Jude Deveraux

DĚDIČKA

1. KAPITOLA

Anglie 1572

Maidenhallova dědička! Joby se sotva dokázala ovládnout. Zadívala se na bratra Jamieho a starší sestru Berengarii, kteří seděli vedle sebe u velkého stolu. Už nezašla nad krásou těch dvou, jako když byla malá. Otec ji vyhazoval vysoko do vzduchu a sliboval jí, že vyroste do stejné krásy jako její sestra Berengaria.

Nemluvil však pravdu. Ani v tomhle, ani, jak se ukázalo, ve spoustě dalších věcí. Nemluvil pravdu, když tvrdil, že budou mít vždycky dost jídla a vždy že budou bydlet v teple a pohodlí. Nemluvil pravdu, když přísahal, že matka už brzy přestane rozprávět s přízraky.

Nejvíc ale lhal v tom, že bude žít navěky. Pohodila tmavovlasou kučeravou hlavou a zvedla k bratrovi rozzářené oči. Vlasy měla ostříhané nakrátko. Pustila se totiž do souboje s několika kluky a ti jí na oplátku, že nad nimi vyhrála, pomazali hlavu teplým medem a pryskyřicí. Teď už jí lesklé kadeře dorůstaly a Joby viděla, že alespoň něco na ní opravdu hezké je.

„Maidenhallova dědička,” vyhrkla znovu. ,,Jé, Jamie, jenom pomysli na tu náramnou spoustu peněz. Myslíš, že se koupe ve zlaté vaně? Nosí do postele smaragdy?”

„Nic jiného se u ní v posteli nenajde,” podotkl tlumeně Jamieho pobočník Rhys. „Otec ji drží pod zámkem stejně jako to svoje zlato.”

Tiše zamručel, když ho Tomáš, jediný další Jamieho poddaný, pod stolem kopl. Joby dobře věděla, že to kopnutí Rhyse umlčí, protože si mysleli, že ve dvanácti letech neví nic o ničem, a chtěli, aby to tak zůstalo. Joby jim nehodlala vykládat, co ví nebo neví, neboť usoudila, že její volnost omezuje už přespříliš zákazů. Kdyby kdokoli z té spousty dospělých kolem ní zjistil, kolik toho vlastně už ví, začali by se pídit, kde se dověděla to, o čem ještě neměla mít ponětí.

Jamiemu zajiskřilo v očích. „Smaragdy asi ne, ale možná nosí hedvábnou noční košili.”

„Hedvábnou,” řekla Joby zasněně, hlavu podepřenou rukou. „Z italského hedvábí, nebo z francouzského?” Všichni u stolu se tornu zasmáli a Joby hned věděla, že má publikum. Svým vzhledem sice pozornost nepřitahovala, ale věděla, že dokáže lidi rozesmát.

Jejich větev rodiny Montgomeryů si sice nemohla dovolit šašky a jiné komedianty, aby je při večeři bavili, ani vlastně nijak bohatou večeři, ale Joby dělala, co mohla, aby jim ten jejich jinak bezútěšný život rozveselila. Jediným mocným skokem se vyšvihla na stůl a pak se přes něj přehoupla na studenou kamennou hradní podlahu.

Jamie trochu svraštil čelo a pohlédl přes komnatu na matku, která seděla tak tiše a jedla tak málo, že nešlo nikomu na rozum, že vůbec žije; Jobyin nevycválaný kousek však do nového světa jejich matky nepronikl. Pohled jí sice na okamžik utkvěl na mladší dceři, Jamie však neměl ponětí, jestli ji vnímá nebo ne. A pokud ano, jestli si vybavuje, kdo dívka je. Jejich matce by odpovídalo, kdyby na Joby zavolala Edwarde nebo Berengarie, nebo dívčiným skutečným jménem Margaret.

Znovu utkvěl pohledem na mladší sestře, jako obyčejně přeoblečené za knížecí páže v přiléhavých nohavicích a krátkém kabátci. Po tisícáté si řekl, že ji musí přimět k tomu, aby se začala oblékat jako dívka, ale už když na to pomyslel, věděl, že nebude mít to srdce. Na to, aby dospěla a postavila se úskalím života, má ještě času dost. Ať zůstane dítětem, jak jen to nejdéle bude možné.

„A jak bys myslel, že se každý den obléká?” ptala se

Joby, když tam tak před nimi stála. U stolu jich sedělo jenom pět a několik sloužících, což byli všichni, co zůstali, se začalo trousit z kuchyní. Joby si však ráda představovala, že jich jsou stovky a ona že stojí na jevišti před královnou.

Začala předvádět ženu, která se ráno probouzí, protahuje se a zívá. „Přineste mi můj zlatý nočník,” rozkázala pánovitě, za což ji odměnil sestřin smích. Pokud to, co prováděla, Berengarii rozesmálo, dovolil jí Jamie pokračovat.

Joby začala poněkud neslušně předvádět, jak si žena vyhrnuje noční košili a usazuje se na nočník. „Achich, ach, ty smaragdy mě tlačí přímo delikátně,” a zavrtěla se.

Jamie, který právě Berengarii něco šeptal, nadzdvihl tmavé obočí, aby sestřičce naznačil, že to nemá příliš přehánět.

Joby se postavila zpříma. „Ty tam, přines mi šaty. Ne! Ne! Tyhle ne. Ani tyhlety, tamty taky ne, ani tamty nebo tyhle. Ne ne, ty huso. Kolikrát ti budu říkat, že jsem tyhle šaty už na sobě měla? Chci nové šaty. Vždycky nové. Cože? Tohle že jsou nové šaty? To si myslíš, že Maidenhallova dědička vezme něco takového na sebe? Jak je to hedvábí tenké, to by se, To by se zmačkalo, kdybych si ty šaty oblékla.”

V tuhle chvíli se Rhys rozchechtal, a dokonce i Tomášovi, který se zřídkakdy smál, zahrál úsměv v koutku úst. U dvora viděli ženy, které měly na sobě šaty z tak tuhé látky, že mohly být docela dobře vyřezané ze dřeva. „Tak tyhle,” řekla Joby, poodstoupila a zadívala se na pomyslné šaty, „se mi zamlouvají mnohem víc. Hej, vy tam, zvedněte mě a spusťte mě do nich.”

Teď se dokonce i Tomáš usmál tak, až se mu zaleskly zuby, a Jamie se rovněž zasmál.

Joby předvedla mohutný skok, jako by ji spouštěli do naškrobených šatů, a pak čekala, až jí pozapínají háčky. „A teď moje klenoty.” Předstírala, že si prohlíží několik souprav šperků. „Ano, tady máme smaragdy, rubíny a diamanty, a tady jsou dokonce perly. Co bych si tak měla vzít?” otázala se, jako by si odpovídala na otázku. „Vybrat si? Jak si má člověk vybrat? Vezmu si je samozřejmě všechny.”

Zeširoka se rozkročila, jako by měla vzdorovat vichru od moře, a rozpřáhla paže. „Tak do toho, vy tam, popadněte mě zezadu v podpaží a podržte mě. A vy mi teď dejte moje šperky.”

Všichni u stolu se smáli, když Joby natáhla jednu nohu a pak druhou, potom paži a vypjala krk, jako by ji kat vytahoval na provaze. Nakonec se jí, s krkem stále ještě napjatým, nějak podařilo přenést na své publikum dojem, že jí hlavu tíží velké, masivní náušnice. A když jí posadili na hlavu diadém posázený drahokamy, viditelně se pod jeho tíží zapotácela.

Teď už se všichni, sloužící, pobočníci, rodina, všichni, kromě matky, svíjeli smíchy.

„Teď mě pusťte,” rozkázala Joby imaginárním lidem, kteří ji stále ještě podpírali v podpaží. Nebezpečně se kymácela, že div neupadla, chvíli na jednu, pak zase na druhou stranu jako opilý námořník stojící na palubě za bouře na moři. Už už málem upadla, ale vzchopila se a neobyčejně důstojně se narovnala.

Všichni se s přemáháním utišili a vyčkávali, co bude dál.

„Nyní,” prohlásila Joby vážně, „přijmu toho muže, který mě doprovodí, mě, nejbohatší ženu v celé Anglii, přes celou zemi. Uvidím, zda je hoden toho, aby mě dovedl k muži, s nímž můj otec uzavřel smlouvu, že si mě vezme. Ale počkat, povězte mi o něm.”

Všichni kolem stolu vrhali kradmé pohledy na Jamieho. Ostýchavě sklonil hlavu a přitiskl si Berengariinu ruku na hruď. Byl doma teprve pár dní a shledával, že musí mít někoho z rodiny neustále nablízku, aby se ho mohl dotýkat nebo ho aspoň vidět.

„James Montgomery,” pokračovala Joby. „Ach ano, slyšela jsem o té rodině. Něco peněz mají, ale ne moc. Ostatně, nikdo není tak bohatý, aby se mohl srovnávat se mnou, nemám pravdu? Cože? Nahlas! Neslyším. Ano, ano, to už je lepší. Sama dobře vím, jak jsem bohatá, ale pořád jsem žena a ráda si poslechnu, když se to řekne nahlas.”

Na chvíli se zamyslela a obdivovala si přitom levou paži.

„O čem jsem to vlastně mluvila? Ach ano. O tom muži, který má tu čest mě doprovázet. Pochází z Montgomeryů. Co to říkáš? že je z té chudé větve Montgomeryů?”

Jobyin skřítkovský obličejík s ostrým nosem se zkrabatil úžasem. „Chudé? Tohle slovo asi neznám. Vysvětlete mi ho, prosím.”

Když smích znovu utichl, pokračovala: „Aha, rozumím. To jsou lidé, co mají jenom sto hedvábných šatů a pouze drobné šperky. Cože? žádné šperky? Jak to? Říkáte, že ten člověk bydlí v domě, který má jen kus střechy, a že někdy nemají k jídlu maso?”

Jamie se zamračil. To byl totiž důvod, proč přijal tak ponižující úkol doprovázet nějakou rozmazlenou dívku přes celou Anglii k jejímu téměř stejně bohatému snoubenci. Přesto neslyšel rád, když se to vyslovilo nahlas. Joby bratrovo mračení ignorovala. „Jestli nemá co jíst, musí být, spíš malý,” řekla udiveně, a tím Jamieho rozesmála, že na své více než hmatatelné problémy zapomněl. Malý rozhodně nebyl.

„Mám ho nosit v krabici?” zeptala se a zvedla ruce. Nezapomínala, že jí paže tíží spousty šperků. Prsty držela doširoka roztažené, jako by jí imaginární, příliš mohutné prsteny zbraňovaly dát je k sobě. „Samozřejmě v krabici posázené drahokamy,” řekla. „Ach ano, možná je to tak dobře. Takhle budu moct nosit ještě víc šperků. Cože! Ta krabice ještě není zhotovena? Jste propuštěni! A vy! Ach, už chápu, není malý. Nejí, ale není malý. Tomu nerozumím. Ale snad byste ho měli spíš poslat sem, ať si prohlédnu toho, toho, Jak že bylo to slovo? Ach ano, toho chudého. Ať se podívám na toho divného, tedy, chci říct chudého člověka.”

A nyní Joby předvedla Maidenhallovu dědičku, jak stojí úplně bez pohnutí, obtížená množstvím svých šperků, a vyčkává na příchod Jamese Montgomeryho.

Koutkem úst Joby napodobila skřípání s námahou se otevírajících dveří se zarezlými panty. „Z dobrého pramene vím,” řekla stranou k svému publiku, „že zlaté panty ohavně skřípou. Proto si je tedy nepřejeme.” Vzápětí se Joby zatvářila užasle. Otevřela ústa, vykulila oči, pak si zakryla paží oči, jako by ji oslepovalo jasné světlo. „Jste neobyčejně krásný,” pronesla hlasitým jevištním šepotem.

Jamie zrudl a jeho dva pobočníci, které znechucovalo, jak ženy kvůli mimořádné Jamesově přitažlivosti blázní, se rozřehtali na celé kolo.

„žádný šperk na světě,” překřikla Joby hlasitý smích, „se nemůže srovnávat s vaší krásou. Musím vás mít. Musím, musím, musím vás mít. Tady!” Začala si sundávat všechny své imaginární skvosty, stahovala si je z paží, z hrdla, z uší, přejížděla si rukama po hlavě, jako by je sundávala plnými hrstmi, a každý ten vzácný klenot mu házela.

„Musíte si mě vzít,” vykřikla Joby. „Nemůžu bez vás žít. Celý život jsem vás hledala. Vedle vás smaragdy blednou; nezáří tak jako vaše oči. Perly ztrácejí lesk vedle vaší pleti. Diamanty nemohou, “

Zmlkla, protože Jamie popadl ošoupaný polštář, na kterém seděl, mrskl jej po ní a zasáhl ji přímo do ploché hrudi.

Popadla ho a pevně sevřela. „To je od mého nádherného miláčka. On, ach, nebesa, vždyť on na něm seděl. Dotýkal se jej zvlášť delikátní částí svého těla. Kéž bych očima a rty mohla sdílet to, co tento nicotný polštář. Tentokrát umlkla, protože se Jamie přehoupl přes stůl a připlácí jí dlaň na ústa. Zakousla se mu ostrými zuby do malíčku, což ho tak zaskočilo, že ji přestal pevně svírat.

„Objímá mě,” halekala. „Já snad blahem umřu.”

„Umřeš, jestli nebudeš zticha,” řekl Jamie. „Kde ses naučila takové věci, cos nám tady vykládala? Ne, nic mi neříkej. Když už nebereš ohledy na můj zjitřený jemnocit, mysli na to, jak děsíš naši milovanou sestru.” Joby vykoukla vedle urostlé postavy svého bratra a uviděla, že sestřin půvabný obličej zrůžověl veselím. Oběma sestrám vyhovovalo předstírat, že Berengaria je vskutku tak nevinná, andělská bytost, jak vypadá. Pravda však byla taková, že Joby se k sestře chovala naprosto otevřeně a často jí dlouho do noci vyprávěla o svých posledních kouscích.

„Jděte!” nařídil Jamie a do rozmáchlého gesta zahrnul všechny v síni. „Aby sis ze mě dál utahovala, tak s tím je konec. Pověz mi, sestřičko, čím ses bavila, když jsem tady nebyl, když sis ze mě nemohla dělat legraci?” Joby nenechala její vyřídilka nikdy na holičkách. „Měli jsme vážnou domácnost. Když tady byl jenom otec a Edward, ” Odmlčela se a přitiskla si hřbet ruky na ústa.

Na chvíli se v omšelé staré síni rozhostilo ticho, protože všichni zřejmě zapomněli, že je to právě dva dny, co se zúčastnili dvojitého pohřbu. Drželi vlastně smutek, přísný smutek za ztrátu otce a staršího syna z této větve rodiny Montgomeryů. Edward se však prostých radostí rodinného života nikdy neúčastnil a jejich otec žil v ústraní, uzavřený ve své komnatě nahoře ve věži. Bylo těžké plakat pro lidi, které vídali zřídkakdy, a v Edwardově případě je ani nepostrádali.

„Ano,” řekl Jamie klidně, „je myslím načase si připomenout, co máme před sebou.” Narovnal záda a obešel stůl, aby Berengarii vyprovodil z místnosti.

Za několik minut byl už se sestrou sám.

„Proč mi to nikdo neřekl?” zeptal se. Stál v Berengariině pokoji u malého okna, jehož okraje se drolily. Natáhl ruku a odlomil kus kamene. Před lety, když byl pryč, olověné okapy ze staré hradní věže prodali, čímž voda nasákla do zdiva.

Otočil se a pohlédl na sestru, vážně sedící na židli s polštářem, židli, jež by se daleko víc hodila do venkovské chalupy než do hradu, který byl svého času pyšným a nádherným sídlem. „Proč mi nikdo nic neřekl?” zeptal se znovu.

Otevřela ústa, že mu to vysvětlí tak, jak se původně rozhodla, ale místo toho mu řekla pravdu. ,,Pýcha. To velké prokletí Montgomeryů.” Zaváhala a pak se usmála. ,,Ta pýcha, kvůli které se ti svírá žaludek a na čele ti vyvstává pot. Pověz mi, pohráváš si teď s tou dýkou, co ti daroval otec?”

Na okamžik nevěděl, o čem Berengaria mluví, neuvědomoval si, že opravdu svírá v ruce tu krásnou dýku se zlatou rukojetí, kterou mu otec před dlouhými lety dal. Drahokamy v jílci už dávno nahradilo sklo, když se ale dýka podržela na slunci, bylo vidět, zeje ocelová rukojeť stále ještě pozlacená.

Zasmál se. „Zapomněl jsem, jak dobře mě znáš.” Jediným vláčným pohybem usedl na polštář u jejích nohou a opřel si jí hlavu o koleno. Když ho začala hladit po vlasech, slastně zavřel oči.

„Dosud jsem neviděl ženu, která by se ti krásou mohla rovnat,” řekl tiše.

,,Od tebe to zní jako pěkná marnivost, když jsme dvojčata, ne?”

Políbil jí ruku. ,,Já jsem starý, ošklivý a samá jizva, zatímco ty jsi zůstala časem nedotčená.”

„Pravda, nedotčená,” pokusila se udělat si ze svého panenství legraci.

Jamie se však neusmál. Místo toho zvedl ruku před její obličej.

„Není to k ničemu,” usmála se líbezně a popadla ho za zápěstí. „Neviděla bych, ani kdyby mi někdo zapálil větvičky těsně u očí. Zrak mi zůstal odepřen a žádný muž nechce slepou ženu. Nejsem na světě k ničemu. Bylo by lepší, kdybych umřela při narození.”

Jamie se zvedl tak prudce, až ji poděsil.

„Ach Jamie, promiň. Nechtěla jsem, to ode mě bylo bezohledné. Pojď se ke mně zase posadit. Prosím. Ať se tě mohu dotýkat. Prosím.”

Znovu se posadil, ale srdce mu prudce bušilo. Bušilo mu pocitem viny. Se sestrou byli dvojčata, ale Jamie byl o něco větší než ona, a tak trvalo hodiny, než přišel na svět. Když se konečně mohla narodit Berengaria, měla pupeční šňůru obtočenou kolem krku a brzy se zjistilo, že je slepá. Porodní bába prohlásila, zeje to Jamieho vina, když mu to trvalo tak dlouho, než se narodil, a Jamie žil s pocitem viny, co že to své krásné sestře provedl.

Vždycky k sobě měli blízko. Nikdy s ní neztratil trpělivost, ani ho její společnost neotravovala. Se vším jí pomáhal, povzbuzoval ji, aby lezla po stromech, vyšla si na míle daleko do kopců, dokonce aby sama jezdila na koni.

Jenom jejich bratr Edward neoceňoval, že Jamie pomáhá slepé sestře. Kdykoli se někdo zmínil, jak je Jamie hodný, když místo aby někde pobíhal s kamarády, bere sestru na borůvky, Edward řekl: „Připravil ji o zrak, ne? Proč by se neměl snažit, aby jí to vynahradil?”

Jamie se zhluboka nadechl. „Takže jen z čiré pýchy mi nikdo neřekl, co Edward provádí?” vrátil se znovu do přítomnosti. Stále ho tížil pocit viny kvůli tomu, že opustil sestru, která ho tolik potřebovala, kvůli tomu, co se stalo, když odešel.

„Musíš se přestat obviňovat,” řekla Berengaria a oběma rukama zatahala Jamieho za husté černé vlasy, až zvrátil hlavu a pohlédl na ni. Stěží se dalo uvěřit, že její dokonalé modré oči s hustými řasami nevidí. „Jestli na mě budeš soucitně koukat, vytrhám ti všecky vlasy,” řekla a zatáhla prudčeji.

„Au!” Zasmál se, a když ho pustila, přitáhl si její ruku a vtiskl na ni polibek. „Nemůžu si pomoct. Věděl jsem, jací jsou otec i Edward.”

„Ano,” Berengaria protáhla obličej. „Otec nikdy nezvedl hlavu od knihy, když nemusel, a Edward byl zvíře. Nebyla si před ním jistá jediná vesnická dívka, které bylo přes deset. Umřel mladý, protože ho ďábel měl tolik rád, že ho chtěl mít vedle sebe napořád.”

Jamie se proti své vůli zasmál. „Tolik jsi mi v posledních měsících chyběla.”

„Letech, milovaný bratříčku. Letech.”

„Proč si ženy vždy pamatují ty nejpodružnější podrobnosti?”

Zkroutila mu ucho, až vyjekl. „Už mi nic nevykládej o svých ženách a pověz mi o úkolu, který jsi přijal.” „Jsi laskavá. Z tvých úst zní doprovázení bohaté dědičky přes celou zemi jako rytířské poslání.”

„To jenom proto, že se to týká tebe. Nejde mi na rozum, že jste s Edwardem byli bratři.”

„Jelikož se narodil pět měsíců poté, co se rodiče vzali, říkám si někdy, kdo asi byl jeho otec,” podotkl cynicky. Kdyby tohle řekl někdo jiný, Bcrengaria by se začala milované matky, kterou už dávno opustil zdravý rozum, zastávat. „Jednou jsem se na to matky zeptala.”

To Jamieho překvapilo. „A co říkala?”

„Mávla rukou a řekla: ,To léto bylo všude tolik milých mladých mužů, že si bohužel nevzpomínám, kdo byl kdo.’”

Nejdříve ho popadl vztek, jak se v něm ozval muž, ale znal matku příliš dobře, aby ho to urazilo, a tak se zklidnil a usmál se. „Jestli její rodina zjistila, že je v jiném stavu, kdo se hodil lip, aby si ji vzal, než otec? Úplně slyším jeho matku: ,Tak, chlapče, odlož tu knihu. Je načase, aby ses oženil.’”

„Myslíš, že si o svatební noci četl? Jamie, myslíš, že jsme, ?” Oči sejí rozšířily.

„Dokonce i učenci někdy odkládají knihy. Kromě toho, podívej se na nás a na naše bratrance a sestřenice. Jsme si podobní. A Joby jako by otci z oka vypadla.”

„Ano,” řekla. „Takže tě to také napadlo?”

„Párkrát ano.”

„Možná vždycky, když tě Edward shodil do hromady hnoje. Nebo přivázal ke stromu a nechal tak. Nebo když zničil něco, co ti patřilo.”

„Nebo když ti nadával,” řekl Jamie měkce, ale pak mu v očích zajiskřilo. „Nebo když tě chtěl provdat za Henryho Olivera.”

Berengaria zasténala. „Henry na matku stále naléhá.”

„Pořád ještě má tolik rozumu jako mrkev?”

„Spíš jako ředkvička,” řekla smutně. Nechtěla, aby si někdo všiml, jak ji skličuje, že jedinou vážnou nabídku k sňatku, kterou kdy dostala, jí učinil někdo jako Henry Oliver.

„Prosím, nebudeme už mluvit ani o Edwardovi, ani o tom, jak zničil to málo, co jsme měli. A už vůbec nebudeme mluvit o, o tom druhém člověku. Pověz mi něco o té tvojí dědičce.”

Už chtěl protestovat, ale opanoval se. Jeho dědička, to byl následek hazardních her, děvkaření a celkové zpustlosti ,bratra’ Edwarda. Podle jeho názoru si nikdo tak zkažený jako Edward pojmenování ,bratr’ nezasloužil. Zatímco byl Jamie pryč a bil se za královnu, plnil její rozkazy a nasazoval za ni život, Edward rozprodával všechno, co jejich rodině patřilo, aby si mohl dovolit koně, kterým stejně zlámal nohy nebo vaz, vybrané oblečení, jež poztrácel nebo zničil, a hazard, v němž pravidelně prohrával.

Zatímco Edward přiváděl rodinu rychle na mizinu, otec se zavřel v komnatě ve věži, aby napsal dějiny světa. Málo jedl, málo spal, nikoho nepřijímal, s nikým nepromluvil. Jen ve dne v noci psal. Když Berengaria a Joby předložily otci důkaz Edwardových vylomenin včetně darovacích listin na půdu, které podepsal, aby tak zaplatil své dluhy, otec řekl: „Co mám dělat? Jednoho dne bude všechno patřit Edwardovi, tak si s tím může dělat, co se mu zlíbí. Já musím, ještě než umřu, dopsat tuto knihu.”

Horečka však připravila o život jak Edwarda, tak otce. Jeden den byli naživu, o dva dny později po smrti. Když Jamie přijel na pohřeb, shledal, že to, co svého času bývalo výnosným panstvím, se není schopno udržet nad vodou. Veškerá půda, až na pozemek, na kterém stála stará hradní věž, byla prodaná. Panské sídlo bylo prodáno už před rokem spolu se všemi polnostmi a usedlostmi i s farmáři.

Po dlouhé dny nedokázal Jamie ovládnout hněv. „Jak si představoval, že budete žít, když není žádný nájem ani úroda? Z čeho si myslel, že budete živi?”

„Z toho, co vyhraje, samozřejmě. Vždycky říkal, že příště vyhraje,” řekla Joby a vypadala přitom předčasně zralá i dojemně dětská zároveň. Pohlédla na bratra s pozdviženým obočím. ,,Možná bys měl míň času promarnit řečmi o tom, co nemůžeš změnit, a udělat, co půjde, s tím, co máš.” Významně hodila pohledem po Berengarii. Joby tím chtěla říct, že žádný muž nestojí o slepou manželku, ať je jakkoli krásná, a třebas má i slušné věno. Vždy bude Jamieho povinností se o ni postarat.

„Pýcha,” navázal. „Ano, ty a Joby jste byly příliš hrdé, než abyste mě zavolaly domů.”

„Ne, to já jsem se nechtěla tak ponížit. Joby říkala, No, asi udělám líp, když nebudu opakovat, co Joby říkala.” „Něco o mojí zbabělosti, že jsem vás dvě nechal napospas takovému lumpovi, jako byl Edward?”

„Takhle laskavá k tobě ani zdaleka nebyla,” řekla Berengaria s úsměvem, jak jí vytanulo na mysli, co přesně Joby řekla. „Kde jenom všechna ta strašná slova pochytila?”

Trhl sebou. „Joby je bezpochyby každým coulem Montgomeryová. Otec měl pravdu v tom, že ani Job si tolik nevytrpěl, co on se svým nejmladším potomkem.”

„Otec nesnášel, aby ho cokoli odvádělo od jeho milované knihy.” V hlase sejí ozvala hořkost. „Ale Joby mu mohla nahlas předčítat, a to já ne.”

Jamie jí stiskl ruku a na okamžik se zabrali do neveselých vzpomínek.

„To už stačí!” řekla přísně Berengaria. „Dědička. Pověz mi o té tvojí dědičce.”

„Kdeže mojí, to v žádném případě. Vezme si jednoho z Boolingbrooků.”

,,Takové bohatství, jen si to představ,” vzdychla Berengaria zasněné. ,,Myslíš, že každý den přikládají velká polena, takže je po celém domě teplo?”

Jamie se zasmál. „Joby sní o špercích a hedvábí a ty o teple.”

„Sním ještě o něčem dalším,” řekla tiše. „Sním o tom, že si tu dívku vezmeš.”

Rozmrzele jí odstrčil ruku, zvedl se a přistoupil k oknu. Bezděky vytáhl z pochvy tu odřenou dýku a začal si s ní pohrávat. „Proč ženy do všeho zaplétají romantiku?”

„Romantiku, to tak!” řekla vášnivě. „Chci dát jídlo na stůl. Víš, jaké to je, nejíst měsíc nic jiného než plesnivou čočku? Víš, co ti to provede se žaludkem, a to nemluvím o střevech? Víš, ?”

Položil sestře ruce na ramena a vmáčkl ji zpátky na židli. „Promiň. Já, ” Co vůbec může říct? Jídal u královského stolu, zatímco jeho rodina hladověla.

„Ty za to nemůžeš,” řekla klidně. „Ale brouci v chlebu člověku opravdu vyženou romantiku z hlavy. Musíme se na to podívat střízlivě, uvědomit si, co máme. Především bychom mohli jít za našimi bohatými příbuznými a využít jejich milosrdenství. Mohli bychom se nastěhovat do jejich domu a začít jíst třikrát denně.”

Jamie se na ni chvíli díval s pozdviženým obočím. „Pokud je tohle možné, proč už jsi k nim spolu se svou prostořekou sestrou nešla před lety? Edwardovi by to bylo jedno a otec by si toho nevšiml. Proč sis umanula, že tady zůstaneš a budeš živořit?”

Berengarii se pozvolna rozlil po tváři úsměv. Pak společně, tak jako častokrát, řekli oba najednou: „Pýcha.” „Smůla, že nemůžem naši pýchu prodávat,” řekl Jamie. „Kdyby to šlo, byli bychom bohatší než Maidenhallova dědička.”

Tomu se oba začali smát, protože rčení ,bohatší než Maidenhallova dědička’ se říkalo po celé Anglii. Dokonce i ve Francii je Jamie zaslechl.

„Pýchu prodávat nemůžeme,” řekla Berengaria pomalu, „ale opravdu máme ještě něco velice cenného.” „To mi teda schválně řekni, co to je? Existuje snad trh na drolící se kámen? Možná bychom měli tvrdit, že nás studniční voda uzdravila, a tak sem přitáhnout bohaté mecenáše. Nebo bychom mohli, “

„Tvoji krásu.”

,,Prodávat hnůj ze stájí,” vedl dál svou. „Nebo bychom mohli, Moji co?”

„Tvoji krásu. To Joby na to připadla. Jamie, přemýšlej o tom. Co se nedá koupit za peníze?”

„Je toho zanedbatelně málo, pokud vůbec něco.”

„Nedá se za ně koupit krása.”

„Aha, už mi to začíná být jasné. Mám prodat svoji, krásu, jak tomu ty říkáš. Pokud jsem na prodej, pak se za peníze krása koupit dá, jestli tedy opravdu krásný jsem.” V očích mu zajiskřilo jako vždycky, když si z ní dělal legraci.

„Jak můžeš vědět, že nejsem šeredný jako, jako hromada té tvojí plesnivé čočky?”

„Jamie, nevidím, ale nejsem slepá,” prohlásila Berengaria, jako by mluvila s hlupákem.

Musel potlačit smích.

„Myslíš, že neslyším a nevycítím, jak ženy vzdychají, když jdeš okolo? Myslíš, že jsem neslyšela, jak bezostyšně říkaly, co by s tebou s chutí prováděly?”

„To mě zajímá. Musíš mi povědět podrobnosti.”

„Jamie! Myslím to vážně!”

