěla k relativně chladné zdi a pohledem si navykla na oslnivou zář před sebou, zahlédla v plamenech jakýsi pohyb.

„Ach, můj Bože!“ zašeptala. Dostala strach, že se jí zvedne žaludek. Neuměla a nechtěla si představit tu bolest, jakou zakouší živé tělo v tak stravujícím žáru.

Tu však náhle zpozorovala podivný sloup světla, který se lišil od narudlé záře plamenů. Tohle světlo bylo zlaté a zdálo se těžké, skoro jako by ho skutečně tvořilo ryzí zlato.

Emily fascinovaně a s vytřeštěnýma očima sledovala zlatý sloup, který se z tenkého paprsku postupně rozrůstal do velikosti lidského těla. Když dosáhl výšky necelých dvou metrů, zjistila, že se pohybuje směrem k ní! Přitiskla se zády ke zdi budovy a natáhla paže před sebe, jako by se chtěla chránit.

Sloup zlatavé záře se vzdaloval od hořícího auta a zastavil se jen pár kroků před ní. Pak se světlo začalo sloupávat jako skořápka z vajíčka a uvnitř záře se objevil Michael. Zděšená Emily se dívala, jak záře klouže k zemi, až nakonec Michael stál těsně u ní, na sobě ani stopu po ohni, oblečení zcela netknuté, kůži bez sebemenší popáleninky.

Na Emily to bylo trochu moc. Cítila, jak jí z obličeje vyprchává krev, jak se jí před očima všechno rozmazalo. Zůstala však ještě dost dlouho při vědomí, aby věděla, že se nezhroutila ke studené zemi, protože ji zachytila Michaelova silná náruč.

15. KAPITOLA

P

robrala se s pocitem mrazivého děsu a určitě by se pustila do běhu, kdyby ji nesvíraly svalnaté paže.

„Upokoj se, Emily,“ pravil něžně hlas, který už znala tak důvěrně. Jako pokaždé se při Michaelově doteku naráz uklidnila.

„Co se stalo?“ vydechla, protože před očima jí tančily úděsné výjevy. Honem se k Michaelovi přitiskla ještě úžeji a zaťala zuby.

Seděla mu na klíně. Michael ji objímal a ona se mu hlavou opírala o hrudník, v němž mu temně bušilo srdce.

„Emily,“ pravil láskyplně, „já se o tebe tolik bál! Ani netušíš, kolik strachu jsem kvůli tobě prožil.“ Mluvil tak potichu, že jeho slova spíš cítila, než slyšela. „Dozvěděl jsem se, že ti hrozí nebezpečí, ale nebyl jsem si jistý, zda se k tobě dostanu včas.“ Přivinul ji k sobě ještě těsněji, takže se rty dotýkala jeho hrdla. „Měl jsem strach, že tě zabije. A neživou bych tě nechtěl objímat,“ šeptal a pak se trochu odtáhl, aby jí viděl do obličeje.

Ani jí nemusel říkat, kde jsou, protože to věděla. Byli v tom malém hájku, chráněném kmeny a před světem stráženém lesními duchy. Na místě, kam nesměla žádná žena, pokud právě neměla plodné dny.

„Ale vždyť nebezpečí hrozilo hlavně tobě!“ namítla Emily a vzhlížela mu oddaně do tváře. Těsně vedle svých rtů cítila teplo jeho kůže.

„Ne, mně nebezpečí nehrozilo ani na okamžik. Už jsem pochopil, že se mi nemůže nic stát, dokud nebude čas, abych se vrátil na své místo. A odejít ze země nemůžu dřív, dokud se neujistím, že jsi v bezpečí.“

Objímal ji a svou blízkostí ji stále více uklidňoval. Emily se začala – tentokrát už bez mrazivého děsu – rozpomínat, čeho vlastně byla svědkem. „Tebe to zabilo, viď? Roztrhal a spálil tě výbuch mého auta.“

„Tohle tělo zemřelo, ale duchovi podobná prkotina ublížit nemůže.“

Emily si konečně vzpomněla na celou tu hrůznou zkušenost. Zkoumavě se mu zahleděla do očí. „Takže tys vážně…“ Jako by jí to slovo nechtělo přes rty.

„Anděl. Přesně tak, Emily. Jsem anděl. Nikdy a v ničem jsem ti nelhal. Seslali mě na zem, abych tě ochránil a odhalil nebezpečí, které ti hrozí. Vždycky, od samého začátku, jsem ti říkal pravdu.“

Hleděla na něho. Michael ji jemně kolébal. „Smrtelně tě postřelili, ale ty žiješ dál. Výbuch tě roztrhal na tisíc kousků, ale i tohle jsi přežil.“

„Ano,“ přisvědčil tiše. „Tohle tělo mám pouze půjčené. Dokud ho budu potřebovat, nemůže zahynout.“

„Ty nejsi skutečný!“ zanaříkala Emily zoufale. Hrdlo se jí sevřelo panickou úzkostí. „Nejsi lidská bytost! Jsi… zrůda. Jako vlkodlak nebo něco podobně zvrhlého. Jsi…“

Nedořekla, protože Michael ji začal líbat. A líbal ji se vší vášní, jež se v něm střádala už celé dny a roky.

A Emily mu polibek oplácela se stejnou dychtivostí. Objala ho kolem krku, zvrátila hlavu dozadu a poddala se té smyslné slasti, široce rozevřela ústa pod jeho rty a na chvilku přestala přemýšlet.

„Jsem skutečný až moc,“ pošeptal jí Michael přímo do úst. „Jsem skutečnější než kdokoli z těch, které jsi kdy předtím znala, a miluju tě už stovky let, Emily. Po celá staletí jsem svědkem toho, jak marníš svou laskavost a lásku, svou prazákladní dobrotu ve vztazích s muži, kteří si nezaslouží ani pohled na tebe, zatímco já tě miloval a zbožňoval. Toužíval jsem poznat, jaké je objetí s tebou, jaké je líbat tě na hrdlo,“ ústy jí vykreslil na šíji horkou stezičku, „líbat tě všude.“ Pokračoval v polibcích na její zavřená víčka, vlasy, tváře i nos.

„Ach, Emily, miluju tě, miluju!“ To už skoro křičel a sevřel ji v tak pevném objetí, že málem nemohla dýchat. „Tak strašně po tobě toužím! Toužil jsem po tobě od věků. Byl jsem tvůj.“

Emily už nechtěla slyšet jediné Michaelovo slovo. Jestli ji hodlá zdvořile požádat, zda by se s ní směl pomilovat, pak by jí zdravý rozum velel ho odmítnout. A ona v téhle chvíli neměla o zdravý rozum zájem, protože toužila po Michaelových polibcích a dotecích, po jeho kůži na svém nahém těle.

Přitiskla mu rty na ústa, rozevřela je a vklouzla mu jazykem za zuby. A pak už mlčeli oba, jen jeho ruce jako by samy věděly, co a jak dělat. Zkušeně vklouzly pod její plandavý svetr a vzhůru po holých zádech ke sponě podprsenky, kterou jediným chvatným pohybem rozepnuly.

A potom jí jeho dlaně zamířily k ňadrům, palce jí zavadily o bradavky a Emily měla pocit, že se v ní zastaví srdce. A když ji začal laskat, naráz si uvědomila, že takovou rozkoš ještě s žádným mužem nezažila.

Emilyiny zkušenosti s milováním byly poměrně omezené. Po pravdě, jejím jediným milencem byl Donald a všechno, co věděla o sexu, věděla jen díky němu. Podle svého soudu vedla báječný sexuální život, ovšem Michael jí dokázal, že se krutě mýlila.

Tak především nikam nespěchal. Pomaloučku ji vysvlékal, něžně a okouzleně. Upíral na Emily tak uchvácený pohled, že sama sobě připadala krásná, jako by jí na celé zemi nebylo rovno.

„Ani na zemi, ani na nebi jsem ještě neviděl něco tak krásného, jako jsi ty, Emily,“ přiznal se Michael, když mu nahá spočinula v náruči. „V líbeznosti se ti žádný anděl nevyrovná.“

Začal ji líbat po celém těle a laskal ji tak dlouho, až se začala vzpínat k němu vstříc, aby se jí konečně zmocnil.

A když se dočkala, bylo to s takovou něhou, o jaké dosud neměla ani tušení. Vnímala Michaelovu lásku k sobě, cítila, jak jim při každém doteku vzájemně splývají duše.

Věčnost, napadlo ji při tom milování. Michael v ní probouzel pocit, jako by se směli laskat celou věčnost, jako by na sebe směli hledět až do skonání věků. Milování s Michaelem bylo plné kouzel a čárů, jako by čerpal ze zkušeností celé lidské historie, což skutečně čerpal.

Jak noc zvolna postupovala směrem k ránu, milovali se každičkým způsobem, o jakém jen kdy snila, a každičký Michaelův dotek i pohyb byl plný lásky a smyslnosti. S ním se cítila jako ta nejsvůdnější žena na světě. A Michael dával najevo, že jeho jediným přáním je působit jí radost a potěšení.

„Miluju tě, Emily,“ opakoval pořád a pořád dokola a přitom ji hladil a dráždil tak, jak si nikdy nedokázala představit. „Už celá staletí jsem sledoval každičký tvůj krok,“ přiznal se v jedné chvíli horkým šeptem, „a doufal jsem, že okusím lásku s tebou.“ Emily zavřela oči a představila si milence v navoněných hedvábných košilích, pod přikrývkami z prachového peří.

Michael jí se smíchem četl myšlenky. „Peří ti klidně obstarám!“ prohlásil pobaveně a tu vteřinu se Emily v duchu zjevila hebká bílá obrovská křídla, jež je zahalila jako ta nejměkčí postel. Probouzela v Emily pocit bezpečí a současně nesmírné, nebetyčné smyslnosti. Vždyť se milovala s andělem!

Emily se zachichotala a zabořila tvář do peří. Škádlivě do jednoho pírka hryzla. „Au!“ vyjekl Michael, takže ho hryzla ještě jednou. Pak se začali převalovat po sladce vonící trávě.

„A co s nimi?“ zeptala se a kývnutím ukázala k baldachýnu listnatých korun nad jejich hlavami. Michael samozřejmě věděl, že nemyslí stromy, že mu tím naznačuje, aby jí ukázal lesní duchy. S úsměvem se s ní překulil, až zůstala ležet na jeho těle, s nahými stehny spočívajíčími v hebkosti bílých křídel rozprostřených na zemi a s Michaelovým tělem mezi nohama.

Náhle se les kolem nich změnil na království kouzelných bytostí. Jen na zlomek vteřiny spatřila vysokého, pohledného a štíhlého muže, jenž se jim vznášel nad hlavou a usmíval se na ni. Kolem sebe měl nejméně deset líbezných mladičkých dívek – všechny štíhlounké, oblečené do průsvitného hedvábí – a všichni se vznášeli ve vlahém nočním vzduchu a uličnicky se na ni usmívali.

„Propána!“ vyjekla Emily s úzkostí, když vidění zmizelo stejně rychle, jako se objevilo. „Tak tohle ty jinak vidíš pořád?“

„Mmmmmm,“ zabroukal Michael, jehož očividně v nejmenším nezajímalo, že všude kolem nich tančí lesní duchové. „Už ses někdy milovala na stromě?“

„Počkej, já si vzpomenu,“ zatvářila se Emily, že vzpomíná. „Tak na kolejích už ano, ale na stromě? Nejspíš ne. Ovšem kdybys to chtěl vědět najisto, musela bych se podívat do deníčku.“

„Cha!“ Michael ji popadl do náruče a pak už spolu… No, ne že by přímo letěli, ale rozhodně pluli ve vzduchu.

„Křídla?“ usmála se Emily a shlédla na zem, která se temněla hluboko pod nimi.

„Aspoň jsou k nějakému užitku, jinak spíš nepříjemně překážejí. Jsou horká, těžká a odporně svrbí.“

Emily se ho přepevně držela a dívala se, jak kolem nich proplouvají koruny stromů. „Ach, to je božsky nádherné,“ vydechla a něžně ho políbila na ústa.

„Pak to za to stojí,“ odpověděl Michael a oplatil jí úsměv. „Pak ta křídla stojí i za ty největší potíže, které s nimi mám, jen když se na mě budeš takhle usmívat.“

„Ale tobě patří všechny mé úsměvy,“ vysvětlila a přitiskla se mu tváří k šíji.

„Chci, aby mi patřily až do skonání věků.“

„A jak je to dlouho?“

„Dokud tě nepřestanu milovat, a to nepřestanu nikdy.“

Emily zaklonila hlavu a dovolila Michaelovi, aby ji políbil do důlku pod hrdlem. „Tohle se mi úžasně líbí.“

„A co tohle? A třeba tohle?“

Emily nenašla sílu k odpovědi – přinejmenším ne slovy.

16. KAPITOLA

K

dyž se Emily probudila, kolem ní zářilo denní světlo. Ležela sama na malé pasece a byla úplně nahá. V noci, když se žena miluje s pohledným mužem, působí nahota romanticky, ale probudit se do plné sluneční záře, o samotě a bez šatů, to je spíše trapné.

„Michaeli?“ zašeptala, ale nedočkala se žádné odpovědi. Trochu se vylekala. Co když ji zahlédly nějaké děti, co si do lesa přišly hrát na schovávanou?

Honem posbírala oblečení, jež leželo na zmuchlané hromadě pod keřem, a vklouzla do něj. Tak vida, takoví jsou andělé, říkala si v duchu otráveně. Anděl se po milování neotočí na druhý bok a nezačne chrápat, ale rovnou a definitivně zmizí kdovíkde.

Teď ve dne to už zase byla ta rozumná a logicky uvažující Emily, která se snažila zapomenout na celý průběh včerejší noci. Či na to, co si myslela, že se stalo. Copak existují andělská křídla a lesní duchové a…? No, pravda byla taková, že jako zasnoubená dívka se zkrátka a dobře nemohla milovat s jiným mužem.

Až ve chvíli, kdy si přes hlavu přetahovala svetr, se plně rozpomněla, jak to včera všechno bylo. Ta ženská s pistolí! Výbuch auta! Vážně s Michaelem odešli z místa zločinu?

Ještě si ani neurovnala svetr na bocích, a už se rozběhla zpátky ke knihovně. Jestlipak už někdo objevil trosky jejího auta?

Zdálky zahlédla před knihovnou blikající majáčky a hluk mnoha hlasů. Ano, auto už našli. Emily zpomalila tempo a držela se v úkrytu stromů. Usoudila, že nejlepší bude zjistit, co se děje, a teprve pak se objevit na scéně. Zblízka pak spatřila dvě hasičské cisterny, šest policejních vozů a dvě dodávky s televizními štáby. Kolem vládl všeobecný zmatek a vřava, lidé pobíhali sem a tam a zakopávali jeden o druhého.

U kraje lesa ležela kupa těžkých hasičských bund a dalšího vybavení. Emily si jednu z nich oblékla a nasadila si přilbu, v níž jí zmizel skoro celý obličej.

Opatrně vešla do vřícího davu a přistoupila k muži, který si tam hrál s mikrofony vedle jedné zpravodajské dodávky. „Co se děje?“ prohodila nedbale.

Muž se po ní ani neohlédl a nadále se soustředil na aparaturu. „Kde jste byla, že to nevíte?“

„Strávila jsem noc dováděním s anděly a lesními duchy a právě jsem se probudila.“

Muž se pousmál, ale nepřestal se sklánět nad tlačítky. „Místní knihovnice uhořela v autě.“

„C-cože?“

„Emily Toddová, knihovnice, vyletěla i se svým autem do povětří,“ vysvětloval. „Všechno nasvědčuje tomu, že vedla dvojí život. Ve dne knihovnice, v noci mafiánka.“

„Mafiánka?“

Muž střelil po Emily pronikavým pohledem, ale ta si stáhla přilbu tak hluboko přes oči, že jí neviděl do tváře. „Jasně. Žila se zločincem, který na seznamech FBI patřil k nejhledanějším. Vykládalo se, že má spojení s drogovou mafií a vůbec s celým podsvětím. Většinu volného času trávila v horách a zdá se pravděpodobné, že ukrývajícím se mafiánům dopravovala zboží a zásoby. Asi to dělala proklatě mazaně, protože celé městečko věřilo, že vozí knížky chudým dětem na horské samoty. Dokonce za to dostala cenu, a přitom dělala spojku mafii.“

Emily jen třeštila oči, ale muž si jí nevšímal a dál se věnoval své práci.

„S touhle reportáží se vytasil náš Donald,“ pokračoval zvukař.

„Který Donald?“ zasípala Emily a hrdlo se jí sevřelo krutou bolestí.

„Ale přece ten ze zpravodajství. Určitě ho znáte, každou chvíli uloví nějakého sólokapra. Před lety se proslavil tím Johnsonovým případem a teď si dělá slávu na Toddové. Moc by mě zajímalo, jestli ta ženská nebyla příbuzná s Mary Toddovou Lincolnovou. Ta byla taky pěkně potrhlá. No fakt, na to bych měl Donalda upozornit, aby si to proklepnul. Nechcete kávu a koblihu? Pro naši posádku připravili občerstvení.“

Emily ohromením doslova zkameněla a na jídlo neměla ani pomyšlení. Civěla na řídící panel zvukařské aparatury, jako by ji hypnotizoval. Takže městečko ji považuje za mrtvou. A to bylo nakonec dobře, protože ji považují za skrznaskrz zkaženou a zlou osobu, jež pomáhala mafiánovi uniknout před rukou zákona.

„Jenže to není možné!“ opakovala si v duchu stále dokola. „Stačí, abych řekla pravdu, a hned se všechno vyjasní.“

Rázně zvedla ruce, aby si sundala přilbu, když tu náhle zahlédla dva muže, kteří ji předtím vyslýchali v motelu. FBI, připomněla si. Jakmile by šla za nimi, musela by vyklopit pravdu, že skrývala člověka, jehož považují za nebezpečného zločince. A že jim lhala. A že včera večer vyletěla s autem do vzduchu jeho manželka. A místo aby to ona, Emily, běžela nahlásit policii, utekla do lesa a tam se až do rána milovala s mužem, s nímž není zasnoubená.

„Je to pořád horší a horší,“ zamumlala.

„Co myslíte?“ optala se žena, která stála vedle ní. „Tuhle spoušť nebo život obecně?“

„Tuhle spoušť,“ vyhrkla Emily a odvrátila hlavu, aby nebyla k poznání. „Právě jsem dorazila, takže toho moc nevím. Jak všichni došli k tak jednoznačnému závěru, že v autě byla slečna Toddová?“ Schválně řekla „slečna“, protože jí to připadalo trochu uctivější, než jak ji vykreslil televizní zvukař.

„Bylo to její auto a výbuch odhodil stranou její kabelku. Samozřejmě ještě není stoprocentně jisté, že to byla ona, protože z těla toho moc nezbylo, ale Donald ji identifikoval jako svou bývalou snoubenku.“

„Jak se mu to podařilo?“

Žena pokrčila rameny. „Nemám tušení, ale podle všeho ji poznal. Může to být největší reportáž v celé jeho kariéře. Jak se zdá, slečna Emily Jane Toddová se až po uši namočila do pěkného svinstva. Mluví se o drogách a praní špinavých peněz a kdovíčem dalším. Páni! Když si pomyslím, že Donald se málem oženil s takovým týpkem! Tím se znovu potvrzuje, že i toho nejzkušenějšího znalce lidské povahy může mazaný zločinec úspěšně vodit za nos. Hej! Není vám špatně? Měla byste něco sníst, boj s tak velkým požárem musí být pěkná dřina.“

Emily měla co dělat, aby vůbec dokázala dýchat. Pod těžkou bundou se z ní lil pot. Jako by viděla svou vlastní budoucnost, jako by se směla podívat na to, co by ji čekalo, kdyby to byla ona sama, kdo nastartoval její vůz. Byla by už po smrti a její jméno by se už nikdy nezbavilo hanby. Celé ty roky úsilí chovat se slušně a dávat světu víc, než od něj dostává, by vyšly nazmar. Všichni by si pamatovali jen to, že pracovala pro mafii. Že skrývala zločince a lhala vyšetřovatelům FBI.

Zavrávorala, ale silou vůle se opět vzchopila. Teď nesmím omdlít! nakázala si přísně. Kdyby se tu zdrcená tím nespravedlivým obviněním sesula na zem, okamžitě by ji odhalili a zavřeli do vězení, z něhož by zřejmě už nadosmrti nevystrčila nos. Pro svět by pak byla stejně mrtvá jako ta žena v jejím autě.

Kdepak, teď není čas na mdloby. Teď musí přemýšlet a naplánovat, co dál. Sama, bez pomoci, dodala trpce. Tak takhle to dopadá s anděly. Kdepak je ten její andělíček strážníček, když ho potřebuje nejvíc? Že by si někde procvičoval křídla, a proto na ni neměl čas? Že by měl na práci něco důležitějšího než dohled nad svou průšvihovou svěřenkyní?

Obrátila se a všimla si, že ženě čouhá z kapsy reportérský blok. Panebože, je to zřejmě reportérka. Jediné nesprávné slovo a Emily skončí za mřížemi.

Emily jukla na ženu a doufala, že její vzteky zrudlou tvář bude považovat za ruměnec z rozpaků. „Mohla bych vás o něco požádat? Neznáte náhodou Donalda Stewarta? Tedy, myslím, nějak blíž? Jako jestli stojíte dost vysoko na žebříčku, abyste mi dokázala sehnat autogram?“

„Jasně že jo!“ vyštěkla žena tak popuzeně, že Emily naráz poznala, že reportérka s Donaldem nejspíš nikdy neztratila slovo.

„Takže byste mi mohla autogram obstarat? Ať ho věnuje ‚Kobližkoví‘. Víte, až moje sestra uvidí, že je tam napsaná moje přezdívka, uvěří mi, že já a pan Stewart se… No, důvěrně známe.“

„Koblížek?“ odfrkla si žena pohrdavě a Emily si uvědomila, že už lituje, že jí autogram slíbila. Reportérka se ušklíbla a poručila Emily, ať na ni počká, že se k ní vrátí s autogramem.

„Nehnula bych se odtud ani za celý svět!“ ujistila ji Emily upřímně a skutečně zůstala stát na místě. Žena si začala razit davem cestu k Donaldovi, jenž seděl na židli, obskakovaný maskérkou, protože se za chvíli měl objevit na obrazovce.

Emily pozorovala Donaldův zátylek a dobře poznala, kdy dostal její vzkaz, i že mu naráz došlo, co znamená. Pootočil se na židli a ohlédl se po ní. Zahlédl její drobnou postavu utopenou v mohutné hasičské bundě. Emily zvedla ruku na pozdrav. Během pouhých pár vteřin stál Donald vedle ní a táhl ji do stínu stromů.

„Co tady proboha vyvádíš?“ vybuchl, jakmile osaměli.

Emily se vyprostila z jeho sevření. „To bys mi měl vysvětlit spíš ty, ne? Copak ty nejsi rád, že nejsem mrtvá?“

„To samozřejmě jsem!“ vyštěkl Donald, ale z hlasu mu neznělo žádné nadšení. „Ale je to pro mě šok, nediv se. Všichni jsme mysleli, že…“

„Že máš největší trhák své kariéry, tak je to!“ dořekla hořce a pak ji vztek opustil a vystřídaly ho slzy. „Donalde, já věřila, že mě miluješ.“

„Taky že jsem tě miloval. Chci říct, miluju, ale uznej, Emily, že v posledních týdnech ses ke mně vůbec nechovala hezky. Žila jsi s jiným mužem.“

„Ale ne tak, jak myslíš!“ namítla Emily a snažila se z kapes bundy vyhrabat něco, čím by si utřela slzy. Kapsy však byly tak nízko a tak hluboké, že nedosáhla na jejich dno. „Všem jsi o mně napovídal příšerné věci, o kterých moc dobře víš, že nejsou pravda. Je ti jasné, že Michaelovi jsem pouze pomáhala, protože jsem proslulý dobrák.“

Donald pokrčil rameny. „Vždyť to byla jen reportáž.“

Emily jeho necitelnost na chvíli ohromila. „Moc dobře jsi věděl, že v autě jsem nebyla já, co?“

Donald neodpověděl, ale spražil ji nenávistným pohledem. „Líp, když budeš mrtvá, než aby se vědělo, žes utekla s tím… s tím…“

„To všechno jsi udělal, aby ses mi pomstil, je to tak? Rozhodl ses očernit mé jméno, udělat z toho kolosální reportáž. A až bych se za pár dní objevila živá, tak by se na třiadvacáté stránce nějakého místního plátku objevilo odvolání s omluvou! Takhle jsi to měl v plánu?“

„Však přesně to sis zasloužila!“ odsekl Donald zpupně. „Kde jsi vzala tu drzost, abys tak poškodila mou pověst a i kariéru? Proč jsi se spřáhla s tím zabijákem? Propána, Emily, jak jsi mi mohla udělat takový podraz?“

„Ale jakýpak podraz! Pomáhala jsem mu, protože je to milý člověk, který se ocitl v nesnázích. S tebou to nemělo nic společného.“

„Všechno, co děláš, má se mnou zatraceně moc společného! Souvisí to s mou budoucností. Vybral jsem si tebe, protože jsi stála při mně. Byl jsem si jistý, že mi nikdy nebudeš dělat problémy. Jak jsi mě mohla tak hrozně zradit?“

„Já?“ vyjekla Emily, ale hned se přiměla ke klidu. „Donalde, proč jsi mě požádal o ruku? A než si vymyslíš nějakou lež, měla bych ti připomenout, že mi stačí jít támhle k televiznímu štábu a oznámit, že jsem naživu. Budeš pak vypadat jako trouba, a to na celostátním kanálu. Je celostátní, viď? Jinak by ses přece tolik nesnažil.“

„Jo, je to celostátní. A ta reportáž je vážně trhák.“

„Tak mi odpověz. Proč jsi mě požádal o ruku? Upřímně ti povím, Donalde, že jsi tak hezký, že bys klidně mohl ulovit jednu z těch dlouhonohých krasavic, které se kolem tebe pořád ometají!“

Donald uchopil obě její ruce do dlaní. „Protože jsem chtěl ženu, která by na mě měla čas, která by mi věnovala pozornost. Neměl jsem zájem o žárlivé scény, které bych musel léčit diamanty. Vážně, stál jsem o děvče, jako jsi ty, Emily, o děvče, které by mělo oči jenom pro mě a čekalo by doma, až zavolám. Chtěl jsem manželku a matku svých dětí, která by si sama nechtěla za každou cenu budovat kariéru. Kašlu na ty modelky a rozmazlené holky, co chtějí v manželovi jen sluhu a lichotníka. Když si člověk buduje kariéru jako já, těžko se mu může hodit manželka, která každou chvíli vyvolá skandál. Osobně dávám přednost mateřskému typu. Mně stačí hezká žena, ale ne přehnaně. Chytrá, ale ne intelektuálka. Zábavná, ale ne vtipná k popukání. Někdo, na koho se můžu spolehnout. Jako jsi ty, Emily.“

Donald ji stále držel za ruce a z obličeje mu čišela upřímnost. Předklonil se a políbil ji na nos. „Emily, lásko, já přece vím, jak jsi rozumná a že se rozumně zachováš i v případu toho zločince, toho uprchlého zabijáka. Vím, že ho necháš, protože jsem tě o to požádal. Potřebuju partnerku, která je ochotná mi pomáhat, a…“

Oči se mu rozzářily. Spiklenecky se na ni zazubil. „Za tu pomoc se ti odměním. Co třeba určit datum svatby ode dneška za rok?“

Emily na něho dokázala jen němě zírat. Donald ji chce odměnit manželstvím!

Náhle bylo Emily všechno jasné. Naráz pochopila, proč by tak hezký a slavný muž jako Donald měl žádat o ruku obyčejnou, nudnou a prakticky založenou dívku, jako je ona. „Od samého začátku šlo jen o tvoji kariéru, viď? Nikdy jsi mě ani trochu nemiloval!“

„Emily, ale tak to nebylo. Miloval jsem tě. Přísahám, že jsem tě miloval.“

„Miloval jsi mě jen do té doby, dokud jsem ti nedělala starosti. Jakmile jsem poprvé udělala něco, čím jsem mohla ohrozit tvou kariéru, byl jsi ochotný předhodit mě vlkům.“ Probodla ho pohledem. „Na celostátním kanále!“

„Emily,“ vyhrkl Donald a z tónu jeho hlasu vytušila, že z ní dostává strach, i když přesně nevěděla proč.

Ale znovu jí všechno zapadlo dohromady jako obrovská skládačka. Kdyby teď vystoupila na veřejnosti, Donald by vypadal jako hlupák. Celostátně. Ale pokud má zachránit sama sebe, měla by to udělat hned teď. „Však já vím, že jsem vždycky byla zosobněná poslušnost.“ Ale ať ji vezme čert, jestli s ní Donald dál bude mávat jako s hadrem. „Jenže v tomhle případě bys měl pomoct ty mně, Donalde. A když neřekneš veřejnosti pravdu, řeknu ji sama. Ta žena, která zahynula v autě, byla Michaelova manželka.“

Donald se chvíli tvářil bezvýrazně, jako by se nemohl rozpomenout, kdo je vlastně Michael. „Mluvíš o Chamberlainovi? Chceš říct, že manželka ho objevila? Že FBI byla tentokrát horší? Pravda, tvrdil jsem, že právě ona ho najde jako první, ale nenapadlo mě, že budu mít tak přesnou trefu.“

„Hele, nemusím snad poslouchat, jak sám sobě gratuluješ, viď? Zkrátka ho objevila a měla v úmyslu ho zabít. Taky aby neměla, když to byla ona, kdo ho udal FBI i napoprvé. Ale tahle hádanka by se ti měla zamlouvat: tu bombu v autě jsem měla já, a ne Michael či jeho manželka!“

„Ty?“ podivil se Donald a pak se mu rty zvlnily do úsměvu. „Pro všechno na světě, kdo by chtěl zabít tebe!“

Emily se beze slova obrátila na podpatku a zamířila k dodávce televizního štábu. Donald ji popadl za loket.

„Tak dobře, omlouvám se. Takhle ses změnila jeho vinou, viď? Kampak se poděla moje milá Emily, na které mi tolik záleželo?“

„Bomby v autě. Pistole u hlavy. Vytahování kulek z lebky, duchové. Na co si vzpomeneš, to všechno jsem zažila. Tak co podnikneš s tou novou informací?“

„Myslíš tu, že v autě seděla ve skutečnosti Chamberlainova manželka?“

Emily ho spražila pohledem.

„No dobře, něco vymyslím a očistím tvoje jméno.“

„To bych ti radila, jinak to tvoje pošpiním natolik, že v životě nevyhraješ ani okresní volby.“

„Ty vážně nejsi Emily, kterou jsem tak dlouho znal.“

„Prima. Tak aby to bylo definitivně jasné, v téhle záležitosti odmítám roli bezmocné oběti. Nestrpím, aby se nevědělo, kde jsem, ale na druhou stranu od tebe žádám záruku, že policie na mě nepodnikne lov.“

„A co kdybych vyhlásil, že jsi v úkrytu, aby ses uchránila před mafií?“

„Ale nejdřív ze všeho očistíš moje jméno!“ připomněla mu, svlékla těžkou hasičskou bundu a sundala přilbu. Oboje podala Donaldovi.

Obrátila se, aby zamířila hlouběji do lesa, když tu Donald vyhrkl: „Emily, kdo by tě chtěl zabít a proč by to dělal?“

„Na vyluštění téhle hádanky pracuje celé nebe!“ prohodila Emily přes rameno a pokračovala v chůzi.

„Ale co bude se svatbou?“ křikl za ní Donald.

Ohlédla se a věnovala mu svůj nejlíbeznější úsměv. „Vždyť ty se se mnou nemůžeš oženit, Donalde. Jsem přece mrtvá. Tos už zapomněl?“

17. KAPITOLA

T

ak všechno tvé chvástání skončilo tímhle, říkala si nešťastně Emily, když se prodírala lesem, aby se schovala před reportéry. Chvilkami zatoužila vrátit se k Donaldovi, vrhnout se mu kolem krku a prosit o odpuštění. „Když si člověk chce zachovat hrdost, zůstane sám,“ pronesla hlasitě, načež se posadila na tlející pařez a doufala, že nějaké vnuknutí jí poradí, co dělat dál.

„Hledáš mě?“ ozval se důvěrně známý hlas, ale Emily se odmítla na Michaela vůbec podívat. Opustil ji, když ho potřebovala nejvíc, tak proč by se teď k němu měla chovat zdvořile?

Michael si její hněv zřejmě vůbec neuvědomoval. Natáhl se u jejích nohou do trávy, takže se honem odvrátila na opačnou stranu, aby se na něho nemusela dívat. „Neopustil jsem tě, vážně. Jenže ohledně svého snoubence jsi musela dospět k vlastnímu rozhodnutí, do toho jsem se nesměl plést. Mám zakázáno ovlivňovat lidská rozhodnutí.“

Emily chvilku hleděla do prázdna, ale zvolna se v ní vzdouval vztek. „Nesmíš se do ničeho plést?“ procedila se zaťatými zuby. „Ale ty přece nic jiného ani neděláš! Vpadl jsi do mého dokonale spořádaného a šťastného života a změnil jsi ho na příběh z hororového románu. Nejdřív mi cizí ženská míří na hlavu pistolí a hned nato vyletí v mém autě do povětří. Neprovedla jsem vůbec nic, ale přesto mi do auta dvakrát nastražili bombu – a měla bych dodat, že do auta, které už nemám. A taky nesmím zapomenout na tu armádu ženských, co mi obléhala byt s kastrůlky plnými dušeného masa. A teď navíc muž, kterého miluju, je…“

Michael jí podal kapesník, aby se mohla vysmrkat. I když ji to děsně štvalo, její hněv se zvolna rozpouštěl v slzách a Emily dostala strach, že to jsou slzy sebelítosti.

„Kdes sebral tohle?“ zeptala se a kývla směrem k velkému plátěnému čtverci, jenž měl v rohu vyšité písmeno „M“.

„U Madisona. Uzavřeli jsme příměří na tak dlouhou dobu, dokud nezveřejním, co se tam ještě za jeho života skutečně stalo.“

Emily stále ještě odmítala věnovat mu jediný pohled nebo se nachytat na návnadu, která se jí houpala před očima. A rozhodně mu nedopřeje tu radost, aby se zeptala, co se tedy kapitánu Madisonovi přihodilo ve skutečnosti.

„Je věčná škoda, že vaše lidské příběhy lze tak překroutit. Všichni si myslí, že kapitán Madison byl zvrhlík, když se oženil s tak mladou dívkou, ale ve skutečnosti…“ Michael si zhluboka povzdechl. „Ale ty jsi nejspíš příliš rozrušená kvůli Donaldovi, než aby ses zajímala o kapitána Madisona.“

Emily se musela doslova kousnout do jazyka, aby nevyhrkla otázku, ale odmítala se dát uplatit. „Ty se tím vším náramně bavíš, co? Tvojí vinou mám život doslova v troskách, ale tobě to všechno připadá jako vtip!“

„Tak dobře, konec s vtipkováním. Chceš slyšet pravdu, tak ji uslyšíš. Tvůj život byl samý průšvih dávno předtím, než jsem se objevil. V každém ze svých životů ses zamilovala do příšerného muže. Tvůj Donald si tě vybral jedině z toho důvodu, že tě považoval za tak nudnou, že mu nikdy nebudeš dělat potíže. Neušlo mu, že k němu vzhlížíš téměř se zbožňováním, a mohl si být jistý, že povedeš řádnou domácnost, ochotně budeš pořádat stovky večírků a doslova se mu obětuješ, ale na oplátku budeš žádat pramálo. On sám že bude moct dělat všechno, co dělal doposud, a to znamená, že se vyspí s každou ženou, která bude ochotná mu vlézt do postele. A můžeš mi věřit, že vzhledem k jeho zaměstnání a vzhledu jich je pěkná řádka.“

Michael se odmlčel a zadíval se na Emily. „Mám pokračovat?“

„Vždyť jsem toho od života tolik nechtěla,“ procedila přes zaťaté zuby. „Chtěla jsem jenom…“

„Žít ve vysněné pohádce. To chtějí všichni smrtelníci. Žádný z vás netouží poznat pravdu. Emily, já chápu, že zrovna teď se na mě zlobíš, ale kdyby ses za něho provdala, byla bys nadosmrti nešťastná.“

Emily se na něho vzpurně podívala. „Jsi můj anděl strážný, tak proč jsi to nedal do pořádku? Copak přesně tohle nemáte v náplni práce?“

Michael chvíli mlčel. Když konečně odpověděl, bylo znát, že přepečlivě volí slova.

„Anděl se nemůže plést do pozemských záležitostí, pokud mu to nedovolí Bůh. Jistě, anděl může smrtelníka tu a tam uchránit před nebezpečím – třeba mu najít místo k parkování, aby nemusel platit pokutu.“ Michael se pousmál. „Ale třeba ukončit či prodloužit lidský život anděl nesmí, o tom rozhoduje jedině Bůh.

Ale anděl nemůže zasahovat do lásky! Na to existuje přísný zákaz! Strážní andělé doslova trpí, když vidí, jak se jejich svěřenci žení a vdávají za partnery, kteří jsou suroví a przní děti. Mají však zakázáno bránit v průběhu jakékoli lásce, protože jistě víš, že Bůh lásce přeje.“

Michael se odmlčel pro případ, že by Emily chtěla něco dodat, ale když se nedočkal, vzal si slovo opět sám. „Nicméně andělé mohou udělat jednu věc, a sice umožnit člověku, aby o svém milovaném zjistil pravdu. Naneštěstí však platí, že láska je slepá a jen výjimečně dovolí, aby člověk spatřil pravdu, i když ji má přímo před nosem. Otcové se sice snaží zabránit dcerám, aby se provdaly za nevhodné partnery, ale v dnešním světě nebere láska otcovské rady vážně.

Láska je jediná věc na celém světě, která je silnější než zlo. Je silnější než peníze a sex a všechny hříchy. Když někdo někoho upřímně miluje, i Bůh sílí. Přitažlivá síla lásky pomáhá Bohu sestoupit na zemi.“

Michael zmlknul a pátravě se na ni podíval. „Tys Donalda nemilovala a nikdy by ses do něho zamilovat nedokázala. Neměla by ses spokojit s tím málem, co je zrovna po ruce, Emily, protože si zasloužíš jen to nejlepší.“

Po tomhle jeho prohlášení Emily vstala a s rukama v bok shlédla na sedícího Michaela. „Tak aby bylo jasno, tohle tvé kázání mě dohání k šílenství. Dnes všichni melou donekonečna o tom, že žena si zaslouží ideálního muže, ale mě by moc zajímalo, kde toho ideálního muže hledat? Kde se dnes líhnou ti laskaví, ohleduplní muži, kteří si zaslouží ženinu lásku? Kde najdu muže, jako byl můj tatínek, který se vracel ze zaměstnání vždycky včas a celý jeho život se točil jen kolem jeho rodiny? Já očividně narážím výhradně na muže, co mě považují za ztělesněnou nudu, a na anděly, kteří se se mnou pomilujou a pak jim už nestojím za jediné ohlédnutí.“

Michael prudce vyskočil a chtěl ji vzít za ruku, ale Emily uhnula. Postavil se před ni, ale ona se schválně dívala stranou. „Včera v noci jsem se dopustil chyby,“ přiznal se stísněně. „Pokud tě zajímá, kde jsem dnes ráno byl, tak na koberečku u Adriana. Dopustil jsem se závažného prohřešku a čeká mě…“ Zhluboka si povzdechl. „Degradace. Až se vrátím, zařadí mě na nižší úroveň. Dostanu…“

Větu dořekl zajíkavě, jako by ho v krku škrábala ostrými ostny. „Dostanu nové klienty, budu dohlížet na úplně jiné lidi než dosud.“

„V tom případě už nebudeš můj strážný anděl!“ prohlásila Emily navztekaně.

„Nebudu,“ přisvědčil nešťastně. „Už nebudu hlídat tvoje kroky.“

„Výborně! Takže si budu smět sama vybírat milence, sama volit přátele, sama si rozhodovat o všech a o všem a ty se mi do toho nebudeš plést.“

„Přesně tak,“ potvrdil Michael. Hlas měl stále tišší. „Dál půjdeš životem beze mě.“

Emily naklonila hlavu k rameni. „Tak co tady ještě děláš? Seřvali tě, dozvěděl ses, žes zkazil všechno, co šlo zkazit, tak proč tě neodvolali hned?“

Michael pokrčil rameny. „Nemám potuchy. Adrian se snažil promluvit s archandělem Michaelem, ale…“

„Dostal se na čekací listinu?“ Kčertu! pomyslela si. Já přece nechci vtipkovat!

Michael se však neusmál. „V nebi to taky může znamenat, že se čeká řadu století.“

Emily by si radši ukousla jazyk, než aby se rozesmála, ale neudržela se.

„Jsi ten nejnemožnější anděl na světě!“ prohlásila, ale neznělo to nijak nepřátelsky, protože po všech těch šeredných událostech z dopoledne se jí konečně dopodrobna vybavila včerejší noc. „Zmínil se Adrian i o…“

„O včerejší noci?“ otázal se Michael a zasmál se tak uličnicky, až se Emily musela odvrátit. „Tak trochu. Tedy, vlastně víc než trochu. No, bylo toho požehnaně. Kdybych ti to měl všechno zopakovat, zabralo by to staletí. Zatímco jsi Donaldovi vyříkávala, jaké máš o něm mínění, já poslouchal kázání, které si rozsahem a rázností vůbec nedokážeš představit.“

„Propána! Koukám, že Adrian si na řečnění nějak potrpí.“

„Každopádně si potrpí na řečnění ke mně!“ Michael zvedl hlavu. „Jen tak mimochodem, neobjevila jsi něco?“

„Co jsem měla objevit o čem?“

„O tom, kdo se tě snaží zabít. Měl tvůj bývalý milenec nějakou představu, kdo po tobě jde?“

„No, my vlastně neměli moc čas tohle probírat. Byl…“ Zadívala se stranou.

Michael uchopil Emilyinu bradu do dlaní a pozvedl její tvář, aby jí viděl přímo do očí. „Co se ti ten skunk snažil udělat?“

„Nechci o tom mluvit,“ vyhrkla a vyškubla se mu. „Teď se chci jen vrátit domů a…“

„Doma to pro tebe už dávno není bezpečné. Až Donald veřejně vyhlásí, že se spletl, pak se ti pachatelé, co ti uložili bombu do auta, okamžitě dozvědí, že jsi pořád ještě naživu. A možná to vědí už teď. Zkrátka a dobře cítím, že v tvém bytě není bezpečno.“

„Ale kde mám podle tebe žít? A jak bych dál mohla chodit do zaměstnání? A jak bych…“

Michael ji objal a pevně ji přitiskl k sobě. Cítila, jak jí na tváři buší jeho srdce.

„Nechci se tě dotýkat,“ zašeptala Emily. „Nejsi opravdový. Nezůstaneš tady. Právě jsem přišla o muže, kterého jsem milovala, a nesnesu pomyšlení na ztrátu druhého. Není to spravedlivé!“

„Přesně tak to říkal Adrian,“ pokývl Michael, kolébal ji v náruči a něžně ji hladil po vlasech. „Bylo mu celkem jedno, co jsem udělal já, ale to, co jsem vyvedl tobě, to překročilo všechna pravidla. Pochop, jakmile se žena jednou zamiluje do anděla, pak už jí nemůže být dobrý žádný smrtelník.“

„Cože?“ vyprskla naštvaně Emily a odtáhla se, aby ho mohla provrtat vražedným pohledem. „Ty se považuješ za tak nedostižného, že jediná noc s tebou zničí u mě naděje všem ostatním mužům? Tohle je ale proklatě neandělské chování! Jsi marnivý, ješitný a nemáš sebemenší tušení, jak úděsně dokážeš lézt člověku na nervy. I kdybych adoptovala deset dětí, bylo by s nimi míň problémů než s tebou! Vždyť ani neumíš… Mohl bys mi laskavě prozradit, čemu se tak hloupě směješ?“

„Těší mě, že jsi už zase ve své kůži,“ odpověděl Michael pobaveně a kamarádsky se do ní zavěsil. „Podle mě bychom konečně měli zjistit, kdo se tě snaží zavraždit, nemyslíš, Emily? Tak mě napadlo, že kdyby se nám to podařilo, možná bys o tom všem mohla napsat knihu a dobře ji prodat. Vážně věřím, že ti dlužím nějaký příběh, protože kapitán Madison přísahal seslat hrůzné prokletí na hlavu každého, kdo by jeho životní historii zveřejnil.“

„Napsat bych to asi dokázala, ale jak chceš ty pachatele odhalit?“

„No, sice jsi mi nevěřila, ale já tě už přece upozornil, že zdrojem problémů je Donald.“

„Je větší problém, než si dokážeš představit,“ zamumlala Emily.

Michael se zazubil od ucha k uchu. „Máš potíže, co?“

„Myslela jsem, že víš všechno.“

„Vím jen tolik, že vy dva máte rozdílné názory. Nechtěla bys mi to dopodrobna vylíčit?“

„Ne, nepovím ti ani slovo. Ale jaks to myslel, že zdrojem všeho zla je právě Donald?“

„Víš, kde bydlí?“

„Asi se ptáš na jeho městský byt. Samozřejmě že to vím. Snad nemáš v úmyslu se tam rozjet? No, jistě ti je jasné, že já se tam ukázat nemůžu, protože…“ Nedořekla.

Michael se na ni zadíval s neskrývanou zvědavostí. „Proč bys nemohla?“

„Protože v dané chvíli jsem zločinec na útěku. Kdyby mě někdo poznal podle fotografie v televizi, okamžitě mě udá. Jenže na tom už beztak nezáleží, protože jsem dávno po smrti.“

„No tak, Emily, trochu se rozvesel. Jsi mrtvá a já jsem anděl. Teď už to může být jenom lepší.“

Emily však jeho žertík nepřipadal k smíchu. „Chci, abys očistil mé jméno a pověst!“ Při těch slovech po něm kradmo mžikla.

„Tak mě běž udat FBI!“ doporučil jí s úsměvem, jako by jí četl myšlenky. „Mně ublížit nemůžou a zkus mi věřit, že se k tobě vrátím hned, jak mi to v nebi dovolí. Smiř se s tím, Emily, že my dva zůstaneme spolu, dokud se tahle záhada nevyřeší. Tím úkolem mě pověřil sám Bůh.“

„Tak dobře, ale jaký krok mám udělat jako první? Chci zpátky svůj předchozí život. Už mám plné zuby bomb a FBI a andělů. A ze všeho nejvíc mě štvou ti duchové. Chci zpátky normální život!“

„Právě jsi zranila city velmi milých bytostí,“ upozornil ji Michael s lišáckým pohledem. Při Emilyině přísném pohozením hlavou zase zvážněl. „Tak dobře, končíme s žertováním. Jistý si jsem pouze jedinou věcí, a sice že zdrojem zla je tvůj milovaný Donald, ten, co tě prodal za vlastní slávu.“

„Víš to určitě?“

„Samozřejmě. Musíme vniknout do jeho bytu, ale ne do toho tady v Greenbriaru, ale do toho druhého, kam si vodí všechny ty své ženy.“ Michael mžikl po Emily a hned se opravil. „Kde přechovává všechny své trofeje a ocenění za své pravdivé a objektivní reportáže.“

Emily varovně sykla, ale Michael to nevzal na vědomí.

„Jak se k tomu bytu dostaneme?“

„Autobusem, autem, vlakem, helikoptérou. Taky můžeme jít pěšky, ale to by zabralo pár dní. Jenže všechno stojí peníze a moje kabelka zůstala v hořícím autě. S tou nešťastnicí.“ Poslední slova dodala smutně a zděšeně.

„S tou, co za odměnu zradila vlastního manžela? S tou, co se ho pokusila zavraždit podruhé, aby dostala druhou odměnu? S touhle ženou? Tak pojedeme vlakem. Jeden z mých klientů nedá na vlak dopustit.“

„To určitě bude jeden z tvých profesionálních loupežníků.“

Michael vykročil. Jelikož Emily přitom nepustil, musela poklusávat vedle něho. „On vlastně nekrade, jen dokáže lidi přinutit k tomu, co po nich chce. Chceš, abych ti vyprávěl o tom perlovém náhrdelníku, který koupil manželce?“

Emily chtěla něco úplně jiného, a sice vrátit se domů, dát si horkou sprchu a ráno se probudit s tím, že nic z toho se nikdy nepřihodilo.

„Tak se vzchop, Emily. Co nevidět zjistíme, kdo má tohle všechno na svědomí, pak se mě zbavíš a můžeš se vrátit ke svému starému životu.“ Než ho stačila opravit, že spíš by šlo o pokus získat ten bývalý život, Michael dodal: „Něco ti slíbím. Přísahám ti tady na tom místě, že pro tebe najdu dokonalého muže. Jakmile ho objevím, hned ho nasměruju k tobě.“

„Myslela jsem, že dál už mým strážným andělem nebudeš, ne? Že tě degradovali.“

„To je pravda, ale potrvá ještě nejmíň sto let, než k tomu dojde. Musím přece dokončit, co jsem začal, ne? A taky musím svého náhradníka vycvičit a sám se musím naučit svou novou práci. No a to všechno bude chtít čas.“

Proti své vůli se Emily rozesmála. „Sto let.“ Mezitím došli ke kraji lesa a před nimi se táhla silnice, která vedla na jih od Greenbriaru. „Tak jakým způsobem se chceš dostat na vlakové nádraží?“ ušklíbla se. „Je to k němu nejmíň pětatřicet kilometrů. A i kdybychom tam dorazili, jak zaplatíme za jízdenky?“

„Něco už vymyslím. Spolehni se na mě.“

Kupodivu přes to všechno, co se jí v životě od jejich setkání už zvrtlo, mu Emily důvěřovala.

18. KAPITOLA

D

o této chvíle není jasné, zda slečna Toddová má něco společného s krutou vraždou z dnešního rána, ale dokud ji policie nenajde a nevyslechne, nikdo si tím nemůže být jistý. To je tedy pro dnešek všechno. Zdraví vás Donald Stewart.“

Emily se odvrátila od televizoru v obchodě s elektronikou, spatřila však hned celou řadu dalších televizorů. Každý měl na obrazovce její zvětšenou fotografii. „Tak takhle vypadá Donaldova poctivost, když mu jde o kariéru,“ zamumlala si. Měla splnit svou hrozbu a prozradit, jak lže. Se zaťatými zuby vyšla z obchodu na ulici.

„Nemám tušení, jak se tomu říká, ale je to moc dobré,“ řekl Michael a strčil jí promaštěný sáček a papírový kelímek s pitím.

„Koblihy,“ utrousila Emily, když nakoukla do sáčku, a bezmocně zavrtěla hlavou. Ještě pořád se nevzpamatovala z dnešního odpoledne, kdy Michael přinutil řidiče s dlouhou černou limuzínou, aby jim zastavil a sám jim nabídl svezení až do města. Cesta byla úžasně příjemná, a muž navíc dal Michaelovi silný štůsek bankovek.

„Jak jsi zařídil, aby zrovna přes Greenbriar jela limuzína?“ divila se Emily skoro vystrašeně.

„Kouzlo,“ zazubil se Michael. „Černá magie.“

„Radši to moc nevykřikuj, nebo tě zaslechne Adrian.“

„Víš, skoro bych řekl, že Adrian na tebe trochu žárlí. Vsadil bych se, že jeho archanděl Michael nikdy podobným úkolem nepověřil. A taky bych věřil, že pokud tenhle případ dotáhnu do úspěšného konce, možná mě žádná degradace ani nečeká. Kdo ví, jestli si Adrian nedělá těžkou hlavu z obavy, abych ho v hodnosti ještě nepřeskočil.“

Emily zhnuseně potřásala hlavou. „Andělé by přece neměli být žárliví ani ctižádostiví.“

„A smrtelníci by měli žít v míru a vzájemné lásce. Počkej tu, než seženu ještě něco k jídlu,“ pokračoval Michael, „a pak vyrazíme k bytu tvého Kačera.“

Emily výjimečně proti té přezdívce neprotestovala. Hltala jednu koblihu za druhou a Michael ji zatím vedl na konec ulice. Neměla moc chuti vniknout do Donaldova bytu. Koneckonců, co by tam mohli objevit? Důkazy jeho nevěry? Emily ve skutečnosti doufala, že Donald si připomíná každičký z těch slastných okamžiků, které spolu strávili, a umírá touhou, aby se Emily k němu vrátila. S tím se může rozloučit! pomyslela si vzdorně, když se blížili k činžáku, v němž měl Donald byt.

„Asi by bylo zbytečné ti připomínat, že vrátný nás bez Donaldova svolení vůbec nepustí nahoru,“ poznamenala, ale Michael se jen mazaně pousmál.

A skutečně, vrátný je přivítal, jako by Michael byl dávno ztracený přítel. Po pár minutách hovoru už byli ve výtahu, kde ovšem trochu zezelenal.

„Moc rychle a moc vysoko,“ brblal, když vystoupili v šestadvacátém patře.

Emily věděla, že Donald schovává klíč v hadici hasicího přístroje, ale Michael jen položil dlaň na kliku a dveře se otevřely.

„V tvém bytě se mi líbí mnohem víc,“ poznamenal Michael, když se rozhlížel po místnostech zařízených sklem, chromém a černou kůží. A všude – od podlahy až ke stropu – byla zrcadla.

„Hele, už sis všechno prohlédl, tak vypadneme,“ pobízela ho Emily. V bytě, kam se předtím dostala jen zřídka, se jí zmocnil neuvěřitelně nepříjemný pocit.

„Je to tady,“ pravil Michael tiše.

Emily se však domnívala, že řekl: „Je tady,“ a málem už vyběhla ze dveří. Michael ji až v poslední chvíli chytil za rukáv.