Uchopil ji za ramena a sklonil se, až se téměř dotýkali tvářemi. „Sladká malá sestřička,” řekl, přestože byl jen o pár minut starší než ona. „Neposlouchalas, co jsem říkal. Mám tu bohatou dědičku doprovodit k muži, za kterého se provdá. Nepotřebuje manžela, už jednoho má.”

„A co je to zač, ten Bolingbrooke?”

„Je bohatý, jak dobře víš. Jeho otec má skoro tolik majetku jako její.”

„Tak na co potřebuje ještě víc peněz?”

Shovívavě se na svoji půvabnou sestru usmál. Celý život prožila na venkově a bohatství pro ni představovalo teplé oblečení a spousta jídla. Jamie však cestoval a dobře věděl, že něco takového jako ,dost peněz’ a ,dost moci’ neexistuje. Pro mnoho lidí slovo dost jako by nebylo.

„Neposmívej se mi,” utrhla se na něho.

„Neřekl jsem slovo.” Na protest zvedl ruce, v jedné držel dýku.

„Ano, já ale slyším, co si myslíš. Vím, že královna naznačila, že by Perkin Maidenhall mohl dostat šlechtický titul, kdyby pořádně zaplatil.”

„Ale on to odmítl. Ten člověk je po celé Anglii známý svojí lakotou. A protentokrát jsem za to vděčný, jinak by nenajal muže tak chudého, jako jsem já, aby jeho vzácnou dceru doprovodil.”

„Chudého ano, ale teď jsi podědil všechny otcovy tituly.”

Na okamžik to Jamieho zaskočilo. „To jsem podědil,” řekl zamyšleně. „To ano. Takže jsem hrabě, viď?” „A vikomt a nejméně třikrát baronet.”

„Hmm, myslíš, že bych měl Joby přinutit, aby přede mnou klekala a líbala mi prsten?”

„Jamie, mysli na to, jak to můžeš uplatnit pro manželství. Máš šlechtické tituly; jsi neodolatelný.”

Skoro mu to vzalo dech. „Mluvíš o mně, jako bych byl nějaký vzácný pták, co má být vydražen pro vánoční tabuli. Lord kapoun. Pojďte, dámy, pohleďte na to překrásné peří. Nebude vypadat na vašem stole nádherně? Odneste si ho domů a váš muž a děti vás budou provždy milovat.”

Stiskla rty do tenké čárky. „Co jiného kromě tebe máme? Mě? Vezme si mě nějaký bohatý muž? Slepou a bez véna? A co Joby? Nemá věno, nikdy z ní nebude krasavice. A její povaha, ta mluví sama za sebe.”

„Jsi ke mně laskavá,” dobíral si ji.

„A ty jsi hloupý.”

„Když dovolíš,” ohradil se a v hlase mu zazněl hněv, „stačí, abych se podíval do zrcadla. Vidím tam jenom sebe, a ne toho Apolla, kterého zřejmě vidí moje sestry.” Nadechl se, ale opanoval se. „Drahá sestřičko, myslíš, že jsem o tomhle všem také nepřemýšlel? Ne sice tak doslova jako ty, ale vím, že kdybych se dobře oženil, vyřešila by se tím spousta problémů. A nemyslíš, že jako první mě napadlo, že by ta dědička mohla být způsob, jak se z toho všeho dostat ven?”

Berengarii na rtech zahrál úsměv, který Jamie moc dobře znal.

Neodpověděl jí však úsměvem. „Co máte, ty a naše pekelná sestřička, za lubem? Co zamýšlíte?” Těžko mohli být dva lidé odlišnější než Joby a Berengaria, byly však spolu jedna ruka. „Berengarie!” řekl přísně. „Nepůjdu do ničeho, co jste vy dvě spolu upekly. Tohle je práce. Počestné zaměstnání. Pokud tuto dívku bezpečně předám jejímu snoubenci, dostanu slušně zaplaceno. Nic víc za tím není, proto odmítám nechat se od tebe nebo od naší rozjívené sestry, “

Zmlkl a zasténal. Uměl bojovat ve válkách, vést muže do bitvy, vyjednat smlouvy mezi zeměmi, ale nebesa ať jsou mu milostiva, když se do něho pustí jeho dvě sestry!

„Do toho nepůjdu” prohlásil. „Nepůjdu! Rozumíš? Berengarie, přestaň se takhle šklebit!”

2. KAPITOLA

Kdyby se do tebe zamilovala, Jamie, otec by jí samozřejmě dovolil, aby si tě vzala. Je to jeho jediné dítě, má všechno, tak jí jistě nic neodepře.”

Dokonce i Jamiemu zněla Jobyina slova přesvědčivě. Měl sice pár připomínek, ale nemohl mluvit, protože měl ústa plná špendlíků. Celé dopoledne a ještě kus odpoledne stál jenom ve spodní košili, s holýma nohama, když Joby udílela pokyny vesnickému krejčímu a šesti švadlenám ohledně oděvu, kterým měl srdce oné bohaté dívky získat.

Minulý večer vypil půl soudku špatného vína, když si musel vyposlechnout ten ostudný plán, který Joby s Berengarii zesnovaly. Jakkoli byl ten plán odporný, stihly v několika málo dnech tolik práce, zeje musel obdivovat.

Přitom si vyposlechl o ohavnostech svého bratra, nevlastního bratra, neboť za takového ho rád považoval, víc, než mu bylo milé. Edward nejenže rozprodal jejich půdu, ale prodal ji ničemům, jako byl sám.

„Smrděj, lžou, vražděj, ,” vybuchla Joby.

„Dobře,” přerušil ji Jamie, „ale co skutečně provedli?”

Z nových vlastníků nedovedl nikdo pořádně hospodařit. Jejich jedinou skutečnou vášní zřejmě bylo zastrašování a trápení vesničanů. Vypalovali úrodu i domy, znásilnili každou dívku na vdávání, na kterou natrefili, jezdili na koních přes čerstvě osetá pole.

Když uslyšel, jak Joby uklidnila vesničany tím, že až se Jamie vrátí, dá všechno do pořádku, div ho to neporazilo.

,,Ta půda mi už nepatří,” zdůraznil.

Berengaria pokrčila rameny. ,,Montgomeryové tu půdu vlastnili po staletí, tak jak bys za ni mohl ztratit odpovědnost za pouhé dva roky?”

„Výměnou za zlato, tak!” Div nekřičel, věděli však, že na ramenou mu sedí tíže všech těch staletí.

„Když už je řeč o zlatě, ,” nedořekla Joby a pokývla na sluhu, který stál za bratrem.

Později si Jamie pomyslel, že kdyby nebyl opilý, vyskočil by oknem a hned tak by se nezastavil. Uplynulo pouhých čtrnáct dní od chvíle, kdy souhlasil, že doprovodí tu mimořádně bohatou mladou ženu přes celou Anglii, ale za tu dobu jeho sestry zburcovaly všechny tři vesničky, které bývaly na panství Montgomeryů; na pozemcích, jež Edward prodal.

Při pomyšlení, na co na všechno musela přijít řeč, celý zrudl. Jeho pobočníci se tak chechtali, že museli odejít z místnosti.

Sestry zřejmě svého bratra „zaprodaly”.

„Tvoje krása stačí,” snažila se ho Berengaria ubezpečit, jako by mu to mohlo pomoct.

„To víš, jsi jako nějaký hřebec nebo oceněný býk,” řekla Joby a rozřehtala se, a když se ji Jamie pokusil popadnout, vystřelila z jeho dosahu.

Včera večer se do staré síně jeden po druhém dostavili zástupci z každého vesnického domu a ukázali, co cenného se jim podařilo uschránit či, jak je Jamie podezíral, ukrást. Byly zde úlomky stříbrných lžic, ouško ze zlatého džbánku, mince s podobami dávno mrtvých králů, pytlíky s husím peřím, které se dalo prodat, selata, jedno se pokoušelo opít se spolu s Jamiem, kožky, přezka od pásku, pár knoflíků z honosné dámské róby. Ten seznam jako by nebral konce.

„A k čemu, řekněte mi laskavě, všechno tohle je?” zeptal se a přehlížel stůl plný věcí a hromady na podlaze. Zvědavé podsvinče převrhlo všechny dřevěné poháry na stole a vychlemtalo zbytky. To, co lidem nechutnalo, jemu připadalo výtečné.

„Zhotovíme ti vybranou garderobu,” řekla Berengaria. „Oblékneme tě jako pozemského prince a Maidenhallova dědička se do tebe zamiluje na první pohled.”

Při něčem tak nemyslitelném Jamie zaklonil hlavu, zasmál se a sele, které se mu teď motalo u ruky, k němu zvedlo pohled a také jako by se rozesmálo.

Když se Jamie rozhlédl, překvapilo ho, že se nikdo v síni, mohlo tam být snad sto lidí a někteří se zjevně jaktěživi nekoupali, nesměje.

„Jamie, jsi naše jediná naděje,” řekla Berengaria. „Mohl bys přimět každou ženu, aby se do tebe zamilovala.”

„Ne!” řekl a postavil pohár tak prudce, až praskl a vyšplíchlo z něj pár kapek. Svíral stopku takovou silou, že ani nepocítil, jak mu sele šplhá po ruce a strká rypák do zbytku vína.

„To neudělám! Ta žena se má provdat za někoho jiného. Její otec by k tomu nikdy nesvolil.” Rád by byl řekl, že se chce oženit z lásky, ale chudá hrabata bez kusu půdy si nemohou takový přepych dovolit. Ale až se přece jen ožení, chtěl, aby to bylo čestným způsobem. Neměl sice žádné peníze, ale zato měl šlechtické tituly. Možná bohatá kupecká dcerka.

Bohatá, to Maidenhallovu dědičku dokonale vystihovalo. Ve skutečnosti ji vidělo jen málo lidí, a tak ji nemohli popsat jinak než jako „bohatou”. Byla stejně neuchopitelná jako přelud z pohádky. Někdo říkal, zeje krásná jako bohyně, jiný zas, že je šeredná a znetvořená. Ať byla, jaká chtěla, měla zdědil miliony.

„Nemůžu. To neudělám. Ne. V žádném případě.”

To tvrdil včera večer, ale dnes ho poměřovali a přeměřovali. Nehodlal se ptát, jak nebo kde jeho sestry a vesničané sehnali takové nevídané látky. Měl podezření, že z Edwardových truhlic pravidelně něco mizelo, a protože poznal několik žen, které pracovaly v panském domě, jenž dříve patříval jim, domyslel se, že nový majitel také postrádá nějaké části oděvu.

Nezeptá se však, protože to vědět nechce.

„Uachuachené pvache!” vyrazil ze sebe s ústy plnými špendlíků, ruce rozpřažené.

Joby mu je vyndala z úst. „Ano, drahý bratře?”

,,Ať se mi to zatracené prase neplete pod nohy.”

„Ono tě ale miluje,” řekla Joby a kdekdo v místnosti se snažil potlačit smích. Všichni se cítili šťastní, protože věděli, že Jamie všechny jejich potíže vyřeší. Jak by ho mohla nějaká žena nemilovat? Sto osmdesát pět centimetrů vysoký, sedmdesát pět kilogramů váhy, široká ramena, úzký pas, silná, svalnatá stehna a obličej jako temný anděl: krásné tmavě zelené oči, černé vlasy, medově snědá pokožka, rty vykrojené, jako mívají mramorové sochy. Nebylo nic neobvyklého, že ženy zůstaly jako omámené, když na něho pohlédly.

„To podsvinče je ona,” řekla Berengaria a potlačovaný smích vybuchl.

„Tak dost!” překřikl Jamie všechen ten halas a chechtot a zatahal za černou sametovou kazajku, do které byl navlečený. S bolestným výkřikem ruku odtáhl, v dlani zapíchnuté dva špendlíky, a netrpělivě čekal, až mu je Joby vytáhne.

Z víka truhly popadl své staré obnošené šaty a vyrazil ke dveřím, aniž se obtěžoval s oblékáním. Sele se mu připletlo pod nohy tak, že se o ně div nepřerazil. Vztekle je popadl a už je chtěl vyhodit oknem ve třetím patře, když mu pohlédl do očí.

„Umučená hodino!” zamumlal a vstrčil si to tlusté zvířátko pod paži. Než za sebou práskl dveřmi, uslyšel výbuchy smíchu. „ženské!” zamumlal a po starých kamenných schodech sjel doslova jako blesk.

3. KAPITOLA

Axia toho muže nepostřehla ani nezaslechla, dokud ji nepopadl silnou paží kolem pasu, nepřitiskl jí velkou dlaň na ústa a neodtáhl ji do ústraní za křoviska. Se srdcem rozbušeným si řekla: Musím zachovat klid. Za každou cenu musím zachovat klid. A v tom okamžiku všechno svému otci odpustila. To proto prožila celý život za vysokými zdmi. Proto žila skoro jako ve vězení. Jak se dostal do zahrady? napadlo ji vzápětí. Nahoře ze zdi čněly ostré železné bodce, psi pobíhali volně, aby na každého vetřelce upozornili, všude se to hemžilo služebnictvem.

Připadalo jí to jako hotová věčnost, když ji ten muž táhl za křoví. Jednu chvíli skicovala portrét své krásné sestřenice Frances, což musel být letos jistě už dvacátý portrét, a v příští ji někdo unášel. Jak se to dověděli ptala se v duchu. Jak věděl, kdo jsem?

Muž se zastavil, tiskl si ji zády k hrudi, svalnatou paží obemykal těsně pod prsy. Nikdy předtím nebyla v tak těsné blízkosti nějakého muže. Její domov byl plný otcových špehů, a pokud se na ni nějaký muž, zahradník, stolník, kdokoli, byť jen usmál, za pár dní zjistila, zeje pryč.

„Slibuješ, že nespustíš křik, když dám ruku pryč?”

V uchu ji hřál jeho dech.

„Možná mi nebudeš věřit, ale nechci ti nijak ublížit. Chci se jen na něco zeptat.”

Při těch slovech se téměř uvolnila. Ovšem. Všichni muži sejí chtěli na něco zeptat. Kolik zlata má její otec doma? Kolik mu patří panství? Jaký bude její podíl při podpisu svatební smlouvy? Lidská touha dovědět se o bohatství jejího otce nepolevovala.

Přikývla. Ovšemže mu řekne všechno, co ví. Řekla by každému všechno, co ví, což bylo, doslova vzato, nic.

Muž však neodtáhl ruku z jejích úst okamžitě. Chvilku si uvědomovala, že si ji prohlíží. Vrškem hlavy se mu s napjatým hrdlem opírala o rameno; tváří sejí tiskl na čelo.

„Jsi moc pěkná,” řekl a Axia poprvé dostala strach. Začala s ním zápolit. ,,Nech toho! Na laškování nemám čas. Mám tady co dělat.”

Axia se otočila, aby na něho viděla. Má se mu snad omluvil, že ho zdržuje od toho, aby ji unesl? Měl však otočenou hlavu a mezi křovisky upíral pohled na Frances. „Je krásná, viď?”

Při těchto slovech ho Axia kousla do ruky, čímž si osvobodila ústa, ne však tělo.

„Au! Co to vyvádíš?”

„Provedu toho ještě víc, jestli mě, “

Znovu jí přitiskl ruku na ústa. „Už jsem řekl, že ti nechci ublížit. Přišel jsem, abych Maidenhallovu dědičku dopravil přes celou Anglii.”

Po tomto sdělení se Axia uklidnila a okamžitě situaci pochopila. Chtěl se podívat, jaká ta žena je, a bylo jen přirozené, že považoval Frances, která neměla vindru, za dědičku. Vždyť Frances byla oblečená tak honosně, že zastiňovala i královskou nádheru, a žila tak, jak si myslela, že by bohatá žena žít měla. Jinak řečeno, když jí upadla jehla, zavolala si služku, aby ji zvedla.

„Ano,” přikývla Axia.

„Budeš zticha, když dám ruku pryč?”

Znovu důrazně přikývla.

Sňal jí rukuz úst a zároveň ji přestal svírat kolem pasu.

Protože byla rozumná a při smyslech, odskočila od něho ve snaze uniknout.

Strhl ji k zemi. Tak tvrdě ji přitiskl, až jí vyrazil dech, a převalil se na ni plnou vahou svého mohutného těla. Když se natolik vzpamatovala, že byla schopna zaostřit, zvedla k němu oči. Nebesa, že je to ale pěkný chlap. Nijak hezký, ale úžasně mužný. Jako by vystoupil ze stránek pohádkového příběhu.

Jamie zase viděl velice hezkou mladou ženu, ne krásnou jako dědička, ale živost jejího obličeje všechno vynahrazovala. Měla srdcovitý obličej, tmavě hnědé vlasy, velké hnědé oči lemované krátkými hustými řasami, jemný nos a ta nejdokonaleji utvářená ústa, co kdy viděl. Otevřeně a upřeně ho pozorovala, jako by očekávala, že ukáže, co v něm vězí. žádná žena se na něho takhle ještě nedívala, a to ho mátlo. Co se ostatního týkalo, měla plná prsa, útlý pas a oblé boky. Mužské ruce ji nemohou nechat na pokoji, alespoň ty jeho ne.

Když se Axia vzpamatovala z toho, jak na ni zapůsobila jeho mužnost,začla si lámat hlavu, proč otec najal takového pohledného mužského, aby ji odvedl k jejímu snoubenci.

Vždycky najímal ošklivé muže, muže, kteří by bohatou mladou ženu nepřitahovali. Otec ale především za své peníze něco dostával. Na příkladu Frances zjistila, že krásní lidé nejsou k ničemu. Očividně jsou přesvědčeni, že pouhá jejich přítomnost je vše, co se od nich očekává. Proč potom najal otec tohoto hezkého, neužitečného mužského, aby ji doprovodil? Co má zase za lubem?

„Mohla bys mě laskavě vyslechnout?” zeptal se.

Při řeči přejel pohledem její drobné, zaoblené tělo pod sebou. Axia pocítila, jak jí sune ruku od pasu nahoru. Takový pohled v životě neviděla, ale instinktivně vycítila, co mu blesklo hlavou.

„Dotkni se mě a budu ječet,” řekla a v očích mělachlad.

„Na znásilňování si zpravidla nepotrpím,” řekl, jako by zranila jeho pýchu.

„Tak mě potom přestaň ohmatávat a odval se.”

„Ach ano,” řekl a usmál se způsobem, jakým najisto oslnil spoustu žen. Pohlední mladí muži se ovšem vždycky na Maidenhallovu dědičku mnohoslibně usmívali. V tomto případě plýtval úsměvy na ženu, o níž se domníval, zeje s dědičkou ve styku.

Přesto se ani nehnul. ,,Budeš potichu?”

„Jenom pokud se ze mě zvedneš. Nemůžu dýchat.”

Se zřejmou neochotou se z ní odvalil, když se ale Axia tentokrát pokusila o únik, byl připravený, popadl ji za sukni a stáhl znovu bez okolků pod sebe. „Ty teda nejsi z těch, co mají smysl pro čest, nemám pravdu?” zeptal se vážně.

„Mám velký smysl pro čest,” prohlásila a v očích jí blýskalo, „když mám co dělat se slušnými lidmi. Ty, pane, jsi nedovoleně vstoupil na cizí pozemek.”

„Já si radši myslím, že jsem přišel o den dřív, nic víc.”

Jeho ruka se znovu začala sunout vzhůru.

Podívala se na něho přivřenýma očima. „Jestli mě pustíš, řeknu ti cokoli,” prohlásila,jako by jeho dotek byl odpudivější než všechny hříchy světa. Podle toho, jak se zatvářil, poznala, jak ho její slova ranila. Nepochybně mu žádná neřekla nikdy nic jiného než ano. Protože prožila většinu života vedle Francesiny krásy, věděla, jakou moc má půvab. Axia se mohla hodinu dohadovat se zahradníkem jak prořezat jabloně, ale Frances se k nim

přiloudala, zamžikala řasami a řekla, že by se stromy měly prořezat tak a tak, a dvě minuty poté o sebe tři mužští zakopávali, aby jí vyhověli. V bylinné zahradě jeden po uši zamilovaný mládenec sestříhal rozmarýnu do velkého F. A Franccsini oblíbení ptáci, labutě, byli všude.

Možná je to příliš silně řečeno, ale Axia krásné lidi nesnášela. Ach ano, ráda je kreslila a skicovala, ale daleko raději pobývala ve společnosti lidí, kteří vypadali jako Tode a hlavní stolník.

„Ano, samozřejmě,” řekl a znovu se z ní odkulil. „Ale nikam neutíkej, prosím tě, ani nedělej hluk. Nebo budu muset, “

Zvedla se do sedu. „Na mě znovu vložit ruce? Abych se tomu vyhnula, povím ti všecko, co vím.” Musela se usmát, když si všimla, jak ho pohrdání v jejím hlase zmátlo.

Zvedl se na nohy a napřáhl ruku, aby jí pomohl vstát, ona ji však ignorovala. Vstala sama a řekla: „Co chceš vědět? Chceš znát přesně na libru množství zlata, které Maidenhallovi patří? Nebo bys bral odhad na fůry?” „Pěkně uštěpačná potvůrka, hmm? Chci se něco dovědět o ní.”

„No ovšem, krásná Frances.” Axia se oprašovala. Byl oblečený do černého sametu, zatímco ona na sobě měla hrubé plátno. Na druhé straně byl samet na zablácený venkov nepraktický.

„Takhle se jmenuje? Frances?”

„Hodláš skládat na její jméno sonety? Už to zkusili, a varuji tě, těžko se na ně hledá rým.”

Zasmál se tomu a pohlédl přes křoví na Frances, sedící na slunci na lavici, před sebou otevřenou knihu. „Proč sedí tak nehnutě? Je natolik vzdělaná, že ji ta kniha tak zaujala?”

„Frances neumí číst ani psát. Říká, že čtením by se jí udělaly na dokonalém čele vrásky a od psaní by jí zvráskovatěla bílá pokožka na rukou.”

Znovu se zasmál. „Proč potom sedí tak nehybně?”

„Právě sedí modelem pro portrét,” řekla Axis, jako by byl hlupák, že takovou samozřejmost sám nevidí. „Ty ji maluješ, ale jsi zde. Nevšimla si, že tam nejsi?”

„Pomyšlení, že se na ni někdo dívá, jí stačí.” Sklouzla pohledem na jeho kabátec. „Teče ti krev?”

„Zpropadeně! Zapomněl jsem na třešně.” Začal vytahovat z kapsy třešně, některé rozmačkané.

„Takže nejsi jen vetřelec, ale i zloděj.”

Stál zády ke křoví. „Co jí na tom sejde? Je tak bohatá, že trochu třešní neucítí. Chceš taky?”

„Ne, děkuju. Řekl bys mi laskavě, co chceš vědět, abych se mohla vrátit ke své práci?”

„Znáš ji dobře?”

,,Koho jestli znám?” Axia předstírala, že nechápe.

„Maidenhallovu dědičku, samozřejmě.“

„Tak jako každého. To ona tě zajímá? A všecko to zlato?”

„Ano, a všecko to zlato,” řekl a vážně na ni pohlédl. Vyplivl pecku z třešně na zem. ,,Chci ale vědět něco o ní. Co bych měl udělat nebojí darovat, aby jí to udělalo radost?”

Na chvilku se na něho zadívala. „A proč bys jí chtěl dělat radost?”

Obličej se mu změnil, zjemněl, a pokud to ještě šlo, zkrásněl. Jestli se takhle podíval na některou jinou ženu, Axia nepochybovala, že roztála tak rychle jako laciná vosková svíčka. Naklonil se k ní a stejně podmanivým hlasem, jako měl obličej a tělo, svůdně zašeptal: „Tak do toho, pověz mi to. Co bych jí měl darovat, aby ji to potěšilo?”

Axia se na něho sladce usmála. „Oboustranné zrcadlo?” Chtěla tím ovšem říct, že by se v něm mohli prohlížet oba, každý z jedné strany.

Nato se muž rozesmál, ale rychle se opanoval, aby nedělal hluk, kterým by na sebe mohli upozornit. Odhodil zbytek třešní na zem a řekl: „Potřebuji přítele. Ve skutečnosti potřebuji společníka v určité záležitosti.” „Mě?” zeptala se s předstíranou nevinností, a když přikývl, zeptala se: „A co dostanu, jestli ti pomůžu?” „Začínáš se mi líbit.”

„Jelikož vůči tobě nechovám podobné pocity, byla bych ráda, kdybys řekl co a jak, abychom si mohli jít každý po svém.”

„Jdi,” máchl paží. „Jdi si. Budu tady zítra po ránu. Možná se uvidíme, možná ne.”

Axia se proklínala, ale vzbudilo to její zvědavost. „Co mi nabízíš za to, když ti pomůžu?” Dědičkám nikdy nikdo peníze nenabízel; to ony samy vydávaly peníze.

„Bohatství, o jakém se ti ani nesnilo.”

Acli, pomyslela si, Maidenhallovo zlato, a stříbro a půdu, lodě a skladiště a -

„Ne,” řekl, „nedívej se na mě takhle. Nechci ti nijak ublížit. Mám v úmyslu, ” Zaváhal a zadíval se na ni, jako by ji odhadoval.

„Máš v úmyslu získat ji pro sebe, nemám pravdu?” Když pak na zlomek vteřiny zahlédla v jeho očích překvapení, poznala, že hádala správně. Nakonec nebyl první; byl jedním z tisíců, kteří se chtěli oženit s

Maidenhallovým zlatem. Ale ať si žije v představě, že je první, koho něco takového napadlo. Proč její otec najal muže, který vypadá takhle? Nešlo jí to z mysli. Muže, který si myslí, že se každá žena nemůže dočkat, aby mu poskytla cokoli.

Usmála se. „Máš opravdu velký cíl. Není už zasnoubená?”

„Ano, tedy, ,” řekl a zvolna vytáhl malou dýku z pochvy u pasu. Na okamžik měla strachy srdce až v krku, ale pak si uvědomila, že to udělal mimoděk, a zapochybovala, zda si vůbec uvědomuje, že v ruce drží zbraň. „Aha,” navázala. „Chceš ji cestou přimět, aby se rozmyslela jinak a vyslovila se pro tebe.”

„Myslíš, že by to šlo?” To byla z jeho strany první upřímná slova, která od něho slyšela.

Divže ho soucitně nepopleskala po paži. „Frances tě bude milovat,” řekla a přitom se v duchu té své lži zasmála. Frances nenáviděla cokoli stejně oslňujícího, jako byla sama. Měla kolem sebe ráda ošklivé věci, aby se tak mohla ještě víc zaskvět. „Takže jsi přišel, aby ses oženil s Maidenhallovou dědičkou? Na vaši rodinu a pozemky přišly zlé časy, že je to tak?”

V očích mu zajiskřilo. „Věděl jsem, že ti můžu věřit. V tu chvíli, co jsem tě támhle uviděl stát se štětcem v ruce, jsem věděl, že je na tebe spolehnutí. Budeme velcí přátelé, ty a já. Pocestuješ s ní?”

„Ano. Ve skutečnosti jsme sestřenice.”

„Tak?” řekl s úsměvem. „I já mám bohaté příbuzné.”

„Pověz mi, ehm, hm, nevím, jak se jmenuješ.”

„James Montgomery, hrabě z Dalkeithu. Titul, ale bohužel žádné pozemky a zlato k němu. A ty jsi slečna, ?” „Samozřejmě Maidenhallová, ale želbohu jenom Axia Maidenhallová.”

,,Mimořádné jméno pro mimořádnou dívku. Řekni, co musím udělat, abych na ni udělal dojem. Možná nějaký dar? Sonety na její krásu? Vzácné ovoce? žluté růže? No tak mi to pověz, poraď mi. Obstarám cokoli, nic nebude nemožné.”

„Sedmikrásky,” řekla Axia bez váhání.

„Sedmikrásky? Tyhle snad nejobyčejnější kytky?”

„Ano. Frances nemá ráda nic, co by mohlo soupeřit s její krásou. Růže s ní mohou soupeřit, zatímco chudobky jsou nenápadným rámcem jiskřivého drahokamu.”

„Jsi opravdu chytrá.”

„To lidé v mém postavení musí, aby přežili.”

Usmál se na ni. „Ano, my dva si opravdu rozumíme.”

„Plášť lemovaný chudobkami,” řekla Axia. „Aby si ho mohla přehodit přes ramena a s očima zavřenýma tak zůstat stát. Není to romantické?”

„Ano. Velice.” Zamyšleně se na ni zadíval. „Říkáš mi pravdu?”

„Přísahám při Bohu, že Maidenhallová dědička miluje sedmikrásky.”

„A co že jsi tak ochotná mi pomáhat?”

Ostýchavě sklonila hlavu. „Dovolíš mi namalovat portréty celé vaší zchudlé rodiny?”

„Ano,” řekl s úsměvem. „A dobře ti zaplatím. Mám sestru dvojče.”

Axia neustále upírala pohled k zemi, takže nepostřehl, co si myslí o jeho marnivosti, když čeká, že by zradila vlastní sestřenici, jen aby mohla malovat nějakou bezcharakterní krásku. „Je to pro mne čest, můj pane.” „Můžeš mi říkat Jamie.” Přitom se k ní naklonil, jako by ji chtěl políbit na ústa, ale odvrátila hlavu, takže polibek sklouzl na tvář.

„Tohle do našeho ujednání nepatří,” prohlásila a doufala, že tak dobře napodobila Frances, když odmítá již dvanáctého ctitele toho dne. „Ještě ne,” dodala a rychle od něho odběhla zpět k svému malířskému stojanu. Koutkem oka ho pozorovala, jak utíká sadem, a to velice rychle na člověka jeho velikosti.

Uchopila štětec a pozvedla jej k plátnu, ale malovat nemohla, protože se svíjela smíchy. Počkáme do zítřka, pomyslela si, až uvidí, jak se věci mají, že ona je ta dědička a Frances pouze chudá placená společnice. Ale smích vystřídal třas po celém těle. To přišel ke slovu strach. Když se dokázal na pozemky tak snadno dostat tenhleten James Montgomery, tak se tam mohou dostat i jiní lidé, kteří z toho či onoho důvodu nenávidějí jejího otce, a takových byla spousta. Muži, kteří by ji chtěli dostat kvůli výkupnému. Muži, kteří,

V jedné chvíli stála před malířským stojanem a vzápětí se zhroutila v mdlobách na zem.

Ten večer napsal Jamie sestrám, jak slíbil. Co by jim měl sdělit? rozmýšlel a uchopil pero, pak se usmál. Chtějí pohádku, mají ji tedy mít. O muži, který musí zápasit, aby získal pannu, pannu krásnou nade vše pomyšlení, jako je Frances Maidenhallová.