„Zbabělce. On tady není!“ upozornil ji, protože jako vždy jí přečetl myšlenky. „Aspoň se mi to nezdá. Nepodíváme se do ložnice? Možná tam najdeme zapomenuté blondýnky.“

„Jsi strašně vtipný. Doufám, že Adrian tě sesadí na úroveň, na kterou skutečně patříš.“

„Pak bych tam potkal všechny tvé partnery z předchozích životů!“ odsekl Michael. „Nechceš, abych ti vylíčil tvůj život, který jsi zasvětila hazardnímu hráči? Přes čtyřicet let jsi strávila přesvědčením, že se změní.“

„Mohl bys laskavě hledat, kvůli čemu jsi sem přišel, a mě nechal na pokoji?“

„To nejde,“ vysvětlil Michael a přecházel po pokoji. „V žádném případě tě na pokoji nemůžu nechat nejméně dalších sto let. Pověz, Emily, máš představu, s jakým mužem bys chtěla strávit život?“

„Měl by být chytrý, zábavný a mně oddaný. Vlastně by mi měl otročit. A taky by měl být bohatý, aby mě mohl vzít na výlet do Paříže.“

„Vidíš, a já myslel, žes chtěla tábořit ve Skalnatých horách. V divočině, ne?“ Náhle Michael se syknutím prudce vtáhl dech do plic. Stál u vysoké skříňky, která přiléhala ke stěně naproti dveřím. „Je to tady.“

Navzdory tomu, co jí velel zdravý rozum, Emily přímo zkameněla. Co může být v té skříňce? Zlí duchové? Strašidla? Vyskočí ven někdo nebo něco a nikdy to už nepůjde zavřít nazpátek?

Když Michael otevřel dveře skříňky, v Emily se málem zastavilo srdce. Vyjekla a mimoděk se rukou chytila za hrdlo. Pronikavě vyjekla, ale na policích tam byly pouze knihy, řady a řady v kůži vázaných svazků.

„Podle mě moc zle nevypadají,“ sykla Emily, naštvaná svou dětinskou reakcí. „Jsou to scénáře Donaldových reportáží. Vím to, protože toho knihvazače jsem mu sama našla.“

Nesměle, jako by se bál, že se popálí, sáhl Michael do police a vytáhl knihu, načež ji otevřel. Přesně jak říkala Emily, byly to Donaldovy pracovní scénáře. Navzdory těm elegantním a drahým koženým vazbám byl text samý škrtanec, na laciném, potrhaném a zohýbaném papíře. Michael svazek zaklapl, vrátil ho na místo a přejel prsty po celé řadě svazků.

„Co to děláš?“ vyhrkla Emily netrpělivě. „Snad mi nechceš tvrdit, že knihy mohou strašit, nebo ano?“

Michael se k ní obrátil s nesmírně vážným výrazem. „Víš, co musíš udělat s těmito…“

„Scénáři!“ vyhrkla, otrávená z jeho věčné žárlivosti. „Jsou to jen scénáře jeho delších reportáží. Není na nich vůbec nic zlověstného.“

„A co ty máš s nimi společného?“

„Já?“ naštvala se, ale hned se zarazila. „Pomáhala jsem Donaldovi se sháněním informací, to je celé. Nápady ale patřily jemu a já…“ Nedořekla, protože Michael na ni upíral pohled, z něhož jasně vyčetla, že jí nevěří.

„Tak dobře. Během týdne si v Greenbriaru připadám dost osaměle, proto hodně čtu. A je fakt, že tu a tam přijdu s nápadem na Donaldovu reportáž i já. A pak na to téma provedu menší průzkum. Jenže tohle by dokázal každý. Používám metodu meziknihovních výpůjček a internet. A přestaň se na mě takhle dívat, ano? Nenabourávám se do tajných materiálů, nedělám nic protizákonného ani nemorálního. Prostě jen pomáhám Donaldovi, to je celé.“

„Není divu, že tě požádal o ruku,“ zabručel si Michael pod vousy.

„Co tím ksakru chceš naznačit?“

„Emily, ty vlastně tvoříš základ jeho kariéry. Kolik z těch scénářů jsi vybrala, sebrala na ně materiál a nakonec i napsala?“

„Jen pár,“ odpověděla. Skutečnost, že Donald je prolhaný a podrazácký hajzl ještě neznamenala, že ona je stejná. Titulky v televizi ukazovaly, že všechnu práci odvedl Donald. Na jediném scénáři se nikdy neobjevilo Emilyino jméno a ona o to ani nestála. Naopak, anonymita jí vyhovovala, aspoň si to ustavičně v duchu připomínala. Některé z reportáží byly značně kontroverzní a…

Vzhlédla k Michaelovi. „Možná jsem pár lidem šlápla na palec a někdo se dohmátl, že za tím ve skutečnosti stojím já, ne Donald. Tohle myslíš?“

„Přesně.“

Emily se v hlavě rozvířila změť vzpomínek na všechny reportáže, s nimiž Donaldovi „pomáhala“. Po pravdě, takhle se vlastně seznámili. Emily opakovaně psala Donaldovi žádost, aby přijel do knihovny a udělal skupince studentů přednášku o zákulisí zpravodajského vysílání. Místo odpovědi dostávala pouze předtištěné formuláře s vysvětlením, že pracovní program mu nedovoluje vyhovět. Emily si lámala hlavu, jak ho do knihovny přilákat, a pak si vzpomněla, jak četla cosi o ohrožených druzích živočichů, pak si vybavila jednu poznámku, kterou žertem pronesla manželka majitele jedné významné stavební firmy, načež si k tomu připojila pár faktů, které zaslechla v televizi. Dala si to všechno dohromady a napsala poměrně zajímavou reportáž, kterou vybrousila a poslala Donaldovi.

Dva týdny poté se Donald objevil v Greenbriaru a udělal studentům přednášku. Návštěvu zakončil tím, že si v mrňavém městečku pronajal byt a udělal si z něj svůj víkendový domov. A mezitím si ověřil fakta Emilyiny reportáže, zjistil, že se zakládají na pravdě, a udělal z jejího příběhu hlavní bod večerního zpravodajství. Nakonec stavitel musel nechat rozestavěné práce a Emily se doneslo, že na budoucích smlouvách přišel o miliony. Jenže Donald za reportáž získal cenu a oslavil to tím, že koupil růže a šampaňské a připravil Emily o panenství.

„Proč se tváříš tak divně?“ otázal se Michael. „Kolik těch reportáží dalo někomu důvod tě nenávidět?“

Emily se chabě pousmála. „Myslím, že nenávidí Donalda. Ten je přece odvysílal a shraboval za ně ocenění.“

„I když si myslíš pravý opak, nedá moc práce si domyslet, že Donald je ve skutečnosti idiot. Má hezkou tvářičku a docela dobře umí předčítat, ovšem nikdo, kdo v jeho přítomnosti stráví víc než půl hodiny, by nedokázal uvěřit, že ty reportáže zpracoval a napsal on. Zabít Donalda neznamená řešení, zatímco zabít zdroj reportáží řešením je. A ten zdroj jsi ty.“

„Ach!“ vydechla Emily a ztěžka se posadila na jednu z Donaldových černých kožených pohovek. „Takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlela. Naopak, přemlouvala jsem Donalda, aby mi dovolil zůstat v anonymitě. Nikdy jsem netoužila po slávě, šlo mi jen o to, aby se prosadila spravedlnost.“

Michael se na ni usmál. „Líbí se mi, že jsi stále stejná. Neměníš se, co by se za nehet vešlo. Už po celé věky miluješ spravedlnost a párkrát jsi za ni dokonce položila život.“

„A tenhle život patří k nim?“ zeptala se vystrašeně.

„Nepatří, aspoň dokud do toho budu mít co mluvit já. A teď se pustíme do práce. Podle mě musíme vyhledat případ, který není ještě dotažený do konce. Nevybavíš si, oč by se mohlo jednat?“

„Patří k tomu i lidé, kteří zanedlouho vyjdou z vězení na podmínku?“

Michael na ni chvíli jen zíral. „A když jsem se tě donekonečna vyptával, jaké zlo tě může obklopovat, proč sis nevzpomněla na všechny ty reportáže, které jsi sestavila?“

„Protože mě nenapadlo, že by kdokoli mohl vědět o tom, jakou mají se mnou souvislost. Donald odjakživa tvrdil, že jsem jeho tajná zbraň.“

„Donald chtěl všechny zásluhy shrábnout sám,“ ušklíbl se Michael. „No dobře, co se stalo, stalo se. Jak to začneme třídit? Kdybych bral jednu reportáž po druhé do rukou, dokázal bych vycítit, ke které se váže zlo.“

„Co kdybys prostě bral ty svazky postupně do ruky?“

„To je moc rozředěné. Zlo tu je, ale slabé. Potřebuju se dostat ke zdroji. Kde jsou originální poznámky z tvého výzkumu?“

„Na počítači,“ odvětila Emily schválně tak, aby jí nerozuměl.

Michael ji probodl pohledem.

„Tak dobře. Všechno je na Donaldově přenosném počítači. Nechtěl nic nechávat u mě, protože…“ Emily nedokončila větu a rozpačitě po něm mžikla.

„Nic mi nemusíš říkat. Všechno je mi jasné. Nechtěl, aby náhodou někdo nezjistil, žes to byla ty, kdo odvedl veškerou práci, a on že neudělal vůbec nic.“

„Přesně takhle to sice nevysvětlil, ale možná máš pravdu.“

„A kde je počítač?“

„Nemůžeš se hrabat v cizím počítači. Je to nezákonné a nemorální a kromě toho, já nemám ponětí, kde počítač je. Nejspíš ho má s sebou nebo v kanceláři.“

„Moc bych se divil, kdyby ho nechal v kanceláři. Tam by hrozilo, že v počítači může čmuchat někdo nepovolaný. Nerozhlédneme se tady?“

Emily si samozřejmě uvědomovala, že by tu neměli zůstávat, natož se hrabat v Donaldových soukromých věcech, ale nic nenamítala, protože Michael by si stejně udělal, co by sám chtěl. „Ložnice!“ rozhodla. „Nebo bys radši začal obývacím pokojem?“

19. KAPITOLA

T

ak jsi spokojený?“ ušklíbla se Emily. „Dopustili jsme se krádeže a neoprávněného vniknutí do bytu, ale stejně nemáme nic. Jistě ti to dělá náramně dobře.“

„Ani v nejmenším,“ zabručel Michael a nechal její jízlivost bez povšimnutí. „Něco tu je špatně, a já netuším co.“

„Co je špatného na tom, že Donald se každou minutu vrátí domů, zavolá policii a nechá nás oba zabásnout? Ty možná umíš odletět, ale jestli ve vězení někdo zabije mě, tak už neobživnu.“

„To je běžná potíž se smrtelníky,“ souhlasil Michael a vůbec nezvedl hlavu od jednoho svazku se scénářem.

Bylo už po šesté hodině odpolední, ale jak Emily podotkla, zatím neměli vůbec nic. Ne snad, že by den neproběhl zajímavě. Objevili Donaldův osobní počítač a bylo jasné, že na něm jsou skutečně uloženy všechny výsledky Emilyiny práce. Potíž byla v tom, že vstup do Donaldových souborů chránilo heslo. Emily neměla ponětí, jak asi může znít. Když Michaelovi vysvětlila, co by potřebovali, prohlásil: „Lilian si s tím poradí. Ta dělala ve stejném oboru jako tvůj Kačer.“

„Takže ji zavoláme?“ otázala se Emily. Ještě nezapomněla, že Lilian je nahá dáma bez těla. Nahý duch. „Nebo uspořádáme seanci?“

„Požádám Henryho, aby pro ni skočil. Udělal bych to sám, ale musím s sebou tahat tohle tělo, což zdržuje.“

„Ani nechci slyšet, kdo je Henry.“

„Bydlí tady.“

„Pochopitelně. Že se ještě něčemu divím?“ Po tomto rozhovoru se Emily už radši na nic neptala a Michael celou následující hodinu strávil zamyšleným listováním svázanými scénáři. Pečlivě probíral stránku po stránce. Po nějaké době naklonil hlavu k rameni, jako by někomu či něčemu naslouchal, načež Emily oznámil, že heslo zní: „Pan Zpráva.“

„Není to zvlášť originální, co?“ zeptal se Michael a kupodivu nepřipojil jedovatou poznámku o tom, že i ve výběru hesla se projevuje Donaldova ješitnost.

Emily si dala záležet, aby se nezeptala, jakým způsobem si duchové navzájem předávají informace. A jak vlastně cestují? Naskakovala jí husí kůže z vědomí, že celý svět, jenž se až donedávna zdál tak pevný a ohraničený, obklopuje další, neviditelný svět.

Ale i kdyby se nakrásně chtěla zeptat, těžko by to stihla, protože Michael vyhrkl: „Musíme jít. Okamžitě.“

„Už se vrací domů, viď?“

Michael se opět zaposlouchal do prázdna. „Ano,“ přisvědčil tiše a pronikavě se na Emily podíval. „Musíme odtud bleskově vypadnout.“

Emily v jeho chování vytušila cosi, co ji zarazilo. „Další zlí duchové? A jdou po tobě?“

Michael neodpověděl, jen zaklapl víko počítače, který zavyl, protože Michael ho řádně nevypnul. Vrazil si ho do podpaží a začal Emily postrkovat ke vchodovým dveřím bytu.

Bylo však příliš pozdě, protože v chodbě před výtahy se objevil Donald a kolem pasu objímal krásnou blondýnku, jež podle Emily nemohla mít v hlavě ani jiskřičku mozku. Ovšem na druhou stranu usoudila, že mít takhle krásně dlouhé nohy a navíc ještě mozek by bylo proklatě nespravedlivé. Emily zůstala stát jako zkamenělá a jen bezmocně zírala na blížící se dvojici.

Michael však reagoval velmi pohotově. Popadl Emily, přitiskl ji ke stěně a začal ji vášnivě líbat. Během dvou tří vteřin nedokázala myslet na nic než na něho. Donald přestal existovat.

Když ji Michael konečně pustil, Emily k němu ještě chvilku uchváceně vzhlížela a oči jí jiskřily blahem.

„Už jsou pryč,“ oznámil jí Michael, ale nepřestal Emily krýt tělem před případnými zvědavci.

„Kdo?“ hlesla šeptem, ale jakmile se na ni Michael lišácky usmál, ihned se rozpomněla.

„Pusť mě!“ sykla a snažila se ho odstrčit.

„Ale já myslel, že se ti se mnou líbí.“ Umlčela ho sžíravým pohledem, ale zubit se nepřestal. „Jdeme!“ prohlásil, vzal Emily za ruku a rozběhl se tak rychle, že za ním sotva klopýtala.

Vyřítili se na ulici a tam už Emily sotva popadala dech. „Donald určitě zjistí, kdo mu ukradl počítač,“ vyrazila ze sebe přerývaně. „Přece mu je jasné, že jenom já vím, kam schovává klíč.“

„A ty si myslíš, že Donald neví, kdo se tě snaží zabít a proč?“

„Tomu odmítám uvěřit!“ prohlásila Emily neústupně. „Jistě, Donald je kapánek ješitný, ale v žádném případě nevěřím, že by mohl vědět o té… o té vraždě. Že zrovna on by si přál mou smrt.“

„Jedině snad v tom případě, že tvoje smrt by mu poskytla materiál na největší reportáž jeho života,“ odsekl Michael, zvedl ruku a křikl: „Taxi!“ Okamžitě u nich zabrzdil taxík.

„Kam to jedeme?“ vyptávala se Emily, když vklouzli na zadní sedadlo.

„Pro nás je bezpečné jen jediné místo,“ odpověděl Michael a opatrně si položil Donaldův počítač na kolena.

„Ach ne, tam ne!“ zanaříkala Emily. „Nechci do Madisonova domu!“

„Ale já myslel, že se ti tam líbí!“

„Líbilo. Líbí, ale…“ Nedořekla, protože Michael se na ni usmíval, jako by její výmluvu dávno znal. „Nenávidím tě!“ Moc dobře věděla, že jí čte myšlenky a ví, že Emily má strach o něho. Vždyť ten zlý duch v domě na Michaela útočil! Ale ne, nezáleží mi na něm, přesvědčovala sama sebe v duchu. Nemůže, nesmí mi na něm záležet. „Ale nakonec, proč ne,“ zabručela a pokoušela se vypadat co nejlhostejněji. „Zlo je tvůj obor, ne můj. Jen bych tě měla upozornit, že jet taxíkem až do Greenbriaru by vyšlo nekřesťansky draho. A navíc bychom na sebe upoutali pozornost.“

„Jasně,“ přisvědčil Michael s úsměvem. „Pojedeme vlakem. Vyprávěl jsem ti už…“

„Ano!“ vyštěkla Emily a obrátila se k oknu, aby se na něho nemusela dívat. „Vyprávěl jsi mi už úplně všechno.“

*

„Tohle mi moc chutná,“ svěřil se Michael. „Ještě jednou, jak se to jmenuje?“

„Gin. Ale mám dojem, že bys to neměl pít, že to je proti božímu přikázání.“

„Proti božím přikázáním je všechno, v čem se člověk projevuje nestřídmě a nezdrženlivě. Mohla bys mi prozradit, kvůli čemu se tak vztekáš?“

Seděli na podlaze Madisonova domu – přesněji řečeno na dvojí vrstvě orientálního koberce, který stál určitě celé jmění. V krbu, který přes sto let nikdo neprotáhl, plápolal oheň a o kus dál ležely zbytky pečeného kuřete a čokoládového dortu. Emily musela uznat, že Michael si na slasti lidského života zvykl velmi rychle a v jídle že se zorientoval ve velmi krátké době. Dokonce to došlo tak daleko, že i Emily se ho někdy ptala, jak co udělat.

„Zlatý sovereign,“ řekl Michael a vysloužil si tím od ní udivený pohled. Honem však zase uhnula pohledem, protože v záři plamenů vypadal až hříšně přitažlivě. Temnota domu je obklopovala jako skořápka a budila v nich pocit útulného bezpečí.

„Nerozumím,“ zamumlala a trucovitě usrkávala dietní kolu. Alkohol odmítala třeba jen ochutnat.

„Mám dojem, že vy lidé máte rčení: Penny za to, co si zrovna myslíš. No a já ti nabízím víc. Nabízím ti všechno zlato schované v základech tohoto domu.“

Emily na Michaela upřela zvědavý pohled, ale pak se kousla do rtu a honem se zadívala do plamenů. „Nic si nemyslím,“ řekla bezbarvě. „Jsem jenom unavená.“

„Emily, můžeš lhát všem na světě, ale mně ne. Tak co se stalo?“

„Umíš přece číst myšlenky, tak mi to pověz sám!“ utrhla se na něho.

„Život se ti obrátil vzhůru nohama a ty teď nevíš, jak ty střepy slepit dohromady,“ pravil Michael polohlasně.

Byla to tak stoprocentní pravda, že když se Emily pokusila odpovědět, zkrátka a dobře to nešlo. Toužila být statečná, toužila být co nejsilnější a přesvědčit sama sebe, že všechno bude v pořádku, jenže to nedokázala. Než si stačila uvědomit, co se děje, vyhrkly jí slzy a horce jí stékaly po tvářích.

„Emily,“ zašeptal Michael. Pokusil se ji obejmout, a i když se mu bránila, nevzdal se a nakonec ji k sobě pevně přitiskl.

„Nebylo to od tebe fér!“ zavyčítala se rty na jeho hrudi. Zkusila ho udeřit pěstí, ale Michael neuhnul, jen jí dál tiskl obličej do měkké vlny svého svetru. „Byla jsem šťastná. A i kdyby byl Donald podrazák a já bych v roli jeho manželky byla nešťastná, i kdyby si mě chtěl vzít z čirého sobectví, a ne z lásky, neměla jsem o tom ani tušení. Byla jsem šťastná. Rozumíš vůbec, co se ti snažím vysvětlit?“

„Ale samozřejmě,“ přisvědčil Michael a hladil ji po vlasech. „Zpočátku jsi s nimi byla vždycky šťastná.“

„Přestaň!“ zavřískla Emily a zkusila se mu vytrhnout. „O minulosti ani budoucnosti už nechci slyšet ani slovo! Chci jen zpátky, co jsem měla ještě před pár dny.“

„A já ti to zničil,“ dodal Michael mírně. „Už zase jsem ti zničil život.“

„Dělával jsi to často?“ zaryla Emily jízlivě. Opřela se o něho. Najednou se jí nechtělo se odtáhnout, i když ji už nedržel tak pevně. Ach Bože, ty minulé dny byly ale příšerné!

„Emily.“ Promluvil velmi potichu a Emily jeho slova cítila i slyšela současně. „Hrozně jsem ti ublížil.“

Emily mu vzhlédla do tváře. Oči měl v záři ohně černočerné a hleděl přímo do plamenů. Jeho náruč jí připadala jako bezpečná bárka na rozbouřeném moři.

„Já…“ Zaváhal.

„Cos udělal?“

Michael se zhluboka nadechl. „Nezničil jsem ti jenom tenhle život, ale i ty dva předchozí.“

Emily se mu zamyšleně dívala do očí. „Pověz, jak k tomu došlo!“ požádala ho přísně.

Michael mlčel a Emily bylo jasné, že se mu s tím přiznáním nechce ven. „Zasloužím si, aby mě degradovali. Zasloužím si každý trest, který má Adrian pro mě v zásobě, protože jsem ti ublížil. Pochop, Emily, když ty jsi tak neuvěřitelně dobrá!“

„Jasně, jasně,“ vyhrkla netrpělivě. „Jsem tak dobrá, že můj snoubenec se teď miluje s úplně jinou ženou.“

„Právě o to jde. Ti muži na zemi tě vůbec nedoceňují. Vidí v tobě jen to, co je na povrchu. Vidí, že jsi pěkná na pohled, ale hlouběji do tebe se už nedívají. Přitom uvnitř jsi tak krásná, že to nejde ani popsat. Vůbec, muži na zemi se o ženinu duši v nejmenším nezajímají. Když je krásná duše uzavřená v tlustém těle nebo má všední obličej, muži o takovou partnerku nestojí.“

„Ale zato kdybych byla tak krásná jako žena, kterou jsem zahlédla s Donaldem…,“ ozvala se Emily smutně.

„Ne, ty jsi krásná, ale nelíčíš se a nevěšíš na sebe cingrlátka jako ta dívka, kterou jsme viděli s tvým…“

„Bývalým snoubencem,“ dořekla s povzdechem.

„Ano, s bývalým snoubencem.“

„Ale ještě pořád jsi mi neřekl, jak jsi mi v minulosti ublížil.“

„Byla jsi navlas stejná jako teď.“

„Obyčejná a prakticky založená?“

„Ne! Byla jsi důvěřivá a snadno ses dala oklamat. Máš tak láskyplné srdce, že…“

„Že co?“

Michael si povzdechl. „Uvěříš všemu, co ti pěkný mužský nabulíkuje, tak je to. Na zemi žije jen pramálo lidí, kteří se ti vyrovnají, Emily,“ dodal zhnuseně. „A já byl svědkem toho, jak jeden život za druhým marníš svou dobrotu s alkoholiky a příživníky, kteří tě jen využívali a nic ti nevraceli. Máš vůbec ponětí, jak jsem trpěl, když jsem stál po tvém boku a sledoval, žes i se svými dvěma dětmi málem umrzla, protože tvůj darebácký manžel propil všechny peníze? Začala jsi prát lidem, Emily. Tvoje jemné ruce…“ Odmlčel se, pozdvihl její ruku a políbil ji na hebkou kůži na zápěstí, načež postupně vtiskl polibky na každý prst zvlášť.

„Tak co jsi udělal?“ otázala se Emily tiše.

„Poslal jsem tě k dámě, která potřebovala švadlenu. Šití bylo přece jen snazší než praní prádla a…“

„Ne, myslím tím, cos udělal v mých posledních dvou životech?“

„Ach.“

Michael rozpačitě mlčel, ale Emily nepřestávala dorážet. „No tak, vyklop to.“

Zhluboka se nadechl a chvíli trvalo, než odpověděl. „V tvém posledním životě, víš, jak jsi měla ty stříbrné šaty, ty jsem ti vybral já sám. Věděl jsem, že stříbrná ti sluší. Vzpomínáš si, jak ses mě ptala, jestli ses v těch šatech líbila svému manželovi? Emily, já… Nedovolil jsem ti se vdát. Kdykoli se objevil nějaký nápadník a tys začala vážně uvažovat o jeho nabídce, pošimral jsem tě na nose a tys ho poslala pryč. V minulých dvou životech jsem ti nedovolil se vdát ani mít děti. V obou případech jsi zemřela jako panna.“

Emily se od Michaela odtáhla. Na okamžik nebyla schopná slova, jen na něho mlčky zírala. „Co ty jsi propána za anděla? Jak jsi mohl tohle provést duši, kterou jsi měl ochraňovat? Tebe na zem určitě nevyslali, tebe z nebe vykopli!“

„Emily, prosím tě, snaž se to pochopit. Po tom životě, kdy ses dřela jako pradlena, jsem zařídil, abys měla bohatého a rozhodného otce, ale ani já nemohl zabránit, aby ses nezamilovala do příživníka. Všichni muži pásli jen po tvém dědictví, takže nakonec bys zase zůstala ožebračená a musela by ses dřít od rána do večera, abys měla aspoň na chleba. A s tou představou jsem se zkrátka nedokázal smířit.“

„Takže tvojí zásluhou mě vždycky zasvrběl nos a já zůstala panna. Teď se ptám čistě ze zvědavosti, jak jsi zabránil tomu, aby mě některý z nápadníků neunesl? Předpokládám, že za otcovy peníze by se jim ta námaha vyplatila.“

„Echm, každého z nich přistihli v choulostivé situaci, aby se musel oženit s dcerou někoho jiného.“

„A to jsi zařídil ty.“

„Samozřejmě.“

Emily se mu chvíli mlčky choulila v náruči. Nedokázala se rozhodnout, zda mu věří či nikoli, ale všechno to dávalo smysl. Celý svůj život měla tušení, že se nikdy, nikdy, nikdy nevdá, že o ni nebude stát žádný muž. Jako malému děvčátku jí nad obrázky miminek pravidelně vyhrkly slzy, a když se jí matka vyptávala, co ji trápí, Emily tvrdila, že ona sama děti nikdy mít nebude.

„Takže tohle jsi mi provedl v obou posledních životech?“

„Ano,“ potvrdil Michael utrápeně. „Vím, že to nebylo správné. Neměl jsem to dělat, protože nakonec jsi žila skoro stejně nešťastně, jako kdyby ses za toho grázla přece jen provdala.“

„Budu hádat, ano? Žila jsem v naprosté samotě, jen ve společnosti knih a možná několika koček. Jednou za měsíc jsem pořádala literární dýchánky pro starší dámy, abychom mohly prodiskutovat nejnovější romány. A nikdy jsem neměla přátele mezi mladými lidmi, protože jsem nesnesla pohled na jejich děti a nedokázala jsem se smířit s povídáním o jejich šťastném rodinném životě.“

Michael chvíli mlčel, a když konečně promluvil, nebylo ho téměř slyšet. „Ano.“

„Tak už mi je všechno jasné. Právě takového života jsem se nejvíc bála, byla to pro mě hotová noční můra. A tys mi to provedl hned dvakrát!“

„Myslel jsem si, že poprvé se to nepovedlo, protože nemám v tomhle směru zkušenosti. Netušil jsem, že ti tak ubližuju, a sliboval jsem si, že podruhé to vyjde. Představoval jsem si, že pro tebe najdu báječného a ohleduplného muže, pak že vás oba postrčím tím správným směrem a ty se na zemi konečně dočkáš šťastného života.“

„Mám dojem, že uhádnu i tohle. Nikdy jsi nenašel muže, který by pro mě byl dost dobrý, co?“

„Přesně tak. Kdo by se tvé dobrotě mohl vyrovnat?“

Emily se od Michaela nesmírně pomalu odtáhla a zadívala se na něho. S úlekem zjistil, že z očí jí čiší hněv.

„Ty hajzle!“ sykla tiše, ale s nepopiratelnou záští. „Nejsem žádný… žádný anděl!“ utrhla se na něho vášnivě. „Jsem žena z masa a krve, nestojím o zbožňování, ale o lásku! Nemám zájem o to, aby mě vystavili v muzeu ve vitrínce a okukovali mě jen proto, že jsem, hahaha, dobrá. Chci žít, chci okusit všechno, co život nabízí. Vsadila bych se, že jsem byla šťastnější i jako pradlena než jako zazobaná stará panna, co pořádala dýchánky pro dámy!“

„To je pravda!“ vydechl Michael s údivem. „A mně to nikdy nešlo do hlavy. Postaral jsem se přece, aby ti nic nescházelo. Měla jsi…“

„Neměla jsem nic! Slyšíš? Neměla jsem vůbec nic! Měla jsem…“ Najednou to na ni bylo příliš. Nenacházela slov. „Nikdy to nepochopíš. Nikdy. Donald mi dal…“

„Však já vím, co ti dal!“ rozkřikl se Michael. „I kdybych byl stokrát anděl, v tomhle těle jsem především člověk. Myslíš si, že je pro mě jednoduché dívat se na tebe a nedotýkat se tě? Strávil jsem s tebou jedinou noc a za ni budu platit až do skonání světa! Ale mně to za to stálo. Ano, objetí s tebou mi stály za ty nejhorší tresty, na jaké jen nebe může přijít.“

Emily na něho chvilku třeštila oči a potom se mu vrhla kolem krku. „Ale Michaeli, já tě nemůžu milovat. Nemůžu. Nejsi skutečný. Zmizíš.“

Michael ji držel tak křečovitě, jako by na jejich objetí závisel životem. „Já vím,“ zašeptal. „A já jsem na tom stejně. Což bych mohl milovat smrtelného člověka? Což bych se pak mohl vrátit do nebe a dívat se, jak život po životě žiješ po boku… po boku…“ Zhluboka se nadechl a něžně Emily od sebe odtáhl. „Co kdybych s sebou odnesl i všechny vzpomínky na sebe?“

„Nedělej to,“ zaprosila Emily a něžně si prohlížela rysy jeho obličeje. „Už jsi mi toho vysvětlil tolik, že chápu, že lásku nemůže zničit ani Bůh. Možná bych si nevzpomínala, proč se cítím tak prázdná, ale nadosmrti bych věděla, že mi něco chybí. A ty víš, že mám pravdu.“

Michael chvíli váhal s odpovědí. „Samozřejmě máš pravdu. Na lásku nemůžeš zapomenout, ať už jde o lásku k člověku nebo k Bohu.“

„Po Donaldovi se mi nestýská, ale stačí, abys ty zašel do sousedního pokoje, a už bych plakala steskem. A moc jsem se na tebe hněvala, když jsi mě po té promilované noci opustil.“

„Já vím. Nechtěl jsem odejít, ale… Odvedli mě. Duši i tělo mi přenesli jinam.“

Emily položila Michaelovi hlavu na rameno. „Neměli jsme to udělat. Snažila jsem se zapomenout, že k něčemu podobnému kdy došlo, ale nedokázala jsem to. A mám strach, mám strašný strach, že po tvém odchodu zůstanu sama.“

„Emily, ty nikdy nezůstaneš sama, nikdy jsi nebyla ani nebudeš.“

Oddaně k němu vzhlížela. „Až zůstaneš bez těla, bude to všechno jiné.“

„Chápu tě. Já tebe uvidím, ale ty mě neuvidíš a neuslyšíš. A možná se na mě ani nedokážeš rozpomenout.“ Objímal ji, jako by se bál, že se mu v příští vteřině rozplyne pod rukama. Nakonec se jí podíval do očí. „Co se dá dělat, Emily, má lásko. Máme na vybranou dvě možnosti. Za prvé budeme brečet nad rozlitou polévkou.“

„Mlékem. Brečí se nad rozlitým mlékem.“

„Prima, ale já nemusím mít ani jedno, ani druhé,“ zazubil se Michael. Emily se láskyplně usmála. „Jde totiž o to, že bychom měli plakat spíš nad tím, co nás teprve potká, protože nemá cenu se utěšovat, že nás budoucnost nerozdělí. Ale na druhou stranu bychom si mohli užívat přítomnosti a snažit se vychutnat si ji navzdory vědomí, že zítřek nám může přinést špatné zprávy.“

„Rozumím,“ přikývla Emily. „Chceš mi tím naznačit, že každou minutu, kterou strávíme společně tady na zemi, bychom měli promilovat a nehnout se od sebe na krok?“

„Přesně tak!“ potvrdil Michael se zářivým úsměvem. „Pochopila jsi to dokonale.“

„Tak jsi spíš mužský než anděl, co? A navíc typicky nesnesitelný mužský!“ Vyprskla, jako by řekl něco nemravného.

Michael se na ni nechápavě podíval. „Myšlenky máš teď příliš zmatené, než abych se v nich mohl vyznat.“

„Chudinko,“ zlobila se Emily a vytrhla se mu z náruče. „Stojím jednoznačně na Adrianově straně. V celém nebi nemůžou mít horšího anděla než jsi ty. Dokonce si ani neumím představit, proč ses zrovna ty stal andělem. Tvrdíš mi, že si neumím vybírat partnera, ale dokonce i já tě dokážu prokouknout.“

Michael se zatvářil zmateně, protože se marně snažil pochopit, o čem to Emily mluví. „Hele, co jsem udělal nesprávného?“

„Odlákal jsi mě od Donalda jen kvůli sobě, viď? A nechal jsi mě hnít ve staropanenské samotě po celé dva lidské životy zase jen pro své vlastní sobecké účely, co?“

„Víš, já, no, možná jsem se choval kapánek sobecky, ale snažil jsem se tě ochránit!“

„Ale? A snažíš se mě ochránit i teď, když se ke mně chováš tak svůdnicky?“

„Ale vždyť nedělám nic špatného!“ bránil se Michael užasle. „Já…“

„A to je právě ono, nechápeš? Přijdeš si na svět a chováš se mile k ženě, o které víš, že neumí muže odhadnout. A jsi tak zatraceně svůdný, že ta chudinka se do tebe poblázní. A co dál? Ptám se tě, co dál?“

„Já…“ Michael se podrbal na hlavě. „Nějak nedokážu sledovat logiku tvého myšlení.“

„To je skvělé! Už mám plné zuby toho, že vy muži mi vykládáte, jaká jsem. Mám toho až po krk! Slyšíš mě? Po krk!“

„A co tedy ode mě chceš?“

„Abys mi našel muže, co jiného! Nechci žít sama. Chci mít dům na venkově a chci mít nejméně tři děti. Jsi anděl, máš schopnost nahlédnout do lidských srdcí, tak mi před svým odchodem najdi manžela!“

„Ale my nejdřív musíme zjistit, kdo se tě tak vytrvale pokouší zabít.“

„Aha. Tak na tohle máš čas, ale už nemáš čas na to, abys pro mě udělal něco dobrého, nemám pravdu?“

„Emily, připadám si vedle tebe jako idiot. Za nic na světě nemůžu přijít na důvod, proč se na mě zlobíš. Vážně mi z toho všeho jde hlava kolem.“

„Je to nesmírně jednoduché. Přišel jsi na zem a zničils život, který jsem si já sama zvolila. Možná že ve tvých očích to nebyl dobrý život, ale byl to život. Zato nyní, díky tobě, nemám nic, jsem skoro po uši zamilovaná do anděla, který se co nevidět vrátí do nebe, a přitom si možná vezme, možná nevezme mé vzpomínky na něho. Ale já žiju v mrňavém městečku, kde přes týden nepotkáš jediného muže a během víkendu jen ženáče. Život obyčejné maloměstské knihovnice moc možností nenabízí, chápeš?“

Emily téměř začala Michaela litovat, protože obličej se mu zamračil soustředěním, jak se snažil srovnat si v mozku všechno, co slyšel. Jenže Emily měla plné zuby řečí, že sebou nenechá mávat jako hadrem, že už je unavená tím věčným zamilováváním se do nesprávného typu muže, což se vleklo už po celá staletí. Byla si jistá, že její cit k Michaelovi je skutečná láska, a nechtělo se jí to rozebírat příliš podrobně, ale čert aby to vzal, člověk se občas prostě musí chovat trochu sobecky! I kdyby stokrát bylo krásné, že kvůli ní sestoupil anděl na zem a snaží se jí zachránit život, jaký ten život bude dál, když jeho zbytek zůstane sice naživu, ale bude tesknit po muži, na něhož jí možná nezbudou ani vzpomínky?

„Tak co?“ nedala se odbýt Emily a sama se divila, jak důrazně to zní. Její matka ji učila, že má být za všech okolností milá, ale právě teď jí projev vlastního sobectví udělal náramně dobře. Rozhodla se využít anděla pro své vlastní sobecké účely. „Tak dokážeš mi najít hodného muže, nebo nedokážeš?“

„Asi ano,“ připustil Michael zdráhavě. „Co by sis tak představovala?“

„Všechno nasvědčuje tomu, že obvykle dávám přednost opilcům a příživníkům, kterým sloužím jen jako pokladna a hostitelka na velkolepých večírcích. Nebo jsi na to zapomněl? Tak proč se mě ptáš, co asi tak chci? Chci muže, který se ke mně bude chovat hezky, s kterým budu mít děti, na kterého je spolehnutí, který pro mě bude oporou. Takový ten typ z románů, znáš to, ne?“

„Aha. Jenže v tomhle století se tohle zboží objevuje jen vzácně. Uvědom si, že současný svět nabízí příliš mnoho pokušení, než aby…“

Emily bylo jasné, že Michael nemluví upřímně, a po pravdě, sama o jiného muže, než byl on, ani moc nestála. Zato každým dnem pořád více stála o Michaelovu přítomnost a o společnou budoucnost. Ne s někým, jako je Michael, ale přímo s ním. Kde jinde by našla muže tak okouzleného životem? Muže, pro kterého fotbal představuje jeden z největších divů světa? Kde jinde by…?

Zakázala si o tom přemýšlet. Společný život s Michaelem ji nečeká, a pokud si chce uchovat zdravý rozum, měla by ten nápad co nejrychleji vyhnat z hlavy. Jak říká její kamarádka Irene: „Jediný protijed na chlapa je zase jiný chlap, pokud možno mladší a hezčí než ten předchozí.“

„No dobře,“ prohlásila Emily rázně. Snažila se o co nejvěcnější tón: „Takže platí?“

„Platí?“

V životě neviděla a neslyšela nikoho tak zničeného. „Tohle je příklad toho, že někomu podáš prst a on chce hned celou ruku.“

„Konečně jsi uznala, že mi něco dlužíš,“ pronesl Michael tak chlípně, že se Emily musela otočit, aby skryla úsměv.

Po minutce to však nevydržela a opět se obrátila k němu. „Ne, takhle to není. Od téhle chvíle jsme obchodní partneři, nic víc. Žádné techtle mechtle mezi námi nestrpím, jasné? Aspoň si tě Adrian znovu nepředvolá na kobereček a nedegraduje tě na ještě nižší hodnost. A já na tom vyzískám manžela a děti. Co na to říkáš?“

„Zní to hrozně vědecky,“ poznamenal Michael zachmuřeně. „A já kašlu na to, co říká Adrian. Mluví z něho akorát žárlivost“

„Platí?“ opakovala Emily a natáhla ruku, aby si mohli plácnout. „Mimochodem, ne abys mi našel nějakého vychrtlíka. Ti v sobě nemají žádnou chuť do života.“

„Tak dobře,“ přisvědčil Michael a rukou jí potřásl.

„A když jsme si to konečně vyjasnili, nemohli bychom se kapku prospat? Zítra musíme začít probírat soubory na počítači a ty mi začneš hledat životního partnera.“ Emily s úsměvem zamířila na opačný konec místnosti k matraci, kterou Michael předtím přitáhl z podkroví. Byla zaprášená, stejně jako přikrývka přehozená přes ni, ale Emily byla tak unavená, že by usnula kdekoli.

Když se uložila, spokojeně se usmála do tmy. Vůbec poprvé od chvíle, kdy potkala Michaela, cítila, že její život je na začátku, ne na konci, jak věřila během posledních pár dnů. Potřebují zjistit, kdo se ji snaží zavraždit, pak jí Michael najde manžela, někoho moc hodného, s kým by si mohla pořídit děti, někoho…

Emily se propadla do spánku s úsměvem na tváři.

Ale Michael neusnul. Věděl, že Emily nemá ani potuchy, jak těžký úkol mu uložila. Věděl totiž, že mezi dušemi, o něž pečuje, není žádný „hodný“ muž. Přinejmenším ne dost hodný pro Emily. Znamená to, že se bude muset spojit s ostatními anděly a přeptat se, koho mají oni. A ten muž navíc musí mít slušný zevnějšek a odpovídající věk. A navíc by neměl bydlet moc daleko od Emily.

Michael se snažil nepřemýšlet o tom, co ho čeká. Ze všech sil se snažil potlačit pocit, že si nepřeje, aby se „jeho“ Emily dotýkal jiný muž než on. „Smrtelnost je pro smrtelníky,“ prohlásil Adrian. „Tak je nech, ať si dělají ty své chyby a ať za ně pykají. Jejich nešťastný osud nemáme právo ovlivňovat.“ Adrian měl na mysli, že Michael by si neměl činit právo na pozemskou ženu. Přál si, aby si Michael pamatoval, že je anděl a nad takové nízké city že je povznesený.

Michael se zvlášť andělsky necítil. Ve skutečnosti, kdyby si chtěl přiznat pravdu, tak vůči Emily moc andělské city nechoval snad nikdy. Zrovna teď nestál o nic jiného než o to, aby si s ní mohl zalézt do postele a pomiloval se s ní.

Jenže to neudělal. Místo toho uvelebil své pozemské tělo na druhou matraci a nechal z něho vyklouznout duši. Na zemi to označují jako „astrální projekci“. Ve formě duše se vznesl do nebe a začal se radit s ostatními anděly o muži, který by jeho Emily udělal šťastnou.

Když se pak ráno jeho duše vrátila na zem, tělo měl odpočinuté, i když trochu ztuhlé od toho, že celou noc zůstalo bez pohybu. Michael získal pár jmen a adres a vypracoval si plán. Současně měl však přetěžké srdce. Dokonce ani Adrian mu nedržel kázání, když spatřil, jak je Michael zdrcený. Ostatní andělé nechápali, co ho může tak úděsně trápit, ale vycítili jeho bolest a hluboce ho litovali.

Na chvíli, dřív než jeho duše vklouzla zpátky do těla, vznášel se Michael nad Emily, pozoroval ji ve spánku a zapřísahal se, že pro ni udělá, co nejlepšího může. Bude se snažit, aby jí vynahradil osamělost, kterou prožívala jeho vinou v minulých životech, a možná, když na to půjde dostatečně dobře, v budoucnu se změní Emilyino štěstí u mužů.

Slétl dolů, políbil ji na tvář andělským políbením, častým, ale málokdy vnímaným. Emily se však zavrtěla ve spánku a Michael zase poodlétl. Nebylo správné, aby ji obtížil svou žárlivostí a lítostí, a dokonce ani aby ji zahrnul svou láskou. Jak připomněla, stejně ji dřív nebo později opustí a nemá právo odnést s sebou i svoje srdce. Od nynějška se bude věnovat jen svému úkolu a své pocity si nechá pro sebe. Ano, pomyslel si pobaveně. Výjimečně se omezí jen na andělské povinnosti. Bude dávat a dávat a dávat, bez sebemenší naděje dostat od ní cokoli na oplátku.

„Ach, Bože,“ zašeptal, když vklouzl zpátky do pozemského těla, „nedovol, aby si přehazovala vlasy přes levé rameno, jak to pořád dělá. I anděl se vydrží ovládat jen do jisté míry.“

20. KAPITOLA

D

va dny, říkala si Emily, když otvírala další truhlu na půdě Madisonova domu. Už dva dny si jí Michael vůbec nevšímal. Místo toho byl jako posedlý počítačem. Snad nikdo na zemi se mu v té nové vášni nevyrovnal. Nijak ji neuklidnilo, že dělal pouze to, oč ho Emily požádala, ale už si na jeho bezvýhradnou pozornost zvykla a uvědomila si, že se jí docela líbilo, když se nějaký muž věnoval každičké její myšlence a každičkému hnutí prstem.

Jenže to teď musela oželet. Od toho večera, kdy Emily požádala Michaela, aby jí našel manžela, naráz změnil své chování. Hned druhý den ráno, navzdory jejím námitkám, odešel do města a vrátil se o hodinu později v dodávce telefonní společnosti, kterou řídil mladý mechanik. Kdyby Emily už mnohokrát neviděla, co Michael dokáže, pak by nevycházela z úžasu. Zdarma natáhl linku k nejbližšímu telegrafnímu sloupu a zavedl do domu jak elektřinu, tak i telefonní spojení. Michael se pak mohl dokonce i napojit na internet.

Michael rovněž dovezl pár igelitových tašek s nákupy, a když se Emily nabídla, že s pomocí starožitných kamen nějak uvaří snídani, odmítl s tím, že na jídlo nemá čas, čeká ho práce. Když se nabídla, že mu pomůže s napojením na internet, vysvětlil jí, že s tím mu pomůže Alfred a ona že by se mohla zabavit jinak. Až najde, co hledá, zaručeně ji zavolá.

Emily nad tou změnou Michaelova postoje jen překvapeně zamžikala a poslušně vycouvala.

„Pod kobercem na hlavním schodišti jsou schované klíče ke každým dveřím v celém domě. Myslím, že to bude třetí či čtvrtý schod,“ upozornil Michael a nespouštěl oči z monitoru počítače. Emily dobře poznala, že navíc naslouchá někomu, koho neviděla, protože chvilkami zamumlal „Ano“ nebo „Ne“ či „Nerozumím“. Přitom pilně ťukal do klávesnice.

„Třetí!“ křikl ještě za Emily. „Kapitán tvrdí, že to je třetí schod. A taky vzkazuje, že můžeš prolézt absolutně všechno, a pravdu stejně nenajdeš.“

S pocitem dítěte, kterého dospělí poslali pryč s příkazem, ať se zabaví samo, šla Emily hledat klíče. A skutečně v rohu pod kobercem na třetím schodě zdola leželo několik svazků klíčů, tak šikovně zastrčených do mezery pod schodem, že nikoho by nenapadlo tam cokoli hledat.

„Tohle jsem urobil vlastníma rukama!“ ozval se jí v hlavě jasný hlas.

„S anděly mluvit musím,“ odsekla hlasitě, „ale hovor s duchy odmítám. Běžte si laskavě strašit někam jinam.“

Emily si byla jistá, že zaslechla smích, ale ten se vytratil v dálce, takže kapitán – či kdo to byl – se zřejmě rozhodl nechat ji skutečně na pokoji. Emily si pod vousy zabručela, že všichni muži jsou stejní otravové, a bez váhání zamířila nahoru do podkroví. Má-li se zabavit sama, pak přesně věděla, jak a čím se chce zabavit.

Nyní však už měla za sebou dva dny strávené v rozlehlém podkroví, a ačkoli si prohlédla a objevila řadu nádherných a zajímavých věcí, byla na Michaela stále naštvanější. Jak je možné, že mu nedělá potíže ji ignorovat? Od chvíle, kdy ho srazila autem, spolu strávili snad každou minutu, ale teď se zavrtal do počítače a nenašel si na ni ani chviličku. Dokonce už ani společně neposeděli u jídla. A když vešla do místnosti, neráčil ani zvednout hlavu. Pokud přistoupila až k němu, neutrousil ani slovo.

Včera večer se o zahájení rozhovoru pokusila sama. „Už ti přálo štěstí?“

„Záleží na tom, čemu říkáš štěstí,“ zavrčel a neodloupl oči od monitoru.

„Už jsi objevil nějaké zlo?“

„Spoustu. A v tom je ten problém. V tomhle počítači není nic než zlo. Každá z těch reportáží se týká hrozných mužů nebo žen, kteří mají na svědomí hrozné věci. Je skoro nemožné zjistit, jaká z těch zlých věcí se vztahuje k tobě, protože všechno jsi napsala ty, takže s tebou má souvislost úplně všechno.“

„Možná bych ti mohla pomoci,“ vyhrkla s větší dychtivostí, než mu chtěla dát najevo.

„Ne!“ odmítl ji bez servítků. „S Alfredem to skvěle zvládáme. Běž se zatím rozhlížet do podkroví. Kapitán tvrdí, že tam nahoře je nějaký poklad, ale kdoví, třeba jde jenom o věc, k níž má sentimentální vztah. Na druhou stranu nesmíme zapomínat, že to byl zámožný občan.“

Emily měla opět dojem, jako by ji rodiče poslali za ostatními dětmi na hřiště. „Už jsi mi našel nějakého manžela?“ zaryla pomstychtivě. „Ale ať je to fešák. A taky při síle, ráda bych měla nejméně šest dětí.“

„Už před pár dny jsem ti vyhledal tři kandidáty. No, spíš před pár hodinami.“

„Ach,“ vydechla maličko pokrotle Emily.

Michael se ohlédl. „Vždyť jsi to tak chtěla, ne? Nebo sis to už rozmyslela?“

„Jasně že nerozmyslela. Copak mám na vybranou? Co nevidět zmizíš a Donalda jsi mi odehnal, takže se musím provdat za jednoho z těch mužů.“

„Nebo zůstat sama. Ale taky by ses mohla provdat za muže podle vlastního gusta.“

„Ne, děkuju pěkně. Už jsi mi dokázal, že v tomhle směru jsem úplně nemožná.“ Vztekle mu shlížela na vršek hlavy. „Bez výjimky jsem si vybrala nevhodného partnera. Jen se podívej na Donalda. Jen se podívej, do čeho jsem se namočila.“ Myslela jeho, myslela tím, že je stejně špatný jako všichni ostatní muži, které si vybrala v průběhu staletí.

Michael se neobtěžoval přestat s civěním do počítače. „Ale vždyť ty sis mě sama nevybrala, nebo snad ano, Emily? Já si vybral tebe. A teď sypej do podkroví a zkus najít ten poklad. Kapitán tvrdí, že to byly rubíny. Jeho mladá manželka je zbožňovala.“

Emily na okamžik zvažovala možnost, že se posadí na matraci a nehne se odtud, prostě že udělá cokoli, jen aby nemusela poslechnout jeho pánovitý příkaz, ale nakonec rubíny vyhrály. Když začala opět stoupat po schodišti, byla by přísahala, že slyší smích. Nepochybovala, že to se náramně bavil sám kapitán, když zjistil, že před malou osobní pomstou dala přednost jiskřivým drahokamům. „Vaše manželka patrně spáchala sebevraždu jen z toho důvodu, aby se vás zbavila,“ zamumlala vztekle. Vmžiku však své poznámky litovala, protože cítila, že duch zmizel. Předtím ji obklopoval vřelý smích, zatímco nyní ji halila pouze prázdnota.

„Tak to se mi povedlo,“ zabručela naštvaně. „Nejdřív jsem urazila anděla a teď i ducha. Kdo přijde na řadu dál? Možná mi Bůh přivede do cesty ďábla. S kapkou štěstí ho rozzuřím tak příšerně, že se navždycky urazí a přestane svět otravovat až do skonání věků.“

Zhnuseně se vlekla do podkroví, kde už dva dny strávila prohrabáváním truhel a listováním ve stovkách knih, vyrovnaných v zasklených knihovnách. Žádné rubíny sice neobjevila, ale narazila na pár skvostných kousků nábytku a na krásný porcelánový servis.

Odpoledne druhého dne se posadila na truhlici se zaobleným víkem a rozhlédla se kolem sebe. Musela uznat, že kapitánovi se úspěšně podařilo nepustit během let do podkroví vandaly. Emily znala pár překupníků se starožitnostmi, kteří by obětovali rok života, jen aby si mohli prohlédnout předměty, jež si teď prohlížela ona. A pokud mohla soudit, leželo tu hezkých pár pokladů.

„To by mě zajímalo, jakou to všechno asi může mít cenu?“ pronesla hlasitě, ale nemyslela přitom na peníze, nýbrž na to, jak hezky by se ten ušák s opěrkami vyřezávánými do podoby orlích hlav vyjímal dole v obýváku. Jedna obrovská truhla byla plná závěsů a Emily zauvažovala, zda by se po vyprání nedaly znovu použít. Například ta rudá látka by byla nádherná na oknech jídelny. Uměla si představit jídelnu s vánoční výzdobou, všude zapálené rudé svíce, na stole nablýskaný porcelánový servis, který tu je v mamutí dřevěné bedně, a těžké stříbrné příbory lesknoucí se v záři plamínků. A…

Náhle jako by se celý dům rozechvěl. Zpočátku se Emily domnívala, že začíná zemětřesení, ale při pohledu na stěny a předměty v podkroví zjistila, že se ani nehnou. To se chvěl pouze vzduch. Jako kdyby vzduchem protékal elektrický proud a ona to cítila.

„Andělé a duchové!“ zvolala hlasitě. Bylo jí jasné, že Michael konečně narazil na to zlo, co hledá. Nezdržovala se ani tím, že by si oprášila ruce a kolena, a rozběhla se ke schodišti. Jenže to už stál Michael vedle ní.

„Našel jsem to!“ hlásil, v rukách držel malý počítač a Emily zahlédla, že na monitoru je obrázek. „Nebylo to v textu, ale mezi fotografiemi. Netušil jsem, že podobné věci lze vyfotografovat. Nenapadlo mě to.“

Odmlčel se a rozhlédl se po podkroví. Emily se rozhlížela spolu s ním. Každá truhla, šatník, bedna i krabice byly otevřené a jejich obsah vykukoval ven.