Nejdražší sestry,

setkal jsem se s ní. To, co jsem se naučil, když jsem utíkal před Edwardovým ubližováním, nakonec přineslo užitek, protože jsem se s pomocí převislé větve dostal přes vysokou zeď. Se psy nebyly potíže, když jsem si vypůjčil ze zahradnické kůlny kus hadru. Bylo to dobrodružství, které by Joby ocenila!

Maidenhallová dědička seděla na zahradě modelem ke svému portrétu bez pohnutí jako socha a dokonalá jako Venuše. Nepřekvapuje mě, že ji otec drží pod zámkem, protože její výjimečná krása má větší cenu než šperky. Nemluvil jsem s ní, jenom jsem ji pozoroval, slunil se v záři její krásy a kochal se jejím půvabem.

Ustal v psaní. Ano, to by mohlo stačit. Dobrodružství a láska. Co ještě, aby si přestaly dělat starosti? Ach ano, ujistí je, že má nějakou pomoc.

Vyptal jsem se dívky, která malovala portrét té dědičky. Byla jako hezký vrabčák zavřený v kleci, ale má hbitý jazyk a pomůže mi získat ruku té bohaté dívky. Až se to všechno skoncuje, přivezu toho vrabčáka k vám, aby namaloval vaše portréty.

S veškerou úctou James

„Ten hlupák!” rozsoptila se Joby při čtení dopisu. „Pomýšlí na to, že využije obyčejnou ženskou, aby mu pomohla získat ruku té krásky? Já bych mu teda nepomohla.” Několikrát zahlédli mladí muži zpovzdáli Berengarii a požadovali po Joby, aby je představila. Joby to vždycky bez výjimky rozzuřilo.

„Náš bratr se zamiloval,” řekla Berengaria tiše.

„Myslíš? Ano, ano, pořád mele o její kráse. To jsem ráda. Jamieho ničí pochybnosti a výčitky svědomí. Já na jeho místě, “

„Ne, ne, zamiloval se do toho obyčejného vrabčáka.”

„Tobě přeskočilo,” řekla Joby beze stopy zlé vůle.

„Uvidíme,” řekla Berengaria s úsměvem. „Uvidíme.”

4. KAPITOLA

Takže jsi ji viděl!” řekl Rhys a upíral přes korbel piva pohled na Jamieho. „Jaká je?”

Všichni tři, Tomáš, Rhys a Jamie, se přátelili už dlouhá léta. Prodělali spolu vojenská tažení, dělili se o jídlo, když je měli, obešli se bez něho, když ho neměli. Jamie v sobě měl něco, co mohlo v člověku vzbuzovat dojem, že je měkký a vlídný, dá se s ním snadno manipulovat, ale Rhys i Tomáš až příliš dobře poznali, že když kdokoli překročí určitou hranici, dokáže s ním Jamie pěkně zatočit.

Za ty roky však zjistili, že Jamie má jednu velkou slabost: myslel si, že ženy jsou andělé, kteří sestoupili na zem. Při jeho pohlednosti se ovšem ženy často chovaly přímo andělsky. Ať se vrtli, kam chtěli, v kterékoli zemi, i ta nejprotivnější dračice, ať už to byla světlovlasá Dánka nebo tmavá krasavice ze Svaté země, se v Jamieho blízkosti proměnila v něžnou a sladkou bytost.

Rhys se pamatoval, jak ho jednou ve Francii držela jedna selka v šachu vidlemi, když vtom přišel Jamie a usmál se na ni. Chvíli poté už dolovala zpod prken podlahy láhve vína a nabízela jim měkké postele k přespání. Nebo přinejmenším jednu měkkou postel. Jamiemu. Rhysovi a Tomášovi ukázala na podlahu.

Kdyby měl Jamie jinou povahu, využíval by toho, ale nedělal to. Byl zdvořilý a uhlazený a většinu nabídek odmítl. „Nebylo by to správné vůči jejímu manže-lovi,” prohlásil nejednou, a nad tímhle tvrzením každý mužský, který je zaslechl, řičel smíchy.

Za časů, které všichni tři strávili u dvora, mohl Jamie prožít bezpočet milostných dobrodružství, protože jen málo žen, ať vdaných či svobodných, se nepokoušelo dostat ho do postele, ale většinou odmítl. Ne že by byl prudérní nebo dodržoval celibát, to vůbec ne; byl pouze opatrný.

„Koukám, aby mě nezabili na bitevním poli, tak proč bych měl riskovat smrt kvůli noci s vdanou ženou?” namítl. ,,Nebo se mám nechat honit otcem nějaké panny? A milenky si nemohu dovolit.”

Jakkoli měl ke svým přátelům blízko, ať už společně prodělali cokoli, o Jamieho vztazích k ženám věděli pramálo. Někdy zůstávalo jeho lůžko několik nocí za sebou prázdné a příští den celý prozíval, ale slovem se nezmínil, kde a s kým byl.

To, že Jamie uvažuje o manželství, svědčilo o tom, jak ho finanční situace rodiny tíží.

„Jaká je?” zeptal se Rhys znovu naléhavě. Maidenhallova dědička. Bytost opředená legendami jako Midas nebo Krésus. Ode dne, kdy se narodila, se stala jako jediné dítě nepředstavitelně bohatého člověka předmětem nejrůznějších představ a snů. „Být já tak bohatý jako Maidenhallova dědička”, to dřív či později vyslovil v

Anglii každý. Dokonce i královna se prý zeptala cizího vyslance, zda si myslí, zeje stejně bohatá jako Maidenhallova dědička.

Nikdo však nikdy neřekl: „Kdybych byl bohatý jako Perkin Maidenhall”, protože v tom nebyla špetka romantiky, zvláště proto, že Perkin Maidenhall byl vyhlášený lakomec. Stal se přímo legendou, jaký že je to držgrcšle. Nosil prý jedno a totéž oblečení, dokud na něm neviselo v cárech, a byl kost a kůže, protože by na jídlo pro sebe nevydal peníze. Nedopřával si žádná potěšení, netrávil čas při hrách. Říkalo se, že se oženil, jelikož nevěstin otec by mu neprodal nějakou půdu, která ležela mezi dvěma pozemky, jež už vlastnil. Jen jednou jedenkrát šel se svou ženou do postele, a výsledkem byla jeho dcera. žena mu pár dní po porodu zemřela.

Málokteří záviděli přímo Maidenhallovi, to ne, jen jeho dceři, dívce bez matky, kterou nikdo nikdy na veřejnosti neviděl a která žila za vysokými zdmi na jihu Anglie. Dokonce ani vesničané v okolí panství, kde bydlela, ji nikdy nespatřili. A pokud o ní na panství někdo začal mluvit, brzy zmizel, jelikož Maidenhall měl špehy všude.

„Ano,” přidal se Tomáš. „Ven s tím.” Obvykle nechával na Rhysovi, aby vypátral to, co chtěl sám vědět, ale tentokrát Jamieho mlčení vyžadovalo rázný přístup.

„Je to takový hezký vrabčáček,” řekl Jamie s nepřítomným pohledem. „Velké hnědé oči, které člověka zkoumají, pěkná ňadra, rychlé sebejisté pohyby jako vrabec.” Po tváři se mu pomalu rozlil úsměv. „A jazyk má ostrý jako vrabec zobák. Uměla by tím svým jazykem mužského pěkně do krve posekat.”

Při té řeči zůstali Rhys a Tomáš překvapením celí zkoprnělí. Rhys se zmohl na slovo jako první. „Ty ses do Maidenhallovy dědičky zamiloval?”

Jamie se na ně na oba podíval, jako by neměli všech pět pohromadě. „Do Axie?” Ještě to slovo ani nedořekl a už mu došlo, že řekl příliš. Některé věci vyžadovaly diskrétnost. „Láska? Láska nemá s tímhle nic společného. Mám doprovodit mladou ženu k jejímu, “

„Pěkného prsatého vrabčáka, co?” zachechtal se Rhys a dloubl Tomáše do žeber. „Myslím, že si tuhle zimu budem dávat do nosu, jestli se zakoukal do Maidenhallovy dědičky.”

Tomáš se neusmál. „Kdo je Axia?”

„Pomůže mi získat dědičku,” řekl rozmrzele Jamie.

„Já ale myslel, že ten tvůj vrabčák je ta dědička,” řekl Rhys zmateně.

„Ne,” odpověděl Jamie a upřel pohled do poháru. „Ta se jmenuje Frances a je krásná jako sluneční svit. Opravdu nevím, jestli jsem kdy viděl dokonalejší bytost: zlaté vlasy, husté řasy, růžové tváře, půvabná ústa, dokonalá brada. Je to růžovobílá bohyně.”

Rhys měl snahu se v tom vyznat. „Tvoje slova a pocity nejdou dohromady. Popisuješ div přírody, ale vyznívá to, jako by to byla nějaká dračice. Tak mi řekni, čím by mohla žena, která je taková kráska, muže odradit?” ,,Neumí číst ani psát,” řekl Jamie. „A nechává se ráda malovat. Je, “

,,To pravá ženská,” zasmál se Rhys. ,,Možná to s ní zkusím sám, jestli jsi pro ni příliš dobrý.”

Jamie uštědřil Rhysovi takový pohled, že zůstal jako opařený. ,,Udělám, co je třeba. Musím myslet na sestry, a jestli se tahle žena dá získat, získám ji.”

„Nevěřím, že to bude až zas tak odporný úkol.”

„Neviděls, jak je krásná,” řekl Jamie. „Bude vyžadovat hodně dvoření. Na to je zvyklá.”

„Na rozdíl od tvého vrabčáka s pěknými ňadry?” zeptal se Tomáš a soustředěně Jamieho pozoroval. Byl starší než Rhys a Jamie, kteří ještě nedosáhli třicítky. Tomáš, jemuž bylo skoro čtyřicet, už toho zažil dost, aby věděl, proč se připoutat k člověku, jako je Jamie. Když se jednou James Montgomery začal na někoho dívat jako na „svého”, staral se o něho, sám se uskromnil, když nebylo zbytí, ale ubezpečil se, že ti, kteří k němu patří, mají, co potřebují.

Jamie se usmál. „Ach, kdybych tak byl svobodný,” řekl. „Kdybych byl farmářský synek a mohl si vzít, koho bych chtěl.” Zvedl pohár. „Na svobodu,” dodal a převrátil jej do sebe.

Rhys a Tomáš se po sobě podívali a pak se teprve napili. Nezáleželo na tom, kolik času s Jamiem prožili, stejně mu nikdy nebudou rozumět. Byl jedním z mála lidí, co vůbec kdy Maidenhallovu dědičku spatřili, a stěžuje si, protože je krásná.

„Na svobodu,” řekli a napili se.

5. KAPITOLA

Viděls ho!” vybuchla Axia, obličej zrudlý hněvem. „Ne, neviděl,” odpověděl Tode a čistil si nehty perořízkern. Nedal najevo, jak je rozčilený.

Když ji statný zahradník odnesl do domu, Todovi se při pohledu na její bezvládné tělo málem zastavilo srdce. Na okamžik si myslel, že je mrtvá. Odnesl Axiu do jejího pokoje, zastrčil zástrčku na dveřích, aby tam nikdo nemohl, a požadoval, aby poslali do vesnice pro lékaře. Když si ale uvědomil, že Axia pouze omdlela, nepustil ho dovnitř. Místo toho dal Axii vypít skleničku kořalky a přiměl ji, aby mu všechno vypověděla, všechno, co se stalo. A přitom se snažil skrýt strach, že jí ten vetřelec mohl ublížit.

„Nechodí normálně, vykračuje si jako páv,” řekla Axia. Už se úplně vzpamatovala a rozhněvaně rázovala po místnosti. „Naparuje se, vypne hruď a chodí si, jako by mu všecko patřilo. Proč? Protože je hrabě? Ha! Táta spořádá dvě taková hrabata k snídani.”

„To proto je tak prchlivý,” podotkl Tode.

Axia se jeho žertu ani neusmála. „Měl bys ho vidět, jaké si dělal chutě na drahou sestřenku Frances. Z toho by se ti udělalo zle.”

O tom Tode pochyboval, ale nechal si to pro sebe, zvláště proto, že s ní zpravidla ohledně Frances souhlasil. „To bylo od tebe chytré, když jsi mu řekla, že ona je ta dědička. Jinak tě mohl unést.”

„Ne, ne, on ne. Ne James Montgomery. Chce si mě vzít. Ji. Vzít si její zlato, tak je to.” Dopadla zprudka na židli. „Proč nikdo nevidí mě? Otec mě zamyká, jako bych provedla něco špatného. Zločinci mají víc volnosti než já.”

,,žádná bohatá dívka nebo žena v tvém postavení si sama nevybírá manžela,” řekl Tode ve snaze nějak rozumně její hněv usměrnit.

„Ano, ale muži kvůli nim nelezou přes zeď, jen aby je viděli. Podívej, jak chodí celá ověšená cetkami, tak je to. Někdy jsem otci vděčná. Co si všichni, ,” máchla rukou a zahrnula do toho gesta všechny lidi za zdmi zahrady, s nimiž se nikdy nesetkala, ,,myslí, že celý den dělám?”

Tode věděl, že by měl občas splnit svoji roli šaška. „Jíš jazýčky kolibříků polité omáčkou z perel. Celá odpoledne trávíš počítáním svých šperků. Každý den si vybíráš hedvábí na nové šaty.”

Nezasmála se, ale zůstala na něho hledět. „Říkáš pravdu.”

„Jsem placen za to, abych tě rozesmál, a co je směšnějšího než pravda?” Namáhavě poodstoupil od zdi. Zmrzačené nohy ho dnes hodně bolely.

„Semhle! Posaď se,” řekla Axia odměřeně. Věděla, že nemá rád, když s ním jedná soucitně. „Jde mi na nervy, když se takhle ploužíš.”

„Pak tě snažně prosím, abys mi odpustila, že tě obtěžuji,” řekl a klesl na čalouněnou židli v poměrně malém a zbytečně nuzném pokoji. Tohle panství koupil Perkin Maidenhall proto, že bylo součástí větších pozemků, po kterých bažil. Když se jeho dcera narodila, poslal ji sem, aby zde žila ukrytá za vysokými zdmi. Za devatenáct let svého života měla pouze dva společníky: Toda a Frances. Když ve svých dvanácti letech přišel Tode, měl za sebou život plný neustálého strachu a bolesti a očekával, že za zdmi Maidenhallova panství bude trpět dál. Avšak Axia, teprve osmiletá, ale spíš malá dospělá než dítě, si ho oblíbila a poskytla mu to nejlepší, co panství nabízelo. Při její oddané péči se naučil smát a poznal, co je to laskavost a vroucnost. Říct, zeji miluje, zdaleka nevystihovalo, co k ní cítil.

„Tenhle Montgomery se má s tebou vydat na cestu, nebo snad s Frances?, zítra?” Oči, což bylo na Todovi jediné opravdu hezké, mu jiskřily, když si ji dobíral a snažil seji při životě, jaký vedla, rozptýlit.

„Frances nebo mě nebo tebe,” vybuchla. „Chce jenom Maidenhallovo zlato. Kdybych ti narazila paruku, poklekl by před tebou najedno koleno a vyznal ti lásku.”

„To bych rád viděl,” řekl Tode a přejel si palcem přes jizvy, které se mu táhly po krku. Jen málo lidí vědělo, že od klíční kosti do půli stehen je dokonalý, bez jediné jizvičky, neznetvořený.

Najednou Axia ochabla, klesla na židli, zvrátila hlavu a na obličeji jí bylo znát, jak se trápí. „Takhle tomu bude na té nadcházející cestě? Bude se mi dvořit a lhát mi každý muž odtud až do Lincolnshiru? Budou mě hezcí mladí muži zatahovat do křoví a šeptat mi falešná slova lásky v naději, že získají bohatství mého otce?” Pohrdavě se nadechla. „Kdyby tak věděli! Otec neplatí vůbec nic. Sám dostává za všechno zaplaceno. Jedině syn boháče, jako je Gregory Bolingbrooke, si mohl dovolit zaplatit dost, aby se mohl oženit se zlatem mého otce.” Tode ji nepřerušil, byl na její straně tělem i duší, ale nikdy jí to neřekl. Bylo by to pro ni tím větší trápení. Za celý život toto panství neopustila. Vyrostla obklopená lidmi, které platil, nejméně, jak jen to šlo, její otec. A lidé dostávali odměny za to, že jeho dceru špehovali a podávali mu zprávy o všem, co dělala. Znamenala pro něho vzácný majetek a nehodlal vyplýtvat něco tak cenného, jako bylo její panenství, na nějakého neurozeného slouhu.

A tak ve chvíli, kdy si Axia oblíbila některého muže, musel pryč. Jelikož by ji přátelství se ženami mohlo také ovlivňovat, při první známce náklonnosti mizely rovněž. Kromě Frances se podařilo zůstat nablízku jedině Todovi. Možná si při pohledu na něho nikdo nedokázal představit, že by mohl vzbudit lásku. Tode byl však popravdě jediný člověk, kterého měla Axia opravdu ráda.

„Ach Tode,” řekla a v hlase jí zaznělo zoufalství. „Víš, co mě v tomhle manželství očekává?”

Byl rád, že hledí do stropu, který potřeboval opravit, nebo by jinak zahlédla v jeho očích zoufalství. Věděl mnohem lépe než ona, co ji očekává.

„žádná láska nepřijde. Ne, tak naivní nejsem. To, že jsem po celý život vězeň, mi přidalo léta. S Gregorym Boolingbrookem není něco v pořádku, když musí jeho otec platit, aby si mě mohl vzít. Nemohu se těšit na láskyplný život se zdravým mladým mužem. Tak se ptám, jestli přijdou děti?”

Když náhle sklonila hlavu a pohlédla na Toda, odvrátil se, aby mu neviděla do očí. „Nic mi neříkej!” vykřikla. „Nechci to vědět.”

Vyskočila ze židle a rozhodila paže. „Alespoň jednou v životě bych ráda žila. Chtěla bych se podívat muži do očí a uvidět v nich, že mě miluje nebo nenávidí kvůli mně samé, ne kvůli otcovu majetku. Nejsem Frances, která vteřinu nevydrží, aby na potkání nevykládala, že je sestřenicí nejbohatší dědičky v zemi. Víš dobře, že si radši budu povídat s kuchařkou než s těmi starochy, co za mnou otec posílá na návštěvu.”

Todovi zajiskřilo v očích. „Mohla bys, milá Axie, mluvit s kýmkoli mimo tyto zdi, klást otázky komukoli.” „Ach, vidět tak svět,” zatočila se, až se jí sukně rozevlála. „Ráda bych viděla svět. Ach nebesa, chtěla bych ten svět namalovat.” Přestala se točit. „Ale abych si ho mohla prohlédnout pořádně, musela bych být někdo obyčejný, jako, jako Frances. Ano, být bezvýznamná jako Frances, to bych moc ráda.”

Tode se musel kousnout do jazyku, aby k tomu něco nepodotkl. Ovládl se, aby zase neřekl, co si o Frances myslí. Když bylo Axii dvanáct, dostala dopis od otce, v kterém jí sděloval, že jí posílá jako společnici třináctiletou sestřenici. Axia byla tak rozčilená, že Tode až žárlil, a po měsíce bylo na panství všechno vzhůru nohama, jak se Axia připravovala na Francesin příjezd. Vystěhovala se z vlastní ložnice, nejlepšího pokoje v domě, a zařídila jej úplně novým nábytkem pro svoji sestřenku. Když proti takové přemrštěné rozhazovačnosti Tode protestoval, uzavřela Axia celou věc slovy: „Jestli se jí tady nebude líbit, nezůstane.” Ačkoli žila v neustálém strachu, že s ní otec nebude spokojený, a navykla si nic pro sebe nepožadovat, neváhala žádat o něco pro lidi, o které se starala. Než tedy Frances přijela, daly se do pokoje nové záclony, nové závěsy kolem postele, nové polštáře. A jak se den Francesina příjezdu blížil, Axia byla bez sebe očekáváním. Když ale Frances přijela, Axia nebyla nikde k nalezení. Po velkém hledání ji Tode objevil schovanou vysoko na jabloni.

„Co když mě nebude mít ráda?” zašeptala Axia. „Jestli mě nebude mít ráda, řekne to otci a on ji vezme pryč.” Chtělo to hodně přesvědčování, že ji si musí oblíbit každý, aby se dala přemluvit, slezla a se sestřenicí se přivítala.

Frances však Axii ráda neměla. Tode, mnohem zkušenější než Axia a zocelený prvními strašlivými dvanácti lety svého života, viděl, že Frances se naučila vytěžit ze všeho, co jen se dá, a tím, že se dychtivě snažila Axii, která ji obskakovala, vyhovět, podařilo se jí vyzískat spoustu věcí.

Žádný div, že James Montgomery považoval Frances za onu bohatou dívku, protože byla oblečená tak, jak si myslela, že by se člověk v příbuzenském vztahu k Maidenhallově dědičce oblékat měl. Nejen oblékat, ale i jíst a žít. A čím víc jí Axia dávala, tím víc královna Frances zřejmě věřila, že je to její právo.

Za sedm let od Francesina příjezdu se Tode mnohokrát pokoušel přimět Axii, aby toho přestala sestřenici tolik dávat, aby přestala po otci žádat, cokoli se Frances zachtělo, ať to byly pomeranče v zimě, nebo zvláštní odstín hedvábí. Axia však jen mávla rukou a řekla: „Jestli ji to učiní šťastnou, proč by to neměla dostat? Otec si to může dovolit.”

Tode však věděl, že Axia, tak osamělá, po celý život uvězněná, bude provždy tím malým děvčátkem, které se bojí, že zůstane samo s cizími lidmi. A po celá ta léta se Axia nikdy nepřestala o Frances starat, i když jí to Frances nijak neoplácela. Axia oplácela Frances její nevděčnost jedině břitkými poznámkami a tvářila se, že jí na tom nesejde. A někdy, vzpomněl si Tode s úsměvem, provedla sestřenici nějaký žertík, třeba namalovala na Francesino zrcadlo ošklivou ženu, nebo jí strčila pod polštář sedmikrásky, protože z těch Frances kýchala. Tode se rázem vrátil do přítomnosti, když k němu Axia otočila obličej, v němž se zračily pochyby. „Udělám ze sebe Frances.”

„Ano, jistě. Pokryjeme stěny tvého pokoje zrcadly, jako to má ona, a dáme pryč všechny ty nudné knihy, které tolik miluješ. A samozřejmě musí pryč tvoje kresby. A, ,” odmlčel se. „Řekni mi, snažně prosím, koho uděláme z Frances?!” Ale jen to dořekl, věděl. „Ne! Tvůj otec, “

„Se to nedoví, nebude se starat. Řeknu mu, že jsem to udělala, abych ochránila jeho vzácný majetek. Pokud unesou Maidenhallovu dědičku, bude to bezvýznamná Frances, ne já, koho se zmocní. A jsem si jistá, že by svým únoscům brzy řekla, jak se věci mají. Ale toho není třeba se obávat, protože budeme mít ozbrojený doprovod.”

„To kvůli tomu Montgomerymu, viď? To on ti ten nápad nasadil do hlavy.”

„Co se mě týče, může jít ke všem čertům. Nemá v sobě špetku cti, žádný smysl pro slušnost. Je necitelný, když dokáže tak lhát a podvádět.”

Tode dobře věděl, jak se Axia dívá na muže a ženy, kteří jí chtějí být nablízku kvůli penězům jejího otce. Jednou řekla o Frances: „Alespoň její přátelství se nedá koupit. Zkoušela jsem to.”

Přistoupila k jeho křeslu, položila si ruce na opěrky a sklonila se k němu. Byla jediným člověkem na světě, který se při pohledu na něho neodvrátil, a když ji měl tak nablízku, projela jím vlna náklonnosti.

„Copak to nevidíš? Je to moje jediná příležitost. Jediná. Mohla bych cestovat jako chudá společnice svojí bohaté sestřenky.”

„Vskutku chudá, pokud budeš mít méně než Frances,” řekl, oči něžné jako laň.

Uvědomovala si, že ji Tode má rád, a když se jí to hodilo, využívala toho, aby si ho omotala okolo prstu, neboť byl zdánlivě hlavním špehem jejího otce. Sladce se na něho usmála. „Všecko záleží na tobě.”

„Nech mě být,” zvedl paži, protože postřehl, k čemu se Axia chystá. „Myslíš si, že mě můžeš přemluvit ke všemu. Tohle je nebezpečné. Hněv tvého otce, “

„Čím je jeho hněv proti tomu, kdyby mě unesli lupiči a drželi kvůli výkupnému?” Zadívala se na něho, ztišila hlas a doufala, že nepostřehne v její logice trhliny. Vždyť sotva před chvilkou ho ujišťovala, zejí nic hrozit nebude.

„Jak by ti bylo, kdyby otec odmítl zaplatit výkupné a oni mě zavraždili?” Všimla si, jak se mu zaleskly oči, a věděla, že má vyhráno.

Zatočila se po místnosti, hlasitě se smála a tleskala. „Nikdo nebude vědět, kdo jsem! žádní čumilové na mě nebudou civět, jako to dělají noví muži, které otec najímá. Nikdo nebude obhlížet moje oblečení a jídlo a vyptávat se, jestli spím v hedvábí, nebo ne. Nikdo nebude posuzovat každé slovo, které vypustím z úst, jen proto, že to řekla nejbohatší dědička v Anglii. žádné nabídky k sňatku průměrně třikrát denně.”

Tomuhle se Tode usmál. Axia samozřejmě přeháněla, ale pravidelně někdo vhazoval přes zeď milostná vyznání. Mladíci zpívali milostné písně, psali sonety na Axiinu krásu a tvrdili, že ji zahlédli ve snu nebo zdálky, nebo že vylezli na strom, pozorovali ji a beznadějně se do ní zamilovali. Kdykoli se to doneslo k Frances, prohlásila: „To museli vidět mě.”

„Bude Frances souhlasit?” zeptal se Tode tiše, aby tak získal čas si to promyslet. „Víš, s jakou oblibou ti odporuje.”

„Souhlasit?” zopakovala Axia udiveně. „Souhlasit! Ptáš se mě, jestli bude souhlasit, aby mohla nakládat se vším po libosti? Mít zlato a navrch krásu? Ptáš se mě, jestli baží po tomhle?”

Šťastně se zasmála. „Frances nech na mně.”

„Nechť je Bůh milostiv její duši,” zamumlal Tode pro sebe, aby ho neslyšela.

Frances si beze slova Axii vyposlechla. V jejím pokoji, opět o polovinu větším, než měla Axia, byly stěny plné jejích portrétů, vesměs v drahých rámech.

,,Chceš po mně, abych zaujala tvoje místo?” zeptala se povýšeně. „Mám riskovat vlastní život proto, že se kdejaký zločinec v zemi snaží dostat k penězům tvého otce?”

Axia si povzdechla. „Víš, že by mě otec neposlal přes celou zemi, kdyby to nebylo bezpečné.”

Frances se na ni prchavě usmála. „Bezpečné možná pro tebe, pokud ale já budu dědička, jaká bude moje bezpečnost?”

„Bezpečnost? Chováš se, jako by měli tuhle výpravu napadnout lupiči s tasenými meči. Víš, že zítra otec posílá další muže, aby mě doprovodili. Nás doprovodili. Nikdo nás nezná. A těch pár lidí tady neřekne nic. Každému to bude jedno,” řekla hořce. Kromě toho dobře věděla, že dá Todovi dost peněz, a ten veškerému služebnictvu dobře zaplatí, aby nic neprozradilo.

„Frances, nebude to žádná královská cesta,” pokračovala Axia. „Víš, jak je otec šetrný. Všichni v Anglii vědí o jeho lakomosti. Náš vůz bude nepochybně ubohý, aby nikdo nerozpoznal bohatství mého otce. Budou si myslet, že jsem, že ty jsi obyčejná kupecká dcerka. Je to tvoje jediná příležitost, “

„Zadrž!” řekla Frances a zvedla ruku. Na chvíli od své sestřenice poodstoupila, zadívala se z okna, a když se otočila, obličej měla jako ze žuly. „Ty vždycky prosadíš svou, viď, Axie?”

„Jak mi můžeš něco takového říct? žiju jako vězeň.”

„Vězeň! Nemáš ponětí, co je to vězení, dokud nebudeš chudá. Jako byla a stále ještě je moje rodina. Ty jsi ale po celý život měla na požádání všechno. Když něco chceš, řekneš otci, a hned ti to dá. A tady na tomhle panství je tvoje slovo zákon.”

Axia svírala ruce v pěst, ale neřekla slovo. Všechno, co Frances řekla, byla pravda, Axia nevěděla o chudobě nic. Zatímco svět hladověl, žila si v nádheře, přesto nevděčně toužila po volnosti. Frances vždycky věděla, co říct, aby v ní vzbudila pocit viny.

„Dobrá, nechám tě, abys poznala, jaké to je nemít žádnou moc,” pokračovala Frances, když sestřenice neodpovídala.

Po tomhle se Axia sotva zmohla na slovo. „Moc? Myslíš si, že tady mám nějakou moc?”

Frances se zasmála. „Tady jsi královna, a přesto to nevíš.”

„To ty koketuješ se zahradníky, utahuješ si ze sluhů, to ty, “

„Nic jiného nemám! Copak to nevidíš? Dokonce ani nemusíš říct ,otevři dveře’, protože ti je už otvírají. Nevidíš, že všichni mají na paměti, kdo jsi, a můžou se přetrhnout, aby se ti vlichotili.”

„žiji co nejšetrněji to jde, zatímco jsem se doslechla, “

„Doslechla ses! Ty jsi tak naivní, Axie, že si myslíš, že pohádky jsou pravdivé. Dobrá, uvidíme, jak si povedeš jako obyčejný člověk, ale varuju tě, jakmile s tím jednou začneme, dohrajeme to až do konce. Dokud nedorazíme do místa našeho určení, budu Maidenhallova dědička já. Jestli za mnou odleď za týden, nebo třeba i jen za den přijdeš s tím, že chceš být zase sama sebou, popřu, že vůbec vím, o čem mluvíš. A jedině když se na tomhle dohodneme, tak to udělám.”

Axia pozvedla obočí. „Myslíš si, že je to snadné, být někým, o kom se vyprávějí legendy, nikdy nevědět, kdo je tvůj přítel a kdo nepřítel? Před třemi lety mě málem unesli. Myslíš, že je příjemné žít den po dni ve strachu?” „Tak jako já žiju ve strachu z tebe? Stačí, abys napsala otci a řekla mu, aby mě poslal pryč, a budu zase chudá. Má se to tak, že všecko, co mi tvůj otec platí, abych tu s tebou bydlela, se posílá mému otci a mladším sestrám. Tím, že jsem s tebou, jsem se vzdala všech příležitostí k výhodnému sňatku. Protože jsem tady s tebou zamčená, nikdy se s nikým vhodným neseznámím. Možná se ale proto, že se obětuji já, dobře provdají mé sestry.”

„Neposlala bych tě pryč,” odpověděla Axia tiše, tak jako už předtím tolikrát, ale Frances jí nikdy neuvěřila. Pokaždé když se nepohodly, Frances řekla: „Teď mě pošleš pryč a moje rodina i já budeme hladovět.” Po chvíli se Frances na obličeji pomalu rozlil úsměv.

„Možná bychom měly vypracovat finanční podmínky. Nevěřím, že si o mně myslíš, že jsem tak hloupá, že bych riskovala život pro nic za nic.”

Axia se usmála. „Jestli se ptáš, zda jsem si myslela, že bys pro mě něco udělala z čistého přátels tví, mohu poctivě odpovědět, že mě to ani nenapadlo. Dovolila jsem si případnou platbu rozepsat,” řekla a rozvinula pergamen.

Frances si jej vzala, přehlédla soupis a pak se usmá la. „To zdaleka nestačí. Nebudu riskovat život za tak ubohou sumu.”

Na to byla Axia jako vždycky připravená. „Neposadíme se?” zeptala se unaveně. Dohadování s Frances vždycky nějaký čas zabralo.

O mnoho hodin později změnily majitele zlato, šper ky, látky, a dokonce i příjmy z pozemku, který patříval Axiině matce. Spravedlivě řečeno to bylo méně, než Axia očekávala, že zaplatí.

Axia zvedla a svinula pergamen. „Být na mém místě se ti zamlouvat nebude,” řekla nakonec.

„Ani tobě ne,” odpověděla Frances.

Potom si váhavě a na kratičký okamžik stiskly ruce.

Dohoda byla stvrzena.

6. KAPITOLA

Jamie měl mizernou náladu. Doma, za smíchu a pošťuchování se sestrami, to vypa dalo jako náramný nápad pokusit se získat ruku mladé bohaté ženy. Bylo načase, aby se oženil; nebyl proti. Unavovalo ho spát na podlaze nebo v zablešených krčmách. Rád by získal nazpět, co jeho otec a bratr prodali, k tomu ale potřeboval peníze. A tak jako řešení se přímo nabízelo přimět mladou, chráněnou dívku, aby uvěřila, že ho miluje, miluje natolik, že uprosí otce, aby jí dovolil vzít si někoho jiného než toho, koho jí vybral.

A Jamie si samozřejmě ve své marnivosti myslel, že je lepší partie než ten, za koho se měla provdat. Byl Montgomery, ze staré šlechtické rodiny, a jestli nemá peníze, pak to vynahradí jeho tituly a původ.

Ale včera v noci, když zaplatil dětem, aby natrhaly sedmikrásky, které se našijí na plášť, ho začalo trápit svědomí. Perkin Maidenhall mu tento úkol s důvěrou svěřil. S důvěrou. Měl ochránit ženu před nepřáteli, ne se jejím nepřítelem stát.

Jak by jim mohl něco takového udělat? ptal se sám sebe. Přesto ani jednou nezapochyboval, že by uspěl. Přes všechnu předstíranou skromnost věděl, že se ženám líbí. Ale pokaždé když myslel na to, jak by se Fran ces dvořil, vybavilo se mu, jaké to bylo, když pod sebou tiskl hezkou drobnou Axii. Vzpomněl si na d otek jejích prsou na své paži a jak se na něho hnědýma očima pohr davě podívala. Možná právě to se mu na ní zalíbilo. Ne -

51byla při pohledu na něho celá pryč. Stála rovně a vzpřímeně, jako by tím chtěla říct: znám svoji cenu! Stačilo na ni pomyslet a musel se usmát. Úsměv mu však dlouho nevydržel. Jak má dlouhé týdny cestovat spolu s ní a přitom se snažit, aby se do něho Maidenhallova dědička zamilovala? Bylo by to samozřejmě nečestné, protože ji nemiloval a velice pochyboval, že ji vůbec kdy milovat bude. Kromě toho byla zasnoubená s někým jiným, kromě toho,

,.Proklatě! Co zas u všech všudy znamená tohle?” Sedel na koni, upíral pohled na výjev, který měl před sebou, a protíral si oči. To, co vidí, jistě nemůže být pravda. Musí ho šálit sluneční světlo časného rána. Byl ostatně vzhůru dlouho do noci a dohlížel na všívání sedmikrásek do pláště, který si mohl sotva dovolit. Nyní ten plášť, lemovaný stovkami hlaviček sedmikrás, ležel pečlivě zabalený ve voze s věcmi, jež spolu se svými muži potřeboval na cestu. Stálo ho hodně práce připravit se na setkání s Maidenhallovou dědičkou.

Když teď přejel přes kopec, nemohl uvěřit vlastním očím.

„Kolik jich je?” zeptal se Tomáš za jeho zády.

„Napočítal jsem jich osm,” odpověděl Rhys, který jel Jamiemu z druhé strany po boku. Po chvilce dodal: „Vypadá to jako cirkus.”

Jamie se zmohl jenom na otázku: „Jak ji budu chránit?”

Před kamennými zdmi, které dědičku strážily, stálo osm vozů, ale ne obyčejných vozů. Šest z nich bylo vyrobeno z mohutných dubových trámů, kolem dokola pobitých silnými železnými obručemi. A na nich velkými písmeny stálo Maidenhall. Byly to pokladnice na kolech. Kdyby si Maidenhall najal trubače, aby rozhlásil, že se povezou cennosti přes celou zemi, nemohl by to dát najevo okatěji.

Co se týkalo dvou zbývajících povozů, byly čerstvě natřeny červenou a zlatou, s cherubíny po stranách a malovanými draperiemi nahoře a přes bočnice. Ve Svaté zemi vídal Jamie vozy, v nichž cestovaly sultánovy manželky, ale ani ty nebyly zdaleka tak křiklavě zdobené. Nic nemohlo zřetelněji oznamovat cestu Maidenhallovy dcery a jejího věna než tyto povozy.

„Budeme přitahovat kdejakého zloděje v království,” řekl Tomáš.

„A kdejakého roztouženého nápadníka, který se bude snažit získat její ruku,” dodal Rhys, pak si ale všiml, jak po něm Jamie blýskl pohledem. Odkašlal si. „Až na tebe, samozřejmě. Nechtěl jsem, “

„Jednoho krásného dne se ti ten tvůj jazyk vymstí, Rhysi,” řekl Jamie a pobídl koně.

Tomáš na chvilku Rhyse pozdržel. „Ten má ale dneska náladičku. Uděláme oba lip, když si necháme rady od cesty,” řekl a pak se pustil za svým pánem z kopce.

Jamiemu dalo opravdu dost práce, aby se ovládl. Věděl, že Maidenhall je jenom kupec, možná významný, ale pořád jenom kupec. Nedalo se čekat, že bude mít ponětí o válčení a taktice, ale poslat svoje jediné dítě přes Anglii s povozy, na nichž bylo patrné, že vezou spoustu bohatství, by ho ani ve snu nenapadlo.

Právě se začalo rozednívat a v šerém svítání viděl muže, zřejmě kočí, jak se právě probouzejí. Kde jsou stráže? Jistě ani Maidenhall neočekával, že tolik povozů uhlídají pouze tři muži.

Spatřil je zanedlouho. Ze stínu vozů se vynořili tři mohutní chlapi, zívali a protahovali se a Jamie k nim okamžitě pojal odpor. Maidenhall se zjevně dopustil běžné chyby: myslel si, že velikost odpovídá síle. Jamie však věděl, že muži se nenajímají, jako když se kupuje hovězí, na váhu. Tihle tři byli vysocí jako on, ale o polovinu těžší, a podle toho, jak se pohybovali, poznal, že nemají žádný výcvik.

Do toho nejdu, řekl si, ale přitom věděl, že lže sám sobě. Cožpak v Maidenhallově dopise nestálo, osobně se s ním nesetkal, že Jamieho najímá, protože mu může důvěřovat? Není dost na tom, že má Jamie v úmyslu zradit jeho důvěru tím, že se pokusí získat jeho dceru za manželku? Zanechat ji však nyní i s jejími drahocennými povozy v rukou někoho jiného bylo víc, než jeho svědomí dokázalo unést.

„Jsem James Montgomery,” představil se, když seskočil z koně. Ti tři se po něm drze a zpupně podívali, přesně jak předpokládal. Div nezasténal, protože mu tím potvrdili, co viděl, že jim totiž bude nucen ukázat, že ho musejí poslouchat. ,.Jste jenom tři?”

„Doteďka si žádnej nestěžoval,” řekl jeden z nich a nadmul hruď. „Obyčejně stačí jeden, tak je to.” Rozhlédl se po ostatních, kteří se na něho samolibě zazubili.

Špekouni, pomyslel si Jamie. Sádelnatá těla, sádelnaté mozky.

„Na jednoho jsi zapomněl,” řekl druhý chlap a potlačil výsměšný smích. „Jsme čtyry.” Na to se muži mohutně rozchechtali, div nad svojí vtipností smíchy nebrečeli. Jeden se pracně vzpamatoval a ukázal prstem. „Tadyten. To je ten čtvrtej.”

Opodál stál vysoký, hubený mládenec s nevýrazným obličejem. Po boku měl meč, který vypadal, že ho do Anglie přinesli Římané. Prchavě se na Jamieho usmál.

Jamie rozhodil ruce a pustil se ke stromu, kde postávali Rhys s Tomášem a vše pozorovali.

Tomáš tázavě nakrčil obočí.

„Zamaskujeme ty povozy, jak jen to půjde,” řekl Jamie. „Takhle bych potřeboval sto vojáků, abych je uchránil, ne jenom ty vykrmené strejce. Co nejdřív se jich zbavím. Prozatím to s nimi budu muset vydržet.”

„A ten kluk?” zeptal se Tomáš.

„Pošli ho zpátky k mámě. Jděte si teď promluvit s kočími. A, Rhysi, žádné spory s těmi chvastouny. Dneska nemůžu něco takového potřebovat.”

Rhys se na Jamieho zarputile podíval, ale přikývl. Spravedlivě řečeno, ti tři mu byli od první chvíle proti srsti a s chutí by si na nich zchladil žáhu.

„Kupci!” mumlal Jamie, když rázoval nazpět k vozu.

Brána ve zdi byla ještě na závoru, a tak Jamie zazvonil na zvonec, aby mu otevřeli. Nikdo však nešel. Zazvonil znovu a pořád nic.

Aby toho nebylo málo, zjistil, že ti tři postávají za ním a co nejvíc se vypínají do výšky. Věděl, co ten jejich postoj znamená, co takhle dávají najevo: měli v úmyslu mít od začátku navrch.

„Musíme tě varovat,” řekl jeden s jízlivým posměškem, „před ,tím’, co vyleze.”

Jamie neměl kdy na nějaké průtahy. „Otevrte bránu,” zahřměl. Jak by mohl ochránit osamělou ženu obklopenou povozy plnými zlata? Kdyby se něco Axii stalo, ne, opravil se, Frances, dědičce. Byl tak zabrán do vlastních myšlenek, že muže za sebou sotva vnímal.

„Viděls to?” řekl muž rovnou Jamiemu do ucha, jako by byli důvěrní přátelé. „Nemůžu tomu říkat mužskej. Je to připosražený, ksicht samá jizva. Zrůda.”

Jamie se neotočil. Neodvážil se. Někdy lidé říkali zrůda Berengarii.

„Jestli to vyleze, budu mít co dělat, abych udržel snídani v žaludku.” Nato se druhý chlap uchechtl.

„Nemůže to s náma cestovat. To by mi bylo každej den při pohledu na to blbě.”

Jeden z nich se hlasitě zařehonil. „Měli bysme to předhodit psům, a k tomu ještě všecky žebráky a slepce.” Jednu chvíli Jamie bušil na vrata a v příští vteřině srazil muže na zem, nohou mu přišlápl krk a mečem přitom mířil na hrdlo druhého chlapa. Zčistajasna se tam objevil Rhys s Tomášem, Tomáš přitiskl dýku na krk třetímu, Rhys si vzal na starost toho na zemi.

„Koukejte, ať jste pryč,” sykl Jamie se zaťatými zuby. „Všichni tři, než vás čistě pro potěšení rozsekám na nudle.” Viděl na nich, že mu to budou chtít oplatit, a věděl, že si bude muset nějakou dobu hlídat záda. Chlapi se však ihned odklátili a potichu přitom nadávali.

„A jak teď budeme bránit ty povozy?” zeptal se Tomáš znechuceně, když zasunul dýku nazpět do pochvy. Slyšel všechno, co ti muži říkali, a když padlo slovo slepce, věděl, co se semele.

„A co s tím klukem?” zeptal se Rhys, otrávený z Jamieho stejně jako Tomáš. „Když máme ochraňovat ženy, nemůžeme potřebovat žádný haranty.”

Ve vteřině ležel Rhys na zádech. Jednu chvíli stál, vzápětí však ležel jak dlouhý, tak široký. Nad ním se tyčil ten mládenec a mířil mu starým, rezavým, otřískaným mečem na hrdlo. „Mám ho zabít, můj pane?” zeptal se. Přestože Rhys na té situaci nic legračního neviděl, Jamie a Tomáš ano, a stejně tak kočí, kteří to všechno dychtivě sledovali. Rhys sebou hnul a Jamie poznal, že hodlá chlapci uštědřit lekci. Mávnutím ruky ho zarazil. „Jak se jmenuješ?”

„Smith, pane.”

„Byls v nějaké bitvě?” Jamie samozřejmě věděl, že ne, ale chtěl si vyzkoušet chlapcovu upřímnost.

Chvíli se chlapec tvářil, jako by měl za lubem nějakou důmyslnou historku, pak se zazubil, obličej prostý a poctivý jako ty chudobky našité do pláště, který měl Jamie ve voze. „Nikdy jsem nedělal nic jiného, než že jsem pomáhal otci sedlačit, pane.”

Tomu se Jamie a Tomáš usmáli a Rhys málem také. Nebyl z těch, co si pěstují nevraživost, a ten kluk měl kuráž. „Přijímám tě,” řekl Jamie. Nařídil chlapci, aby přinesl z vozu plášť, a znovu se obrátil ke zvonu na bráně. Než se jej však stačil dotknout, brána se otevřela. Stálo tam „to”, o kterém byla před chvílí řeč. Mladý muž s mohutným, dobře vyvinutým trupem, avšak malý kvůli zmrzačeným nohám. Po obličeji až ke krku se mu táhly dlouhé, hluboké jizvy, všechny na levé straně, a mizely za košilí. Jizvy prapodivně srostly a zkřivily muži obličej do groteskní karikatury lidské tváře. Bylo zřejmé, že když byly rány čerstvé, někdo do nich něco vetřel, aby zůstaly provždy červené a vypadaly syrově. Jamie se domyslel, že se tenhle člověk se svým zmrzačením nenarodil.

Netrhl sebou tak jako jiní. „Jak se jmenuješ?”

„Tode, Čtverák,” odpověděl muž a vyrovnaně se střetl s Jamieho pohledem. Věděl dopodrobna, co se právě odehrálo, co bylo řečeno a co Jamie udělal. „Jak se skutečně jmenuješ?” otázal se Jamie a svraštil čelo. Vzpomněl si, kolikrát musel dát lidem na vědomí pěstmi, že jeho sestra má jméno a není jen Slepá.

Na to se předtím Toda nikdo nezeptal. „Nevím,” přiznal otevřeně, „ale Tode úplně stačí.” Přitom ustoupil a vpustil Jamieho a jeho muže dovnitř. Když ho Jamie míjel, položil mu ruku na rameno a konejšivě mu je stiskl.

A právě v této chvíli si navždy získal Todovu věrnost. Jedině Axia se ho dotýkala, a to ještě málokdy. Žádný člověk se ho v životě kamarádsky nedotkl.

Tode spěchal, aby podle svých možností udržel krok s Jamieho rázováním. Dokonce i on viděl, že Jamie je v náladě, kdy není radno si s ním zahrávat, a neměl mu to za zlé. Cestovat zemí s těmi železem pobitými vozy se jménem Maidenhall na postranici, o to by sám nestál. Axia bude v neustálém nebezpečí. Ne, opravil se, Frances bude ohrožená, neboť nyní je Maidenhallovou dědičkou ona. Chvilku měl Tode co dělat, aby nezasténal. Axia musela uplatit každého člověka na panství, aby zalhal, kdo je ona a kdo Frances. Bohudíky budou muset to tajemství držet jen pár hodin, než to tady navždy opustí.

Frances na ně čekala v přijímacím pokoji, kam se šlo hned z haly. Když už stál Jamie přede dveřmi, snažil se svoji špatnou náladu potlačit. Zmítal jím pocit viny a strach o její bezpečnost. Slíbil si, že ať už se stane cokoli, bude s ní jednat ohleduplně.

Stála u stěny, na níž byl vymalován překrásný výjev z řeckých bájí, a byla tak půvabná, že se musel usmát. Ale neusmíval se ani tak kvůli ní, ale nad ní, protože Frances vypadala přesně jako Jobyina karikatura Maidenhallovy dědičky. Její šaty z tmavě zeleného hedvábného brokátu musely vážit jako malý poník. živůtek pokrývalo zlaté vyšívání. Bělostnou pokožku ve výstřihu jí zdobily smaragdy, a pokud ty obrovité barokní perlové náušnice, které sejí houpaly v uších, byly pravé, pak by se za ně dalo pořídit válečné tažení. Dokonce i vlasy měla obepnuté síťkou posázenou drahokamy.

„Lord Montgomery,” řekla a natáhla paži. Jamie jí vtiskl na hřbet ruky přátelský polibek a všiml si, že má na každém prstě prsten. „Vy mě tedy doprovodíte k mému snoubenci.”

„Pokud mi bude tou ctí,” řekl, usmál se, vytáhl z kabátce listinu a podal jí ji.

Když se jí však Frances dotkla, Jamie zrudl a zase ruku s listinou odtáhl. „Směl bych s vaším svolením přečíst dopis, který vám otec posílá? ,Montgomery,’ pustil se do čtení, ,rád bych Vás najal, ’”

Frances natáhla ruku. „Možná by bylo lepší, kdybych si jej přečetla sama.”

Oči se mu rozšířily překvapením. „Vy umíte číst?”

Všichni kolem nich strnuli, jak je Jamieho neomalená poznámka ohromila.

„Chci říct, ,” vyrazil ze sebe a ještě víc zrudl. Odkašlal si. „Nechtěl jsem vás urazit. Bylo mi řečeno, ” „Nemůže uvěřit tomu, že někdo tak krásný jako ty umí číst. Je to, jako by se povrch perly pokryl diamanty. Není tomu tak, můj pane?” řekla Axia, která stála za Frances. Byla menší než její sestřenka a oblečena tak prostě jako Frances nádherně. Ve svých šatech vyhlížela jako vrabec vedle exotického ptáka. Avšak její hnědé šaty s bílým vyšíváním činily její velké oči mnohem zářivější než kterýkoli Francesin šperk.

Jamie vrhl přes Francesino rameno na Axii tvrdý pohled, aby jí dal najevo, co si o jejím lhaní myslí. A vzápětí si vzpomněl na plášť. Frances nepochybně sedmikrásky nenávidí. Kterákoli žena, oblékající se jako Frances, by jistě neměla v oblibě nic tak obyčejného jako chudobky. Ovšem zase která žena nějakou květinu skutečně nemá ráda? Lepší jí dát něco než vůbec nic.

„Slečno Maidenhallová,” oslovil ji, sladce se na ni usmál a ze všech sil ignoroval, jak se za ní Axia samolibě culí. „Přinesl jsem vám dárek.”

„Vskutku?” Frances to zřejmě opravdu potěšilo, což Jamieho zarazilo. Maidenhallová dědička dostává dary jistě každý den.

Najednou měl Jamie sto chutí, aby Axii to poťouchlé culení přešlo. „Není to nic zvláštního,” řekl tím nejsladším hlasem. „Věc bez půvabu pro tu nejpůvabnější, obyčejná pro tu nad jiné mimořádnou.”

„Vzbudil jste moji zvědavost,” řekla Frances s požitkem. Příliš dobře si uvědomovala, že za ní Axia postává. „Nebesa, mohu ten dárek vidět?”

„Ještě ne,” řekl. „Musíte zavřít oči.”

„Ach ano,” řekla Frances a blaženě zavřela oči.

Jamie pokynul Smithovi, ať jde dál. Chlapec nesl na rukou červený sametový plášť. S okázalou něžností zahalil Jamie Frances do pláště a stovky sedmikrásek rázem měkce přilnuly k jejímu tělu. Kvítka jí orámovala obličej, když jí nasadil kapuci na hlavu a zapnul jí u krku zdobnou sponu.

Frances se nadechla a zajíkla se.

„Už,” řekl Jamie a poodstoupil, aby si ji mohli všichni prohlédnout, protože vypadala jako tajemné zjevení z legendy, jako ztělesněné jaro.

Frances se rozhlédla, ale cítila se tak podivně, že v prvním okamžiku nechápala, co se děje. Pak je uviděla. „Sedmikrásy!” zalapala po dechu. Její reakce byla tak mimořádná, že Jamieho jeho nápad potěšil.

Frances si ale zvedla ruce k hrdlu a neobratnými prsty zápasila se sponou, ale neuměla ji rozepnout. Když se pláště nedokázala zbavit, zavřela oči, zbledla a v mdlobách klesala na podlahu.

Zmatený Jamie ji zachytil, ještě než dopadla na zem, a rychleji odnesl na sedátko u okna. „Víno!” rozkázal. Je snad ta žena nemocná? To proto ji drží stranou? Trpí chorobou, která z ní postupně vysává život? Stáhl jí

kapuci pláště a rozepnul jej u krku. Francesina hlava mu spočívala v klíně, hubené tělo natažené na lůžku ze sedmikrásek. Každou vteřinou se zdála bledší a bledší. Copak umírá? „Víno sem, zatraceně! Sežeňte doktora.” V tu chvíli se na zmrzačených nohou přikolébal Tode a podával mu cínový pohár plný vína. Když ale Frances uviděl, pohár odhodil. „Svlečte jí ten plášť.”

„Cože!” Jamie nevěděl, co tím Tode sleduje.

„To ty kytky. Kýchá po nich a točí se jí hlava. Sundejte jí to!”

Jamie strhl ve vteřině z Frances plášť a hodil ho Smithovi, který s ním vyběhl z místnosti. Protože vytušil, že dívka potřebuje čerstvý vzduch, snažil se otevřít okno. Nepodařilo se mu to, a tak je vyrazil nohou a vystrčil Francesinu hlavu s horní polovinou těla přes parapet na čerstvý vzduch.

Za chvíli už opět pravidelně dýchala, ale pořád ještě vypadala, jako když má smrt na jazyku.

Když Jamiemu konečně přestalo srdce zběsile tlouct a byl schopen znovu rozumně uvažovat, uvědomil si, že tohle všechno spískala Axia, a domyslel si, proč to udělala. Její malicherná žárlivost na bohatší, krásnější sestřenici ji přiměla k činu, který stál Frances málem život.

Pokývl na Rhyse, aby se Frances ujal, a pohledem pátral v davu nájemců a služebnictva, kteří se kolem nich shlukli, po Axii. Stála bez hnutí jako z kamene, z obličeje sejí nedalo nic vyčíst, a pokud Jamie viděl, neronila žádné slzy lítosti. Co chtěla smrtí své sestřenice získat? Dědila by?

Kdyby mu něco takového provedl muž, tasil by meč, ona však nebyla muž. A v tuto chvíli nebyla v jeho očích ani žena.

„Kdo si myslíš, že jsi, ,” ohradila se Axia, když ji Jamie popadl za zápěstí a začal s ní cloumat.

Pozornost všech se rychle obrátila k Axii, protože i když dostali za mlčení zaplaceno, věděli, že Maidenhallova dědička, člověk, kterého je třeba za všech okolností poslechnout, je ona.

„Ty jedna proradná lhářko!” Při těch slovech dosedl Jamie na stoličku a přehnul si Axii přes koleno.

„Nech toho,” vřískla. „Co si to ke mně dovoluješ. Jsem, “

Řeč jí uťalo pořádné plácnutí přes zadek.

„To mi draze zaplatíš,” zaječela Axia. „Můj otec, “

„Mi poděkuje!” zaburácel Jamie. „Tvůj otec měl tohle udělat už dávno. Jsi prolhaný, sobecký spratek.” Přitom ji sestrčil ze svého klína na podlahu a překročil ji.

S obličejem červeným ponížením se Axia posadila a uviděla, jak se lidé v místnosti tváří. Všichni dobře věděli, kdo je, ale nehnuli prstem, aby jí pomohli. A kde zůstal Tode?

Na druhé straně místnosti se stále ještě bledá Frances opírala o parapet, ale radost nad Axiiným ponížením jí vehnala trochu barvy do tváří. Moc dobře věděla, že jí Axia nechtěla skutečně ublížit. Vždyť jí strkala sedmikrásky pod polštář, do skříně, mezi šaty, všude, kde se dalo, od té doby, co zjistila, že po nich sestřenice kýchá. Ani jednu by nenapadlo, že Frances zareaguje tak silně, když bude mezi sedmikráskami uvězněna. Tak proč Frances neřekne tomuhle hnusnému chlapovi popravdě, že to byl jenom žertík, nic jiného.

„Má v úmyslu dostat tvoje peníze,” zahulákala Axia přes celou místnost, až zůstal Jamie stát zády k ní jako přibitý. „Má v plánu se ti dvořit, a až si budeš myslet, že jsi do něho zamilovaná, pokusí se tě přimět, abys přemluvila otce, aby tě za něho provdal,” dodala. Co si dovoluje ji pokořovat! Ach ta slast dát Frances zakusit, jaké to je, když se na člověka usmívají ne kvůli němu, ale kvůli otcovým penězům.

Jamie se neotočil, ale zůstal na místě jako přimrazený. Když se s touhle dívkou včera setkal, líbila se mu, moc se mu líbila. Jak se mohl v někom tak dokonale splést?

„Potom doufám, že uspěje,” řekla Frances co nejhlasitěji.

Nato všichni vyprskli smíchy. Jamie s úsměvem opustil místnost. A nepřestal se usmívat, dokud nedorazil do nejbližší krčmy, kde se začal pomalu zpíjet do němoty.

17. KAPITOLA

Axia sevřela ruce v pěst a začala bušit do postele. Tohle nezamýšlela! Nechtěla Frances zabít, jak si zřejmě kdekdo myslí. Jenom chtěla, aby sestřenice dostala záchvat kýchání. Jak mohla vědět, že ta nanicovatá Frances málem přestane dýchat jenom proto, že se dostala moc blízko ke spoustě sedmikrás? Ale i Tode se na ni díval s obviněním v očích.

A ten chlap Montgomery! Axia dopadla zpátky na postel a rozhodila paže. Líbila se mu, když se poprvé setkali, tím si byla jistá. Líbila se mu ona, ne peníze jejího otce.

Teď ale samozřejmě nespouští oči z Frances a z vozů plných toho, čím je dal otec naložit, a na ni se už tolik nedívá. Po dnešním ránu se Axia odebrala do svého pokoje, aby si sbalila barvy a štětce, uhly a voskovky, a po zbytek dne z něj nevyšla. Možná by se měla loučit s lidmi v tomto krásném vězení, ale její otec je často měnil,

takže si k nikomu, kromě Toda, nevytvořila přátelský vztah. A kromě Frances, pokud mohla být mezi nimi o přátelství vůbec řeč.

Na okamžik jí vstoupily slzy do očí, ale silou vůle je potlačila. Na celém světě nebylo člověka, který by chápal, jak jí je. Kdo ostatně bude pociťovat soucit s nejbohatší ženou v Anglii? Nikdo, tak je to. Dokonce když jako dítě plakala, řekl jí jeden zahradník: „Utři si slzy zlatem.” Nikdy do jejího života nepatřil nikdo, kdo by do něho patřil jenom proto, že by sám chtěl. Jelikož jí nikdy nebylo dovoleno opustit tyto pozemky, setkávala se pouze s těmi, které její otec platil, aby tam setrvávali.

Roky ji představovali různým lidem a ona sledovala, jak se výraz v jejich očích mění. Kolikrát přišli do domu mladí muži, nevěděli, kdo je, a zamyšleně se na ni zadívali. Buď si ji důkladně prohlíželi od hlavy k patě, nebo si jí ani nevšimli, podle toho, jaký na ně udělala dojem. Když však uslyšeli, že to ona je ta proslulá Maidenhallova dědička, ach ano, v takovém ústraní zase nežila, aby to nezaslechla, oči se jim změnily. Zaujatý pohled se změnil v servilní, nezaujatý v ostražitý. Ani jednou se nestalo, že by se jim výraz v očích nezměnil, nebo že by se nezačali jinak chovat, jinak mluvit. Někdy k ní byli lidé hrubí, aby dali najevo, že je jim to jedno. Když byla malá, řekli jí někteří, s nimiž se třeba právě poznala, že nepřipustí, aby s nimi ošklivě jednala, jako kdyby bylo předem dané, že se k nim bude chovat krutě. Měla učitele, jenž s oblibou říkal: „Peníze tvého otce ti nedávají právo.

„Peníze mého otce mi nedávají právo na volnost,” řekla nahlas. Volnost projít se po vesnickém trhu a podívat se na loutkové divadlo, volnost, aby mě měl někdo rád nebo nerad jenom kvůli mně.

„Právo na normální manželství,” zašeptala a musela polknout slzy. Kdokoli, kdo uvězní své jediné dítě, aby tím ještě zvýšil jeho cenu, je nepromarní na silného, zdravého manžela. Nevěděla s jistotou, co není s Gregorym Boolingbrookem v pořádku, věděla však, že něco v pořádku není. Kdykoli se některého z otcových poslů zeptala, jaký je její snoubenec, uhnuli pohledem. Domýšlela se, že je šílený. Nebo zlý. Nebo nemocný. Nebo všechno dohromady. Ať už to s ním bylo jakkoli, jeho otec byl ochoten zaplatit Perkinu Maidenhallovi hotové jmění, aby dostal Maidenhallovu dědičku do rodiny, ovšem s tou podmínkou, že po Perkinově smrti jeho dcera všecko zdědí.