„Kapitán se zmínil, že jsi proklatě výkonná kramářka, ale neměl jsem představu, jak…“

Emily si podrážděně dupla. „Tak co kdybys mi ukázal tu fotku a přestal komentovat věci, po kterých ti nic není?“

„Chceš vědět, kde jsou ty rubíny?“

Emily se musela kousnout do jazyka, aby nekřikla: „Jistě!“ Už řadu dní se k ní choval s odstupem, tak proč by si nezachovala odstup na oplátku? „Pokud mi to kapitán chce prozradit, tak může, ale jinak mi na tom nesejde, protože bych je beztak odevzdala na radnici města. Dům je totiž jeho majetkem.“

„Aha, no samozřejmě,“ přikývl Michael. „A ty si chceš nechat ujít tu švandu z jejich objevení, viď?“

„Vydržel bys nedělat si ze mě legraci aspoň na tu chvíli, než bys mi vysvětlil, cos objevil? A jen tak mimochodem, kdopak to vlní těmi závěsy?“

„Alberte!“ sykl Michael ostře. „Vždyť vylekáš Emily! Koukni sem,“ řekl pak a přistrčil k Emily počítač. „Jeden z těch mužů nese zodpovědnost za pokusy o tvoji vraždu. Kdo jsou a co s tebou mají společného? A co jsi jednomu z nich provedla?“

Emily po něm střelila zhnuseným pohledem a pak se zadívala na fotografii. Stáli tam tři muži v obnošeném rybářském oděvu, smáli se do fotoaparátu a nad hlavu zvedali čtyři ryby, sotva větší než akvarijní zlaté rybičky.

„Žádného z nich jsem v životě neviděla. Odkud je ta fotografie?“

„Z počítače,“ odpověděl Michael tónem, z něhož bylo jasné, že tu otázku považuje za skrznaskrz hloupou.

„No dobře, ale kdo to tam uložil a proč?“

Michael chvíli naslouchal a pak jí sdělil, že všechny fotografie nasoukal do počítače Donald.

„Naskenoval,“ opravila ho Emily automaticky. „Takže podle tebe je to jen jedna z mnoha fotografií, které měl na disku?“

„Ano. Je jich tam ještě nejmíň padesát. Ne, počkej, Alfred tvrdí, že je tam celkem sedmdesát jedna fotografií a jen několik z nich má u sebe doprovodný text, takže netuší, co jsou ti lidé zač.“

„Nepochybuju, že Donald by znal přesnou totožnost každé osoby na všech fotografiích,“ poznamenala Emily.

„Máme mu zavolat?“ otázal se Michael s úsměvem.

„Víš, možná bude maličko, ech, rozmrzelý, že jsme mu čmajzli jeho milovaný počítač,“ usmála se rošťácky Emily. Jakmile si však pohlédli do očí, Michael bleskově uhnul pohledem a jeho přátelské chování opět ochladlo.

Emily se zhluboka nadechla. Neměla v úmyslu se Michaela vyptávat, proč se k ní chová tak cize či co mu přeletělo přes nos – nebo ještě hůř, co mu provedla ona sama. Když se mu chce trucovat, ať si to užije. A čím dřív spolu zjistí, proč Michaela seslali na zem, tím dřív se může vrátit do nebe a tím dřív ji čeká normální život.

„Docela fešáci,“ prohodila a zkoumavě si prohlížela snímek. „Jestlipak jsou ženatí?“

„Jeden z nich se tě snaží zavraždit, ale ti zbylí dva by mohli být volní. Nejdřív však musíme přijít na to, kdo jsou.“

„Mám nápad. Co kdybych si dala schůzku se všemi třemi. Ten, do kterého se bezhlavě zamiluju, bude zaručeně vrah!“

Michael se neovládl a navzdory své snaze o odstup se rozesmál. Bylo znát, že ta vylepšená nálada mu zůstala. „Proč ne, zkusíme to zorganizovat. Zítra večer se ve velkoměstě koná kolosální večírek a my tam půjdeme také. Určitě se tam setkáš se dvěma z kandidátů na ženichy, to jsem už zařídil. Ale teď ještě potřebuju zjistit totožnost obou mužů, aby se tam mohli také objevit. Můžeš mi věřit, že jakmile se s nimi setkám, hned budu mít jasno, který z nich se ti snaží ublížit.“

„A poznáš i důvod?“

„To bych se moc divil, ale můžu ho přinutit, aby nám to sám prozradil.“

„A co uděláš potom? Jak mu zabráníš, aby svůj úmysl nedotáhl do konce a nezabil mě? Těžko ho můžeš zabít prvního, ne? A těžko mu můžeš přivolat infarkt. Tak jak to bude dál?“

Michael se upřímně zhrozil. „O životě a smrti lidí rozhoduje jenom Bůh. Andělé nikdy!“ pronesl upjatě, jako by urazila jeho smysl pro morálku.

„Ale stejně, co bys mohl podniknout, kdybys zjistil totožnost toho muže?“

Michael se na chvíli tvářil zmateně. Bylo zřejmé, že o tom ještě nepřemýšlel. „Nevím. Po setkání s ním bych mohl bez prodlení vyhledat jeho strážného anděla a najít odpovědi na řadu otázek. Kdybych to ale dělal opačně, čili kdybych mužovu fotografii odnesl domů a podle ní se snažil zjistit, pod koho spadá, trvalo by to celé věky.“

„A nemohl bys to přeměnit na pozemský čas, aby to zabralo jen pár hodin?“

Michael se dotčeně ušklíbl. „Ty po mně chceš, abych promarnil roky zbytečnou prací, když bys mohla obvolat pár čísel a zjistit všechno, co potřebuju?“

Emily se zlomyslnou radostí pokrčila rameny, jako by chtěla říct: Mně je to vlastně ukradené.

„Tak hele, existuje někdo kromě Donalda, kdo by tušil, kdo ti muži mohou být?“

„Jak tě mohlo napadnout, že bych takového člověka mohla znát? Koneckonců, nejsem dost chytrá, abych se směla dozvědět pravdu o životě kapitána Madisona, tak kde by takový tupec jako já dokázal zjistit totožnost tří neznámých rybářů?“

„Emily!“ procedil Michael zaťatými zuby. „Na tyhle koketní hrátky nemám čas. Tohle je vážná věc! Jeden z těch mužů se tě snaží zabít a my mu v tom potřebujeme zabránit! Jsem si jistý, že mezi svými známými musíš mít někoho, kdo nám pomůže. Pak ty muže potřebuju pozvat na večírek a pak tě musíme nalíčit a…“

„Irene!“ vyhrkla Emily spěšně. „A proč bys mě propána musel líčit?“

Michael na ni upřel pohled, jako by odpověď měla znát i bez vysvětlení. „Zavolej tedy Irene a řekni jí, že tam přijedeme a že…“

„Ty mě chceš předělat? Nezdám se ti dost dobrá taková, jaká jsem? Tak jsi to myslel, viď?“ Začínal se v ní vařit vztek. Jednou se Michael díval na televizní film, kde všechny manželské problémy hrdinů vyřešila návštěva v kosmetickém salonu a u kadeřníka.

„Copak oni nevidí ženskou duši?“ nechápal. „Proč jim záleží na tom, jakou barvičku si žena rozetře kolem očí? Nebo jakou má barvu vlasů? Tohle nikdy nepochopím.“

Ale teď to zřejmě pochopil přímo dokonale, říkala si Emily, protože proč jinak by ji chtěl nalíčit? Tak takhle končí ty jeho řečičky, že jsem krásná taková, jaká jsem, pomyslela si.

„Podej mi telefon,“ vyprskla a z očí jí šlehaly blesky.

„Emily, já tím nechtěl naznačit, že bys nebyla…“ Větu nedokončil, napřímil se v ramenou a pustil se ke schodišti dolů do patra. „Radši jí zavolej co nejdřív, musíme toho ještě spoustu zařídit.“

Emily za ním šla a doufala, že umí přečíst každou tu žlučovitou myšlenku, která se jí honila v hlavě.

Za pár minut už měla Irene na telefonu, protože patřila k té hrstce lidí, kteří měli právo vlastnit číslo její telefonní linky.

„Emily?“ vyhrkla Irene užasle. „Kde kčertu jsi? Víš vůbec, že FBI kvůli tobě pročesává celý okres? A ten egomaniak, se kterým jsi chtěla uzavřít svátost manželskou, mi už třikrát volal. Cos pro všechno na světě provedla!“

„I kdybych ti to prozradila, tak mi neuvěříš. Hele, potřebuju, abys mi pomohla.“

„Stačí říct, brouku. Máš u mě body za to, žes konečně vyběhla s tím příživníkem panem Zprávou.“ Irene to jméno pronesla s vrcholným pohrdáním. „Můžeš se spolehnout, že udělám všechno, co chceš. A John jistě taky pomůže, ten by mi snesl modré z nebe.“

John byl Irenin šéf a Emily čirou náhodou věděla, že v současnosti chodí Irene zrovna s ním.

„Víš něco o tom večírku, který se má v příštích dnech konat u vás ve městě? Nejde o soukromou akci, ale o něco mnohem většího.“

„Myslíš Ragtimový bál?“

„Nejspíš ano. Mohla bys mi sehnat pozvánku? Vlastně dvě.“

„Ty si ze mě utahuješ, ne? Pozvánku na tu slávu jsem nedostala ani já sama. Můžu tě ujistit, že to není jednoduché. A odkdy stojíš o tak pompézní akce? Neměla jsem tušení, že mezi tvé nejtajnější sny patří kámošení se zazobanými snoby!“

„To nepatří, ale potřebuju se setkat s jistými muži.“

Na Irenině konci bylo chvíli ticho. „Konečně. Emily, mám tě čím dál radši.“

„Ale jdi, ráda bych tam odchytila jisté konkrétní muže, ne jen tak nějaké. Podívej, chci tě požádat o velkou laskavost. Mohla by ses podívat na fotku tří mužů a povědět mi, zda některého z nich neznáš? Je pro mě životně důležité zjistit jejich totožnost. Tu fotku ti pošlu e-mailem.“

„Jasně, udělám, co je v mých silách. Pokud jsou místní, tak jejich jména zjistím snadno nebo seženu někoho, kdo je pozná. Pošli mi tu fotku a já se ti ozvu. Nadiktuj mi na sebe číslo.“

Michael uchopil Emily za loket a zavrtěl hlavou. Nepřál si, aby jejich číslo dávala komukoli – tedy, pokud jejich ilegální linka nějaké číslo vůbec měla.

„Pošlu ti tu fotku a za chvíli se ozvu sama.“

„To je moudré rozhodnutí, zlato. Ani bych se nedivila, kdyby mi FBI napíchla telefon. Dokud nebude celá záležitost v pořádku, radši nikomu neprozrazuj, kde jsi. Mimochodem, co se stalo s tím mužským, kterého jsi údajně schovávala, víš, s tím mafiánským zabijákem?“

„Ále,“ odvětila Emily bezstarostně, „ten už je dávno pryč. Neviděla jsem ho už kolik dní.“

„Prima. Zatím se měj,“ řekla Irene a zavěsila.

Emily odeslala fotografii, pár minut počkala a opět vytočila Irenino číslo.

„Ty nejsi troškař, co, kotě? Do čeho ses to proboha namočila?“

„Tak ty je znáš?“

„Nejde mi do hlavy, že nevíš, o koho jde. Ale pravda, oni si na fotografování obvykle nepotrpí. Zřejmě mají strach, že by někdo jejich fotky mohl zneužít k praktikám vúdú. A dej na mě, existuje hezká řádka lidí, kteří by do nich s chutí zapíchali špendlíky.“

„Irene!“

„Tak dobře. Muž nalevo se jmenuje Charles Wentworth. Patří mu většina bank ve státě. Muž uprostřed je Statler Mortman. To je zase majitel pozemků. Obrovských, o rozloze celých států. A ten maník napravo je oba využívá. Dostává peníze od Wentwortha, pozemky od Mortmana a staví. Veliké, šeredné barabizny, které občas spadnou i s nájemníky. Emily, za kopii téhle fotky by ti noviny zaplatily přímo královsky. Kdes ji splašila?“

„Od Donalda.“

„Proboha, tak to jsi tedy byla ty, kdo mu ukradl počítač. Sice to všude vykládal, ale nikdo mu nevěřil, především proto, že předtím vyhlásil, že jsi mrtvá. Jeho důvěryhodnost klesá stejně rychle jako rtuť v zimě. Další televizní stanice už zpochybnila všechna jeho předchozí tvrzení. Vědělas, že žena, která zahynula v tvém autě, byla manželkou toho Chamberlaina?“

„Vážně? A jak na to přišli?“

„Vím já? Až při pitvě nebo tak.“

„Myslela jsem, že tělo celé shořelo.“

„Hele, vydrž, volá mi John.“

Zatímco Emily tiskla k uchu oněmělé sluchátko, dívala se na monitor na snímek tří pohledných mužů a snažila se v duchu pochopit, co s ní mají společného. Pro Donalda připravila řadu reportáží, ale o takhle mocné boháče nikdy ani nezavadila.

Pak to ve sluchátku cvaklo, jak ho Irene zvedla ze stolu, a když se ozvala, měla prapodivný hlas, skoro jako by bázlivě šeptala. „Emily, miláčku, tomu nebudeš věřit. John mi právě oznámil, že on i jeho manželka nemůžou jít na Ragtimový ples, a nabídl mi jejich vstupenky.“

Na okamžik se Emily ohlédla po Michaelovi. Bylo jí jasné, že právě on to nějak zařídil. John a jeho ušlápnutá manželka se na událost roku jistě těšili!

„John tvrdí, že se ještě nikdy s takovou radostí z podobné monstrozity nevyvlékl. Manželka ho prý pořád táhne na návštěvu k příbuzným v jiném státě, takže tam zajedou.“

„Irene, a mohla bys mi ty vstupenky dát?“

„Jasně že jo. A kdovíproč mám dojem, že kdybys o ty lístky nestála, ani by nebyly k dispozici. Nevíš, kde se ten dojem vzal, Emily?“

„Nemám tušení. A ještě něco, Irene. Přivedu si do města přítele a budeme potřebovat někde přespat.“

Irene zaváhala. „Hele, a jak vypadá? Přes metr osmdesát, černé vlnité vlasy?“

„Jak je to s napíchnutím tvé telefonní linky?“

„Představuješ si, že člověk v Johnové postavení by dovolil, aby mu napíchli telefon? Můžeš mi prozradit kompletně všechno.“

Emily stiskla rty. „Takže na tebe vybalím hned to nejhorší. Potřebuju zamaskovat. Víš, jako to dělají televizní a filmoví maskéři. Měla bych vypadat jako někdo jiný –“

„To by neměl být problém, protože rtěnku na tobě nikdy nikdo neviděl. Tak kdo je ten muž, kterého se snažíš ulovit?“

„Zajímá-li tě pravda, pak můj anděl strážný sestoupil na zem a slíbil mi dokonalého manžela. Pověděl mi, že ho potkám na Ragtimovém bálu, takže jistě chápeš, proč chci vypadat co nejlépe. Potřebuju upravit účes, nechat se nalíčit, sehnat šaty.“

„Tak strážný anděl, říkáš? Páni, Emily, když začneš ujíždět, tak to už stojí za to.“

„Pravda, ale naneštěstí jsem to já, kdo dopadne tvrdě.“

„Lepší než hnít na jednom místě,“ prohlásila Irene moudře. „Hele, kotě, čekám tě dnes večer nebo zítra po ránu. A dojednám ti zkrášlení, protože ples se koná už brzy. A musím uznat, že když se už jednou dáš do akce, nenecháš kámen na kameni.“

„Co mi zbývá jiného,“ zabručela Emily, když pokládala sluchátko, a obrátila se k Michaelovi. „Ach ne, zapomněla jsem se zeptat na šaty. Od Ireny si je vypůjčit nemůžu, je nejmíň o třicet čísel vyšší než já.“

„O šaty se ti postarám já, ano?“ navrhl Michael, ale do očí se jí nepodíval. „Jak se jmenuje ten obchod, který se ti zamlouval, víš kde?“

Emily mu nehodlala dopřát uspokojení z toho, že přesně ví, o čem je řeč. „Nemám potuchy, o čem mluvíš!“ pronesla pánovitě.

Michael zvedl hlavu od monitoru a významně povytáhl obočí.

„Neiman Marcus v Dallasu, stát Texas,“ ucedila Emily podrážděně.

Michael opět sklopil hlavu k monitoru. Kolem rtů mu pohrával náznak úsměvu. „Tys vždycky věděla, co chci, a odjakživa jsi mi rozuměla,“ pronesl tiše. „A je jedno, jestli mám lidské tělo nebo ne.“

Emily by se na něho nejradši rozkřikla, že zrovna v téhle chvíli mu moc nerozumí a že zvlášť v posledních dvou dnech se v něm už vůbec nevyznala. Místo toho však jen zamumlala něco v tom smyslu, že se vrátí do podkroví, a když Michael nic nenamítal, vystoupila po schodišti až pod střechu.

Michael chvíli sledoval její vzdalující se záda a musel sebrat všechny své síly, aby zůstal sedět na místě. „Dlužím jí to,“ pronesl hlasitě sám k sobě a připomněl si ty její dva poslední osamělé životy, kdy jeho vinou byla tak zoufale nešťastná. „Tohle ti už nikdy neprovedu,“ slíbil jí tiše, načež zvedl sluchátko a s Alfredovou pomocí si zjistil číslo obchodního domu v Dallasu. Po půl hodině s úsměvem zavěsil. S pomocí příjemné prodavačky objednal šaty, o kterých ho ujistila, že za ně stojí zemřít. „Doufám, že to nebudu muset udělat,“ prohodil a prodavačka se zajíkla smíchy. Když mu sdělila, že šaty stojí přes deset tisíc dolarů, mrkl na monitor, kam mu Alfred včas zobrazil jméno, adresu a číslo kreditky, a nadiktoval to do sluchátka. Prodavačka si ihned ověřila konto a obchod byl uzavřen. Michael se Alfreda na nic neptal, ale o měsíc později dostal jistý pohádkový boháč účty za manželčiny nákupy, k nimž patřily i šaty, střevíčky a plášť ve stejné barvě. Boháčova sekretářka to zaplatila bez mrknutí oka.

Když Michael vyřídil záležitost se šaty, vrátil se zpět k počítači. Možná že se mu přece jen podaří zjistit, kdo se snaží zabít jeho Emily. „Oprava!“ napomenul se v duchu. Není to jeho Emily. Emily bude co nevidět patřit muži, o němž jeho strážný anděl tvrdil, že je laskavý, ohleduplný, vynikající společník, inteligentní, s báječným smyslem pro humor a…

Michael si zakázal připomínat všechny ty klady, které anděl připisoval muži, jenž se zítra večer objeví na plese.

„Alfrede,“ vyhrkl Michael, aniž odlepil pohled od obrazovky, „vyřiď kapitánovi, že bych si přál rubíny jeho manželky.“ Chvíli pozorně naslouchal. „Ano, celou sadu, i s náhrdelníkem a náušnicemi. Ne, ať nepočítá s tím, že je dostane zpátky. Chci je darovat Emily.“

Obrátil se zpět k počítači a poctivě se snažil nemyslet na nic než na práci.

21. KAPITOLA

K

dybych tě neměla tak ráda, musela bych tě nenávidět,“ prohlásila Irene při pohledu na Emily v temně rudých večerních šatech. Na první pohled měly klamně jednoduchý pouzdrový tvar, ale rudý atlas měl tak geniální střih a byl tak dokonale zpracovaný, že Emilyino bujné poprsí vypadalo ještě svůdněji než obvykle a bezmála přetékalo z odvážného výstřihu. „Nemyslíš, že ukazuju trochu moc?“

„Sebe nebo šaty?“

„Asi tak i tak,“ vyhrkla Emily ostýchavě a snažila si vecpat ňadra trochu hlouběji pod látku.

„Zlato, víš vůbec, kolik by jiné ženy zaplatily za to, aby měly hrudník jako ty?“

Emily vydechla, ale znělo to spíš jako zahihňání.

„Musím přiznat, že ten tvůj přítel má úžasný vkus.“

„To není…“

„Jo, jo,“ mávla Irene rukou. „Tos mi už říkala. Že s ním nechodíš. Jo a já jsem přírodní blondýnka. A vůbec, nač mu je ten počítač?“

„Snaží se jeho prostřednictvím zjistit, kdo si přeje mou smrt,“ svěřila se Emily, protože přítelkyni říkala vždycky pravdu – a to dokonce i tehdy, kdy si to Irene ani neuvědomovala. Když jí Emily podruhé tvrdila, že Michael je její strážný anděl, Irene se smála, až se za břicho popadala.

A vůbec, ty dvě byly prazvláštní přítelkyně, protože člověk si jen těžko mohl představit větší protiklady. Irene byla od hlavy k patě jedním slovem oslnivá. Její představa umírněnosti bylo snížení se k pěticentimetrovým podpatkům, zatímco Emily nevlastnila ani jediné střevíčky na vysokých podpatcích.

Přesto se spřátelily hned v tu vteřinu, kdy Irene vešla do greenbriarské knihovny a poptávala se po možnosti najmout si ve městě byt. Irene se totiž od svého lékaře – který jako jediný člověk na světě znal její skutečný věk – ke své hrůze dozvěděla, že buď okamžitě zvolní vražedné tempo svého až přehnaně zábavného životního stylu, nebo že si to šeredně odskáče po zdravotní stránce. Zdráhavě a se spoustou námitek si Irene pronajala mrňavý domek v tom přízračně klidném zapadákově Greenbriaru. Ke svému úžasu si to tam rychle a upřímně zamilovala. S Emily si hned v první den domluvily schůzku, společně si daly v místní restauraci oběd a od té doby z nich byly přítelkyně na život a na smrt.

„My totiž pro sebe navzájem nepředstavujeme konkurenci,“ upozornila Irene. „Ty se mě nesnažíš vytlačit z místa a já po tvém zaměstnání taky nepasu. Ani po tvém miláčkovi,“ dodala s poukazem na Donalda. „Ty nezávidíš mně a já nezávidím tobě. Takhle to je jednoduché.“

Ať už byla pravda jakákoli, zdálo se, že společně dokážou najít řešení skoro na každý problém. Emily bylo jasné, že Irene by bez svého velkoměsta zahynula, a Irene zase měla vždy po ruce nějakou vzrušující radu, jak by Emily mohla oživit svůj jednotvárný život. Neshodly se jen ohledně Donalda. Irene ho z hloubi srdce nesnášela, tvrdila, že Emily jen sobecky využívá, a často jí to i otloukala o hlavu.

Zato když se Irene setkala s Michaelem, naráz jí byl úžasně sympatický. „Tak anděl, jo? S takovýma očima v něm musí být víc z ďábla než z anděla.“

„Ten ale není pro mě,“ připomněla jí Emily upjatě. „Tak si nedělej naděje. Co nevidět zmizí.“

„Chápu. Věznice San Quentin? Tam přece dneska posílají nájemné zabijáky, ne? Nebo se ho pokusí ještě jednou zastřelit?“

Bylo zřejmé, že podle Irenina soudu Emily opět naletěla. Michael jí byl sympatický, ale zaboha nechtěla uvěřit, že je anděl.

Ale teď, když Emily stála v kamarádčině obývacím pokoji, oblečená do pohádkově přepychových šatů, na vlasech vyčesaných nahoru temně rudý přeliv, Irene ucouvla a s obdivem se na ni zahleděla. Obě se lišily i po tělesné stránce, Irene měřila skoro metr osmdesát a Emily sotva metr šedesát. Irene měla široká ramena a dokonalou sportovní postavu, na které všechno oblečení vypadalo jako ulité, zatímco Emily se svým bujným poprsím a žensky zaoblenou postavou vypadala buď usedle, nebo všedně, to podle toho, co na sebe navlékla.

Ale v červených šatech, které měla na sobě nyní, vypadala sexy a elegantně a – zámožně.

„Připomínáš taťkovy závodní koně, bratrovy zápasy v pólu a předsednictví tvé matky v charitativních organizacích,“ řekla Irene pobaveně.

„Ale vážně toho neodhaluju moc?“ nepřestávala naléhat Emily. „Vážně to nevypadá moc odvážně nebo nestydatě?“

„Ani v nejmenším. Co ty na to, Michaeli?“ obrátila se k němu Irene. Michael postával kousek stranou a ve smokinku byl až neskutečně pohledný. Emily se mu však pro jistotu vyhýbala pohledem. Musí se držet svého rozhodnutí, že si najde vhodného partnera, který jí – doslova a do písmene – neuletí hned pod nosem.

„Podle mě toho ukazuje vážně moc,“ připustil zamračeně.

„To si myslí všichni muži,“ potvrdila Irene s úsměvem. „Aspoň všichni ti, co ženy považují za svůj majetek. Myslíš, že upoutá pozornost těch tří mužů z fotografie?“

„Podle mě můžou mít zájem jen o bohatou ženu.“

„V tom případě o mě stát nebudou,“ uzavřela Emily. „Pořád si připadám jako maloměstská knihovnice ve vypůjčených šatech.“

„Tak nějak na tom byla Popelka,“ rozesmála se Irene. Zvědavě pohlédla na Michaela, který cosi vytáhl z kapsy.

„Možná ti to zvedne sebevědomí,“ prohodil, zatímco jí kolem bělostného krku věšel rubínový náhrdelník. Byla to řádka velkých rubínů zasazených do zlata. Vpředu na ňadra splývalo několik dokonalých, obrovských rubínů ve tvaru slzy.

„A ještě tohle,“ pokračoval Michael a podal Emily rubínové náušnice. Z hvězdy tvořené zlatem a malými rubínky se pohupoval rubín velikosti holubího vejce. „A tohle,“ dodal a připnul jí k zápěstí náramek, tvořený třemi řadami kulatých rubínků.

„To je od kapitána!“ vydechla Emily šeptem. „Rubíny jeho manželky.“

„Jsou pravé, viďte?“ zašeptala Irene ohromeně, protože takové šperky si skutečně zasloužily úctu. Vzpamatovala se však rychleji než Emily. „Tak pokud ti tohle nevyžene z hlavy nesmysly o tom, že jsi pořád ta stará nudná Emily Jane Toddová, tak to nedokáže už nic na světě.“

„Emily je všechno možné, jenom ne nudná,“ ozval se Michael a na chvíli upřel na Emily tak žhavý pohled, že rubíny zajiskřily jako v ohni. Honem se odvrátil a šel jí pro plášť.

„Propáníčka!“ neudržela se Irene. „To už je hodně dlouho, co se na mě nějaký mužský takhle podíval. A to mi chceš namlouvat, že tě ‚v tom směru‘ nezajímá? Takhle jsi to řekla, ne, Emily?“

„Už jsem ti vysvětlila, že musí pryč.“

„Tak na něho počkej,“ šeptla jí Irene do ucha. „Jestli ti můžu radit, klidně na něho čekej třeba věčnost.“

„Až do skonání věků,“ zamumlala Emily a zamířila k Michaelovi, který už čekal s jejím pláštěm. Byl z bílého atlasu a vypodšívkovaný látkou ve stejně rudém odstínu jako její šaty a střevíčky. Emily naráz poznala, že rubíny mají na svědomí její vnitřní změnu. Když vyšli z Irenina bytu, měla pocit, že je ta nejsvůdnější a nejkrásnější žena pod sluncem. V limuzíně, kterou Michael objednal, aby je odvezla na bál (radši se neptala, jak za ni zaplatil), vůbec nevnímala jeho příkazy. Neslyšela, jak jí nařizuje, aby všechno nechala na něm a od těch tří mužů z fotografie aby zůstala stranou.