Axia znala otce lépe než kdo jiný. Nepřekvapilo by ji, kdyby se dověděla, že těsně před smrtí všecko prodal a veškerý zisk někam zakopal, aby jej nemohl nikdo najít. Protože si peníze nebude moci vzít s sebou, zabrání ostatním, aby se k nim dostali. Lépe než kdo jiný věděla, že otec rád drží svůj majetek pod zámkem. Takže zítra se pustí do největšího dobrodružství, které ji vůbec v životě čeká. Nedělala si iluze, že život po boku Gregoryho Boolingbrooka bude snad svobodnější než doposud. Otec jí alespoň povolil potřeby na kreslení a malování. Co když její manžel, nebo jeho otec, který zřejmě o všem rozhoduje, zastává názor, že ženy mají šít, modlit se a nic víc?

„Ach jo,” vzdychla a znovu zabušila pěstmi do postele. Doposud si vedla dobře. Zařídila si, aby po celou cestu nebyla považována za Maidenhallovu dědičku. No ano, v tento poslední den měli muži a ženy na panství velké potěšení z toho, že jí neotevírají dveře; kuchařka ji vyhnala z kuchyně a jeden sluha se na ni obořil, ať mu neleze do cesty, ale nic skutečně hrozněho se nestalo. Ne, měli jenom radost z toho, když mohli předstírat, že Axia je jenom ,obyčejná’ dívka.

Ale ve vlastních očích obyčejná opravdu byla. „Obyčejná jako plevel v květinovém záhonu.’ řekla jednou Frances, když byly ještě děti. „A stejně tak odolná,” dodala Axia a strčila Frances do čerstvě prohnojené půdy. „Obyčejná,” řekla teď nahlas. „Obyčejná, ne však svobodná.”

Přemýšlela, co by teď obyčejná osoba udělala. Omluvila by se Jamesi Montgomerymu a udobřila si ho, řekla si. Ale obratem si odpověděla: „To se radši budu plazit v prachu.”

Při vzpomínce, jak se díval na krásnou Frances, si zaťala nehty do dlaní. Včera se díval se zájmem na ni, na Axii, a hned další den je celý bez sebe z bohaté Frances.

A co jí provedl potom, na to odmítala vůbec myslet. To nebývalé pochechtávání, které všude kolem slyšela, bylo zřejmě důvodem, proč se schovávala, proč zůstávala většinu dne ve svém pokoji.

„K čertu s ním!” řekla nahlas. Vůbec na nic se nezeptal, zkrátka usoudil, že je žárlivá, záštiplná a, a, schopná vraždit!

Znovu jí vhrkly slzy do očí, ale přemohla se, posadila a utřela si oči. Přímo před sebou měla zdobenou destičku s nápisem Carpe diem. Užij dne. To bylo její moto. Vytěžit z každého dne, co jen bude moci. Užít si sluníčka, sebrat jahodový koláč z okenní římsy, ukrást polibek, pokud to jde, zůstat po celou noc vzhůru, a příští den ať dopadne, jak chce. Tode řekl, že takovýto přístup ji jednoho krásného dne dostane do pěkného maléru, ale Axia se jen zasmála a řekla: ,,V to doufám. Alespoň se tak strašně nenudím.”

„Malér, to přesně chci,” řekla si a pak se tomu pomyšlení zahihňala. „Měla bych se octnout na prahu Gregoryho Boolingbrooka v jiném stavu. Tím by bylo po smlouvě.” Přestala se smát a protáhla obličej. „Nebo bych aspoň neměla šílené dítě s šíleným mužem.”

Vtom si uvědomila, že už se setmělo, ale nikdo jí nepřišel rozsvítit svíce. Pomyslela si, že dnešní večer dávají všichni Maidenhallově dědičce najevo, že nejsou o nic horší než ona.

Zamračeně a s pocitem sebelítosti se Axia zvedla z postele, upravila si šaty, učesala vlasy a vykročila z místnosti. Z náhlého popudu se vrátila a popadla z dřevěného stojánku na stole pod oknem hezký vyšívaný čepeček. Byla to jediná věc, kterou měla po své matce: tmavomodré hedvábí složené do několika vrstev a hustě vyšívané bájnými zvířaty jako draky, jednorožci a gryfy. Jako dítě si ten čepec dlouhé hodiny zamyšleně prohlížela a nyní byl jejím nejcennějším majetkem. Nosila ho jenom tehdy, když potřebovala utěšit, což bylo právě teď.

Venku byl chladný jarní večer, ale rozkvétající stromy provoněly vzduch. Třeba nebude postrádat nikoho z lidí na panství, ale svoji zahradu postrádat bude, pomyslela si, když běžela mezi stromy a připevňovala si čepec na hustých vlasech. Protože většina služebnictva v domě večeřela, nikoho cestou nepotkala.

Kráčela podél severní zdi, nejvzdálenější od domu, když si všimla, že na jednom místě je zeď poškozená a ochranné bodce chybějí. Uložila si do paměti, že někomu řekne, aby to spravil, když vtom uviděla čerstvé zářezy na převislé dubové větvi. To ji na chvilku zmátlo. Říkala si, co asi zahradníci prováděli, že udělali takové zářezy.

,,Takhle se dostal dovnitř,” řekla překvapeně, pak se rozhlédla, jestli ji někdo nezaslechl. Okolo nikde nikdo. Přímo viděla, jak přehodil lano přes větev a přehoupl se dovnitř a zpátky. Jednoduché, když člověk ví, jak na to. Aniž zaváhala, nadzvedla si sukně a rozběhla se k nejbližší zahradní kůlně pro kus provazu. Za patnáct minut byla po kratičké námaze na druhé straně zdi.

Na chviličku se opřela o cihly, ještě teplé od slunce, a rozhlédla se. V snášejícím se soumraku dohlédla přes pole k domům a k pastvinám. Viděla lidi, cizí lidi, kteří nebyli placeni jejím otcem, kráčet po cestách. Srdce jí poplašeně bušilo a málem už popadla provaz, že se znovu přehoupne do bezpečí za zdí.

Její strach však brzy vystřídala zvědavost, když vlevo za rohem zaslechla hlasy. Pomalu, po špičkách, aby nedělala hluk, se kradla kupředu, až uviděla tři stany. Na jednom povlával praporec se třemi zlatými leopardy. „Možná kdybysme mu nacpali do krku bečku cukru, tak by měl sladší náladu,” zaslechla nějakého muže. Přitiskla se ke zdi, ale ještě předtím zahlédla ty dva, kteří přišli s ním. S ním, který ji, ne, na to nebude vzpomínat! „Cukr i s bečkou?” prohodil jeden.

„S bečkou. A s obručema. Se vším všudy.”

O kom to mluví, vrtalo jí hlavou. Komu je potřeba vylepšit náladu? Snad ne jí? Prosím jen ne jí. Ale vždyť ten muž říkal mu.

„Někdo ho musel naštvat,” řekl ten druhý. Měl příjemný, milý hlas a zdál se starší než jeho společník. „Ta dědička to být nemohla. To je ale krasavice, jemná, ostýchavá. žádný div, zeji otec držel stranou.” Axia zatínala prsty do drsných cihel za sebou.

„Myslím, že to bude spíš ta druhá, která mu nedopřává pokoj,” řekl muž.

První muž si odfrkl. „Ta malá, hezká? Pravda, má prsa, že by chlap brečel blahem, ale musel by bejt hotovej blázen, aby si s takovou nezkrotnou ďáblicí něco začal. Radši mizíme.”

Axia rozvírala oči, až ji bolely. Prsa, že by chlap blahem brečel? To jako ta její? Je ona „ta druhá”? Podívala se na sebe, jako by viděla vlastní hruď poprvé. Opravdu jí dělalo potíže spát na břiše, ale nebyla si jistá, jak je na tom ve srovnání s ostatními ženami.

Byla už téměř úplná tma, ale její oči se přizpůsobily. Uviděla štíhlého chlapce, jednoho ze strážců, které najal její otec, vyklouznout ze stanu s leopardí zástavou; spěchal směrem k silnici do vesnice. Chviličku nato uviděla vyjít ze stanu jeho a mizet ve tmě.

Přemohla ji zvědavost, tiše a rychle se rozběhla ke stanu. Jaký asi tenhle muž je? ptala se v duchu, když neslyšně vklouzla dovnitř. Hořela tam jenom jedna svíce a vrhala ve stanu, který ji zklamal skrovným zařízením, dlouhé stíny: skládací stůl, skládací polní stolička a vzadu jakási postel, spíš lůžko s drsným plátěným prostěradlem a vlněnou pokrývkou než skutečná postel. Jeho oblečení leželo na velké kožené truhlici a při pohledu na ně nedokázala odolat pokušení, aby se nedotkla hebkého sametu a saténu. Bez sebemenší pochybnosti najisto věděla, že by její otec nezaplatil nikomu tolik, aby si mohl pořídit takovéhle šaty. Vtom jí to došlo: šaty na námluvy. Ušité, aby udělaly dojem na dědičku.

Zhnuseně pustila sametový rukáv, pak zaslechla šramot. Právě vstupoval rozevřenými dílci stanu. Okamžitě sfoukla svíčku.

„Kdo je to?” zeptal se výhružně. Zahlédla obrys meče v jeho ruce.

Zavraždí ji, protože mu tam bez dovolení vlezla. Polkla. „To jsem já,” vypravila ze sebe strachy přiškrceným hlasem.

„Aha,” řekl bez zájmu. „Svleč se a lehni si. Jsem hned u tebe.”

Údivem otevřela ústa. Co si to o ní myslí?

Zamračil se do tmy a zeptal se: „Ty jsi to děvče, co poslal Smith, viď?” Tolik toho vypil, že se ve tmě jen s obtížemi soustřeďoval.

„A-ano,” vykvikla. Pořád lip než být tou, na kterou se ráno tak rozzlobil.

„Dobře! Tak si sundej šaty a rozsviť svíčku. Řáď vidím, za co platím.”

Ach, Axia už pochopila. Dobrý Bože. Za co platím. Považuje ji za,

„Rozsviť svíčku, řekl jsem,” osopil se na ni.

„Ne!” odsekla mu, pak se vzpamatovala. „Nemohu, můj pane.” Snažila se mluvit pisklavějším hlasem. „A proč tu svíčku nemůžeš zapálit?” hlas mu zněl otráveně.

Horečnatě přemýšlela. „Jsem ošklivá, pane. Jsem moc, opravdu moc ošklivá. Neštovice. Je to opravdu šeredné.”

Vycítila jeho odpor. „Ale,” pokračovala svůdně, alespoň doufala, že svůdně, „říkali mi, že mám prsa, že by chlap brečel blahem.”

Tomu se krátce zasmál. „Budu to asi muset zjistit, nemám pravdu?” řekl a vykročil k ní.

Co teď? přemýšlela. Odhalit, kdo je? Jestli ji udeřil před lidmi, co by jí provedl v soukromí? A co jí propána udělá, jestli se mu poznat nedá?

Carpe diem, vytanulo jí najednou. Užij dne.

Stál před ní, ale ve stanu byla taková tma, že jeho přítomnost pouze vnímala, než aby ho viděla. Ucítila jeho dech, hebký a mužný. A trochu ji zaskočilo, když si uvědomila, zeje víc než jen mírně přiopilý.

„Takže?” řekl, jako by očekával, že něco udělá ona.

Ale co’? uvažovala. Že odhodí šaty a, „Jsem ještě nedotčená, můj pane,” řekla.

„Cože jsi?”

„Ano,” opakovala mnohem přesvědčivěji. „Jsem panna. Nebo to alespoň umím velice dobře předstírat.” Vycítila, že se mračí, tak natáhla ruku a špičkou prstu se dotkla jeho pevné hrudi. „Opravdu, můj pane,” zašeptala. „Stojí přeď tebou panna, kterou bys rád měl. S prsy, že by chlap blahem brečel.”

Zaváhal, ale pak tiše řekl: „Ano, je to tak,” a pronesl to takovým tónem, až jí srdce poskočilo. Teď by semohla vrátit do své ložnice s pocitem, že po ní nějaký muž skutečně a opravdově zatoužil.

Když ale o krok postoupila, muž udělal něco naprosto mimořádného: natáhl ruku a položil jí dlaň na levé ňadro. Šokovalo ji to tak, že nebyla schopná slova. To by však nebyla schopná stejně, protože se sklonil a políbil ji na pootevřená ústa.

Políbil ji jemně a něžně, a když se začal odtahovat, naklonila se k němu.

„Jsi vynikající herečka,” zašeptal s rukou stále ještě na jejím ňadru, druhou rukou se dotýkal jejího hrdla a sunul ji nahoru, aby ji pohladil po tváři. „Myslel bych, že ses ještě nikdy nelíbala.”

„To je pravda, naučíte mě to tedy?”

Neodpověděl a znovu ji políbil.

Pocítit něčí doteky, pomyslela si. Jak nevýslovná slast to musí být. Z otcova rozkazu se jí nikdo, ať žena či muž, dotknout nesměl, ďědička musela zůstat zdravá. Tode sejí sice dotýkal, ale jedině v soukromí a pouze její ruky nebo špičkami prstů její tváře. Nedokázala se ovládnout, políbila ho do dlaně a on se sklonil, aby jí mohl zlíbat hrdlo, čelist, ušní lalůček.

„Jmenuju se Jamie,” řekl, „jak ty?”

„Diana,” zašeptala a dech jí uvízl v hrdle. Byla to nádhera cítit na své pokožce jeho tvář, vnímat, jak se nad ní jeho velké tělo tyčí, aniž by sejí skutečně dotýkal.

„Ano, panenská bohyně,” řekl. Vycítila, že se usmívá.

Palcem jí lehounce přejížděl po tváři. „Nemáš podobanou pleť. Máš ji hladkou jako mramor.”

„Ale teplejší?”

„Ach ano, mnohem teplejší.”

Zkušeně jí začal rozvazovat tkanice na šatech a vtu chvíli věděla, že ho musí zarazit. Jeho polibkypřešly v něžné stisky zubů.

,,Líbí se ti to?” zeptal se. „Řekni mi, co se ti líbí?”

„Já nevím.” Hlavu měla zakloněnou, takže měl k jejímu hrdlu volný přístup. ,,Všechno je pro mě nové, ale zatím se mi to líbilo.”

Vnímala jeho tichý smích, jeho ruce, které jí přejížděly po těle, a pak najednou z ní jako kouzlem spadly šaty. Cítila jeho ruce všude, klouzaly jí po hebké, teplé pokožce, a když zajel rukou níž, touha ji celou oslabila. Nejdřív ji zaskočilo, když jí ruku vsunul mezi nohy a pocítila v klíně jeho prsty, jen ale ruku odtáhl, rozladilo ji to. „Ne,” zašeptala.

Na krok od ní poodstoupil a položil jí ruce na ramena. „Opravdu jsi panna.”

„To je špatné?” zašeptala. Ve stanu byla taková tma, že neviděla ani obrys jeho obličeje.

„Je to odpovědnost, připravit dívku o panenství,” řekl vážně a najednou si přál, aby toho tolik nevypil. „To neudělám.”

Neopouštěj mě, prosím, chtěla říct. „Já, potřebuj u peníze. Naše rodina je chudá.” Tohle četla nebo mnohokrát od mladých mužů slyšela.

„Potom ti peníze dám. Vezmi si je a jdi.”

Když se začal obracet k odchodu, vrhla se mu kolem krku a nahým tělem se k němu, dosud oblečenému, přitiskla. „Neopouštěj mě, Jamie, prosím,” žadonila chraplavým šepotem. „Jsem tak osamělá a nevím, co mě v budoucnu čeká. Bude to hrozné, to vím najisto.” Vyslovila naprostou pravdu.

Na chvíli zaváhal, a i když si její slova špatné vyložil, vycítil, že jsou pravdivá. Pokud má odpudivé jizvy a pochází z chudé rodiny, je zřejmě prostituce jediné, co ji čeká. A možná muž, který ji připraví o panenství, nebude tak ohleduplný, jako by byl on. A navíc po ní velice toužil, moc ji chtěl a nijak to nesouviselo s tím, kolik toho vypil.

Sevřel ji v objetí a přitáhl k sobě. Sjel jí rukama ze zad na pevný oblý zadeček. Ještě nikdy neměl pannu, dívku jiným mužem nedotčenou.

„Chci si tuhle noc pamatovat celý život,” zašeptala. „Provždy si ji zapamatovat. Možná, možná bys mohl předstírat, že mě miluješ?” zeptala se váhavě. „Žádný muž mě nikdy nemiloval. A asi ani nikdy nebude,” dodala smutně.

Řekl si, že se to domnívá kvůli svému zjizvenému obličeji, ale v tuhle chvíli neshledával na ženě, kterou držel v náruči, nic nepříjemného. Připadala mu čistá a nedotčená a krásnější než Diana, bohyně Měsíce. „Možná tě doopravdy miluju,” slyšel vlastní šepot, potom přišel trochu k rozumu. „Alespoň pro dnešní noc.”

„To stačí.”

Držel ji v náruči, mazlil se s ní a ona ho líbala na krk a na bradu. „Nesvlečeš se?” zeptala se.

Vycítila, že se usmívá. „Ne, svlékni mě ty.”

„Já?” zeptala se s takovým zájmem a zaujetím, že se musel zasmát. „A smím se tě dotýkat?”

„Ano, Diano, lásko moje, smíš se mě dotýkat,” řekl, zvedl ji v náruči a zatočil se s ní. „Mám za sebou hrozný den, opravdu hrozný, ale ty jsi moje potěcha, odměna na konci dne.”

A ty jsi dnes v noci odměna za celý můj život, pomyslela si. Tiskla se k němu s pocitem, zejí v životě nebylo lip. „Ach, líbej mě, líbej mě tisíckrát, dokud nebudu mít rty celé bolavé, že nebudu schopná říct slovo.”

„Ano,” zasmál se. „Celičkou tě zlíbám.”

„A já tebe, ale jak ti mám vlastně svléknout šaty?”

Pomáhal jí, ale ne moc, a její dětinská zvědavost, když mu zkoumavě přejížděla dlaněmi po těle, ho velice vzrušovala.

„A mohu se tě dotýkat tady?” zeptala se s rukou mezi jeho stehny, ale Jamie dokázal na souhlas jen zasténat. Zvedl ji, odnesl na lůžko a začal líbat po celém krásném těle. Těšilo ho, že jí jeho doteky působí takovou slast. Ležela bez pohnutí a naplno prožívala vše, co s jejím tělem prováděl; jeho hlazení, rty na svých ňadrech, ruce na svých stehnech a mezi nohama, jeho prsty, které do ní vnikaly. Když se na ni překulil, nikdy nepocítila nic tak nádherného a přitom přirozeného jako jeho váhu na svém těle.

„Miluju tě, Jamie,” zašeptala. „Miluju tě.” Neodpověděl, když však do ní začal vnikat a ona bolestí zalapala po dechu, odtáhl se.

Neporozuměla mu, a protože si myslela, že od ní chce odejít, nemotorně prudce nadzvedla boky, takže do ní plně pronikl. Málem přitom vykřikla bolestí.

„Holčičko,” řekl a s vypětím vůle se snažil nepohnout se, když jí slíbával slzy, které jí vytryskly z očí, „pomalu. Máme na to celou noc.”

Když bolest opadla, zjistila, jak je příjemné cítit ho v sobě. „Je to pěkné,” řekla a rozhodila paže. „Vezmi si mě, Jamie, jsem tvoje.”

Znovu se zasmál. Nepodobala se nikomu, koho kdy znal. Jako by neznala žádná pravidla chování. „Ano,” zamumlal a začal se v ní pohybovat.

Údivem rozevřela oči. Předtím si myslela, že to je všechno, ale teď, ach, teď to bylo dokonce ještě hezčí. Zavřela oči, instinktivně nadzvedla boky a nechala se unášet jeho vláčnými pohyby. A když se začal pohybovat rychleji a pronikal do ní hlouběji, objala ho pažemi i nohama a co nejvíc ho k sobě přitiskla.

Vtom ustal, zachvěl se a v příští chvíli se na ni zhroutil. Připadal jí tak nádherný a něžný. Před pár okamžiky tak těžký a silný, ale nyní jako děcko.

Jemně mu hladila vlasy, šťastná, že inu dokázala poskytnout takové potěšení. „Způsobil jsem ti velkou bolest?” zeptal se měkce.

„Ne, vůbec ne,” řekla po pravdě, ale pak si s hrůzou něco uvědomila. Tode ji bude hledat. „Musím jít.” Jestli ji nenajde, všechny zburcuje.

„Ne!” řekl ostře. Posunul se tak, že se k ní tiskl jen polovinou těla a pevně ji objímal paží kolem pasu. Uvolnil sevření a odvrátil od ní hlavu. „Ano, samozřejmě musíš jít.”

Jen ať mě hledají, pomyslela si. Po pravdě řečeno, proč by si měla dělat starost, jestli ji najdou? Jak by ji potrestali? Drželi by ji po zbytek života pod zámkem?

Znovu se k němu přitulila a hladila mu obličej, až se k ní obrátil. „Co tě trápí?” zašeptala. „Pověz mi to.” Po dnech plných napětí mu bylo příjemné se takhle uvolnit. „Nevím, jak ji mám chránit,” řekl, protože věděl, že tahle dívka nebude mít ponětí, o čem mluví.

„Ach ano,” řekla Axia, „tu dědičku.” Ležel jí na paži a tiskl tvář k jejímu rameni, jednu statnou nohu přehozenou přes její boky. Jak je to intimní, a přesto jak správné, pomyslela si. „Tolik ti na ní záleží?”

„Nesmím selhat. Plno lidí na mně závisí. Ale ty vozy, ” Pocítil ospalost.

„Ano, ty vozy,” Axia protáhla obličej. Snila o cestě Anglií bez toho, aby ji kdekdo očumoval, nebo nyní Frances, kvůli jménu Maidenhall. Její otec však poslal tyhle vozy, které byly nepochybně plné nezměrného bohatství, a ty budou po celou cestu vzbuzovat pozornost. Zhluboka si povzdechla. „Kdybych já byla Maidenhallovou dědičkou, chtěla bych být někým jiným.”

Ospale se usmál. „A to jako kým? Anglickou královnou?”

„Ne, ovšemže ne. Byla bych, někým obyčejným. Možná ženou nějakého kupce. Bydleli bychom po hospodách nebo ve stanu, jako je tenhle. Chtěla bych, aby nikdo nevěděl, kdo jsem.”

„Ano, ale lidé ji znají.”

„Koho?” zeptala se. „Slyšela jsem, že ji celý život věznili. Nikdy jí nedovolili vyjít z bran. Myslím si, že nikdy neviděla svět, nikdy neviděla loutkové divadlo ani katedrálu, nikdy se nesetkala s někým, kdo jí nebyl náležitě představen, nikdy, “

Uchechtl se. „Ty ale máš představivost. Frances je tak krásná, že by na sebe upoutala pozornost, ať by šla kamkoli. I kdybych s ní cestoval sám, měl bych co dělat, abych ji ochránil.”

„Mám ji nakazit neštovicemi?” zeptala se Axia přičinlivě.

Znovu se zasmál. „Kéž bych tě tak mohl vzít s sebou. Je mi s tebou dobře. Cítím se klidný a uvolněný.” „Ach ano. To bych moc ráda,” řekla jako dítě.

„Bohužel to nejde,” řekl sklíčeně.

„Proč? To že jsem tak ošklivá? Styděl by ses za mě?”

Nevěděl, co by pocítil, kdyby ji viděl v denním světle, to ho však netížilo. „Mohla by se tě pokusit zabít.” „Kdo? Proč by mě měl někdo zabíjet?”

„Její sestřenice. Frances, ta dědička, je něžná, pří jemná žena, ale má sestřenici, která se užírá žárlivostí.” „Ach, ” Axii se zlomil hlas. „Jak můžeš vědět, že pro svoje skutky, nemá důvod? Někdy se ženy jeví ji nak muži a jinak ženě.”

„Jako ty? Mně připadáš přitažlivá a jiným odpudivá?”

„Někdy. Ale co ta sestřenice? Copak v sobě nemá nic dobrého?”

„Myslel jsem, že ano, ale ne, není taková, jak se mi zdála. Nemám rád lháře.”

„Možná ale měla ke lhaní důvod.” Její hlas byl sotva hlasitější než šepot.

Zvedl se na loket. „Jako bys ji znala.”

„Ne, ovšemže ne. Jak by ji mohl znát někdo, jako jsem já? Vím ale, jaké to je mít krásnou starší sestru.” „A jak můžeš vědět, že ta sestřenice není krásná?” Pevně stiskla ústa.

„Podle toho, jak o ní mluvíš. Jinak mluvíš o nádherné Frances, a jinak o té sestřenici. Po celý život ten tón slýchám, když lidé mluví o mé sestře. Ale nikdy jsem jej neslyšela, když byla řeč o mně.”

„Někdy žena potřebuje víc než jen krásu,” odpověděl a na mysli měl Berengarii. Axia vycítila, že se v něm něco změnilo. „Pošlu tě ke své sestře,” řekl tiše, jako by to pro ni byla velká čest.

„K tvojí sestře? Proč? Co.

„Nenechám tě napospas osudu. Po dnešní noci za tebe nesu odpovědnost. Ano,” pokračoval. Vycítila, že se usmívá, potěšený svým nápadem. „Nechám ti u Maidenhallova stolníka dopis a peníze a zítra odjedeš. Na píšu sestrám, že přijdeš.”

Na okamžik ji jeho velkorysost přemohla. Nikdo nedával dary nikomu tak bohatému, jako byla ona. O Vánocích se od ní čekalo, že každého obdaruje, ale jedině Tode jí to vůbec kdy oplatil. Frances jí nikdy nic nedarovala, ale tento muž, ve skutečnosti cizinec, bral na sebe odpovědnost za celý její život. Jsou všichni chudí lidé k sobě tak laskaví a velkorysí? Vždycky si předsta vovala životy chudých plné lásky a vzájemné pomoci. Rok co rok odjížděla Frances na měsíc domů k rodině a Axia snila o tom, jaké by bylo mít vlastní rodinu.

„Je tvoje sestra krásná?” zeptala se Axia. „Jako ty?”

„Jak to, že víš, jak vypadám?” Měl ruku položenou na jejím břiše, pohladil ji po stehnech a sjel rukou na její ňadra.

Měla co dělat, aby si něco vymyslela. „Viděla jsem tě. Jsi, “

Políbil ji. „Neříkej to. Nechci, aby mě lidé posuzovali podle toho, jak vypadám, stejně jako ty.”

Usmála se. Otočila se a volně ho objala. „Miluj se se mnou ještě. Prosím.”

„Ano,” víc už neřekl a přitiskl jí ústa na rty.

Tentokrát se s ní miloval pomaleji a Axia jejich spojení nádherně prožívala, ale mnohem víc ji blažila jejich blízkost, pocit, že není osamělá.

Když se nakonec uvolnil, věděla, že tentokrát upadne do hlubokého spánku, ale také věděla, že bude muset jít. Mnohokrát zlíbala jeho spící obličej, vymanila se z jeho silných paží, kterými ji k sobě tiskl tak pevně, jako její otec svíral své zlato. Potichu shledala své oblečení a oblékla se, ale ať hledala, jak hledala, nemohla najít vyšívaný čepeček. Maminčin čepeček, pomyslela si v panice. Raději by přišla o všecko možné jiné, včetně svého panenství, napadlo ji a nedokázala potlačit zahihňání.

„Co to bylo?”

Když zazněl zvenčí mužský hlas, strnula.

„Z toho všeho bohatství jsem nervózní. Stačí, aby se někde pohnul stín, a zabiju ho dřív, než se podívám, kdo to je.”

Při té řeči si Axia uvědomila, že musí rychle zmizet. Když už ji Jamie nedržel v náruči, začínala si lámat hlavu, co by její otec udělal, kdyby se dověděl, že obětovala panenství někomu, koho jí nevybral. Jestli Jamie nechá peníze ženě, kterou zná jako Dianu, třeba tam nechá i ten čepec.

„Sbohem, lásko moje,” řekla a tiše vyklouzla ze stanu.

Oči měla přivyklé na tmu a stráže neměly lucernu, takže sejí podařilo prosmýknout se kolem nich, aniž ji spatřily. Na chvilku zpanikařila, když nemohla najít provaz visící přes zeď. Když jej našla, musela se třikrát pořádně zhoupnout, než nabrala takovou výšku, aby se dostala přes zeď. Věděla, že dělá hluk, a slyšela stráže, ale to už byla na druhé straně zdi a se srdcem rozbušeným se o ni opírala.

„To musela bejt veverka,” řekl strážný.

„Veverka velká jako člověk,” řekl druhý a pak šli po svých.

Když všechno znovu utichlo, rozběhla se Axia tmou přes sad zpátky do své ložnice.

Nezahlédla Toda, jak se zvedá z úkrytu z nejtemnějšího místa u zdi a se svraštělým čelem, pomalu a ztuhle, s hlavou skloněnou v zamyšlení, odchází spát.

8. KAPITOLA

Frances vtrhla do Axiina pokoje, rozhrnula závěsy u postele a vyhrkla: „Je tady!” Protože záclony na oknech zůstaly předchozího večera nezatažené, sluneční světlo udeřilo Axii rovnou do obličeje. „Ach, je božský, tak laskavý a pozorný. Má způsoby jako princ. A je to ten nejpěknější mužský pod sluncem.”

Nebylo zapotřebí upřesňovat, kdo je to on. „Můj milenec,” zamumlala Axia a jen nerada se probírala ze spánku. „Cože? Co to moje nebohá sestřenka říkala?”

„Nic, Frances. Co že jsi vzhůru tak brzo? A co to máš na sobě?”

„žluté hedvábí. Není božské? Ušetřila jsem si je.”

Axia se ušklíbla. Její otec často využíval panství jako místo odpočinku pro vozy se zbožím při cestách po Anglii. Kdykoli došla z Francie zásilka hedvábí nebo kůže z Itálie, Frances si posloužila. Sluhovi samozřejmě nařídila, aby oznámil, že látku si vzala jeho dcera. Axia však zjistila, že jí to tuhé hedvábí překáží při lezení po žebřících, když češe jablka. A ze saténu se nedaly vyprat barvy. Spravedlivě řečeno, šaty ji nikdy zvlášť nezajímaly.

„Ušetřila?” zeptala se Axia a zívla. „A kolik dalších šatů sis na tuhle cestu ,ušetřila’? Asi to bude šatník jako pro královnu.” Obě věděly, že Axia ví na penny přesně, kolik sestřenka utratila nebo si vzala.

Frances se prohlížela v zrcadle postaveném na stole pod oknem. „Měla bys vědět, jak to naplánoval,” řekla a pozorovala Axii v zrcadle. ,,Já mám být jeho manželka.” K Francesinu velkému potěšení se Axia na posteli prudce posadila.

„Jeho co?“

Frances se otočila a oblažila sestřenici sladkým, kočičím úsměvem. „Ach Bože, je plno hodin. Musím běžet. Jsem tak ráda, že sis pospala, sestřenko, a poskytla mně a Jamesovi čas, abychom se dnes dopoledne tak blízce spřátelili.” A vyklouzla ze dveří.

Axia se rozhlížela po něčem, co by mrskla po dveřích, ale našla pouze svoje boty, které jen tak slabě pleskly, což ji neuspokojilo. Frances však musela poslouchat, protože než seběhla dolů do haly, rozezněl se její hlasitý a zvonivý smích.

Axia odhodila přikrývku a zamyslela se. Jeho žena? Co to má Frances za lubem? A jak někdo dokáže nadělat tolik potíží za tak krátkou dobu ?

Rychle se oblékla, a když si zavazovala tkanice, lítostivě pohlédla na stojánek, kde obvykle mívala čepec po matce. Pak vyběhla z pokoje. Její život se změnil! Nejdříve včerejší noc a nyní dnešek! Dnes se vydá na nejnádhernější cestu svého života. Sbíhala po schodech, upravovala si vlasy do pevného uzlu a přemýšlela: Co na téhle cestě uvidím? S kým se setkám? Které jídlo jsem ještě neochutnala? Jaké vůně budou pro mě nové? Co uslyším za zvuky?

Když otevřela dveře přijímací komnaty, zůstala stát jako přibitá. Byl tam a slunce na něho dopadalo zezadu, pableskovalo mu na tmavých vlnitých vlasech, oblévalo mu hrdlo, které včera v noci bezpočtukrát zlíbala, a stékalo až na mohutná, široká ramena. Stál u stolu s mapou v rukou.

Při tom pohledu, a vzpomínce na jeho ruce, se musela chytit zárubně dveří. Poznají? Vytuší nějak, že to byla ona?

Zamrkala, odvrátila pohled od Jamieho, který se soustředěně skláněl nad mapou, a všimla si, že na ni Tode i Frances upřeně hledí. Frances se potměšile šklíbila. Axia se přinutila nedat na sobě nic znát. Nikomu nedá najevo, jak se cítí.

„Dobré ráno,” řekla zlehka. Tode na ni mlčky pokývl, ale nepřestával na ni upírat zvláštní pohled. Frances se nadále šklíbila a Jamie zamračeně vzhlédl. „Spíš dlouho, jak vidím,” řekl bezvýrazně, jako by se mu nyní dostalo dalšího důkazu o její ničemnosti.

Podle toho, jak do ní zabodl pohled, poznala, že v ní nepoznává dívku z včerejší noci. „Obvykle ne,” spustila, protože v ní vzbudil pocit, zeje líná. „Obyčejně, “

„Na tom nesejde,” přetrhl jí řeč a znovu se zadíval do mapy, jako by na Axii v nejmenším nezáleželo. „S povozy se potkáme tady a tadyhle.

„Co to děláte?” Axia se naklonila nad mapu, jak nejblíže to šlo. Tode si přišel stoupnout vedle ní z druhé strany. „Lord James má ten nejobdivuhodnější plán,” zapředla Frances. „Ach prosím, povězte jí to,” zažadonila líbezně.

Axia se bezděčně usmála. Frances by udělala všechno, jen aby upoutala mužskou pozornost. Předstírala by hloupost, bezmocnost, cokoli. Axia ji zažila, když žádala muže menší, než byla sama, aby jí něco podali. Přestože dokázala lidi zesměšňovat, muži zřejmě zbožňovali všechno, co udělala.

Zamávala na Jamieho řasami. „Prosím,” opakovala.

Jamie se s patrnou nechutí otočil k Axii. „Vyslal jsem ke svým příbuzným posla, aby vypravili stráže pro povozy. Každému, kdo vozy uvidí, bude jasné, že vezou Maidenhallovu dědičku a její věno. Ve skutečnosti však její místo zaujme někdo jiný.”

„A nikdy bys neuhodla, kdo mě bude zastupovat,” řekla Frances a položila Jamiemu ruku na předloktí. „Já?” zeptala se Axia opatrně. Měla se stát dědičkou, která předstírá někoho, kdo předstírá dědičku?

„Ovšemže ne!” odsekl Jamie, jako by ho urazila. „Nevystavuji nebezpečí ženy. A kterákoli žena by v těch křiklavých vozech cestovala, by se do nebezpečí dostala.”

Byla ráda, zeji nechce vystavovat riziku, ale díval se na ni tak, jako by ji nenáviděl.

„Smith!” vyhrkla Frances. „Ten vyčouhlý mládenec, co ho otec najal, bude dělat mě.”

Chviličku Axii trvalo, než si uvědomila, že „otec” je vlastně její otec. Prchavě se usmála, ale nelíbilo se jí, jakým způsobem na ni Jamie upřeně hledí.

„Povězte jí to ostatní,” naléhala Frances. „Je to vynikající plán.”

Začal rozvinovat mapu; očividně se mu vůbec nechtělo cokoli Axii říkat. „Já spolu se svými dvěma muži pojedeme jinými vozy. Budeme kupci s látkami a slečna Maidenhallová pocestuje jako moje manželka. Takto, když ji nikdo s Maidenhallem spojovat nebude, ji budu schopen ochránit.”

Strčil si mapu pod paži a pohlédl na Axii. Div na ni nevycenil zuby. „Ještě nějaké dotazy?”

Polkla. Proč na ni hledí tak zuřivě? „Jak pocestuji já?”

Přejel ji pohledem od hlavy k patě. „Ty nepojedeš. Ty zůstaneš zde.”

Na okamžik nebyla schopna slova. Jako by se pod ní propadla zem. Nepojede? Zůstane zde?

„Není třeba, abys jezdila,” říkal Jamie. „Jsem placen, abych chránil Maidenhallovu dědičku, a ty znamenáš nebezpečí. Dalas najevo žárlivost a ukázalo se, jak daleko jsi schopna zajít.”

Byl to pro ni takový šok, že si připadala, jako by se její duše odpoutala od těla, vznášela se po místnosti a shůry na vše a na všechny shlížela. Nepojede? Strčili ji mezi tyto zdi, když jí byly tři týdny, a až do předchozího

večera je nikdy neopustila. Věděla, že až tahle cesta skončí, bude znovu žít pod zámkem. A teď se dozvídá, že i ten jediný kousek svobody jí bude odepřen.

Viděla Francesin obličej. Nikdy se v jejím výrazu nezračila větší radost, než když uslyšela, že Axia nebude na tuhle cestu smět.

Možná se James Montgomery na předešlou noc nepamatoval. Axia však věděla, že mu dala to nejcennější, co měla, prozradila mu, že ho miluje, a on jí dnes říká, že není důvod, aby sejí dostalo těch několika týdnů volnosti. Odpírají to, po čem nejvíc touží.

Zmocnil se jí takový vztek, jaký v životě nezažila. Vrhla se na něho a prsty jako drápy mu poškrábala tváře. Její útok byl tak nečekaný, že všechny překvapil. Nikdo se nedokázal pohnout. Jamie zakopl o vlastní nohu, jak překvapeně pozpátku zavrávoral a snažil se chránit si obličej před jejíma rukama. Sevřela ruku v pěst a praštila ho do obličeje, přitom ho kopla a zaječela: „Nenávidím tě, nenávidím, nenávidím.”

Tode se vzpamatoval jako první. Byl tam jediný, kdo věděl, co Axia cítí. Objal ji pažemi, přitiskl jí ruce k bokům a odtáhl ji od Jamieho. V tu chvíli se Jamieho muži už natolik vzpamatovali, že se mezi něho a tu malou divokou kočku postavili.

„Psst, jen klid,” říkal Tode a držel ji co nejpevněji. „Samozřejmě že pojedeš. Nenechají tě tady.”

Jamie, který si tiskl hřbet ruky na poškrábanou tvář, zvedl pohled. Jedno jeho oko vyhlíželo, jako by mělo co chvíli zmodrat. Pohlédl na krev na ruce a řekl: „Je šílená.”

Při těch slovech se začala Axia znovu vzpínat, ale Tode zahulákal přes celou místnost: „Frances! Řekni mu to!” Frances si zhluboka povzdechla, protože přesné věděla, co po ní Tode chce. „Nepojedu, pokud se mnou nepojede moje sestřenice Axia,” pronesla zmoženě. Zřetelně si nepřála, aby Axia jela s sebou, přesto však řekla to, co se po ní žádalo.

Jamie sjel pohledem z Frances na tu bláznivou dívku, kterou Tode držel. Co tohle znamená? Jaký má vlastně tohle pekelné děvče na dědičku vliv?

„Nemusíte ji brát s sebou,” řekl Jamie. Škrábance v obličeji ho začínaly pálit. „Je šílená. Pokusila se vás zabít, pokusila se zabít mě. Mám ji vézt v zamčené kleci?”

Celá otřesená se Axia stále ještě chvěla, což byla reakce na její zuřivost. Nevěděla, že je takového výbuchu schopná. Ale nejet! Nejet?

Tode uvolnil sevření, když vycítil, že se Axia poddává. „Frances,” v jeho hlase zaznělo varování. „Pokud neřekneš, co je třeba říct, potom mu řeknu všechno sám.”

Frances se ušklíbla. Moc dobře věděla, že Tode, ta odporná zrůda, by lordu Jamesovi řekl, že ona vlastně dědička není, a pak by tady zanechali ji. Zhluboka se nadechla: „Axia mě nechtěla včera zabít. Chtěla jenom, abych se rozkýchala. Nikdo nevěděl, že já z těch sedmikrás, ” Mávla rukou. Jakkoli bylo vše, co říkala, pravda, nemohla to pronášet lhostejnějším tónem.

„A dál?” řekl Tode a dal tak Frances najevo, že jí neodpustí, aby něco zamlčela.

„Axia se hněvá, protože chce jet.”

Nato se Rhys rozchechtal, a dokonce i Tomáš se pousmál. Hněvá? Tomu, co právě viděli, se říká hněv? Muži bojující v bitvě a snažící se uhájit vlastní životy nebojovali zdaleka tak vášnivě jako tahle mladá žena. Rhys se zadíval na Axii, na její do pasu dlouhé vlasy, husté a lesklé, které ji halily jako vlnitý kaštanový plášť. Prsa se jí ještě dmula. Jedno s druhým, byla ještě přitažlivější, než mu původně připadala.

Jamie zaváhal, jestli má souhlasit. Frances vrhla pohled na Toda a bylo jí jasné, že se chystá říct pravdu, kdo vlastně je dědička. „Prosím,” zakňourala Frances a její žadonění jí šlo od srdce. „Může cestovat, jako moje komorná.”

„To radši, ,” vyhrkla Axia, ale Tode ji přerušil. „To nepadá v úvahu.”

Frances se znechuceně ušklíbla. „Tedy dobrá, může být moje sestřenice nebo sestra, to je jedno kdo.” „Jsem tvoje sestřenice,” utrhla se na ni Axia.

„To jsi,” řekla Frances a přejela Axii pohledem. Frances ve žlutém hedvábí vyšívaném tisíci modrých motýlků, Axia v obnošených praktických vlněných šatech. Frances tím pohledem říkala, že nechápe, jak mohou být ony dvě příbuzné.

Rhys ten pohled postřehl a znovu se rozburácel smíchy. Tomáš si přitiskl ruku na ústa, aby skryl úsměv. „Určitě ti Maidenhall dostatečně zaplatil?” zeptal se Rhys Jamieho tlumeně.

Jamie pozvedl ruku, aby už se vším skoncoval. „Když už vás musím vzít s sebou obě, rád bych, abyste jely každá zvlášť, to ale nepůjde.” Zpražil Axii pohledem. „Pojedeš jako moje sestra.” Sklonil se k ní, že se jí div nedotkl nosem. „A jestli s tebou budou sebemenší potíže, pošlu tě s doprovodem zpátky. Je ti to jasné?” Neměla z něho strach a nehodlala mu dovolit, aby ji zastrašoval. Vytáhla se na špičky a pohlédla mu zpříma do očí. „Přísahám, že udělám všechno, abys měl ze života peklo, a pokud se mi pokusíš nějakým způsobem mstít, budeš toho litovat.”

Jamie, který se s nepřátelstvím ze strany ženy ještě nesetkal, na ni pouze zaraženě hleděl. Frances ho z toho transu vytrhla.

„Tenhleten pojede?” zeptala se Jamieho a pohodila hlavou k Todovi. Na hlase jí bylo znát, že nechce, aby s nimi Tode jezdil.

Jamie si přejel dlaní přes oči. Jednou se dostal na moři do bouře, která rozkotala čtyři lodi kolem nich; s Rhysem a Tomášem kdysi bojovali proti dvanácti Turkům najednou; sedm měsíců strávil v nevýslovně špinavém vězení plném krys, ale umučená hodino, teď by bral z tohohle cokoli než mít na krku tyhle dvě ženské.

Zhluboka se nadechl. „Ano, Tode jede s námi. Maidenhall výslovně požaduje, aby doprovázel jeho dceru.” Přivřenýma očima pohlédl na Axii. „Co se tebe týče, ” Nedokázal najít vhodná slova, protože když otevřel ústa, dostal strach, co by mu z nich mohlo vyklouznout. „Ty, namaluj na ty vozy něco, jako by patřily kupci s látkami. Snad umíš být nějak užitečná.”

S těmi slovy rázně vyšel z místnosti a jeho pobočníci ho následovali.

V holé malé místnosti se mihotal plamen jediné svíčky a Jamie si pomyslel, že jeho mladší sestře by se nelíbilo, jak je Maidenhallovo panství sice pohodlné, ale neoplývá tím bohatstvím, které čekal. Spravedlivě řečeno, jedině Frances se skvěla, jak očekával. Musí jim však napsat a ujistit je, zeje vše v pořádku.

„Ta dívka Axia je bláznivá, ” psal Jamie sestře. „Ale Frances, ta dědička, “

Odložil pero. Co Frances? Miluje svoji nepříčetnou sestřenku? Přejel si dlaní škrábance na obličeji a trhl sebou, když se palcem dotkl rozbolavělého, napuchlého a namodralého oka. Ne, ta dívka Axia má nad Frances nějakou moc. Co by to jen mohlo být? Jaké tajemství by mohla devatenáctiletá bohatá dívka mít, aby ji přimělo udělat cokoli, jen aby se na ně nepřišlo.

A co je mezi Todem a Axií? Jsou milenci?

Při tom pomyšlení rozdrtil špičku pera a musel je znovu seříznout. Nebylo mu nic po tom, co se děje mezi sestřenicí Maidenhallovy dědičky a Todem, ani jaké místo zaujímá v této podivné domácnosti.

Vrátil se zpátky k dopisu.

, však nepřipustí, aby její sestřenice zůstala doma. Podle mého Frances nevidí, jaká hrozba se v její sestřenici skrývá.

Budeme cestovat v přestrojení, Frances jako moje manželka. Musím předstírat, že jsem kupec s látkami. Nebudu přímo ukázkový kupec ve svých nových šatech? Axia, ta sestřenice, na Frances strašně žárlí, takže na ni budu muset dávat bedlivý pozor. Pocestuje jako moje sestra. Žádná tlupa potulných herců nesehrála nikdy podobnou frašku, jakou bude tahle.

Posílám ti jednu dívku. Jmenuje se Diana a je ošklivě poznamenaná. Byla ke mně laskavá, oplať jí stejným. Moc vás obě pozdravuji. Nechť vás Bůh opatruje.

Váš milující bratr James

„Takže pořád věříš, že je zamilovaný do té Axie?” zeptala se Joby.

„Do někoho zamilovaný je, jinak by nebyl tak nešťastný,” odpověděla Berengaria. „Kdo to je, tahle Diana, a jakým způsobem byla k našemu bratrovi laskavá?”

„Stejným, jako jsou k našemu pěknému bratrovi všechny,” řekla Joby přemoudřele.

Berengaria natáhla ruku a čekala, až jí do ní Joby psaní vloží. Jamie vždycky tvrdil, že Berengaria vycítí, co v dopise napsáno není. „Ano,” řekla. Držela dopis v rukou, pak ho několikrát obrátila. „Něco ho velice znepokojuje. On, ” Obličej sejí rozzářil. „Něco hledá.”

„Asi ztratil tu svoji malou dýku,” nadhodila Joby. Snažila se, aby to vyznělo, jako že jí na tom nesejde, popravdě však chtěla požádat Berengarii, aby toho řekla víc.

Starší sestru tím neošálila. „Někoho hledá, ona se však skrývá.”

Když už Berengaria víc neřekla, Joby přišla s návrhem. „Měl by to zkusit po sklepích. Co myslíš, že chce říct tím, zeje ta Diana ošklivě poznamenaná?”

„Budeme muset počkat a uvidíme, nemám pravdu?” odpověděla Berengaria. Věděla, že Joby bude jejíma očima. Stále ještě držela dopis a vraštila čelo. Něco dělalo jejímu bratrovi velké starosti.

9. KAPITOLA

Rozednívalo se a obyvatelé Maidenhallova panství se právě probouzeli, když Axia, celá užívaná, vešla do domu. K hlavním dveřím přicházel stolník.

„Dal ti něco, co máš odevzdat dívce jménem Diana?” zeptala se ho a sledovala jeho oči.

Už chtěl namítnout, že podle toho, co mu řekli, není ona už paní v domě, a tudíž ji není zapotřebí poslouchat. Když jí však pohlédl do očí, viděl, že je pravou dcerou muže, o kterém se říkalo, že ví o obchodování víc než kdo jiný pod sluncem. Vsunul ruku pod kabátec, vytáhl dopis a podal jí ho.

„Nebyl u dopisu modrý čepeček?” Když zavrtěl hlavou, rozkázala: „Pak mi dej peníze, které té Dianě posílá.” Vložil jí mince do natažené dlaně.

Pohlédla na ně a pak na stolníka. „Navrhuji, abys mi, zatímco si budu číst tenhle dopis, dal zbytek.”

Mým drahým sestrám, Berengarii a Joby.

Tohle je Diana. Postarejte se o ni a dávejte na ni pozor. Nedovolte, aby jí kdokoli nějak ubližoval. Přijměte ji ode mě jako dar, neboť je příjemná a milá. Doufám, že vám poskytne tolik radosti jako mně.

S veškerou láskou James

Při čtení cítila, jak jí do dlaně klouzají mince, a jen stolník odešel, sevřela je v pěsti. S dopisem a mincemi v rukou vyšla nahoru do své ložnice a s úsměvem padla na postel, ani si nes vlékla od barev umazané šaty. Vypočítala si, že by mohla utrhnout alespoň hodinu spánku, než se přijde na to, co provedla. Okamžitě se propadla s úsměvem na rtech do snu.

Za deset minut ji probudilo hulákání.

„Kde je?” uslyšela zdola řev a věděla, že takhle může řvát jenom James Montgomery.

S koutkem úst pobaveně staženým strčila dopis a peníze do kapsy. Jeho vztek s ní ani nehnul, znovu usnula. Probudilo ji prudké otevření dveří. „Axie!” řekl Tode přísně, ale v hlase mu zaznělo i zoufalství.

„Ano, ano,” zamumlala ospale. „Jsem připravená.” Pracně se zvedla z postele a prošla kolem něho za neustálého zívání.

„Proč jsi to udělala?” zeptal se Tode a pustil se za ní po schodech dolů. „Proč ho provokuješ? Myslí si, že jsi nebezpečná, že chceš Frances ublížit. Proč nemůžeš, “

Sešla po schodech a u paty schodiště stál James, celý říčný vzteky. Obličej měl zčásti červený, tři namodralé škrábance na jedné tváři hrály do červena, v druhé půlce obličeje mu modralo a purpurovělo oko.

„Zkoušel ses oholit, viď?” nadhodila, prošla kolem něho a vyšla hlavními dveřmi.

Dobře věděla, kvůli čemu zuří, ale vždyť ho pouze poslechla. Po celou dlouhou včerejší noc pomalovávala ve světle lucerny spolu s pomocnicí z kuchyně, dvěma pomocnými zahradníky a ženou šafáře jeden vůz, kterým se měli ubírat v převlečení za kupce s látkami. Nakreslila obličeje a obrysy postav a chlapci vybarvili velké plochy. Šafářka nakreslila pod Axiiným vedením písmena.

Když teď stála před vozem spolu s téměř celou domácností včetně kočích, které poslal její otec, a stráží, jež právě dorazily od Jamieho příbuzných, pomyslela si, že to nevypadá špatně. Ach ano, velice dobře to dopadlo. A podle toho, s jak uctivým obdivem ostatní vůz pomalu obcházeli, poznala, že se jim to líbí také.

Vymalovala Jamieho v nadživotní velikosti ve zbroji, jak zabíjí bájného draka, Frances přihlíží s očima vykulenýma strachy, za nohy připoutaná řetězem ke kůlu. Kdyby ji Jamie v minutce nezachránil, přišla by o život. Velký, šupinatý, zelený ocas obtáčel vůz a na druhé straně se změnil v ocas obrovitého lva. A tady zase stál Jamie, tentokrát však toho měl na sobě pramálo, pouze jakousi krátkou koženou suknici a bílou košili, která mu v cárech visela ze svalnatého těla. Za ním se úplně oblečená Frances zmítala u kůlu, k němuž byla připoutaná za ruce.

Dohromady to tvořilo nejneobvyklejší a nejpozoruhodnější výjev, jaký většina přítomných vůbec kdy viděla. A bylo obdivuhodné, jak Axia vystihla Jamieho a Francesinu podobu.

,,Já tě zabiju, Axie,” vřískla Frances, když vůz spatřila, a rozpřáhla se k ráně.

Jamie ji však popadl za paži a Frances, která nikdy nepromeškala příležitost, se mu stulila do náruče a „vyplakala” se mu na hrudi. Nikdy by samozřejmě nepřipustila, aby jí opravdovým pláčem zrudly oči. ale líbilo sejí, jak to působí.

Axia se zhoupla na patách a usmála se. Moc dobře věděla, že Frances není proti, aby se její podoba objevila kdekoli. To, co jí vadilo, byl nápis na voze.

„Nenechte si ujít Frances, nejkrásnější ženu na světě.” „Kupte si látku a uvidíte ji.” „Kdo nekoupí, ten prohloupí. “

Celý vůz byl popsaný. „Prohlédněte si ji. Uvnitř! Živou!” „Nenechte si ujít Jamieho, jediného muže na zemi, který se jí krásou vyrovná. ” „Podívejte se, jak jedí. Podívejte se, jak dýchají. “

Lidé, kteří uměli číst, sdělovali obsah slov těm, co neuměli, a postupně se všichni s údivem v obličeji otáčeli a okukovali Jamieho a Frances.

„Udělalas ze mě atrakci!” sykla Frances a stočila na supený pohled na Axii. „Mám se nechat vsadit do bed ny a vždycky, když si někdo koupí za píď sukna, může odklopit víko?”

Axia nehnula brvou. „Frances, tvůj obličej stojí nejmíň za loket toho nejjemnějšího plátna.”

Jamie musel Frances opět zadržet, aby se nevrhla na Axii.

„Ať to zmizí!” nařídil. „Všechno! Zamalujte to.”

Kolem vozu se rozhostilo zděšené ticho. Přemalovat něco tak krásného?

„To neudělám,” ohradila se Axia dotčeně s rukama v bok a přes Francesinu hlavu ho spalovala pohledem. „Takhle se prodá hodně látek.”

„Účelem téhle cesty,” procedil Jamie zaťatými zuby, „není prodávat látky jako, jako, ,” nemohl připad nout na sdostatek urážlivý výraz, „jako nějaký kupec, ale bezpečněji dopravit, kam je třeba.”

„Kupec?” opakovala Axia tónem, jako by to slovo od něho vyznělo jako nadávka. „Směla bych připome nout, lorde Jamesi, že můj otec, ,” vzpamatovala se a dořekla „že Perkin Maidenhall je přesně to? Kupec!” V tuhle chvíli zasáhl Tomáš. „Kdybys dovolil, můj pane.”

Jamie, vděčný za každou výmluvu, jen aby mohl pryč, postrčil Frances k Todovi. „Dávej na ni pozor,” řekl a kráčel za Tomášem kus dál od civícího hloučku, který se minutu od minuty rozrůstal.

„V tuhle chvíli bych ocenil radu i od samotného ďábla. To, děvče, ta uličnice, ta mi dává zabrat.”

Tomáš si odkašlal. To bylo každému jasné. Znal Ja mieho dlouho a obdivoval jeho klid i za těch nejstrašli, vějších situací. Tahle mladá žena však měla schopnost s ním prov ést to, co ani válka nedokázala. „Ten vůz je moc pěkný.”

„Pěkný?” To Jamieho ohromilo. „Viděls, co namalo vala. To jsem já.” Trhl sebou, jak mu hněv bolestně zkřivil tvář, pak se přinutil ke klidu. „Necítil by ses, To máši, stejně, kdyby tam byl namalovaný tvůj obličej?” „Můj obličej by neprodal ani pytlík popela.”

„Nehodlám připustit, aby se můj nebo Francesin ob ličej využíval,” znechuceně zkřivil rty, „k prodávání čehokoli. Svět se zřítí do záhuby, jestli se bude obličej krásné ženy používat k prodeji zb oží.”

,,Záhubu světa ponechám Bohu.“ řekl Tomáš. „Nicméně budeme společně cestovat dlouhé týdny, takže tě snažně prosím, nedělej si z té dívky většího nepřítele, než už je. Ponech obrázky, dej zamalovat slova. Celou noc byla vzhůru a malovala, nakonec jsi jí to nařídil ty, aby ten vůz pomalovala. Neurčil jsi jak.”

„Musíš mě chytat za každé slovo?” Jamie si začal pře jíždět rukou přes obličej, ale příliš ho to bolelo. „Ano, vi, dím, co máš na mysli. Nařiď, co je třeba udělat,” máchl rukou. „Bojím se, že bych ji přerazil, jestli se mi připlete do cesty. Pak ty vozy naložte. Vyrazíme nazítří.” Otočil se, pohlédl zpátky a uviděl, jak se muži, vyslaní jeho příbuznými, řehtají a gestikulují. Moc dobře věděl, že se o tom voze do detailu všichni všechno dozvědí. „Tomáši! Přiměj ji, ať domaluje oblečení tomu muži s, s, “

„Se lvem?” Jamie znechuceně rozhodil paže a odešel.

„Rozumíš mi?”

Axia seděla upjatě na židli, a když k němu zvedla po hled, pevně stiskla rty. „Ano, můj pane,” odpověděla a dala do svých slov tolik ironie, kolik jen sejí podařilo.

Jamie se otočil a zabodl do ní pohled. Třicet minut se snažil ji přimět, aby pochopila, jak je nadcházející ces ta závažná. Začínal se obávat, že Axia roztroubí do světa, že Frances je Maidenhallova dcera.

Dopoledne měl trochu času, aby se uklidnil. Zatímco se vozy nakládaly, promluvil si s lidmi na panství. Po kud viděl, o všem rozhodovala ta malá Axia. Ať se ze ptal na cokoli, od vedení účtů po výběr obilí k setí, do stal odpověď: „To dělá Axia.” Frances byla vždycky slečna Maidenhallova, ale Axia byla pro každého Axia, pro mladého stejně jako starého, od hospodyně po pa sáky vepřů.

A Axia všechno řídila, jako by byla šafářka a velký vezír zároveň. žádný div, že z ní měla Frances nahnáno. Axia měla tolik pravomoci, že se lidé obávali udělat cokoli bez jejího svolení. „To se neodvážím, musím se nejdřív zeptat Axie,” slyšel nejedenkrát.

Jak den plynul, nešlo mu z hlavy, jak ji mohl tak na prosto špatně odhadnout. Ten první den se mu líbilo, jak se na něho dívá, jak dává najevo: „Mám svoji cenu!” Teď si však pomyslel: Není divu, ze má o sobě tak vysoké mínění, když rozhoduje o majetku Maidenhallovy dědičky!

No, jemu diktovat nebude, přísahal si, jak tak na ni shlížel. „Co jsi z toho všeho pochopila?” zeptal se. „že nemám na téhle cestě dělat žádné potíže, jinak mě, Čím se mi to vyhrožovalo? že mě přivážeš ke kolu?” „Ne tak docela. Svážu tě uvnitř vozu.”

„Ach ano, věděla jsem, že chceš použít vůči ženě, která je o polovinu menší než ty, nějaké násilí.”

Jamie protáhl obličej. Proč nechce nic pochopit? „Nemám strach o sebe, ale o Frances,” řekl s přehnanou trpělivostí. „Nemůžeš pochopit, jak se na ni dívají ostatní.” S pocitem provinění si připomněl Jobyin výstup. „Peníze jejího otce způsobují, že jsou k ní lidé jako k lidské bytosti slepí. Kdyby se kdokoli dozvěděl, kdo je, bál bych se o její život.”

„A samozřejmě její život znamená všecko, protože máš v úmyslu se s jejími penězi oženit sám,”

„Proč jsem si vůbec kdy myslel, že ti mohu důvěřovat,” naježil se. „Kdybych ti neřekl, “

„Frances by si myslela, že se ti skutečně líbí!” obořila se na něho stejně. „Alespoň je teď před tebou varována.” Zvedla se a pohrdavě řekla: „Prohlásils, že nenávidíš lháře, ale sám jsi jeden z nejhorších. Lžeš všem ženám o lásce a cti. Ten první den jsi mě přepadl, díval ses na mě jako ještě nikdy žádný muž, a přesto jsi po celou dobu bažil po Francesině majetku. Pak jsi připravil nevinnou dívku o panenství a, ” Poděšeně se zarazila. Tohle nechtěla říct, ale bylo už pozdě. Zabořila si ruce sevřené v pěst do sukně.

,,Co o ní víš?” osopil se na ni.

,,Přišla za mnou, protože věděla, že jsi na Maidenhallově panství. Ubohá, ošklivá, s obličejem celým, ,” nadechla se. „Pošetilé děvče, myslela, že ji miluješ. Ty ale miluješ jedině Maidenhallovo zlato, nemám pravdu?” Jamie se otočil, aby mu Axia neviděla do obličeje. Noc s tou dívkou ho pronásledovala. Zapamatoval si vůni jejích vlasů, hebkost její pokožky. „Co se s ní stalo? Poslal jsem jí peníze,” řekl tiše.