„Dokážu jim číst myšlenky,“ vysvětloval Michael. „Zjistím, který muž to je, a pak vykoumám nějaký způsob, jak to zarazit.“

„Jenže to jedině v tom případě, že zjistíš důvod, proč mě ten člověk chce zabít,“ zavrčela Emily. Nebylo by snad jednodušší, kdyby se to pokoušela zjistit ona sama? Nebylo by zajímavé, kdyby ho okouzlila svými – skoro se zahihňala – svými rubíny a hlubokým výstřihem?

„Emily, tvoje myšlenky se mi ale vůbec nezamlouvají,“ napomenul ji Michael vážně. „V tvé mysli vidím obraz nesmyslně obrovského muže. Co ten má s tímhle vším společného?“

Emily se pousmála a vyhlédla z okna. Vzpomněla si totiž na nejnovější film se Schwarzeneggerem. Vždyť právě ve špionážních a akčních filmech chodí hrdinky v rudém atlasu, ověšené rubíny, velikými jako holubí vejce.

„Myslím, že bychom se měli vrátit zpátky k Irene. Na ten večírek nepůjdeme!“ rozhodl Michael, předklonil se, aby zaťukal na skleněnou přepážku, oddělující je od řidiče.

Ale Emily mu položila dlaň na loket a usmála se na něho. K jejímu úžasu se jí Michael podíval do výstřihu, maličko zbledl a nepronesl ani slovo.

Emily si ještě nikdy předtím nepřipadala tak mocná.

Znovu se ohlédla po Michaelovi. Jak ji proboha mohlo napadnout, že by stála o jiného muže než o něho? Koutkem oka si prohlížela jeho pohledný obličej, dokonale padnoucí smokink a v duchu si vybavovala všechny ty ohleduplné a laskavé činy, kterými jí projevoval svou náklonnost. Když se poprvé zmínil, že Emily potřebuje nalíčit, urazila se, ale teď se cítila tak báječně, že vůči němu pociťovala pouze vděčnost. Nepřestávala žasnout, jakou změnu může u ženy způsobit hezké oblečení a pár šperků. Pravda, kromě toho dvě hodiny trvalo nalíčení a čtyři hodiny na ní pracovala kadeřnice a její vlasy už dokonce ani neměly původní odstín. „Dáme jim barvičku, jako by je zrovinka políbilo slunce,“ švitořila kadeřnice. Dosáhnout „přírodně“ krásného vzhledu zabralo hodiny, ale Emily nepochybovala, že výsledek stojí za to.

„Moc ti to sluší,“ usmála se na Michaela.

„A ty jsi přímo krásná!“ odpověděl a tón jeho hlasu v ní její báječný pocit ještě umocnil.

Michael je ten nejméně sobecký tvor, jakého jsem kdy poznala, říkala si v duchu. Těžko by pro mě jinak tohle všechno podnikl. Tvrdil, že ji sice miluje, ale přesto byl ochotný představit ji dalším mužům. Dal si tu práci, aby jí našel jiného partnera, a postaral se, aby působila co nejatraktivněji. Emily byla zvyklá spíš na muže Donaldova typu, kteří jen tak koutkem úst utrousili poděkování, když jim podávala štos papírů představující třínedělní mravenčí práci.

„Vážně oceňuju, jak se kvůli mně namáháš,“ pravila tiše. „Na světě je jen málo tak nesobeckých mužů.“

Michael se na ni usmál. „Jsem tvůj anděl strážný, to jsi zapomněla? Starat se o tebe je moje zaměstnání.“

„Tak jaký je?“

„Kdo?“

„Ten muž, se kterým bych se měla seznámit.“

„Laskavý, pozorný, nesmírně hodný. Koná řadu dobrých skutků pro své bližní. V příštím životě ho čeká povýšení na vyšší úroveň. Celým srdcem se oddal dobru stejně jako ty.“

Emily se pohodlně opřela o hebkou kůži potahů a tajně se usmívala. Na okamžik si připomněla budoucnost s mužem, kterému záleží na domově i rodině stejně jako jí. „Díky,“ zašeptala. „Jsi hodný, že se tak snažíš. Vážím si toho, opravdu,“ dodala hlasem překypujícím vděčností.

Přesně o třicet minut později se její vřelý vděk vůči Michaelovi změnil na pravý opak.

„Ty podrazácký, ubohý…“ Nedokázala připadnout na dostatečně urážlivou nadávku, kterou by mu vyprskla do obličeje. A pak ji úplně najednou napadla celá řada přiléhavých jmen, ale ty zase v té společnosti nemohla pronést hlasitě. Doufala však, že si důkladně čte v její mysli. Aby v tom měla jistotu, vyslala jeho směrem velmi důrazné myšlenky.

„Emily, drahoušku, ale on je to vážně moc hodný člověk. Je…“

„Neopovažuj se na mě vůbec mluvit!“ zasyčela a usmála se na ženu v černých lesklých šatech, která se po nich zvědavě ohlížela. Obrátila se zpátky k Michaelovi. „Důvěřovala jsem ti! Uvěřila jsem ti!“

„Ale on je…“

„Nechci to slyšet! Je dobrý!“ Vyplivla to slovo jako hořké sousto. Nedokázala si vzpomenout, kdy naposledy byla tak rozzuřená.

Dorazili na nádherný večírek a hned na první pohled všechno vypadalo přesně tak, jak si Emily slibovala: každá žena byla ověšená tolika šperky, že celý sál by dokázala ozářit jediná svíce, protože jiskření drahých kamenů by vrhalo dostatek světla i do toho nejzastrčenějšího koutku. Emily ještě nikdy neměla sama ze sebe tak dobrý pocit, jako když kráčela po mramorovém schodišti k hlavnímu vchodu budovy a potom do toho kouzelného tanečního sálu. Jen velmi nerada odložila svůj skvostný plášť, ale pak se zavěsila do Michaela a spolu se vmísili mezi ostatní hosty. Všechno bylo naprosto dokonalé a ve svých překrásných šatech a s rubínovými šperky si připadala stejně výjimečná jako ostatní hosté.

Teprve když ji Michael zavedl k jejich stolu, trochu se podivila. „Jejich“ stůl stál tak daleko od ostatních, že málem nedohlédla na taneční parket. Vysoké palmy je ukrývaly před pohledem tančících párů i dalších sedících hostů. Skoro jako by byli venku za oknem a nahlíželi dovnitř, aniž by je kdokoli viděl.

„Soukromí,“ vysvětlil Michael s úsměvem a Emily se mdle usmála na oplátku. Možná že soukromí má skutečně výhodu, když ji čeká setkání s mužem jejího života.

Ovšem o dvacet minut později měla sto chutí Michaela zabít. K jejich stolu si přisedl postarší džentlmen a Emily se s ním pokoušela o zdvořilou konverzaci. Přitom však ustavičně natahovala krk, aby zjistila, kdo další si k nim přijde přisednout. Muže, jehož jí vybral Michael, k nim přivede božská inspirace. Jak asi vypadá?

„Pan Greene založil centrum pro výzkum rakoviny,“ sděloval jí právě Michael.

„To je od vás hezké,“ zamumlala Emily a přes mužovo rameno upřeně sledovala tanečníky. Když pootočila hlavu a podívala se za tři palmové kmeny, dokázala taktak zahlédnout sukně tančících žen.

„Podobné akce většinou nenavštěvuji,“ svěřoval se postarší muž, „ale pro dnešek jsem udělal výjimku, protože ten ples slouží charitativním účelům. A o tenhle stůl jsem požádal z toho důvodu, abych mohl zůstat stranou toho zmatku na tanečním parketu. Proti takové plytké zábavě mám vážné výhrady. A co vy?“ otázal se Emily.

„Já? Ach, já tanec zbožňuju!“ Významně se zadívala na Michaela a v duchu mu položila netrpělivou otázku, kdy se její vyvolený konečně ráčí ukázat.

Michael se obrátil k postaršímu džentlmenovi po Emilyině boku. „Vy se o zisk svých podniků dělíte se zaměstnanci, viďte?“

„Přesně to dělám. Oni pomáhají mně, já pomáhám jim.“

„A jste vdovec, nemám pravdu?“

„Moje drahá choť odešla už před čtrnácti lety. Už jsem se znovu neoženil, protože v současné zkažené době nedokážu najít ženu jejích hlubokých morálních zásad.“

„Emily řídí městskou knihovnu v Greenbriaru,“ řekl Michael a šťouchl do Emily ramenem, takže honem zatápala po vhodné poznámce.

„Ano. Uch, ach, možná byste mohl navštívit některou z našich přednášek či besed se spisovateli, pane, chm, omlouvám se, ale nějak jsem přeslechla vaše jméno.“

Muž se uchechtl. „Greene. Dale Greene. Těší mě, že poznávám ženu, která o mně ještě neslyšela. Většina dnešních žen ví o mužově bankovním kontu víc podrobností než on sám. Je to příjemná změna, že existuje někdo jako vy, slečno Toddová. A, pokud se smím vyjádřit, jste velmi rozkošná.“

Přibližně v téhle chvíli začala Emily mít podezření, že tenhle stařec, kterému nechybělo moc do sedmdesátky, je právě ten muž, kterého jí Michael vybral za celoživotního druha. Pomalu k němu otočila hlavu a v očích se jí nebezpečně zablýsklo. „Mohli bychom si na minutku promluvit o samotě?“

Michael se neupřímně pousmál. „Emily, drahá, myslím, že…“

„Teď hned!“ skočila mu do řeči a tišeji dodala: „A tím myslím teď!“

„Na okamžik nás omluvte, pane Greene,“ požádal Michael zdvořile a zamířil za Emily hlouběji mezi palmy.

„Emily, já…,“ začal, jakmile osaměli.

„Nechci nic slyšet. Jsi ten nejpodlejší podrazák ze všech nejpodlejších podrazáků, co je země nosí! Nechápu, jak jsem si kdy mohla o tobě myslet něco hezkého! Jak jsem vůbec kdy mohla uvěřit, že jsi anděl!“

„Je to slušný a dobrý muž. A navíc…“

„Vsadím se, že navíc je v posteli hotové tornádo, co? A kdepak mám podle tebe splašit děti, co?“

„Pochop, neměl jsem na to moc času, ale snažil jsem se ti sehnat to nejlepší.“

„Ne, snažil ses mi sehnat to nejhorší! Jistě bys mi dokázal obstarat hezkou řádku mužů, kteří by byli aspoň mladí. Ale to ne, kdepak ty! Nesneseš představu, že by se mě měl dotýkat jiný muž, je to tak? A takhle mi ubližuješ už řadu generací!“

„Myslel jsem, že nevěříš, že jsem anděl,“ prohodil s mírným úsměvem.

Emily se obrátila na vysokém podpatku tanečního střevíčku a zamířila pryč.

Michael ji popadl za loket. „Tak dobře, moc se omlouvám. Možná jsem dokonce trochu přivítal, že je starší, než by bylo nutné.“

„Ten člověk je starší než můj dědeček!“ zuřila Emily se zaťatými zuby a hned nato se zářivě usmála na procházející dvojici. „Copak to nechápeš? Moje první a jediná příležitost proniknout do takové společnosti, a ty mi ji beznadějně pokazíš!“

„Máš pravdu,“ potvrdil Michael vážně. „A já se ti za to omlouvám. Tak večer je pokažený a my bychom zřejmě měli ihned odejít.“

„To by se ti líbilo, co? A co dalšího jsi naplánoval na zbytek večera? Hupky šupky do postýky, kde budu vděkem bez sebe, že tě mám?“

Michael zavřel oči, ale hned se na ni v zoufalství zadíval. „Sex!“ vyplivla mu přímo do obličeje. „Tos plánoval, nebo ne?“

„Nic podobného mě nenapadlo, ale pokud chceš tu myšlenku zrealizovat, postavím se k ní s největší ochotou,“ pronesl Michael s výrazem maximální vážnosti.

Emily zaboha nenapadla přiléhavá odpověď, takže mu vysokým a ostrým podpatkem dupla na nárt a s obrovským uspokojením pozorovala, že se málem zhroutil bolestí. „Patří ti to!“ sykla mu do ucha. Pak si všimla, že procházející dvojice má co dělat, aby se nezastavila a zvědavě nezírala, případně se nezeptala, zda nepotřebují s něčím pomoct. Okázale hlasitě tedy zašvitořila: „Myslím, že bychom tě měli dopravit domů, drahý. Však víš, jak tě to revma dovede potrápit.“

Zatímco se Michael snažil balancovat na jedné noze a třel si nárt, potvrdil, že odjezd mu připadá jako moc dobrý nápad.

„Ne, odjedeš ty. Já chci tančit a bavit se a neodjedu, dokud si neužiju vrchovatě zábavy.“

„Tak to ti bohužel nemůžu dovolit. Mezi zdejšími hosty je člověk, který tě chce zabít.“

Emily se pobaveně ušklíbla. „Ale vždyť já tu jsem hlavně z toho důvodu, abych ho objevila, ne? Myslela jsem, že ho vyhledáme a zjistíme, proč se mě v jednom kuse snaží vyhodit do povětří.“

„Tohle je můj úkol! Ty jsi chtěla najít hodného muže, s kterým bys mohla strávit zbytek života. A pan Greene je neuvěřitelně dobrý člověk a ty…“

„Já bych mohla umřít nudou, tak je to. Přece jsi slyšel, co všechno vykládal. Nepije, nekouří, netančí, nenosí pestré barvy. Je to takový světec, že v nebi kvůli němu budou muset zřídit nové oddělení.“

Michaelovi ten vtip nepřišel k smíchu. „Emily, nezapomínej, jaká jsi.“

„Načpak tím narážíš?“

„Nemyslím to nijak zle, miláčku, ale ty máš skutečně sklon vybírat si muže, kteří jsou všechno jiní, jenom ne slušní a zásadoví.“

„Třeba jako ty, co?“ zasyčela. „Tebe hledá FBI a máš, či spíš měl jsi manželku, která se tě pokoušela zavraždit.“

„Jenže nic z toho jsem nezavinil já, jen tohle tělo.“

„No ano, donekonečna se budeš vymlouvat, že jsi anděl. Strážný anděl, který se mi bude tak dlouho plést do života, až mi žádný život nezbude.“

„Snažím se tě ochránit a myslím to dobře.“

„Ochránit před čím? Před kým? Tak slyšíš? Chci, abys mi okamžitě prozradil, před kým se mě to snažíš ochránit? Ostatně, daleko víc by mě zajímalo, kdo mě ochrání před tebou, ty ochránce!“ Po těch slovech se Emily rázně obrátila a zamířila pryč.

Michael ji vmžiku dohonil. „Kam jdeš?“

„Na taneční parket.“

„To tedy v žádném případě!“ prohlásil, pevně ji přidržel za paži a přitáhl ji až k sobě. „Nedovolím, abys tam šla takhle navztekaná. Kdoví, co bys tam z pouhé trucovitosti byla schopná provést. Měj přece rozum, Emily!“

„Navztekaná, jo?“ opakovala Emily jedovatě. „Snad tím nechceš naznačit, že jsem hysterka?“

„Říkám jen tolik, že dneska večer jsi úplně jiná. Nevím, jestli za to můžou šaty nebo rubíny, ale podle mě máš v plánu něco nepěkného. A možná ne přímo nepěkného, jenom.“

„Zlomyslného?“ povytáhla Emily výsměšně jedno obočí.

„Možná jsi to vystihla.“

„Máš pravdu, mám chuť provést něco… něco šokujícího. Tohle je moje první a poslední noc v roli Popelky a já ji chci protancovat až do rána. Připadá ti to hodně nepochopitelné?“

„To samozřejmě ne. Jak tedy chceš, jdeme tančit. Určitě bych to zvládl.“

„Hele, mně žádné laskavosti prokazovat nemusíš. Taneční partnery si dokážu obstarat sama.“ Když se však Emily pokusila pokračovat v chůzi, Michael jí vlastním tělem zablokoval uličku vedoucí na parket. „Mohl bys laskavě uhnout, nezdvořáku?“

„Ne, to tedy nemohl. Nechápu, co ti přeletělo přes nos, ale podle mě by ses měla co nejrychleji vzpamatovat. Možná že tenhle večírek ti zamotal hlavu, protože nejsi na podobně velkolepé události zvyklá.“ Najednou se zarazil a upřel na ni pátravý pohled. „Emily, ty se tváříš, jako by ti bylo do pláče. Neměli bychom se radši vrátit domů?“

Pravda byla taková, že Emily skutečně měla slzy na krajíčku, ale slzy vzteku a nenávisti. Dnes měla jedinou a poslední příležitost ve svém životě, aby se tak krásně oblékla a nalíčila na večírek velkého světa, aby si připadala krásná, a Michael ji o to nemůže připravit! Vzpurně ho probodla pohledem. „Nebudeš mít námitky, když si zajdu do umývárny, viď? Nebo že by to od malé nudné knihovnice byla příliš šokující žádost?“

„Ale to se rozumí, že ne,“ vyhrkl spěšně Michael a ve tváři mu seděl výraz typický pro muže, kteří nemají tušení, co udělali špatně. „Počkám tu na tebe,“ dodal a nejistě se na Emily usmál.

Emily za sebou zavřela dveře dámské umývárny a ze všech sil se snažila uklidnit. Vážně všechno, co kdy podnikne, musí skončit zklamáním? Donalda upřímně milovala, ale nakonec zjistila, že on o ni stojí z úplně jiného důvodu, než jak si namlouvala. Téměř se zamilovala i do Michaela, ale nesměla zapomínat, že její není a nikdy ani nebude. A teď se užírala obavami, co se s ní po Michaelově odchodu vlastně stane? Kdo jí zbude? Jak bude vypadat její život?

„Tedy, vy se netváříte, jako byste se nějak moc bavila, děvenko,“ poznamenala postarší dáma, která si přisedla k Emily před dlouhou mramorovou toaletku. Emily si ji prohlédla v zrcadle. Dáma už zřejmě absolvovala tisíce podobných večírků a po těch zkušenostech jí zřejmě jako nejzajímavější připadalo sedět v dámské umývárně a zavádět řeč s procházejícími ženami.

Emily se vzmohla jen na přikývnutí. Vytáhla rtěnku a začala si upravovat rty. Měla strach, že kdyby pronesla jediné slovo, bouřlivě se rozpláče. Ukradli jí noc plnou dobrodružství. Co teď bude vyprávět Gidrah? Že z večírku odešla už hodinu poté, co na něj dorazila?

„Ten urostlý mužský, co se škaredí přede dveřmi, patří k vám?“ vyzvídala laskavě dáma.

„Nemáte o něho zájem?“ štěkla Emily a dáma se usmála.

„Ach božínku, že by to bylo až takhle zlé?“

Emily si přiznala, že pokud v téhle chvíli něco potřebuje, je to upřímné popovídání si se spřízněnou ženskou duší. „Když on žárlí!“ postěžovala si v duchu toho hlubokého souznění, které vůči sobě pociťují i zcela cizí ženy, a proto se nezdráhají prozradit si navzájem i ta nejdůvěrnější tajemství. „Posadil mě ke stolu zastrčenému do nejzazšího kouta a nedovolí mi s nikým tančit ani si promluvit, jedině s nějakým starožitným dědulou, který měl chuť mi přednést seznam všech svých dobrých skutků.“

„Měla byste mu dát košem, děvenko. Kdysi dávno jsem taky měla podobného nápadníka a ten mě toužil zamknout ve věži ze slonoviny.“

„A co jste udělala?“

„Držela jsem se od něho stranou dost dlouhou dobu, abych upoutala zájem jiného muže. S vaší tvářičkou a postavou dokážete ulovit každého, na kterého si jen usmyslíte.“ Dáma vytáhla z kabelky brýle, nasadila si je a v předklonu si prohlížela rubíny na Emilyině náhrdelníku. „A zlato, s těmihle cingrlátky dokážete upoutat každičkého muže v celém sále.“

„Vážně?“ ujišťovala se Emily, které se hned trochu vylepšila nálada. „Kdo je ten podnikatel, který staví pro Wentworthe a Mortmana?“ Emily bylo naráz jasné, že zakopla o hromádku pěkné špíny, protože žena slyšitelně lapla po dechu.

„Vy chcete začít hned nahoře, co, děvenko? Jmenuje se David Graham.“

Emily se opět dotkla rtěnkou horního rtu a snažila se o ledabylý tón. „A nevíte náhodou, jestli je některý z těch tří ženatý?“

Dáma se na Emily zahleděla s uznáním, protože přímočarost a odvaha mladší ženy jí očividně zaimponovaly. „Víte co, drahoušku, dám vám dobrou radu. Pokud chcete lovit některého ze Smrtící trojky, měla byste o nich předem leccos vědět.“

Emily se k ženě dychtivě naklonila a spiklenecky špitla: „Mám moře času a strašně ráda si všechno poslechnu. Klidně se do toho pusťte, a ne abyste něco vynechala!“

Dáma se blaženě rozzářila, takže Emily naráz pochopila, že její hlavní životní radostí jsou drby. Než se však zdroj vědomostí rozhovořil, moudře počkal, protože do umývárny vešla jiná žena, použila kabinku, umyla si ruce a opět se vytratila.

„Tak dobrá. Jsou tři a každý z nich je výrazná osobnost, která se od těch ostatních dvou liší skoro ve všem. Jeden z nich je dravec, druhý je moc milý chlapík a třetí je plachý, takže se ani neoženil. Drží se stranou. Ovšem jakmile se jedná o peníze, jsou všichni tři navlas stejní žraloci.“

Dáma se s hlubokým uspokojením nadechla, protože Emily byla vděčné obecenstvo. „Ten plachý toho moc nenamluví, ale jakmile jednou něco řekne, všichni špicují uši. Miluje peníze, zbožňuje každičký cent, který kdy vydělal. Kdyby zahlédl tyhle vaše drahokamy, pominul by se blahem. Nikdo toho o něm moc neví – ani ženy ne, takže se nedá vyloučit, že je homosexuál.

Ten druhý, ten příjemný, je nebezpečný jako barakuda. S úsměvem ožebračuje vdovy a sirotky. Každé setkání s ním člověku úžasně pozvedne náladu, a až hodiny poté zjistí, že ho dotyčný obral kompletně o celý majetek. Vystřídal už tři manželky a hledá čtvrtou. Měla bych vás však varovat, děvenko, že na něj stojí frontu stovky zájemkyň, třebaže žádná z jeho předchozích manželek z něho nevyrazila ani měďák.

Vlk se rovněž nikdy neoženil. Místo toho vodí ženy za nos, vzbouzí v nich dojem, že užuž je požádá o ruku, načež se jednoho dne přestane ozývat. Je to necitelný grázl. Slyšela jsem, že dvě z těch odkopnutých žen spáchaly kvůli němu sebevraždu.“

Postarší dáma ztlumila hlas, protože těsně za dveřmi se ozval výbuch smíchu. „Ti tři nedají jeden bez druhého ani ránu. Ženy, s nimiž se scházejí – pokud se s tím vůbec obtěžují –, se střídají jako na běžícím pásu. A pokud si některá troufne jen pípnout nějakou stížnost, že musí večeřet i snídat s celou trojicí, druhý den najde ve schránce dopis na rozloučenou, v horším případě už od toho syčáka neuslyší ani slovo, chápete?“

Dáma se nečekaně odmlčela, ještě jednou si překontrolovala svůj make-up a podle všeho se chystala odejít.

„Ale který muž je který?“ vzpomněla si ještě Emily.

Žena se zvedla, uhladila si bohatě nabranou sukni večerních šatů z oslnivě bílého atlasu a lišácky se usmála. „Přece vám nemůžu prozradit všechna svá tajemství. Tohle si už musíte zjistit sama, děvenko.“

„Nesnažíte se náhodou jednoho z nich ulovit i vy sama?“ otázala se Emily, která usoudila, že žena v jejím věku by beztak neměla moc velkou šanci.

Dáma však podle všeho Emilyinu otázku za tak nesmyslnou nepovažovala.

„Kdepak, já si obstarala nového manžela zrovna před rokem. Je mu dvaaosmdesát, takže myslím, že se mi vyplatí vydržet s ním až do konce. A kde jste sehnala ty skvostné krvavé krůpěje? Zdědila?“

„Hm, ano,“ zalhala pohotově Emily. Ale vlastně to nebyla lež, jsou přece od člověka, který je už dávno po smrti.

„Tak v tom případě zkuste ulovit Wentwortha. Ten s oblibou vzbouzí v lidech dojem, že jeho otec hraje pólo s argentinskými poníky.“

„A nehraje?“

„Je to pochopitelně tajemství, ale jeho tatík kupuje a prodává ty nejhorší nájemní činžáky pod sluncem, kde bydlí naprostá spodina. Tyhle kamínky by na něho měly udělat dojem.“

Emily opět sebevědomě zajiskřilo v očích. Ještě před pouhými pár týdny se považovala za nudnou a nezajímavou knihovnici z maloměsta, ale pokud má teď dobrodružství na dosah ruky, tak po něm rozhodně sáhne. A dost možná že Michael měl pravdu s tím, že šaty a šperky ji úplně změnily. „Ale co s ním…,“ ukázala bradou ke dveřím.

Dáma otevřela kabelku a vytáhla skleničku s pilulkami. Tři z nich si vyklepala na dlaň. „Když mě můj stařeček začne moc lézt na nervy, jednu mu podstrčím a do minuty chrupe jako mimino. A druhý den ráno mu napovídám, že je ten nejbáječnější milenec, jakého jsem kdy poznala. Ten váš svalnatec bude potřebovat nejmíň trojnásobnou dávku, ale pak si můžete dělat, co se vám zlíbí. Předtím ho ale radši odtáhněte někam, kde může spát, protože sebou doslova sekne, tak ať z toho není zbytečné pozdvižení.“

Emily se zadívala na pilulky ve své dlani a pocítila opojnou moc svobody. Tohle je její naděje, jak si zahrát na špeha nebo na co se jí zachce. Kdyby se jí tak podařilo setkat se s těmi muži a odhadnout, který to asi je… Ne, nesmí se bát, musí zjistit, proč se ji dotyčný pokouší zavraždit. Nebude jí však hrozit nebezpečí, že by ji někdo z nich poznal? Ne, určitě ne, vždyť teď se liší od té bývalé Emily jako oheň a voda. Dnes večer by ji nepoznala ani vlastní matka. Bylo by krásné, kdyby aspoň na jediný večer mohla být krásnou neznámou a pokusit se o splnění nebezpečného úkolu! Aspoň na jedinou noc!

„Děkuju,“ šeptla spiklenecky a vděčně k postarší dámě. V hlavě jí vířila změť možností, které se jí pro nejbližší hodiny nabízejí.

„Pokud to klapne, chci na vaší svatbě sedět v kostele hned v první řadě, ano?“

„Ale, o tohle vůbec nejde,“ zazubila se uličnicky Emily. „Pokud to klapne, tak vás nepozvu na svůj pohřeb.“ Po této záhadné poznámce vyšla z umývárny a vrazila přímo do Michaela.