„Myslíš, že bych ji poslala k tvojí rodině? Poslala jsem ji, ” Kam? Přemýšlela, pak si vzpomněla, že má být Frances. „Poslala jsem ji ke své rodině, ke svému otci a sestrám.” Bedlivě pozorovala Jamieho obličej. Jak to, že nevidí, že Diana je ona? A co k ní cítil? Proč byl tak něžný k Dianě, ale k Axii je tak neurvalý?

Zhluboka se nadechla a sjela ho mrazivým pohledem. „Co se týče řečí ohledně mého chování, ano, budu se od tebe držet dál, ale pokud jde o Frances, starám se o ni již dlouhá léta, a vidíš, že nepřišla k žádné úhoně. Pokud jde o tebe, popravdě řečeno, nic mi neudělá větší radost, než když zapomenu, že žiješ.” Jak ho míjela, podržela si sukni. „Pro mne, pane, jsi mrtvý.” A s tím odešla z místnosti.

Sesul se na sedátko u okna. Po celý život měl to požehnané štěstí, že neměl s ženami problémy. Opravdu, ani v nejmenším. Jeho sestra Joby, která kdekoho přiváděla k šílenství, Jamieho pouze bavila, a když už to příliš přeháněla, stačilo, aby jen nadzdvihl obočí, a přivedl ji k rozumu. Berengaria byla anděl. Královna, která tolika mužům způsobila mnoho potíží, se na něho usmála a zatančila si s ním.

Na celém světě se na něho ženy smály, ne však tato dívka s velkýma hnědýma očima a vlasy, které musely být snad ty nejhustší, nejnádhernější, něj,

„Zatraceně, do háje se vším!” řekl, pak se záměrně dotkl nateklého oka, takže mu obličejem projel zášleh bolesti. Není vůbec lidská! Pokusila se zabít svoji mnohem hezčí sestřenici. Udělala z něho a z Frances veřejnou pouťovou atrakci, zesměšnila ho, popichovala ho, uvedla ho do rozpaků. Ten výčet nebral konce. A teď se ještě plete do věci s Dianou, s jeho sladkou, zábavnou Dianou, která mu dala nádherný dar. „Čert ji vem!” ulevil si nahlas. Chtěl po ní jedině, aby mu dala čestné slovo, pokud ví, co čest znamená, že se během cesty bude chovat, jak se sluší a patří. Proč musí všecko dramatizovat? A co myslela tím, že pro ni je mrtvý?

Otevřely se dveře, objevil se v nich Rhys a Jamie věděl, že chvilka pro zamyšlení je ta tam. Frances, pomyslel si. Musí mít na paměti Frances a to, co potřebuje jeho rodina. Vůbec mu nepomohlo, když nezvedená Axia prozradila, že se dvoří Maidenhallovu jmění, to že je jeho jediný cit.

„Povozy jsou připravené, můžeš je zkontrolovat.”

„Ano, jistě,” odpověděl Jamie a zvedl se. Vyrazí na cestu brzy zrána a musí ještě dohlédnout na spoustu věcí. Ve dveřích se zastavil. „Rhysi, víš něco o ženách?”

„Ani co by se za nehet vešlo,” řekl zvesela. „A jestli nějaký chlap tvrdí, že ví, pak je to lhář.”

„Hmmm,” to bylo všechno, co k tomu Jamie dokázal podotknout. Vyšel z místnosti.

1 0. KAPITOLA

Tři dny, pomyslela si Axia, a protahovala se na příjemném sluníčku. Seděla na malém ostrohu a dole před sebou měla vozy. Do dálky se prostírala louka plná květin a za ní bylo vidět pěknou vesničku. Kdyby byla krajinářka, namalovala by to, teď sejí však chtělo sedět tady jen tak o samotě a prohlížet si svět, nebo alespoň tenhle jeho malý kousek.

Měla za sebou tři dny a dvě noci svobody, kdy viděla něco jiného, než co se skrývalo uvnitř kamenných zdí. Viděla vesnice s domy, které měly první patra vysunutá do ulice, krámy plné zboží, jež v životě neviděla, jako třeba relikvie a dětské hračky.

A jídlo: krémové koláčky, medové placky, slazené hrozinkové bochánky. Maidenhallští kuchaři nevařili špatně, ale neměli špetku fantazie. Když Axia uviděla pekařský krámek s bochníkem chleba ve tvaru stojícího a řvoucího medvěda, před kterým stál pes s vyceněnými zuby, div neomdlela blahem.

Rhys jí ten bochník koupil. Drahoušek Rhys, pomyslela si nyní. S Tomášem k ní byli v minulých dnech tak laskaví.

Po strašlivé lekci od toho zrádce Jamese Montgomeryho, kterou jí udělil den před odjezdem, se zařekla, že s ním už nikdy nepromluví, jedině když nebude vyhnutí. A dosud na něho nemusela promluvit jediné slovo. V prvním voze cestovala Frances, její komorná Violet a kočí George. V druhém Axia, Tode a jejich kočí Roger. Jamie a jeho dva muži jeli vedle na koních.

Hned od začátku bylo cestování pro Axii čirou radostí. Prvního dne dopoledne nepromluvila ani slovo, jen udiveně kulila oči na lidi a domy, na rozježděné cesty, na rozhrkané káry vezoucí zboží. Když zastavili, aby napojili koně, uviděla tři kluky, jak si hrají s obručí. Jiné dítě drželo dřevěný kalíšek, ke kterému byla na provázku připevněna kulička; dítě se snažilo dostat kuličku do kalíšku. Axia k dětem zvědavě přistoupila, a protože byla malá, a ne o moc starší než ony, brzo ji všechny čtyři učily, jak si poradit s obručí a s kuličkou. Když pro ni přišel Rhys, všem řekl, že s kuličkou to uměl jako nikdo druhý, a hned se to pokoušel dokázat. Tomáš, který přišel pro Rhyse, prohlásil, že na obruč je přeborník, a začal jim to předvádět. Jamie našel čtyři děti a tři dospělé, jak se prohýbají smíchy a hrají dětské hry. S úsměvem k nim přistoupil, ale Axia strnula, podala kalíšek dítěti a se vztyčenou hlavou odešla. Smích rázem ustal.

Po tomto dni se z Axie, Rhyse a Tomáše stali velcí přátelé; muži jeli každý po jedné straně vedle ní a odpovídali jí na všechny otázky. Tode rád řídil vůz, když nebyli v dohledu žádní lidé, a pak si Roger mohl zalézt dovnitř a spát. Ti čtyři okamžitě utvořili veselou skupinku, smáli se, dávali si hádanky, snažili se vydolovat z paměti kdejakou dětskou hru. Protože Axia prožila první léta svého života výlučně s dospělými, většinu dětských her propásla. První dítě, na které se pamatovala, byl Tode, a to už mu bylo skoro dvanáct, a druhé byla Frances, a s ní nikdy žádná legrace nebyla.

Po večerech kreslila portréty. Na sklonku dne zajeli s povozy na louku a pod Axiiným vedením rozdělal kočí táborový oheň. Zavěsili nad něj železný kotel, v kterém se dusilo maso koupené v nejbližší vesnici.

Během dne Rhys a Tomáš stále nabízeli Axii něco k jídlu. Když vedla cesta vesnicí, stavil se některý z nich u pekaře nebo cukráře, u řezníka, nebo dokonce i v palírně, aby se podíval, jestli neobjeví něco, co Axia ještě neochutnala. Zprvu kupovali všechno dvakrát a nabídli i Frances; koneckonců ona byla dědička, která prožila celý život v ústraní. Frances se však na ně podívala, jako by jim dočista přeskočilo. „Jak mám teď tohleto jíst?” zeptala se otráveně. „Byla bych celá ulepená.”

Druhý den už Frances nic nenabízeli, ale Axii s potěšením krmili vším, co sehnali. Večer je za to odměňovala tím, že kreslila události dne. Jako by jí v paměti do nejmenšího detailu utkvělo vše, co viděla. Nakreslila Rhyse, jak sahá po bochánku a pekařka napřahuje vařečku, jen jen ho plácnout přes ruku. A Tomáše, jak si láme hlavu nad dřevěnou skládačkou a malé děvčátko k němu netrpělivě vzhlíží, že neumí hračku složit. A Toda, jak řídí vůz, usmívá se a je mu vidět jen nezjizvená půlka obličeje. A Rogera, jak ve spaní chrápe a kolem úst mu poletuje moucha.

„A co Jamie?” zeptal se Tomáš tiše, když obdivoval její kresby.

Vrhla pohled na Jamieho, který stál opodál, namočila pero do barvy a začala rychle kreslit. Načrtla Francesinu krásnou tvář, ale místo těla měla jenom hromadu pytlů s penězi. Jamie se nad ní skláněl, tvářil se žádostivě a líbal jí prsty, jež z pytlů vyčuhovaly. V druhé ruce držel za zády svatební smlouvu.

Nikdo neměl chuť se zasmát. Byla to ošklivá kresba a všichni to věděli. Kočímu Rogerovi se náramně zalíbila, a když se rozchechtal, ostatní se přidali.

Právě tuhle chvíli si Jamie vybral, aby se přišel podívat, čím se všichni baví.

S upjatým pousmáním mu kresbu podala, přestože Tode málem spadl do ohně, jak se ji pokusil popadnout dřív, než se dostane Jamiemu do rukou.

„Tak tohle si o mně myslíš,” řekl, vrátil jí kresbu a šel pryč.

Teď byla Axia sama, těšila se ze své volnosti a každá částečka jejího těla se tetelila radostí. Opřela se o lokty, zvrátila hlavu a zhluboka vdechovala svěží, chladný vzduch. Chutnal jinak než za zdmi otcova panství. Carpe diem, pomyslela si. Užij dne, každou jeho cennou minutu. Krátký čas její svobody se chýlil ke konci. Tři dny už uplynuly, ale jako by toho prožila maličko, až na to, že snědla půlku Anglie. Rozhodila ruce a napadlo ji, že by toho chtěla vyzkoušet víc. Létat. „Ano,” řekla nahlas. „Chci létat. Chci, ” Co vlastně chtěla ze všeho nejvíc? „Chci dokázat, že jsem něco víc než jen peníze,” řekla do větru. Od útlého dětství jí neustále připomínali, že je Maidenhallova dědička. Frances nikdy nepropásla sebemenší příležitost. „Pokud se mu líbíš, pak jsem si jistá, že je to kvůli tvým penězům,” prohlásila bezpočtukrát. „Je k tobě milá, protože máš peníze.” A tak to šlo pořád dokola, vždy a všude otcovy peníze!

„Copak nemám větší cenu než otcovo zlato?” ptala se. „Proč si každý myslí, že všichni ode mě chtějí jenom peníze? Proč?”

Zmlkla, neboť zaslechla Todovo zapískání, jeho znamení, že za ním má přijít. Pomalu sešla z kopce k vozům. „Co to tam nahoře provádí?” zeptal se Jamie Toda a na hlase mu byla znát podrážděnost. „Nikoho podivnějšího než ji jsem jaktěživ nepotkal. V jednu chvíli ji nemůžu vystát a vzápětí, “

„Vzápětí člověka okouzlí,” dořekl Tode a uviděl, jak Jamie váhavě přikývl na souhlas. „Axia byla odříznutá od světa po celý svůj život. Neví, jak to chodí. Všecko je pro ni nové.”

„Což dává dostatečně najevo, když si dělá blázny z mých mužů,” podotkl rejpavě.

Tode zavrtěl hlavou. „Určitě zjistíš, že dovede být, ehm, užitečná.”

„To ano, s tábořením opravdu pomáhá.”

Tode se usmál, což činil zřídkakdy, protože pak vypadal ještě groteskněji než obvykle. „Jednou přijdeš na to, že Axia se hodí ještě k něčemu jinému než jenom k tomu, aby okořenila dušené maso. Umí to s penězi.” Jamie si nevěřícně odfrkl. „Jenom blázen by svěřil té potřeštěné čertici své peníze.”

„Krev se nezapře.”

„Cos to říkal?” zeptal se Jamie rychle.

Tode si odkašlal. „Řekl jsem, že to ukáže čas.”

Jamie se ušklíbl a šel pryč, ale Todova slova na něho zapůsobila. Ano, při vší smůle ho Axia upoutala. A byla pravda, že se nepodobala nikomu, koho znal. Především nevnímala rozdíly mezi lidmi. Příbuzenství s člověkem tak bohatým jako Maidenhall by jí přirozeně skýtalo určitá práva, to však Axia zřejmě nechápala. Zatímco Frances své postavení první herečky ve hře chápala dokonale, Axia dělala, co bylo potřeba udělat, ať to bylo mytí nádobí v potoce nebo hledání prstenu, který Frances někam založila.

Musel si přiznat, že Axia všem usnadňuje život. Když se prvního večera utábořili, zjistil, že tři noví sluhové plní své povinnosti klidně a zdatně. Podle jeho zkušeností postávali a drbali se za uchem, dokud jim někdo přesně neřekl, co mají udělat. Poptal se a zjistil, že než zastavili na noc, Axia jim dala příkazy.

Zprvu mu byla její troufalost proti srsti. Jeho nebude komandovat tak jako chudinku Frances. Zjistil však, že dušený králík je okořeněný divokým tymiánem, který Axia nasbírala za polední zastávky, a k večeři je vždycky čerstvý chléb, a na „komandování” rázem zapomněl.

Nejpodivnější ale bylo, jakým způsobem pečovala o Frances.

Podle toho, co sám zažil, měl strach, že se Axia v noci vkrade do Francesina vozu, aby jí ublížila, ale bylo tomu úplně jinak. Axia dávala Francesině komorné pokyny ohledně toho, co Frances ráda nosí, jí, dokonce i jak má ráda ustláno. Jamie by si myslel, že Axia by byla dokonalá dvorní dáma, nebýt jejích častých kousavých poznámek na Francesinu adresu.

Po třech dnech mu dělalo potíže srovnat si to, co o Axii věděl, s tím, co viděl. A s tím, co slyšel. Už i v táboře se začínalo ozývat: „Zeptej se Axie.” Zřejmě věděla, kde je co ve vozech uloženo, že Rhys má rád červené maso a Tomáš bílé. Když se kupoval chleba, nepopustila, dokud se pro Frances nesehnaly kmínové bochánky. A Tode! S princi se nejednalo s takovou pozorností, jakou Axia běžně projevovala jemu.

Jediný, koho zanedbávala, byl Jamie. Ačkoli dohlížela na postavení stanu, o který se dělili Rhys s Tomášem, Jamie musel večer co večer sám nařídit, aby mu jej postavili. Každého rána Axia trochu vykartáčovala šaty všem ostatním, ale Jamie je měl celé dny stejně zaprášené. Kreslila obrázky ostatních, dokonce i Frances, ale Jamieho si všímala tak málo, že tam mohl docela dobře nebýt.

A čím víc ho přehlížela, tím víc na ní mohl oči nechat. Jeho pocity samozřejmě neměly s rozumem co dělat, ale všiml si kdečeho, co dělala pro ostatní, a štvalo ho všechno, co nedělala kvůli němu.

Poprvé v životě se přistihl, že se snaží upoutat pozornost nějaké ženy, a s pousmáním si pomyslel, že když bude obskakovat Frances, určitě tím strhne Axiinu pozornost na sebe.

O hodinu později seděli kolem táborového ohně a Jamie se s úsměvem, s úmyslem ji poškádlit, vesele zeptal: „Tak si říkám, jestli se Maidenhallova dědička Perkinu Maidenhallovi podobá?”

Frances byla tak ponořená v myšlenkách, že nemyslela na to, co říká, takže jí v hlase zazněl ironický tón: „Jak by mohla vědět, jak vypadá? Nikdy se s otcem nesetkala.”

Okamžitě se kolem ohně rozhostilo hluboké ticho a Frances se horečnatě snažila své přeřeknutí napravit. „Chci říct, že jsem se s otcem nikdy nesetkala.”

„Nikdy jste se nesetkala s otcem?” zeptal se Rhys. „Ani jednou?”

Frances se sklonila nad talíř, aby neviděli, jak jí svítí oči. Zlobilo ji, že si jí Rhys nevšímá a cele se věnuje Axii. Až na to jedno dopoledne, kdy jí nabídl nějakou nechutnou sladkost, jako by byla děcko; od té doby se však na ni snad ani nepodíval.

Když zvedla hlavu, měla v očích smutek. „Je to pravda, píše mi dopisy a vysílá posly, ale osobně za mnou nikdy nepřišel.”

Jamie se zamračil a soucitně na Frances pohlédl, ostatně všichni se na ni dívali soucitně.

„Vždycky jsem ostatním záviděla, že mají rodinu, protože nemám ani matku, ani otce,” řekla Frances a zadívala se přes plameny. „Jediná rodina, kterou mám, je Axia. A samozřejmě Tode.”

Na to Axia otevřela ústa, ale Tode jí položil ruku na paži a pohledem jí připomněl, že to ona chtěla tuhle hru rozehrát.

Axia nesnášela, aby kdokoli jejího otce haněl. Ať dělal, co chtěl, nepochybovala, že má k takovému jednání své důvody. Pokud nevěděla, jaké důvody to jsou, byl to její problém, ne jeho. „Maidenhallově dědičce se v životě dostává jiných věcí, které jí to vynahrazují.”

„Jako třeba láska?” odsekla Frances, pak se otočila k Jamiemu a oči jí zářily potlačovanými slzami. „Neprosím se o soucit, ale sestřenice nikdy nedala dědičce vánoční dárek, dědička však sestřenici dárek dává vždycky. Není to pravda, Axie? Tode? Můžete odpřisáhnout, že mluvím pravdu, viďte?” Pohlédla přímo na Toda. „Ano, Frances, říkáš pravdu,” odvětil mrazivě. „Sestřenice dědičce nikdy nedarovala nic. Ani neprojevila vděčnost za všechno, co jí dědička dala.”

Axia na sobe pocítila pohledy všech a uvědomila si, že se musí obhájit. Nebo to bude Frances, koho bude obhajovat? Jako by ztratila nit. „Možná si sestřenice nemůže dárek pro dědičku dovolil. Co by tak mohla darovat dceři nejbohatšího člověka v Anglii?” Přesně tohle Frances Axii bezpočtukrát opakovala.

K Axiině údivu se Frances rozesmála. „že nemáš peníze? Ale jdi, Axie, jsi nejbohatší osoba na panství.” Axia se celá zmatená nezmohla na slovo. Chystá se teď Frances říct všem pravdu?

Stále ještě rozesmátá Frances se otočila k Jamiemu. „Takovou druhou jste v životě neviděl. Co myslíte, že udělala s jablky ze sadu? A s třešněmi? Poslala je do vesnice, aby se prodaly, tohle udělala!” Odmlčela se, aby dodala svým slovům na působivosti, a tvrdě pohlédla na Jamieho: „Axia ořeže kdejakou kytku a zkouší z ní vyrobit voňavku. Říkám vám, má srdce a duši chamtivého kupce. Není to žádná dáma!”

Axia klidně odložila talíř na zem a zvedla se. „Frances, raději bych snědla hrst jehel, než abych strávila ještě minutu v tvojí společnosti,” řekla a odešla do tmy.

Když se Frances vítězoslavně rozhlédla po ostatních, nikdo se na ni neusmíval. Nedovedla to pochopit. James Montgomery je přece hrabě a nevyslovil slovo kupec s despektem? A jak ho urazil ten pomalovaný vůz. Nenávidí nízké vrstvy, není to tak?

První prolomil ticho Tomáš. Zvedl se, protáhl a řekl, že asi půjde spát, aby mohli ráno brzy vyrazit, a chvilku nato se k němu přidal Rhys.

Když zůstala s Jamiem sama, zabořila si Frances obličej do dlaní a tiše řekla: „Nemají mě rádi. Vím, že nemají.”

Poklekl před ní, neboť nesnášel, když nějaká žena plakala. „Ovšemže vás mají rádi. Určitě vás mají moc rádi.” „Ne, mají rádi Axii. Od té doby, co mi bylo třináct, měl každý raději Axii než mě. Nedovedete si představit, jaký to byl život. Otec mě uvěznil a držel stranou všeho. A lidi se zajímají jenom o moje peníze, o nic jiného.” „Jako já?” zeptal se tiše. „Víte, že jsem pevně rozhodnutý oženit se s bohatstvím vašeho otce.”

Zlehka mu položila ruce kolem krku a propletla prsty. Obličeje měli velice blízko. „Stojíte opravdu jenom o bohatství mého otce? Nepřipadám vám ani trošičku přitažlivá?”

„Ovšemže ano,” řekl a přiblížil rty k jejím ústům, že ji políbí.

Nedotkl se jich však, protože Axia s takovým rozmachem nakopla hořící klacek, až proletěl vzduchem a přistál na zemi u Jamieho nohy, kde od něho okamžitě chytil lem jeho kabátce.

Strhla se pěkná mela. Tode a jeden kočí pomáhali hasit Jamieho oblečení a Rhys s Tomášem vyskočili s tasenými meči ze stanu.

Když Jamie zjistil, že už mu nic nehrozí, neutrpěl ani škrábnutí, zabodl celý navztekaný pohled do Axie. „Moc mě to mrzí,” usmála se na něho. „Asi jsem musela víc kopnout. Doufám, že jsem tě nevyrušila při námluvách své bohaté sestřenky.”

„Axie,” řekla Frances tlumeně, „za to mi zaplatíš.”

Jamie se konečně zmohl na slovo. „Dnes v noci budeš spát v mém stanu. Dám pozor, abys neprovedla nic, co by mohlo někomu ublížit.”

Obdařila ho úsměvem. „To bych radši strávila týden po krk v koňském hnoji než jednu noc ve společném stanu s tebou.”

Jamie k ní vykročil, ale Tode se mezi ně postavil. „Dohlédnu na ni a budu ji chránit.”

„Chránit ji?” Jamie se málem zalknul překvapením. „A kdo ochrání nás před ní?”

„Mně se nic nestalo,” řekl Rhys. „Máš nějaké zranění, Tomáši?”

Tomáš se prchavě koutkem úst pousmál. Jeho otec byl kupec, jeden z těch, o nichž Frances s takovým znechucením mluvila, takže byl při Axii. „Nic se mi nestalo. Snad jenom jedinému člověku mezi námi způsobila tato kupecká dcerka příkoří.”

Axia zamrkala a přívětivě na oba pohlédla.

Jamie rozhodil rukama. „Jděte si všichni lehnout. Je mi fuk, kde kdo bude spát.” A s tím se rozešli na noc do dvou stanů a dvou vozů.

11. KAPITOLA

Vzbuď se,” zašeptala Axia Todovi. Spal pod malovaným vozem vedle kočího Rogera, aby Axia měla celý vůz pro sebe. Udělala si lůžko na štůčcích látek, které tam byly uloženy jako součást jejich převleku.

Tode se rozespale zvedl. „Axie, ještě se nerozednívá. A dlouhé hodiny ani nebude. Jdi si zase lehnout.” „Kam všecky ty vozy jedou?”

Přivřenýma očima pohlédl na vozy, které se pomalu kodrcaly po cestě pouhých pár metrů od jejich tábořiště. „Nevím. Nikdy jsem tady nebyl. Jdi si lehnout.”

„Když mi to neřekneš, zeptám se jich sama.” Chtěla tím říct, že vyvolá pozdvižení, celý tábor se vzbudí a nikdo se vůbec nevyspí.

„Řekl bych, že bude dneska v městečku trh a že jedou prodávat své výrobky,” odpověděl a znovu se natáhl. Axia stála a pozorovala vozy. Trh! Vždycky chtěla vidět trh. To, co Frances tak ošklivě řekla, byla pravda: opravdu posílala ovoce na trh a potom se prodávajícího vyptávala na spousty věcí.

Sklonila se a znovu Todem zatřásla. „Vstávej. Pojedem na trh.”

„Já, ,” začal Tode a svraštil čelo.

Věděla, čeho se obává. Nechtěl, aby ho lidé viděli. „S tím se netrap. Zůstaneš uvnitř ve voze, nikdo tě neuvidí.” Pomalu, rozbolavěle vylezl zpod vozu. „To nemůžeš. Bude strašně zuřit.”

„Stejně mě nemůže vystát, tak co na tom záleží?”

,,Axie, ,” varoval ji Tode.

„Prosím,” zašeptala. „Víš, co mě čeká. Myslíš, že mi můj manžel dovolí jít do města na trh? Nebo mě vystaví jako pouťovou atrakci? Maidenhallovu dědičku!” Poslední slova vyslovila, jako by znamenala kletbu. Slova vystaví a pouťovou atrakci Toda obměkčila. „On nás ale uslyší a, “

„V hrkotu těch ostatních vozů ne. Ach Tode, prosím. Nemohu tomuhle člověku dovolit, aby mi ve všem zbraňoval. Možná nás uslyší, ale aspoň se můžeme pokusit.”

Tode se zeširoka usmál, což činil pouze před Axií.

„Můžeme zkusit užít dne, nemám pravdu?”

Impulzivně se mu vrhla kolem krku a krátce a vášnivě ho objala. „Moc ti děkuju, moc.”

Nepromarnila ani chvilku, takže neviděla, jak to objetí na Toda zapůsobilo, a vlezla pod vůz, aby vzbudila Rogera a pokusila se uniknout vždy bdělému oku Jamese Montgomeryho.

„Je pryč,” řekl Jamie tlumeně. Hněv mu nedovolil promluvit nahlas, jinak by se rozeřval, až by hvězdy z nebe padaly.

Rhys, který právě lezl ze stanu, pohlédl k místu, kde včera v noci stál velký malovaný vůz. Za poslední dny si oblíbil draka dštícího oheň a lva, kterého se Jamie, stále ještě téměř nahý, chystal zabít. Za jiných okolností by mu to dělalo starosti, měl by podezření na únos, nyní však bez nejmenších pochybností věděl, že kdyby vyvstal nějaký problém, Axia by ho vyřešila. Zíval a přitom přemýšlel, co asi dobrého přiveze Axia k večeři. „Říkáš si, kam se s tím vozem poděla?” zeptal se Tomáš a rozhlížel se, jako by se ten mohutný vůz mohl schovával za nějakým kamenem.

Jenom Jamiem cloumal vztek. „Vidím, že si nikdo z vás nemyslí, že by za tím mohla být nějaká lumpárna.” „Je s Todem,” připomněl Tomáš. „Dohlédne, aby se jí nic nestalo. A určitě se brzo vrátí.”

Jamie na ty dva pohlédl, jako by jim přeskočilo. Zřejmě je vůbec neznepokojuje, že on má za povinnost dopravit dědičku bezpečně k jejímu snoubenci. Ale tahle, tahle Axia se mu při každé příležitosti staví na odpor. „Musíme ji najít.” Obrátil se ke služebné, která kladla na stolek v Jamieho stanu chléb a sýr, a řekl: „Musíš probudit svoji paní, protože, “

Zmlkl, neboť z vozu se vyhrabala Frances. Jen tak mimoděk ho napadlo, že takhle poránu nevypadá zrovna vábně. „Sebrala vůz a odjela,” řekl a nerozváděl dál kdo. „A já ji musím najít a přivést zpátky.”

Frances si nepotrpěla na časné vstávání, a zvláště nesnášela, aby hned zkraje měla co činit s Axiinými vylomeninami. „Odjela s vozem do města,” řekla a natáhla ruku po poháru s moštem, který jí podávala služebná. Šaty měla pomačkané a měla zlost na Axii, že nedohlédla, aby jí je pořádně zabalili.

Jamie byl příliš zaměstnaný sedláním koně a příliš rozzlobený, takže ji neslyšel, ale Rhys a Tomáš, ruce plné chleba a sýra, se k ní obrátili. „Proč by mela jezdit do města?” zeptal se Tomáš.

„Aby něco vydělala, jak jinak,” řekla Frances.

Všichni tři se na ni zmateně zadívali. Stiskla rty. Od kdy je Axiinou opatrovnicí? Pokývla na lidi na cestě pár metrů opodál. Všichni šli nebo jeli do nedalekého městečka. „Je tam trh, ne? A peníze jdou z ruky do ruky.” Hlas měla jedovatý. „Pokud se tam dá něco vydělat, pak tam naše Axia bude.” Zvedla k Jamiemu oči zúžené do štěrbin. „Říkala jsem vám, že má srdce a duši chamtivého kup, “

Nedořekla, protože Jamie vyskočil na koně, vyrazil k městu a zmizel v oblaku prachu.

Cestou ho napadlo, že Frances nemůže tak docela věřit. Proč by měla dívka, která žila s Maidenhallovou dědičkou, jezdit na trh? A i když se mu vybavilo, co Tode říkal o její šikovnosti ohledně peněz, nevěřil, že ta čertice umí něco víc než kreslit obrázky. Jak by mohla, když prožila celý život v ústraní?

Ne, opravil se, to Frances takhle žila. Axia má otce a sestry, půlku života prožila s nimi a nyní je pravidelně navštěvuje.

„Neviděli jste vůz, s, ?” začal se vyptávat, jen co dorazil k městečku, ale zmlkl, když na něho někdo ukázal a řekl: ,,To je on! Drakobijce. Lovec lvů. To je on!”

Zaťal zuby a zamířil s koněm od toho člověka dál, do davu lidí. Určitě tady Axia je, protože lidé viděli jeho obraz na boku toho ohavného vozu.

Ta čertovská holka ho dokáže neustále ponižovat. Osmadvacet let vystupoval důstojně a hrdě, jen co ji však potkal, změnil se jeho život ve frašku. ,,V řeckou tragédii,” řekl si pro sebe a prodíral se s koněm snad stovkami lidí, kteří nakupovali, obchodovali, smlouvali, nebo se jenom přišli navštívit.

,,Drakobijce!” zaslechl mnohokrát. Cynicky si pomyslel, jak je možné, že ho poznali, když jsou mu ještě vidět na tváři ty škrábance a na jednom oku má dosud modřinu.

Na konci městečka bylo velké srocení lidí a přímo přes jejich hlavy uviděl barvy Axiina malovaného vozu. A i když to bylo k neuvěření, uslyšel i její hlas. Jak může taková mrňavá ženská takhle hulákat?