„Jsi v pořádku?“ vyptával se a ustaraně se k ní sklonil.

„V životě jsem se necítila líp. Půjdeme? Ale počkej, nemohli bychom si předtím vypít aspoň skleničku šampaňského? Moc ráda bych ho ochutnala.“ Emily doufala, že vypadá dost nešťastně. Dětsky trucovitě vy špulila spodní ret a zamžikala nalíčenými řasami.

Michael si ji podezřívavě změřil. „Ty máš něco za lubem, viď? O co jde?“

„Ale nic zvláštního. Tak díky,“ usmála se ztrápeně, když z podnosu procházejícího číšníka zvedla dvě sklenky a jednu podala Michaelovi. „Takže půjdeme?“ Zavěsila se do něho a jemně ho táhla k hlavnímu vchodu a po schodišti k zaparkovaným autům.

O čtvrt hodiny později Michael, který na Emilyino naléhání sklenku vypil až do dna, pochrupoval na zadním sedadle. Emily zaťukala na skleněnou přepážku, která ji oddělovala od řidiče, a s tím nejblaženějším úsměvem na světě mu nařídila, aby se vrátil na večírek.

22. KAPITOLA

E

mily zjistila, že když má žena perfektní oblečení a nádherné šperky a předvádí je na správném místě, pak jí to úžasně zvedne sebevědomí. Zvolna a s hlavou vztyčenou se procházela davem rozjařených lidí a vůbec si nepřipadala jako vetřelec ani jako maloměstská dívenka, která se omylem zapletla mezi osobnosti velkého světa. Naopak, cítila, že sem plným právem patří. Irene si odjakživa stěžovala, že Emily svou senzační postavu zbytečně schovává pod plandavým oblečením, ale nyní okázale ukazovala všechno – a představivosti nezbyla sebemenší práce. Každá křivka těla i větší část bujných ňader se nabízela uznalým a zvědavým pohledům okolních mužů a Emily do sebe sála jejich smyslnost jako opojný nektar. Ženy ji pro změnu sledovaly vypočítavým a nepřejícím pohledem, prohlížely si ji od hlavy až k patě a nedokázaly odtrhnout oči od jejích rudých šperků. Emily si uvědomila, že každičký z přítomných poznal, že rubíny jsou pravé.

Nemusela být Sherlock Holmes, aby poznala, kdo jsou ti tři muži, o kterých jí vyprávěla dáma v umývárně. Seděli vedle sebe, pokuřovali, pili a ostřížími zraky pozorovali dav. Tvořili jeho součást, ale přitom zůstávali stranou.

Emily zůstala na okamžik stát a pozorně si je prohlížela. Usoudila, že nejlepší bude aspoň na chvíli zapomenout, že jeden z nich usiluje o její život. Radši by měla myslet na přítomnost, na tanec a na skutečnost, že o té trojici chce zjistit co nejvíc informací.

Zhluboka se nadechla a s potěšením zaregistrovala, že jeden z mužů jí věnoval úsměv – či spíše té velké části jejích ňader, která se jí drala výstřihem ven z šatů. Emily mu úsměv oplatila, a když pozvedl sklenku na znamení, že připíjí na její krásu, málem se hlasitě rozesmála.

Překypovala vědomím svých nově objevených schopností, své ženské moci. Zamířila ke stolu s trojicí mužů a přitom si nenápadně povolila sponku náhrdelníku.

„Promiňte,“ pronesla co nejsvůdněji na adresu muže, který seděl zády k ní, a když odtáhl židli, aby mohla projít (ačkoli tam místa bylo habaděj), schválně jakoby o něco klopýtla, předklonila se a stačila se zachytit těsně předtím, než dopadla muži na klín. Náhrdelník se jí uvolnil a sklouzl přímo do jejího výstřihu.

„Propáníčka!“ vyjekla a popadla rabíny do dlaně, přičemž si stiskla i kus ňadra. „Jak já jsem nešikovná!“

„To je v pořádku,“ zářil muž, s nímž se Emily téměř srazila, a vyskočil, aby jí pomohl. „Přejete si, abych vám náhrdelník opět zapnul?“

„To že byste udělal? Ach Bože, vy jste ale laskavý!“ Zatímco jí muž zapínal náhrdelník, Emily horečně přemýšlela, jak tu situaci zvládnout. Bylo jí jasné, že pokud nepronese něco zajímavého, pánové ji jen těžko pozvou, aby si k nim přisedla. Ale co má říct? Jakým způsobem má žena zaujmout tak mocné a pohádkově bohaté muže, jako jsou tihle?

„Děkuju,“ vyhrkla a usmála se na muže. Když se opět posadil, zhluboka se nadechla, aby si dodala odvahy. „Tak kterýpak vy vlastně jste? Ten plachý, ten vlk nebo ten, co je navenek milý a uvnitř hrůzostrašný?“

Na jeden děsivý okamžik měla Emily dojem, že překročila únosné hranice, ale pak se vysoký plavý muž rozesmál. „Já jsem ten milý,“ odpověděl a ukázal na prázdnou židli. „Nechcete si na chvíli přisednout?“

„Jedině kdybyste mi slíbili, že mě nepřipravíte o můj dům,“ zakoketovala a přitom usilovně pomrkávala řasami.

„Máte mé slovo. A teď, směl bych vás představit svým přátelům? Tohle je Charles Wentworth a Statler Mortman. A já jsem…“

„David Graham,“ řekla Emily a svůdně se rozzářila. „Poznala bych vás sama už podle toho popisu, co jsem slyšela.“

Emily se zběsile rozbušilo srdce. Přisedla si k trojici mužů – a jeden z nich může být vrah. Ale obrovským zážitkem pro ni byla už pouhá společnost tak vlivných a záhadných lidí, protože byla zvyklá jen na sousedy z Greenbriaru. Charles Wentworth jí otevřeně civěl na náhrdelník a z očí mu čišela chladná, vypočítavá ostražitost. „Ještě nikdy jsem si ho nedala odhadnout. Jakou cenu by mohl mít podle vás?“ otázala se přidrzle.

„Nejmíň půl milionu,“ zabručel muž a labužnicky potáhl z cigarety.

„Musíte to brát tak, že v tom případě má váš náhrdelník nejmíň dvojnásobnou cenu,“ vysvětlil Statler Mortman a z jeho výrazu Emily naráz vyčetla, že právě on je ten Vlk. A když mu pohlédla přímo do očí, okamžitě pochopila, proč už se do něho pobláznilo tolik žen. „Dokonce bych byl ochoten vám hned tady na místě vypsat šek na sedm set padesát.“

Emily pár vteřin trvalo, než si uvědomila, že muž má na mysli sedm set padesát tisíc dolarů. „Proboha!“ vyjekla. „Úplně se mi z toho zatočila hlava. To víte, jsem jen obyčejná maloměstská knihovnice a tohle je můj úplně první ples. Ale že je úžasný?“ Rozhlédla se po tančících párech, jako by v životě nic tak zajímavého neviděla.

„A kdepak jste, slečno knihovnice, k těm pěkným kamínkům přišla?“

„Jisté strašidlo prozradilo mému strážnému andělu, kde jsou schované, a ten mi je pak daroval. Jako ten anděl, víte?“

Ani jeden z trojice se neusmál a Emily náhle měla pocit, že jí v žilách ztuhla krev. Nečekaně zalitovala, že Michaela tak dětinsky uspala, zalitovala, že s ním z plesu neodešla okamžitě poté, co ji k tomu vybídl. Ale teď už bylo pozdě vycouvat. Nasadila co nejnaivnější výraz obličeje a zachichotala se.

Charles Wentworth si opět zhluboka potáhl z cigarety. „A kde je váš anděl v téhle chvíli, slečno?“

Musím udržet co nejlehkovážnější tón, pomyslela si Emily. „Někde se potuluje tady kolem. Však víte, jací ti strážní andělé jsou, pořád jen člověka hlídají a chrání.“ Opět se nikdo neusmál.

„Jak se jmenujete?“ otázal se Statler Mortman.

„Anastasia Jonesová,“ vyhrkla Emily spěšně. „Moje matka pociťovala nutkání nějak osvěžit to nudné příjmení, které vyvdala. A teď, pokud mě omluvíte, ráda bych…“

„Ale jistě mi neodmítnete aspoň jeden tanec s tou nejzáhadnější dámou dnešního plesu,“ přerušil ji Statler a znovu jí pohledem sklouzl k ňadrům.

„Já a záhadná? Ale ani náhodou. Jsem jenom…“

„Popelka na bále,“ dořekl za ni David, tentokrát už s úsměvem. „Takže už jen kvůli tomu si musíte zatančit a každému ukázat své krásné šaty a pohádkově nádherné šperky. Copak jste si nevšimla, že každá z přítomných žen se kvůli vašim rubínům příšerně užírá závistí? Klidně bych odpřisáhl, že od časů carského Ruska takové šperky nikdo neviděl.“

Emily si neklidně přitiskla dlaň k hrdlu. I když ti dva ostatní muži v ní vyvolávali dojem, že jsou lidožrouti, tenhle byl, ach, nesmírně milý. Jak to říkala ta postarší dáma? Že s úsměvem ožebračuje vdovy a sirotky?

„Tak si dejte říct, slečno Smithová, copak vám jeden tanec může ublížit?“

Hovořil tak vemlouvavě, že Emily nakonec uchopila ruku, kterou jí nabízel, a vůbec si nevšimla, že popletl její jméno. Co by se mi mohlo stát na tanečním parketu? uklidňovala sama sebe v duchu.

Ale o deset minut později, když Emily tančila a myslela na to, jak co nevidět odtud odejde a připojí se k Michaelovi spícímu v autě, do nich na parketu někdo tvrdě vrazil a ona v pravé hýždi ucítila ostré píchnutí.

„Ach propána, moc se omlouvám!“ zaslechla Emily ženský hlas, ale to už se zakymácela, takže ani nestačila pochopit, komu ten hlas patří. „Přehnala to se šampaňským,“ ozval se mužský hlas a pak ji ochranitelsky uchopily silné paže a odnášely ji pryč. Snila neuvěřitelně líbezný sen. Přitulila se tváří k mužné hrudi a blaženě zavřela oči. Byla Popelka a královský princ ji odnášel z plesu.

Po probuzení to však už nebyl krásný sen, nýbrž noční můra. Hlava jí bolestí přímo třeštila, a když se pokusila zvednout ruku a dotknout se čela, zjistila, že je spoutaná. Zpola omámeně otevřela oči a snažila se zjistit, co je kolem. Nacházela se v prostorné špinavé místnosti, podlahu pokrývala vrstva odpadků a svinstva a kdesi na opačném konci cosi cupitalo a šustilo – myši nebo krysy. Když se jí trochu vyjasnil zrak i myšlenky, uvědomila si, že sedí na židli, ruce má svázané za zády a kotníky připoutané k nohám židle. V místnosti stál už jen jediný další kus nábytku – otřískaný kovový psací stůl. Nikde neviděla okna, jen po jedné straně těžká železná vrata.

Emily nepotřebovala být žádný génius, aby pochopila, že je uvězněná v opuštěném skladišti a že pokud se nepřihodí zázrak, nikdo ji tu nikdy nenajde.

Začala křičet a volat o pomoc. Těsně předtím, než definitivně ztratila už beztak ochraptělý hlas, mohutná vrata se otevřela a do skladiště vešla trojice mužů. S nimi dovnitř pronikl záblesk denního světla a Emily si uvědomila, že ani neví, jestli se ples konal teprve včera nebo už předevčírem. Podle toho, jak měla vymeteno v hlavě, to klidně mohlo být před týdnem. Ještě pořád měla na sobě ty překrásné červené šaty, ale teď už potrhané a ušpiněné. A ani se nepotřebovala podívat do výstřihu, aby věděla, že jí chybí rubínový náhrdelník.

Trojice se na chvíli zastavila zády k ní, jako by vůbec neměla tušení o její přítomnosti. Emily měla pocit, jako by neexistovala.

Jestli už mám umřít, tak aspoň můžu vědět proč, pomyslela si Emily. Zoufale toužila položit inteligentní otázku, ale jediné slovo, které protlačila rozbolavělým hrdlem, bylo: „Proč?“

David Graham se k ní obrátil a Emily usoudila, že ta dáma v umývárně měla pravdu: vypadal tak neuvěřitelně mile! „Tak ty to vážně nevíš, co?“ zeptal se a zvedl do výšky rubínový náhrdelník, který měla na plese. Velké rudé slzy odrážely světlo od jediné holé žárovky a připomínaly miniaturní ohýnky.

„Nemám ponětí,“ hlesla Emily vyčerpaně.

„Mám jí to povědět?“ otázal se David ostatních. Teď už se k ní obrátili všichni.

„Přece ti to nebudeme zakazovat!“ ušklíbl se Statler a zahleděl se na Emily tak zvláštním pohledem, až jí na těle naskočila mrazivá husí kůže.

Charles se ušklíbl. „Je to vlk, jak jsi tak rozkošně vyjádřila.“

Emily jen vyděšeně zamžikala. Možná to její předchozí žertování nebylo až tak moc k smíchu, jak si původně myslela. Možná by to bylo k smíchu na filmovém plátně, ale ve skutečném životě to byla hrubost.

Hned nato ale vztekle pohodila hlavou. Panebože, co to vyvádí? Snad se ještě nechce omlouvat mužům, kteří ji tu připoutali k židli a zřejmě se ji chystají zabít? Vzpurně se na ně podívala.

„Snad si nenamlouváš, že jsme z tvých drzostí byli celí pryč, ne? Nebo…,“ otázal se Charles.

„To by stačilo,“ zarazil ho David. „Beztak umře, tak co víc po ní ještě chcete?“

„Michaeli,“ prosila Emily v duchu. Možná že když ho bude hodně dlouho volat, i kdyby němě, zaslechne ji a přijde ji zachránit. Ale dokonce ani anděl neumí hledat svého chráněnce naslepo. „Kde to jsem?“ vyhrkla v naději, že tu informaci odešle telepaticky Michaelovi.

„Ve státě, o kterém jsi v životě neslyšela,“ odsekl Statler. Druzí dva se jen zlomyslně rozřehtali.

„Tak kdes to vyhrabala?“ vyzvídal Charles. „Hledali jsme úplně všude.“

Emily chvilku trvalo, než si uvědomila, že trojice pročesala podkroví Madisonova domu. „Vy jste prohledávali dům? Ale já neviděla jedinou stopu toho, že by tam přede mnou někdo byl.“

„Copak jsme amatéři? A kdo podle tebe asi rozšířil báchorky, že v tom domě straší?“ sykal Charles a z každého jeho slova čišela ryzí nenávist.

„Ale v tom domě vážně straší duch! Kapitán Madison…“ začala Emily.

„Nech si ty slaboduché povídačky! Ptám se tě naposledy, kde jsi našla ty rubíny?“

„Našel je můj, no, můj přítel a já nemám tušení, kde to bylo. Možná byste se měli zeptat jeho.“ Kéž by se jí podařilo je přesvědčit, aby sem přivedli Michaela. Určitě by ji zachránil. Jako vždycky předtím, připomněla si a do očí jí vyhrkly provinilé slzy. Buď statečná, Emily! nakázala si v duchu. Přinejmenším víš s jistotou, že po smrti není konec, ale další život. Ovšem tohle pomyšlení nedokázalo zaplašit její strach.

„Myslíš toho přítele, co usnul v limuzíně?“ ozval se ženský hlas a širokými vraty vešla do skladiště žena, se kterou si Emily povídala v dámské umývárně. „Zlato, pokud jsi mu dala všechny tři pilulky, tak už se nikdy neprobudí.“

Emily chvíli jen v bezmocném zoufalství třeštila oči.

„Snad jsi nevěřila, že ty informace, co ses ode mě dozvěděla, ti může poskytnout jen tak každý na potkání?“ pokračovala žena a bylo znát, že se Emilyiným zmatkem náramně baví. Obešla odřený psací stůl, přistoupila k Davidovi a objala ho kolem pasu. „Tohle je můj milovaný mladší bratříček,“ vysvětlila a sáhla po rubínech. „Upřímně věřím, bratře, že tyhle hračky budou vypadat líp na mně než v tvém bankovním sejfu,“ pronesla s úsměvem a opět se obrátila k Emily. „Koukám, že tě to namouduši vyvedlo z míry. Vážně ti připadalo normální, že jsem čirou náhodou byla na stejném místě jako ty a poskytla ti přesně ty informace, které jsi v tu chvíli sháněla? A neudivilo tě, že během té doby, co jsme si povídaly, vešla dovnitř pouze jediná žena? Měli jsme venku u dveří stráž. Ta už se postarala o všechno nezbytné. A ještě, s tím tvým přítelem mě to docela mrzí, byl to pěkný chlap.“

Při představě Michaelovy smrti to Emily málem vzdala. Než se však stačila zhroutit, připomněla si, že Michael je sice bez těla, ale pravděpodobně už opět v nebi. A pak si připomněla ještě další věc. „Nemůžete ho zabít. Ne dřív, dokud nezjistí, jaké mi hrozí nebezpečí, a dokud to zlo neodvrátí.“

Nad tím nesmyslem se všichni sborově rozesmáli. „Kotě,“ zašklebil se Statler, „kolem tebe je spousta zla.“

Na špičce jazyka Emily zasvrběla jedovatá poznámka, ale v tu chvíli zazvonil mobilní telefon a Charles ho vytáhl z kapsy saka. Všichni muži byli vymydlení a oblečení do čistých a nažehlených obleků, zatímco Emily měla pocit, jako by se v životě nekoupala. Navíc měla dojem, že každou vteřinu jí praskne močový měchýř.

„Jo, jasně, hm,“ říkal Charles do telefonu. „Beru na vědomí. Hned ji odtud odstraníme.“

Statler popadl Emily za loket a vytáhl nůž. Těžko říct, zda kvůli tomu, aby ji zbavil pout, či podřízl hrdlo.

Než však Emily stačila zjistit jeho záměry, telefon zazvonil podruhé a Charles zvedl ruku tak velitelsky, jak dokážou jen ti nejmocnější despotové na světě. Několik minut naslouchal, načež přístroj opět schoval. „Ten protřelý ptáček uletěl.“ Obrátil se k Emily. „Jak se zdá, tvůj kamarádíček je zase na svobodě.“

Po tom sdělení se Emily málem bouřlivě rozplakala úlevou. Tak Michael je pořád ještě naživu! Honem se však ovládla a ze všech sil se snažila zachovat klid. Byla stoprocentně přesvědčená, že Michael ji najde: koneckonců, má styky na nejvyšších místech.

„Takže s tvou likvidací musíme počkat až do večera,“ zavrčel Charles zhnuseně.

Emily se hryzla do rtu, aby si dodala odvahy. „A nemohli byste mi povědět aspoň důvod, proč jste po mně šli? Dvakrát jste mi přece nastražili bombu do auta.“

„Hned od začátku jsem ti říkal, že ten nápad je na houby,“ obořil se David na Statlera. „Tady Stat nám tvrdil, že bomba v autě všechny přesvědčí, že tvoje smrt má něco společného s mafií a že jsi spolupracovala s podsvětím. Jenže to nevyšlo, protože FBI to kdovíjak prokoukla.“

Emily prozíravě mlčela. V žádném případě jim nehodlala prozradit, že Michael je její strážný anděl a že vidí špatnou či dobrou auru i u vozidel.

„Připadá mi k nevíře, žes na to nepřišla, tak mazaná ženská jako ty. Když jsme si o tobě začali shánět informace, udělala jsi na nás obrovský dojem,“ prohlásil David a rozhlédl se po svých společnících. „Nemám pravdu?“

„Doslova jsi nám imponovala,“ potvrdil Statler.

„Přesně tak, imponovala jsi nám. Tomu svému přihlouplému gigolovi jsi zpracovávala reportáže, které byly všechny do jedné trháky, a on se díky tobě proslavil jako nesmírně schopný žurnalista. Nadosmrti ho bude mrzet, že ses za něho neprovdala, protože díky tobě by to jistě dotáhl na guvernéra.“

„Jenže ty reportáže, které jsem zpracovala, neměly s vámi vůbec nic společného, tak proč jste usilovali o mou smrt?“ vyzvídala Emily, protože navzdory své hrůzné situaci nedokázala v sobě potlačit obyčejnou lidskou zvědavost.

„Pravda, společného s námi neměly nic.“ David opět zvedl rubíny do výšky.

„Vy jste se mě snažili zabít jen kvůli šperkům?“ vyhrkla Emily nevěřícně. „Copak jste je nemohli normálně ukrást? Nebo jste si je ode mě mohli koupit, dokonce jste na to dělali narážky!“

„Jenže ty rubíny jsou tvoje,“ upozornil ji David a tvářil se, jako by v životě neslyšel lepší vtip.

Emily si to pořád nedokázala srovnat v hlavě. „Tak jste je mohli nechat znovu vybrousit, zasadit do jiných šperků, prostě zamést stopy, o jaké rubíny se jedná. A potom by patřily vám, ne?“

„Měla jsem dojem, žes říkal něco v tom smyslu, že je chytrá!“ procedila žena s pohrdáním.

Emily se v hlavě rozvířil horečný roj myšlenek. Přiškrceně se otázala: „Co jste myslel tím, že patří mně?“

„Podle zákona jsou tvoje, protože jsi je zdědila.“

„Po kapitánovi?“ Emily prožívala stále větší duševní zmatek, ale to bylo způsobeno především tím, že se jí do proudu úvah pletly věci nesouvisející s normálním světem. V posledních týdnech žila ve světě obydleném lidmi bez těla. Kdyby kapitán, který je už dávno po smrti, byl původním majitelem rubínů, dalo by se říct, že je zdědila, když se jedná o dar od ducha?

„Zasloužila by zastřelit už jen za to, jak je pitomá!“ prohlásila žena a obrátila se k Emily zády.

„Jak se jmenovala tvoje matka za svobodna?“ štěkl David.

„Wilcoxová.“

„A její matka?“

„Já… Teď si to narychlo nevybavím.“

„Co třeba Simmonsová?“

„Ach ano, myslím, že máte pravdu,“ vyhrkla Emily. Byla pořád popletenější, protože šlo o zcela běžné příjmení.

„A jak se jmenovala manželka kapitána Madisona?“

„Ráchel.“ Emily prudce zvedla hlavu. „Simmonsová,“ dodala šeptem. Chvíli seděla jako zkamenělá a snažila se vyznat se v tom děsivém propletenci. „Chcete mi tvrdit, že zrovna já mám něco společného s kapitánem Madisonem?“

„Vidělas někdy fotku jeho manželky?“

„Ne, po kapitánově smrti zničila všechny svoje podobenky.“

„Všechny ne. Moje rodina schovávala pár jejích fotografií z doby, kdy byla mladé děvče.“ David strčil ruku do saka a z náprsní kapsy vytáhl snímek, který přistrčil Emily těsně k obličeji.

„Proboha, vždyť ona…“

„Vypadá navlas jako ty. Jasně, je to tak. Navlas jako ty. A povšimni si těch jejích šperků.“

„Už rozumím,“ vydechla Emily, která rozeznala rubíny, ale po pravdě nerozuměla vůbec ničemu. „Kdo vlastně jste?“

David s odpovědí vůbec nezaváhal. „Moje prababička byla sestrou kapitánovy manželky. Ovšem ty, vážená slečno knihovnice, jsi pravnučka kapitánovy manželky, to znamená, že její přímou dědičkou jsi byla ty, ne moje rodina.“

Byla. Minulý čas, jako by už zemřela. „Ale já… to netušila, v životě by mě to nenapadlo! Dokonce nevím ani to, že Ráchel měla dceru! V žádných záznamech o tom není ani zmínka. A proč vlastně podle vás zešílela? Vidíte, ani tohle nevím, protože se o tom nikde nepíše.“

„Ale časem bys na to zaručeně přišla. Pochop, tohle je pečlivě hlídané tajemství naší rodiny. Mladá Ráchel Simmonsová otěhotněla se svým milencem, který ji opustil. Rodina ji odvezla k tetě, kde se děcko narodilo. Po jejím návratu ji otec provdal za kapitána. Tou dobou se totiž v celém městě nenašel nikdo jiný, kdo by měl zájem o tak zkažené zboží. Jestlipak ses taky dočetla, že kapitán v soubojích zabil dva muže, kteří na veřejnosti zesměšňovali čest jeho manželky? Zatím asi ne, ale to byla jen otázka času. Ty ses do každého případu zahryzla jako buldok, dokud jsi neobjevila stoprocentně všechny údaje.“

„Ale kapitán zabil Rachelina milence!“ připomněla Emily, která si to všechno pokoušela srovnat v hlavě.

„Ne, nezabil,“ namítl David. „Zavraždila ho kapitánova manželka. Ta hloupá husa ho milovala celým svým srdcem, ale jakmile mu prozradila, že je těhotná a zřejmě ji čeká vydědění, okamžitě vzal do zaječích. Zmizel za hranice a vrátil se až po řadě let. Zjistil, že jeho bývalá milenka žije v panském sídle a chodí ověšená rubíny velkými jako citrony. Tajně se jí začal znovu dvořit. Kapitán o tom všem věděl, ale miloval svou mladou ženu natolik, že jí dovolil, ať si dělá, co se jí zlíbí. Kdyby chtěla, mohla by si milence nastěhovat přímo do domu. Jenže jakmile Ráchel pochopila, že milenci nejde o ni, nýbrž o její šperky, tajně se zmocnila jedné z kapitánových pistolí a milenci prostřelila srdce.“

„A potom ho ještě střelila do rozkroku,“ dodala žena.

„Ach ano, na tuhle nechutnou podrobnost jsem zapomněl. To je zvláštní, že mi vypadne z hlavy pokaždé, když tu historku vyprávím.“

„A kapitán vzal manželčinu vinu na sebe!“ vydechla užaslá Emily.

„Správně. Přesvědčil starého věrného sluhu, aby v soudní síni svědčil v jeho neprospěch, takže nakonec kapitán skončil na šibenici místo své manželky. Později sluha pod tíhou výčitek svědomí spáchal sebevraždu a manželka zešílela.“

„A dítě vyrostlo v rodině docela hodných lidí z Iowy,“ vzpomněla si Emily, že maminka pocházela z jiného státu.

„Přesně tak.“

„A když vyrostla, vdala se a porodila tvoji babičku.“

„Takže jestli hádám dobře, kapitán odkázal všechno jmění své manželce a ta v poslední vůli zase zanechala všechno své dceři, ať už věděla či nevěděla, kde dívka žije,“ pochopila Emily.

„No konečně!“ David loupl očima po sestře. „Vždyť jsem ti říkal, že jí to pálí!“

„Ale já o tom neměla ani tušení! Nemohla.“

„Ale zabývala ses historií kapitánova rodu, strkala jsi nos do věcí, po kterých ti nic nebylo, a dřív nebo později by ti muselo svitnout. Škoda že nejsi tak přituplá jako tvůj bývalý snoubenec. Ten si bez cizí pomoci nedokáže ani zavázat tkaničky u bot. Pak by ses neocitla v tak nebezpečné situaci a nehrozila by ti smrt.“

„Takže jakmile mě odstraníte, stanete se dědici Madisonova jmění. Je hodně velké?“

„To tedy je. Obrovské,“ potvrdila žena. „A navíc tu jsou ještě ty pověsti o pokladu ukrytém v domě,“ doplnil Statler. „Kapitánova manželka měla pohádkově nádhernou sbírku šperků. Zřejměji ty barevné kamínky pomáhaly zapomenout na všechno, oč v životě přišla. Kromě rubínů vlastnila smaragdy a diamanty a hromady polodrahokamů. Dnes to všechno má mnohamilionovou hodnotu. Po její smrti se však nenašel jediný drahokam. A prodat je nemohla, čili všem je jasné, že poklad musí být stále ještě v domě.“

„Ale jak je možné, že se o tom neví?“ divila se vystrašená Emily. „Nezdá se mi, že v tom případě by v kraji nekolovaly historky o domě plném pokladů!“

„Zato kolují báchorky o strašidlech. Utratili jsme slušnou sumičku za instalaci zvukového systému, který by zabránil drzým spratkům to místo donekonečna prolézat a demolovat,“ ozval se vůbec poprvé Charles. „Strašidlo přebilo všechny historky o pokladu.“

„Ale proč jste na dům jednoduše nevznesli dědický nárok a neprohledali ho po libosti?“ nechápala Emily. „Kromě vás o mně nikdo nevěděl. A já o svém původu neměla sebemenší tušení.“

„Za to může soudce Henry Agnew Walden. Před pěti lety jsme svůj nárok skutečně uplatnili, ale on prohlásil, že nejdřív musí vědět, co se stalo s tou nemanželskou dcerou. A když jsme mu tvrdili, že zemřela ještě v kojeneckém věku, odmítl nám bez důkazu uvěřit.“

„Hned jsem ti říkala, že tobě neuvěří ani slovo,“ ušklíbla se škodolibě žena. „Můj milovaný bratříček totiž svedl a opustil soudcovu dceru, no a soudce tak zkušenosti s opuštěnými dětmi získal hned z první ruky, chápeš?“

„Pcha, a co jsem měl podle tebe dělat? Pořád se mi sama vnucovala!“ bránil se David, ale z hlasu mu nebylo znát ani špetku lítosti.

„Proč jsi ji nezkusil poslat do háje?“ zeptala se ho kousavě sestra.

„No a co kdybych vám ten dům věnovala?“ zkoušela smlouvat vyděšená Emily. „Ostatně, k čemu by mi taková stará barabizna vůbec byla? A šperky bych stejně neměla kde předvádět, takže pro mě nemají cenu.“

Po těch slovech se na ni všichni podívali naráz a z výrazu jejich tváře Emily vyčetla, že se nedají koupit ze strachu, aby je nepřechytračila.

„Podepíšu vám všechno, co budete chtít,“ slibovala překotně. „Třeba bychom mohli hned na místě sestavit darovací smlouvu.“

„No to je fakt báječný nápad! Převedeš na nás šperky a pozemky v hodnotě mnoha milionů dolarů a později se ukážeš u soudu a budeš to všechno vymáhat zpátky. Tohle je tvůj plán?“

„Ale ne, něco podobného bych se bála udělat!“ namítala Emily a slyšela, jak kňouravý a zbabělý má hlas. Kam se poděla tvoje statečnost, co? okřikla se v duchu.

„Víš, s penězi to je zvláštní věc. Když jich je dost, i ten nejvystrašenější človíček má najednou odvahu jako lev. Dej na mě, slečinko knihovnice, že dobrý advokát by tě dokázal uvrtat do soudní pře, nu a v té bys pochopitelně vyhrála, jak jinak. Koneckonců, jde o odkaz po tvé prababičce.“

„Tak dost!“ rozhodla žena a zkoumavě si prohlížela Emily od hlavy až k patě. „Ještě chvíli tu budeme žvanit a začne chtít, abys ses s ní oženil, Davide.“

„To není špatný nápad!“ poznamenal Statler a neomaleně okukoval Emilyino poprsí, které jí překypovalo z potrhaného výstřihu.

„Tak aby bylo jasno, odvedeme ji a skoncujeme s ní. A čím dřív to uděláme, tím dřív najdou tělo a tím dřív se můžeme přihlásit jako právoplatní dědicové!“ rozhodla žena. „A tohle koukej dát mně!“ dodala rázně a vyškubla bratrovi rubíny z ruky.

„Michaeli!“ zanaříkala Emily v duchu a z hloubi srdce zalitovala, že ho neposlechla, že si postavila hlavu a přivolala na ně na oba takové neštěstí.

Na žádnou další myšlenku se však Emily už nevzmohla, protože do paže se jí zabodla jehla a v následujícím okamžiku už nevěděla o světě.

23. KAPITOLA

E

mily se probrala v kufru auta. V životě ještě v kufru auta nebyla, ale ten zápach, zvuky, drkotavá jízda a rezervní pneumatika s poházeným nářadím, které ji dloubalo do žeber, to se nedalo zaměnit za cokoli jiného.

Za živého boha si nedokázala srovnat v hlavě, co se vlastně děje. Svázaný člověk zavřený v kufru auta, to je přece rekvizita z akčního filmu, a ne z normálního života normální nenápadné obyvatelky maloměsta. Rozhodně jde o dobrodružství na hony vzdálené představám myšky knihovnice, jejímž nejodvážnějším snem je objev vzácného prvního vydání někde v antikvariátě.

„Michaeli!“ vykřikla v duchu hlasitě. Promluvit nemohla, protože ústa měla přelepená páskou. Ale kdyby mohla mluvit, moc ráda by mu pověděla řadu věcí, které mu nikdy předtím neřekla.

Tak za prvé, milovala ho. Milovala ho kvůli němu samému, a ne proto, že je anděl, nebo dokonce proto, že on ji miluje a žádný jiný muž ne. Milovala ho, protože mu záleželo na lidech, ať už měli tělo, nebo neměli. Záleželo mu na jejich duši.

A Emily navíc věděla, že jeho láska k ní je tak silná, že i když ho omámila a podvedla, určitě ji miluje dál. Jistě, bude se hněvat a bude na ni křičet a otloukat jí o hlavu, že je káča bláznivá, že vyvedla proklatou pitomost, ale on že ji přesto dál miluje. Kolik žen kdy mohlo cítit podobnou jistotu? Rozhodně pramálo. Donaldovi se ustavičně pokoušela zalíbit, ale Michaelovi ke spokojenosti očividně stačila pouhá její přítomnost.

„Miluju tě,“ opakovala v duchu a v očích jí houstly slzy, protože si uvědomila, že už nikdy nedostane možnost mu to osobně povědět. Nikdy mu nebude moct přiznat, že měl pravdu, že na ten večírek neměli chodit, že nikdy neměla potuchy, kolik zábavy se dá užít s mužem. Byl zajímavý a vtipný a ohleduplný a měl všechny vlastnosti, které si jen žena mohla u partnera přát. A já se k němu chovala jako ke sluhovi, trápila se a obličej jí zalévaly proudy žhavých slzí.

A teď ji odváželi na popraviště. O tom nebylo pochyb. A dokonce ani Michael se svými nadpřirozenými schopnostmi ji nedokáže zachránit. Co se mu stane, až se vrátí do nebe a oznámí archandělu Michaelovi, že selhal, že nedokázal objevit a přemoct zlo, které obklopovalo Emily?

A teď tedy zemře a už ho nikdy neuvidí v lidské podobě. A v dalším životě ona bude zase člověk a Michael bude v nebi a hlídat ji na každém kroku. Rozhodně ji bude hlídat po příštích sto let, než ho Adrian přeloží jinam, na místo s nižší hodností. A zčistajasna jí těch sto let připadalo jako pouhá vteřina, protože to je všechno, co ji s ním kdy ještě čeká.

Když auto zastavilo, Emily už necítila žádný strach. Možná to bylo tím, že po setkání s Michaelem se dozvěděla, co ji čeká po smrti. Už nepochybovala o existenci dalšího života ani o převtělení. A ostatně, kvůli tomu se beztak netrápila. Děsila ji jediná jistota – že už se nikdy víc nesetká s Michaelem.

Když se víko kufru otevřelo, Emily vůbec nepřekvapilo, že jsou uprostřed lesů. Takže to znamená, že se změní na jedno z těch těl, které objeví děti při hrách. A nikdo nedokáže určit její totožnost. Ach, Bože. Vlastně ani nenapsala poslední vůli.

„Tak fajn, ať to máme za sebou!“ zavrčel Charles, hrubě Emily vytáhl z vozu a začal ji odvlékat hlouběji mezi stromy. Dávno pochopila, že prosit tuhle lidskou zrůdu o milost je zbytečné, protože nemá srdce.

Prosím tě, dovol mi umřít důstojně, modlila se v duchu. Ať se nedoprošuju, ať se neponižuju. Prosím.

S novým přívalem odhodlání se snažila udržet krok s Charlesem, který ji táhl přes vysoký lesní porost.

David byl první, kdo zaslechl ten hrčivý zvuk. „Co je to?“ sykl. Bylo jasné, že nemá daleko k nervovému zhroucení. Zato ti ostatní se chovali tak nevzrušeně, až si Emily položila otázku, zda v zabíjení náhodou nejsou zběhlí. Prosluli jako Vražedná trojka! A možná k tomu byl proklatě pádný důvod.

Michael si možná pomohl nějakými očividně andělskými čáry, protože motocykl se vedle nich objevil tak nečekaně, že si vlastně ani nestačili uvědomit, co ten hluk znamená. Byl to jeden z těch obrovitých starých černých strojů značky Harley-Davidson, na kterých jezdívali jen ti nejtvrdší ranaři. Emily snad ještě v životě nespatřila nic tak nádherného. I kdyby Michael dorazil na černém oři, těžko by jí víc připomínal pohádkového hrdinu ze starých bájí.

„Rozvažte ji!“ poručil Michael tiše, ale důrazně, jakmile motor umlknul.

Charles se výsměšně zasmál a namířil revolver Michaelovi přímo na hlavu. „Nechtěj, abych puknul smíchy. Koukej se postavit vedle ní!“

„S největší radostí,“ přikývl Michael, rozběhl se k Emily a vyškubl ji Charlesovi z ruky. Potom přiložil ruku na pásku, kterou měla Emily přelepená ústa. Připravila se, že její strhávání bude bolet, ale páska odpadla, jako by náhle ztratila schopnost lepit.

„Oba je zabít nemůžeme!“ namítl David. Hlas mu nervozitou přeskakoval jak puberťákovi.

„Jasně že můžeme!“ vyštěkla žena. „Po pravdě, takhle to bude dokonalé. On ji zabije a hned nato zastřelí i sebe. Líp bychom to vymyslet ani nemohli. Senzace!“

„Oznámil jsem policii, kde tě mají hledat,“ pravil Michael tiše, zatímco rozvazoval Emily ruce i nohy. Přesněji řečeno, pouta z ní spadla jakoby z vlastní vůle, protože Michael se jich ani nedotkl.

„Snad si nemyslíš, že jsme policii už dávno nepodplatili?“ ušklíbal se Statler. „A kromě toho ten idiotský Donald očernil jméno téhle chudinky už natolik, aby každý uvěřil, že jen dostala, co si dávno zasloužila.“

Žena se na Emily mrazivě usmála. „Zlato, dozvěděla ses to dost pozdě, ale nikdy nevěř mužským. Předtím nám volal Donald. Prodal tě za slib, že při příštích primárkách ho zvolí guvernérem.“

Po těch slovech Emily zděšeně vyjekla. Michael jí schoval ruku do své teplé dlaně. Jako vždy se jeho dotekem uklidnila. A ona mu poděkovala tím, že k němu vyslala proud láskyplných myšlenek. Zřejmě jí četl v mysli, protože jí stiskl ruku. Nesmírně se jí ulevilo. Ale s Michaelem jí bylo vždycky dobře.

„Mě zabít nemůžete,“ pravil Michael tiše a přistoupil k Emily ještě o kousek blíž. „Bez ohledu na to, co se mnou uděláte, nezemřu dřív, dokud samo nebe neusoudí, že jsem svůj pozemský úkol beze zbytku splnil.“

Michael hleděl na Davida a jeho sestru, proto neviděl, jak se k němu z boku přiblížil Charles a s úsměškem pozvedl ruku s pistolí. Namířil.

Emily jednala zcela podvědomě, bezmyšlenkovitě. Jasné jí bylo jen jedno, a sice že nechce na zemi zůstat bez Michaela. Pokud odejde do nebe, ona půjde s ním, takže i kdyby to mělo skončit špatně, skončí to špatně pro oba. Zůstanou spolu.

Bez ohledu na vlastní život se celým tělem vrhla před Michaela a kulka ji zasáhla přímo do srdce.

EPILOG Č. 1

M

ichael stál před archandělem Michaelem a cítil bázeň před jeho vznešeností. Archanděl byl voják, anděl, jenž velel všem válkám ve známé lidské historii, a jeho velitelská a přísná postava budila u všech jeho podřízených úctu.

„Poslal jsem tě splnit úkol!“ pronesl stroze archanděl a shlížel na Michaela přes dlouhý aristokratický nos.

Michael si od začátku věků přál spatřit tvář nejvyššího z andělů, nyní se však v jeho přítomnosti chvěl takovým strachem, že svého přání téměř litoval. „A já selhal,“ zašeptal Michael. „Uznávám, že jsem práci nesplnil. Prosím za odpuštění.“

Archanděl se ohlédl po svém příteli Gabrielovi, andělovi starém mnoho tisíc let. Gabriel kdysi vládl celé planetě Zemi, ale už dávno ji předal mladšímu z archandělů – Michaelovi. „Už jsi byl potrestaný, tak můžeš jít.“

Michael se však nehnul z místa.

„Copak to?“ otázal se archanděl a nespokojeně svraštil tmavé obočí.

„Chci být s ní,“ prohlásil Michael. Snažil se mluvit co nejstatečněji, ale slova se mu zadrhávala v hrdle.

„To budeš ještě nejméně sto let, než…“

„Ne!“ vybuchl Michael mnohem zuřivěji, než původně zamýšlel. Hned nato opět pokrotl. „Chci říct, že s ní chci být v tohle jejím životě a teď. Na zemi. V lidské podobě.“

Archanděl upíral na Michaela tak pronikavý pohled, jako by mu obracel duši na dlani a zblízka ji zkoumal. „Ale vždyť její pozemské tělo zemřelo!“

Michael se odhodlaně nadechl, ale pak váhavě polknul. „Dá se to vrátit zpátky.“

„To ale dokáže pouze Bůh,“ připomněl archanděl Michael a zvědavě pozoroval mladšího anděla.

„V tom případě Ho o to požádám!“ prohlásil Michael neústupně.

„Ale pro Emilyino vzkříšení musí existovat hodně pádný důvod,“ připomínal Gabriel, který rozhovor sledoval z povzdálí.

Michael sebral všechnu svou odvahu. „Dal bych cokoli, jen aby se opět vrátila do života a já mohl být s ní!“

V nebi není třeba dohadovat se složitě jako s dušemi na nižších úrovních, proto si oba archandělé snadno přečetli, co má Michael na mysli. „Uvědomuješ si, co říkáš?“

„Ano, uvědomuju!“ potvrdil Michael a po tomto vyznání ho opustil všechen strach. „Ano, vím přesně, co dělám. A také proč!“

„Takže ty tvrdíš, že kvůli ní se ochotně zřekneš své andělské role? Ty se kvůli ní vzdáš i nebe?“

„Vzdám!“ přikývl Michael bez váhání. „Obětovala za mě život, tak já ho za ní obětuju také. Bez ní pro mě ztrácí ráj smysl.“

Archanděl Michael tento argument mladšího anděla odbyl velitelským mávnutím ruky. „Ale nezapomínej, že ji teď čeká lepší život než ten předchozí! V tomto životě si vedla nesmírně dobře, i když byl tak krátký, takže v tom dalším ji čeká odměna!“

„Ale já s ní chci prožít tento současný život… I všechny následující životy. A kvůli tomu se vzdám nebe,“ opakoval Michael a usilovně se snažil, aby se mu netřásl hlas.

Archanděl Michael si ho pár minut zkoumavě prohlížel. „Jestli to uděláš, přijmeš současně všechny hrůzy lidského života. Čekala by tě bolest a smutek, tragédie a…“

„A láska!“ dodal Michael a po těch slovech získal odvahu. „Miluju ji. Miloval jsem ji od vzniku světa. Tím si jsem naprosto jistý. Nejsem dobrý strážný anděl, protože jsem příliš mnoho času věnoval Emily a příliš málo svým ostatním duším. Ovlivňoval jsem lidské životy, což je nepřípustné. Manipuloval jsem především Emilyinými osudy, protože jsem ji nesnesl ve svazku s jiným mužem. A vůbec, jak můžu být dobrým strážným andělem, když se v tomhle směru neovládnu? A láska, kterou k ní chovám, je lidská láska. V mé lásce k Emily není vůbec nic svatého. Po pravdě, je až hříšně smyslná.“

„Ach, ale ještě něco,“ pravil archanděl a nepřestával Michaela provrtávat vševědoucíma očima. „Neměl bys zapomínat, že jakmile se jednou zřekneš nebe, už si to nikdy nemůžeš rozmyslet.“

Michael na zlomek vteřiny téměř zaváhal, ale pak se usmál. „Ne, já si to nerozmyslím. Miluju ji už tak dlouhou řadu staletí, že u mě se nemůže vůbec nic změnit.“

„A nezůstane ti jediná vzpomínka na doby, kdys býval andělem. A budou tě trýznit všechny lidské choroby a žaly.“

„Rozumím a jsem ochotný brát všechno, co k lidské existenci neodmyslitelně patří. Ale přivedete její tělo zpátky k životu?“

„Jen pokud sis stoprocentně jistý. Skutečně si to nerozmyslíš?“

„Nerozmyslím. Jistější si už být nemůžu,“ pravil Michael procítěně.

„Pak je rozhodnuto!“ prohlásil archanděl Michael a vyslyšel andělovo přání.

EPILOG Č. 2

H

otovo!“

„Myslíš to vážně?“ vyhrkla Emily. Přidržela si na kolenou jejich dvouměsíčního synáčka a snažila si po kojení zapnout šaty. „Že bys už opravdu nic nepřepisoval?“ popíchla manžela škádlivě.

„Nic, vůbec nic! Ukaž, podržím ho, než se převlékneš,“ nabídl se Michael a natáhl se po miminku. „Ale po kojení přebaluju malého, ne sebe.“

„Hele, ty vtipálku, jdi se převléknout, protože vás dva zvu na slavnostní večeři, jasné? Nestává se každý den, aby člověk dopsal knihu.“

„Nestává se každý den, aby člověk v pouhých sedmatřiceti napsal svůj životopis.“

„Váš životopis,“ opravil ji Michael, vzal si chlapečka, něžně ho políbil a přitulil si ho k hrudi.

„Tvůj,“ nedala se zviklat Emily a s úsměvem zamířila po širokém schodišti prostorného starého domu do patra. Cestou si opět v duchu promítala poslední dva roky jejich života. Vzpomínala, jak poznala Michaela – málem ho přejela autem. Jak trpěl ztrátou paměti a jak se společně snažili zjistit, kdo vlastně je. A právě během tohoto pátrání je začala pronásledovat FBI, protože Michaela omylem považovali za zločince na útěku. Nakonec spolu, bez pomoci policie, přišli i na to, kdo měl v plánu Emily zavraždit.

Na chvíli postála v mezipatře a shlížela na tmavou hlavu svého manžela, jenž zvolna kolébal synáčka a přitom poslouchal tichou hudbu z reproduktorů.

Připomněla si, jak ji Michael zachránil ze zajetí vrahů, jak spolu unikli na Michaelově motocyklu a za nimi se hnal vůz se třemi muži a jednou ženou – a ten se nakonec zřítil z horského srázu. Všichni čtyři zlosynové na místě zahynuli. Když pak vyšlo najevo, že do spiknutí byl zapleten i Emilyin bývalý snoubenec Donald Stewart, známý televizní moderátor a reportér, okamžitě dostal vyhazov a ztratil všechnu prestiž, kterou si s pomocí své snoubenky pracně vydobyl. Emily se doslechla, že v současné době Donald hlásí předpověď počasí na nějaké mrňavé lokální televizní stanici, kde po něm ani pes neštěkne.

Po své záchraně se Emily přihlásila o dědictví – Madisonův dům s pozemky – a provdala se za Michaela. Část kapitánova bohatství vynaložili na opravu starého sídla, takže nyní z něj byl nádherný domov, který s Michaelem hodlali zaplnit dětmi.

Je to zvláštní, říkala si v duchu, ale tak skrznaskrz smolný začátek vedl až k neuvěřitelně šťastnému konci. Radši si ani nepředstavovala, jak jinak by vypadal jejich život, kdyby ona či Michael neunikli, když se je banda vrahů pokusila zastřelit.

„Ale nakonec jsme přece jen unikli!“ pronesla polohlasem a pokračovala po schodech nahoru. „A za to děkujeme Bohu i osudu.“ Na okamžik postála a těšila se pohledem na obrovské okno tvořené nádhernou, ve slunci rozjiskřenou barevnou mozaikou, jež se táhlo po celé výšce schodiště od přízemí až do prvního patra. Původní okno se před lety roztříštilo, ale Emily ho při renovaci domu dala nově vyrobit. A Michael tehdy navrhl, že tam nechají zobrazit archanděla Michaela.

„Ty snad máš jeho fotografii, abychom ji dali sklenáři?“ smála se tehdy Emily.

„Nemám, ale čirou náhodou přesně vím, jak vypadá.“

Tak teď tu měli okno s třímetrovou mužskou postavou neobyčejně krásného muže v černém brnění, jenž podmračeně shlížel na všechny lidičky, kteří pod ním chodili po schodech. Ale i navzdory tomu zamračení měl ve výrazu obličeje spoustu shovívavosti a Emily se na anděla vždycky vděčně usmála.

„Ty si taky zasloužíš poděkování,“ zašeptala, i když sama netušila proč. Co ta bájná postava, jakou byl archanděl Michael, mohla mít společného s jejím současným štěstím a zázračným zachráněním před kulkami vrahů?

Emily odpověď samozřejmě neznala, takže jen pokrčila rameny a vyšla po schodech do ložnice. Otevřela dveře šatníku. „Tak, kapitáne, co si mám obléct dneska?“ otázala se hlasitě, jako by hovořila s duchem, který podle pověstí strašil v domě už od minulého století. Ani ona, ani Michael však v domě nespatřili jediný důkaz o jeho přítomnosti, a navíc na něho ani nevěřili.

Emily se podívala na své břicho, které se po porodu nestačilo ještě úplně zatáhnout, a ušklíbla se. „Ale kapitáne, mějte se mnou trochu slitování. Co byste tak poradil tlusté skorošestinedělce, aby okouzlila svého manžela? Potřebuju pomoct, rozumíte?“

O radu žádala sice žertem, ale vzápětí zaslechla šramot na skříni. „Zase sem vlezly veverky!“ pomyslela si a vzhlédla ke stropu. Otočila vypínačem lustru, ale hned se vyděsila, protože část prkenného stropu nad šatníkem náhle zmizela. Termiti? vyděsila se Emily, ale sotva zvedla paže nahoru jakoby v sebeobraně, ucítila na nich cosi hladkého a chladivého.

Když se prach konečně usadil, Emily se podívala dolů a zjistila, že u nohou jí leží smaragdový náhrdelník a na ramenou že se jí zachytil živůtek šatů, jež byly bohatě pošité drahokamy. V životě ještě neviděla takové bohatství pohromadě a doslova ztratila řeč.

„Propáníčka!“ vydechla a okouzleně si prohlížela jiskřící šperky.

„Co se děje?“ křikl Michael a hlučně vybíhal po schodišti nahoru. Pevně k sobě tiskl spící dítě. „Nestalo se ti nic? Znělo to, jako by se probořila střecha.“

Emily se k němu zvolna obrátila a zvedla ruce se šaty a se šperky. „Mám dojem, že jsme objevili prababiččiny šperky,“ hlesla přiškrceně.

„Ať se propadnu!“ zvolal Michael a z podlahy zvedl náramek, který byl sestavený z žlutých diamantů. „Zdá se, že máš pravdu.“ Zahleděl se do otvoru ve stropě. „Díky, staříku,“ řekl a hned na to by i s Emily mohl odpřisáhnout, že zaslechl výbuch srdečného smíchu.

„Honem odtud pryč!“ rozhodl Michael, popadl Emily za ruku a všichni tři se řítili po schodech do přízemí a blaženě se přitom smáli.

*

Gabriel se podíval na archanděla Michaela a zeptal se: „Proč jsi ho původně poslal na zem?“

„Protože v průběhu století se Michael v roli strážného anděla beznadějně zamiloval do Emily, duše, kterou měl na starosti. Pravda, občas se to stává, ale Michael jí začal negativně vstupovat do životů. Emily má doslova zlaté srdce, ale bez výjimky se zamilovávala do mizerů. V posledních dvou životech Michael už nedovolil, aby se Emily provdala za budižkničemu, který by s ní zacházel jako s kusem hadru, ale zasáhl, takže se nakonec vůbec nevdala.“

„A to je špatné?“ podivil se Gabriel, ale v očích mu pobaveně hrálo, protože odpověď znal samozřejmě předem. Odjakživa mu přišlo hrozně k smíchu, když tak slovutný válečník, jakým byl archanděl Michael, se zapletl i do jiných záležitostí, než byla válka či mír.

„Ale jistěže není, ovšem chyba byla v tom, že Michael nesnesl, aby se s ní oženil kdokoli, nejenom lump, takže chudák Emily musela žít jako stará panna. Ve dvou posledních životech zemřela osamělá, bez vlastních dětí a rodiny, jako zátěž pro vzdálené příbuzné. Byla to smutná existence plná bolestné samoty. A to se vymykalo jejímu předepsanému údělu.“

„Takže krátce řečeno, poslal jsi ho na zem z toho důvodu, abys mu dal možnost rozhodnout se, zda dá přednost nebi či životu s milovanou ženou.“

„Přesně tak.“

„A zachoval se podle tvého očekávání?“

„Ale samozřejmě. Udělal mi nesmírnou radost. Ti dva jsou dobří lidé a budou přivádět na svět dobré děti. Z jejich rodiny bude vyzařovat hluboká láska a dobrota srdce, která zahrne i jejich bližní. A na zemi je lásky a dobroty pořád tak málo!“

„Takže náš mladý přítel Michael nebude přeřazen do nižší třídy?“

Archanděl Michael se podíval na svého dávného přítele, pochopil, že ta otázka zazněla jen v žertu, a usmál se. Bez ohledu na svoje hrozivé vzezření nikdy v Gabrielovi nebudil hrůzu a nikdy ho ani neošálil, jelikož Gabriel – stejně jako Bůh – dobře věděl, že Michael má něžné a láskyplné srdce. „Ne tak docela,“ zamumlal Michael a opět upřel svou pozornost k tomu, co se odehrává na Středním východě. „Ne, asi ne.“

8

9