Aby se dostal k vozu blíž, musel objet dav a vzít to z druhé strany. Teprve potom, protože seděl na koni, uviděl, co se děje. Ty vozy koupil jen jako zástěrku, nikdy neuvažoval o tom, k jakému účelu mají sloužit. Tode mu řekl, že jsou ve sklepeních látky, tak se Jamie rozhodl, že něco z toho poslouží jako součást jejich převleku. Nyní však uviděl, že Axia použila vůz k tomu, k čemu sloužit měl. Zadní postranice, větší část dračího břicha, byla zvednuta, a tak vytvořila stříšku podepřenou dvěma kůly, zaklesnutými v kruzích připevněných po stranách vozu. Police, předtím nejspíš připevněná uvnitř ve voze. sloužila jako příhodný pult. Z nařaseného kusu látky udělala uvnitř vozu závěs a Jamie nezapochyboval, že za ním se schovává Tode, aby ho lidé nespatřili. Za pultem stála Axia a spolu s ní Roger, který podle jejích pokynů pilně měřil a stříhal.

Zprvu Jamieho mátlo, proč je kolem vozu takové srocení. Copak nikdy neviděli nikoho prodávat látky? Nebo je to tím, jak je ten vůz pomalovaný? Dovedl si představit, že se sběhli, aby si ho prohlédli. Ti lidé však nakupovali tak rychle, jak dokázali Roger a Tode skrytý za závěsem stříhat. Věděl, že před pár hodinami byly ve voze dlouhé štůčky látek, ale teď už tam skoro nic nezbylo. Zato tam byl obrovský bochník sýra, pár pytlů mouky, hovězí kýta, a pokud se nepletl, nějaká kuřata, a to bylo jenom to, co viděl. Nepochyboval, že na podlaze vozu je toho ještě mnohem víc.

Právě se chystal pobídnout koně, když se rozhalasil Axiin hlas a zmrazil ho na místě.

„Mí předkové byli největší kupci, co kdy země nosila,” vykřikovala, i když zjevně hovořila k muži, který stál tak čtvrt metru od ní. ,,To radši tu látku zahodím, než abych vzala, co nabízíte. Vidíte ten lesk? To dělají dračí šupiny. Přemýšleli jste někdy, co se stalo s kůžemi draků zabitých v dávných dobách? Zabili je, pravda, velcí rytíři, ale mí předkové je stáhli z kůže a ty se vším všudy, i s šupinami, nasolili. Uchovávali je z generace na generaci, neboť nevěděli, co s nimi, ale má vlastní babička, nechť je její jméno požehnáno, přišla na způsob, jak utkat ze šupin nit, a můj v Pánu zesnulý dědeček nechal zhotovit velké tkalcovské stavy, aby se z dračích nití dala utkat látka. Podívejte, vidíte, jak se na slunci leskne? Dračí látka,” vyvolávala. „Dračí látka na prodej. Nikdy se neroztrhá.”

Chvilku Jamiemu trvalo, než se mu po těch všech lžích, jež právě vyslechl, vyjasnilo v hlavě. Dračí látka! Nikdy se neroztrhá?!

Všechny rytířské přísahy, které kdy složil, se v něm ozvaly. Jak může takhle lhát? Jak může, ?

Neobtěžoval se dál ztrácet čas nějakým přemýšlením, ale pobídl koně do davu, který se před ním rozprchl. Dojel před vůz a zastavil.

,,Co se, ?” začala Axia a zasténala, když uviděla, kdo to přijel. ,,Zavíráme, lidičky. Ďábel spolkl slunce,” vykřikla mnohovýznamně dozadu k Rogerovi a Todovi.

,,Koukej odtud zmizet,” řekl jí Jamie se zaťatými zuby.

Nějaký člověk, který stál u jeho nohou s vykrmenou husou pod paží, zablekotal: ,,Drakob, ,” ale z pohledu, jímž ho Jamie sjel, mu uvízlo slovo v hrdle.

„Ten vůz nech být!” nařídil jí Jamie. ,,Ať se o něj postarají muži. Obrátil se na Toda a Rogera, neboť věděl, že poslouchají. ,,A ať jste okamžitě zpátky v táboře.” Roger jen pokývl. Axia vyšla z vozu.

,,Mohl by se někdo laskavě zeptat tohoto muže, co ho tak zlobí?” Mhouřila oči proti slunci a rozhlížela se po lidech, ale odmítala zvednout pohled k Jamiemu. „Nebo že by mu vadilo už jen to, že žiju a dýchám?” Jamie se nehodlal nechat zesměšňovat před celým městem a lidmi z okolních osad víc, než už se stalo díky jeho polonahé kresbě. ,,Hej, ty!” křikl na mohutného mužského, kterému svaly jen hrály. „Podej mi ji.” Nehodlal slézt z koně a dostat se ještě blíž k lidem, kteří srovnávali kresbu s originálem.

Muži se rozzářil obličej, jako by právě obdržel klíče od království, a okamžitě zajel rukama Axii do podpaží a začal ji zvedat Jamiemu do sedla. Ještě ji však ani neposadil, když ucítil pod bradou hrot Jamieho dýky. „Jestli nechceš přijít o palce,” sykl Jamie, „dávej si pozor, na co jima saháš.”

Muž se zatvářil schlíple, ale v lidech, už rozparáděných vozem a Axiiným příslibem dračí látky, tenhle výstup ještě přiživil jejich představivost. Nějaký člověk daleko vzadu za Jamiem zaječel: „Drakobijce!” A ve chvilce spustili i ostatní. „Drakobijce! Drakobijce! Drakobijce!” Jamie obrátil oči k nebi, s Axií před sebou otočil koně a začal si razit cestu z městečka. Pracně se vymotal z davu lidí a zamířil k polím, která se táhla směrem k jejich tábořišti. Nespěchal, neboť chtěl získat trochu času, aby se ještě jednou pokusil do téhle nezkrotné mladé ženy vemluvit trochu rozumu.

„Strháváš na nás pozornost,” začal. Původně chtěl počkat, až dojedou na místo, kde by mohli sestoupit z koně, ale zřejmě to nevydržel. „Copak má za smysl nějaký převlek, když nás předvádíš před celým městem a zesměšňuješ nás?”

Neřekla slovo.

„Nemáš mi co odpovědět?” naléhal. „Nemáš pro své činy žádné vysvětlení? Nikdy dopředu nepřemýšlíš, než se do něčeho pustíš’?”

Axia seděla bokem v sedle před ním. Jeho paže ji objímaly sice proto, aby mohl držet otěže, ale přesto objímaly. Tiskla se k němu celým tělem. Přestože si opakovala, že ho nenávidí za to, co všechno jí provedl, a především proto, že v ní nepoznal Dianu, bylo jí s ním příjemně.

„Axie,” řekl Jamie přísně, „co mi můžeš říct na svou omluvu?”

Sklonila hlavu. „Koníčku, slyšels, že by někdo mluvil? Ne? Ani já ne. To musí být vítr ve větvích.”

Ztěžka si podrážděně povzdechl. „Když mi Perkin Maidenhall poslal dopis, jestli bych nedoprovodil jeho dceru, myslel jsem, že tak snadno přijdu k penězům,” řekl, jako by mluvil sám k sobě. „Teď ovšem vím, že bych raději honil lotry po skotské Vysočině, než měl na starosti, na starosti, ” Axia zřejmě jako obyčejně ochromila jeho schopnost vyjadřování.

Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. „Axie,” řekl něžně, protože když ji teď takhle držel, byl ji schopen vnímat jako ženu. Většinou se musel pracně upamatovávat, zeje něco jiného než čertice, která přišla na tento svět, aby ho sužovala. „Nemůžeš sebrat vůz a zmizet, protože se ti zachce. Jste se sestřenicí pod mojí ochranou. Stále musím vědět, kde jsi a co děláš. Rozumíš mi?”

Znovu čekal na její odpověď, dokonce i kdyby promluvila k jeho koni, když se však na ni podíval, uviděl, že usnula. Hlavu měla stulenou na jeho rameni, ruce spořádaně v klíně a opřená o něho spala.

žádný div, pomyslel si. Zastala dvakrát tolik práce než ostatní. Ne že by vůbec kdy udělala něco pro něho, viděl však, co všechno dělá pro ostatní. A s tím, co zahledl ve voze, nebude muset příští týden nakupovat potraviny. Možná, pomyslel si nerad, měl Tode pravdu a Axia, no ano, Axia to s penězi umí.

Přesto si s ní musí promluvit ohledně těch nestydatých lží o „dračí látce”.

Pár set metrů před sebou viděl jejich tábořiště a věděl, že na ně čekají. Nepochyboval, že Tode a kočí brzy dojedou s vozem, kterému Rhys říkal dračí, a zanedlouho se vyrazí na celodenní cestu.

Věděl, že by se k nim měl neprodleně připojit, ale místo toho z náhlého popudu odbočil s koněm z cesty a vyjel na kopec k rozložitému dubu, který skýtal hluboký stín. Nebylo to jednoduché, ale podařilo se mu sesednout z koně s Axií na loktech, aniž by ji vzbudil. Pak ji odnesl jako dítě pod dub, posadil se a držel ji schoulenou na klíně.

Stulená v jeho náručí spala téměř hodinu. Držel ji přitom za ruku a až nyní si uvědomil, jak je drobná. To asi ta její mimořádná povaha, pomyslel si, protože když si teď prohlížel její malou dlaň a vnímal, že mu hlavou nedosahuje ani k bradě, přemohl ho pocit, že ji musí duší tělem ochraňovat. Měl pocit, jako by byl opravdu tím mužem, kterého namalovala na postranici vozu.

Pevněji objal a přitáhl k sobě. Opřel si hlavu o strom a sám začal podřimovat.

O několik minut později se s leknutím probudil. „Dej pryč ty svoje hrozné pracky!” vřískla na něho Axia, dloubla ho loktem do žeber. „Myslíš si, že jsem poběhlice, na kterou si můžeš dovolovat?”

Jamie na ni překvapeně zamrkal a na okamžik nevěděl, ani kde je, ani co se s ním děje. Poslední dobou je naprosté zmatení zřejmě jeho běžným stavem. Od okamžiku, kdy přelezl zeď a potkal tuhle výjimečnou dívku, je jeho život zmatek a chaos.

Přestože mu stále ještě seděla na klíně, byla na něho rozezlená, jako ostatně neustále. „Myslíš, že jsem další Diana?” osopila se na něho.

Kdyby to byla kterákoli jiná žena na světě a on se vzbudil s ní na klíně, byl by ji políbil, ale Axia nebyla jako jiné.

Beze slova ji bez velkých cirátů sesunul z klína na tvrdou zem a šel ke svému koni.

Samotnou ji to zmátlo. Začíná si s každou na potkání? „Sprosťáku!” řekla, ale bez jiskry, kterou si tohle oslovení žádá. Pak se zvedla a oprášila se.

„Já ne, ,” vyhrkla, když se k ní přiblížil. Popadl ji však kolem pasu tak pevně, až jí došel dech, a zvedl ji. Vyzdvihl ji však příliš vysoko a pak ji pustil, takže tvrdě dopadla na kůži a dřevo jeho sedla. Maličko se pousmál, když vykřikla „Au!”, a pak se vyšvihl dozadu za ni.

Jakmile se kůň rozběhl, znovu se o něho důvěrně opřela, až se musel usmát. Nemohl to vidět, ale usmála se také. Ve skutečnosti nevěřila, že je sprosťák. To by ji chtěl políbit.

Po chvilce řekla tiše: „Mohla jsem si sýr vybrat, takže jsem vzala ten tvrdý bílý, co máš nejradši.”

„Opravdu?” řekl a snažil se nedat na sobě nic znát, ale srdce mu poskočilo radostí. To bylo poprvé, co vůbec kdy udělala něco pro něho. Ale nejlepší na tom bylo, že si všimla, co má rád.

Přemýšlel, co by tak ještě řekl: „Maidenhall mi dal na výdaje, ale s tím, cos dnes vyzískala, ušetřím.” Otočila se v jeho náruči a vzhlédla k němu. „Ach Jamie, já bych tak ráda pomáhala šetřit na vydáních. Kupovat a prodávat se mi dnes moc líbilo. A byla to legrace a, ,” sklopila oči, „a snad mi to i dobře šlo.”

Usmál se na vršek její hlavy. „Bylas báječná.”

„Opravdu? Opravdu si to myslíš?”

„Ano, nejlepší ze všech. Máš stejný talent na obchodování jako na kreslení.”

Pohlédla na něho rozšířenýma očima. „Ale já zas tak dobře malovat neumím. Určitě jsi viděl lepší kresby.” „Nikdy. Nikde na světě.”

Chviličku jen otvírala a zavírala ústa, jak jí zřejmě došla slova, což Jamiemu obzvlášť zalahodilo.

„Všimla jsem si, že máš rád mandle, tak bych mohla udělat kachnu s mandlovou nádivkou a tadyhle, ,” sáhla si za živůtek a vytáhla několik snítek šalvěje, „tohle jsem našla a myslím, že by se to hodilo do omáčky.” Usmál se na ni. „Vychutnám si každé sousto,” řekl tiše.

Na okamžik neměla ponětí, co tím chtěl říct, pak zrudla, protože si uvědomila, že naráží na to, kde měla šalvěj schovanou. S obličejem stále ještě celým červeným se otočila a znovu se o něho opřela.

Když byli od tábora na dohled, zeptala se: „Mohla bych s hospodařením pomáhat? Tak ráda bych byla užitečná.”

„Jestli chceš,” řekl Jamie. „Ale žádné lhaní. žádné další slibování látky, která se nikdy neroztrhá. A žádné takové, že zmizíš, abych nevěděl, kde jsi. Nedovedeš si představit, jaký jsem měl strach, když jsem se ráno vzbudil a ty nikde.”

„Myslela bych, že budeš rád,” řekla a stiskla rty. „Měl bys mnohem snazší život, kdybych spadla do nějaké díry a zůstala tam.”

Zasmál se a objal ji pevněji. „Myslím, že bys mi chyběla, kdybys byla pryč. Vím, že mám s tebou jen samé trápení, ale chyběla bys mi.”

Věděla, zejí nemůže vidět do obličeje, tak si dopřála široký úsměv. „Mám tuřín, mrkev a velký kus másla. A, no ano, ještě malou cibulku. Mohla bych taky podškubat husu a začít ti dělat polštář.”

„To by bylo pěkné,” řekl tiše, protože právě vjeli do tábora a Rhys natáhl ruce, aby jí pomohl z koně. „Opravdu moc pěkné.”

12. KAPITOLA

Jakmile Frances uviděla sedět Axii na koni před Jamiem, věděla, že mezi těmi dvěma se něco změnilo. Což se ovšem dalo čekat, protože Axia to zřejmé s muži uměla. Frances si nebyla jistá, čím to je, ale snad tím, jak je Axia vždycky nakrmila.

„Jsou to muži, a ne vepři, co se mají vykrmit na prodej,” říkala Frances mnohokrát. „Na jejich místě bych měla obavy, že ti jde o moje játra.”

Když se teď Frances dívala, jak Axia sesedá z Jamieho koně, zhluboka si povzdechla. Cesta se nevyvíjela, jak doufala. Když souhlasila, že bude místo Axie dělat Maidenhallovu dědičku, představovala si, jak bude projíždět

krajinou a kdekdo bude vědět, kdo je. Tak by si jí muži více všímali a mohla by si vybrat některého za manžela. Třeba by to byl uskok, kdyby v někom, než by s ním byla sezdána, vzbudila přesvědčení, že dědička je ona. Později by mu řekla, zeje chudší než on, ale doufala, že by ho její krása mohla přimět, aby ji miloval. Věděla, že jestli má udělat dobrou partii, musí sejí to podařit teď, během téhle cesty.

Axia věděla, co ji na konci putování čeká, Frances však ne. Jak bylo pro Axii typické, odmítla o svém nadcházejícím manželství uvažovat, Frances však věděla, že to v hloubi duše tuší. Co sejí samotné týkalo, neměla ponětí, co pro ni Perkin Maidenhall chystá. Bude na ni čekat dopis, že už jí není jako Axiiny „společnice” zapotřebí? Pošlou ji zpátky k její „rodině”? K lidem, jež sestřenici vždy líčila jako anděly, kteří však nikdy na ni nepřestali naléhat, aby obstarala další věci, další peníze, všechno možné z Maidenhallova panství? Frances věděla, že Axia považuje svůj život v tom „krásném vězení” za něco strašného, ale Axia nepřišla se skutečným životem příliš do styku. Byla před ním chráněná, zaštítěná, nikdy neviděla, jak se doopravdy žije. Dobře věděla, jak dopadnou ženy bez peněz. Její matka bývala krásná, podle všeho mnohem krásnější, než by si Frances vůbec pomyslela. Její matka se ovšem provdala z lásky. Utekla před manželstvím s blahobytným, ale starým a nudným bankéřem a vdala se za pohledného budižkničemu, který odmítal zůstat u jednoho zaměstnání déle než pár měsíců. Za pět let už nebyla krásná, ale zdeptaná rozením dětí a šitím na výdělek.

Když její matka ještě žila, chodívala Frances v záplatovaných a obnošených šatech kolem bankéřova bohatého domu a uvažovala, jak se matka mohla vdát za jejího otce. Dívala se na bankéřovy děti v jejich čistém a vyžehleném oblečení, na jejich hračky, a přísahala si, že nikdy neudělá stejnou chybu jako matka. Pokud bude mít tolik štěstí, že podědí matčinu krásu, využije ji.

To byl její nápad napsat Perkinu Maidcnhallovi a upozornit ho, že jsou vzdáleně spřízněni přes bratra jejího otce, a požádat ho o zaměstnání. Někdy Frances na ten dopis vzpomínala, vybavovala si, jak pracně jej znovu a znovu přepisovala, jak ukradla kvalitní papír na psaní ze stolu jednoho tiskaře. Napsala, že jeho dcera musí být velice osamělá, jelikož za ní nikdy nikdo nepřijel na návštěvu, a jestli by tedy mohla přijet ona, Frances, a stát se její přítelkyní.

Když přišla odpověď spolu s váčkem peněz, nikdo se v životě neradoval víc než Frances a její rodina. Celý týden oslavovali, až skoro všechny peníze utratili, pak přijel od Maidenhalla povoz, aby ji odvezl, a ona se nazpátek už neohlédla.

Takže nyní Frances uviděla možnost, jak se odpoutat od Axie, od jejího lakomého otce, hrozného Toda, od závislosti na Maidenhallových penězích. Kdyby dokázala nějakého muže přimět, aby se do ní zamiloval, vzala by si ho. Nežádala si ani nikoho proslule bohatého, ani splněný sen dívčích srdcí. Chtěla jedině někoho, jako byl ten bankéř, kterého její matka odmítla.

Koho ale? Jak? Frances měla sto chutí se rozječet. Jak se má seznámit s vhodným mužem, když cestuje jako manželka Jamese Montgomeryho? Byl to samozřejmě podařený vtip. Na tomhle uspořádání se dohodli, než vyjeli z panství, a u toho zůstalo. Pokud šlo o Axii, zřejmě dokázala uniknout ostřížímu zraku toho muže, Frances však nebyla tak opovážlivá.

Takže se snažila ujasnit si, jaké má vyhlídky. Byli zde ti dva pobočníci hraběte, ale Frances rozpoznala chudobu, když ji uviděla. Nebyli na tom o moc lip než ona. Zůstával sám hrabě.

Ten měl ovšem oči jen pro Axii.

K čertu s ní! pomyslela si Frances. Axia neměla ponětí, jak se na ni muži dívají. Byla tak nevědomá, že si myslela, že po ní pokukují, jelikož je legendární Maidenhallova dědička. Jenže to, co Axii chybělo do klasické krásy, bohatě vyvážila její živost. Prožila celý život v ústraní, a neměla proto představu, jak se správné chovat, co je nepřijatelné. Bylo stejně pravděpodobné, že bude otcovým vyslancům podávat večeři ve stodole, jako zeje pozve k tabuli.

Axia neměla potuchy o titulech a o tom, jak jednat s mužem honosícím se důstojenstvím. Přede dvěma lety se dožadoval vstupu na panství vetchý starý vévoda. Tvrdil, že už ho otravují ty věčné řeči o dědičce a že ji chce vidět na vlastní oči. Axia mu přidělila práci, škubal peří z kejhajících husí, a potom mu věnovala kresbu, na níž byl spolu s husami. Staroch odjížděl s tvrzením, že v životě neprožil zábavnější odpoledne. A když se příštího roku doslechli, že zemřel, Axia plakala zármutkem.

Nyní tedy Frances neudivilo, že James Montgomery Axii okouzleně pozoruje. Překvapilo ji však to, jak se dívá Axia na něho. A jak Tode pozoruje je oba. Něco se opravdu dělo a Frances by moc ráda věděla, co to je. Láska, pomyslela si zhnuseně. To je ten klíč ke všemu. Nepochybovala, že to, co se právě odehrává, je počínající láska, ten hloupý, neužitečný cit, o kterém každý mluví, ale nikdo jej nepotřebuje. Láska způsobila veškeré matčino neštěstí. Láska byla,

Láska se stane Axii zkázou, jestli nebude opatrná, pomyslela si Frances. Co by se stalo, kdyby se sestřenka postavila proti přání svého otce a chtěla se provdat za nějakého zchudlého hraběte? Otec by ji nepochybně vydědil a její hrabě samozřejmě opustil. A kde by pak Axia byla? Je sice hezká, ale chce to velikou krásu, aby

člověk udělal dobrou partii bez věna. Frances byla přesvědčená, že kdyby byla Axia chudá, nedokázala by se provdat vůbec. Možná bych ji mohla zachránit, pomyslela si. Zachránit před ní samou. Kdybych jí odlákala Jamese Montgomeryho, pak by už nebyla v nebezpečí, že rozzlobí otce. V nebezpečí, zeji vydědí.

A kdybych si vzala hraběte já, byla by ze mne lady Frances, pomyslela si s úsměvem. Sestry by určitě pukly závistí.

Mělo to však háček, lord James řekl, že je chudý. Proto přijal tenhle úkol. Jak ale by mohl být chudý někdo, kdo má titul? Kromě toho má spoustu bohatých příbuzných, kteří mu velmi ochotně pomáhají. Viděla, že když je požádal o pomoc, rychle poslali muže ve zbroji, aby chránili Maidenhallovy vozy.

Ve srovnání s tím, co sejí až dosud nabízelo, byl James Montgomery bohatý dostatečně a podle všeho jediný, s kým má příležitost se seznámit. Smůla, zeje tak hezký. Frances zjistila, že čím ošklivější muž. tím snáz se nechá okouzlit.

Frances pohlédla na Axii, pak přivřela oči a stanovila si cíl. Než tahle cesta skončí, stane se manželkou Jamese Montgomeryho. Udělá cokoli bude muset, aby toho dosáhla, cokoli. A jednoho krásného dne jí Axia poděkuje. Axia přerovnávala věci v jednom z těch strašlivých, nepohodlných vozů. Jestli mohla po Anglii volně cestovat anglická královna, proč by nemohla Maidenhallova dědička? Protože Perkin Maidenhall je příliš hamižný, aby zaplatil dostatečnou ochranu, a tak je jeho jediné dítě nuceno projíždět zemí jako nějaká neznámá kupecká dcerka. Zdálo se však, že Axia si všechno náramně užívá, i to přízemní dohadování a smlouvání. Ráda vydělávala peníze, to měla po otci.

Frances se zvedla a oprášila si šaty. Ona naopak cestování v těchhle vozech nenáviděla. Až z ní bude lady Frances Montgomeryová, bude mít kočár se sametem potaženými sedadly a tuctem lokajů. Bude mít, „Copak máš za lubem?”

Frances nadskočila, když se jí ozval šepot přímo u ucha. Nemusela se ani otáčet a věděla, že je to Tode, ten odporný skřet.

„Myslím, že bych mohla zachránit Axii před ní samotnou,” odpověděla, pak ohrnula nos a šla pryč. Ať si tím láme hlavu, pomyslela si. Ať si dřepí u své milované velitelky a snaží se přijít na to, co jsem tím myslela. S úsměvem přistoupila k Jamiemu.

„Nechtěla byste se projít?” zeptal se Jamie a nabídl jí rámě. ,,Je takový krásný večer.”

Obemkla mu prsty paži a kráčela s ním po pěšině vedoucí od jejich tábořiště.

Snažil se ze všech sil zapříst rozhovor. „Za pár dní se ubytujeme v domě,” řekl. „Tam budou postele.” Usmála se. „Už se těším. Ráda bych jedla také něco jiného, než co se dá ukuchtit na ohništi,” protáhla obličej. „Ale Axia vaří dobře, že? Netušil jsem, že mohou mandle chutnat tak výtečně,” řekl a usmál se při té vzpomínce.

Pohlédla na něho přes řasy; dohasínající denní světlo jí ještě přidávalo na kráse. „Hodláte se se mnou procházet a hovořit o jiné ženě?”

„Cože? Ne, asi ne,” zakoktal rozpačitě a už ho nenapadlo nic, co by ještě mohl říct.

Nějakou chvíli kráčeli beze slova, pak se Frances najednou rozesmála.

Zaskočený Jamie se k ní otočil.

„Jsme si podobní, nemám pravdu?” řekla vstřícně.

„Zajisté jsme, ale v čem?”

„Řekněte mi, Jamesi Montgomery, musel jste se někdy dvořit ženě? Chci se zeptat, jestli jste musel někdy nějakou ženu přimět, aby vám věnovala pozornost květinami nebo básněmi.”

Sklonil hlavu. „Vlastně, ,” zaváhal.

„Ani já ne,” navázala Frances. „Stačilo, abych v klidu seděla, a muži za mnou přicházeli sami. Přiměla jsem je, aby spolu bojovali o výsadu, který z nich se vedle mne posadí. Chlapci o sebe zakopávali, aby jim bylo dovoleno podat mi pohár moštu.” Zvedla k němu pohled. „A s vámi to bylo nepochybně stejné.”

Zasmál se a pohlédl na ni. „Připouštím, že jsem to měl snadné, donedávna.”

Vrhla na něho zamyšlený pohled. „Je myslím načase, abychom si my dva promluvili obchodně.”

Jamie však byl v myšlenkách u slova donedávna. Existovalo někdy něco předtím? Čas, kdy Axii neznal? Vzpomněl si na první den, kdy pocítil její tělo pod sebou, chvíli, kdy šiji přehnul přes koleno, kdy se na něho vrhla a pohmoždila mu oko, kdy pomalovala vůz. Vybavila se mu Axia spící před ním v sedle, později schoulená v jeho náručí a,

„, a naplánovali si manželství. Možná by měl být sňatek tajný. Později to řekneme otci a, “

„Sňatek?” zeptal se Jamie tupě, protože nepochytil, co předtím říkala.

Frances zakouzlila dlouhými řasami. „Myslela jsem, že chcete Maidenhallovo bohatství. Mé dědictví.” „Já, ” Vadilo mu, že to vyjádřila takhle bez obalu. „To je v pořádku,” řekla a přitiskla se mu prsy na paži. Pak si všimla, zeje v myšlenkách někde jinde, náhle se ho pustila, skryla obličej do dlaní a rozplakala se. „Ach Jamesi,

nemáte představu, co mě očekává. Otec mi vybral hrozného muže. Nikdy nepoznám lásku a nebudu mít děti, to vím. Od té doby, co mi byly tři týdny, jsem se stala vězněm, a až se vdám, budu vězeň zas. Ach, jak jen to vydržím?”

Udělal to, co s plačícími ženami dělal vždycky: přitáhl si ji do náruče a hladil ji po zádech, aby se uklidnila. „Vím, že se Axia chtěla zachovat ošklivě, když mi řekla, že skládáte naděje v to, že si vás vezmu, byla to však odpověď na mé prosby. Snila jsem o tom, jak pro mě otec pošle někoho hezkého a okouzlujícího a že bychom třeba spolu, ne, neodvažuji se vyslovit to nahlas.”

„Povězte mi to,” zašeptal v obavách, že odpověď už zná.

„že by mě ten muž mohl zachránit před hrozným manželstvím, které, jak vím, bude horší než vězení, v němž jsem dosud žila.”

„Váš otec mě poctil velkou důvěrou. On, ,” začal Jamie.

„A co vaše rodina?” namítla. „Je stejně chudá jako Axiina? Mají v zimě čím topit? Co jedí?”

Polkl, když si připomněl, co Berengaria říkala o plesnivé čočce, o tom, jak touží po teple. V poslední době, ve chvilkách s Axií, začínal zapomínat na svoji povinnost a odpovědnost, ale Frances mu připomněla skutečnost. Teď mu svírala paže a prosebně k němu vzhlížela. „Mohli bychom se vzít tajně. Až již budeme svoji, otec by proti tomu nemohl nic udělat. Nemůže naše manželství zrušit.”

„Ale, ?” Nechtěl nic podotýkat, ale co když se Maidenhall tak rozzuří, že ji vydědí?

Usmála se, jako by mu četla myšlenky, a řekla: „Na lidi tolik působí bohatství mého otce, až zapomínají, že matka byla jediná dcera velice bohatého člověka. Pokud mi otec nic nedá, mám pozemky po dědečkovi, domy, jeden dva hrady. Mám vlastní nezanedbatelný příjem.” Usmála se na něho. „Popravdě nevěřím, že by byl otec zklamán, kdybych si vzala hraběte, který nosí starobylé jméno Montgomery.”

„Pravděpodobně ne,” řekl Jamie roztržitě.

Zvedla k němu oči plné slz, jen jen jí sklouznout z řas. „Zachráníte mě, viďte? Kvůli mně? Kvůli své rodině?” Pevně jí sevřel ramena a podržel si ji na délku paže. „Udělám, co budu moci, abych, abych vás zachránil, ale čest mi přikazuje požádat vašeho otce o svolení. Tohle nemohu udělat tajně. Musí nám dát svůj souhlas.” Odvrátila hlavu, takže jí neviděl do obličeje. Především nesmí připustit, aby se zvěst o jejich manželství dostala k Axiinu otci. „Co mi záleží na jeho souhlasu? Věznil mě po celý život. Prodá mě kterémukoli muži, který má peníze. Copak si nezasloužím štěstí jako každý druhý?”

„Nemluvte tak o svém otci. Ne, ” Věděl, že není tak docela ve své kůži, protože nebyl schopen kloudné myšlenky. Sňatek je důležité rozhodnutí a nemůže se brát na lehkou váhu. Kdyby popudil někoho tak bohatého, jako je Maidenhall, co by se stalo s jeho rodinou? Musí myslet na ni. „Já.

„Nemáte mě rád,” řekla Frances a půvabně našpulila ústa. „Vůbec mě nemáte rád.”

„Ale ovšemže vás mám rád,” řekl, ale sám věděl, že mu hlas zní nepřesvědčivě. Popravdě o Frances nijak zvlášť nepřemýšlel.

„Myslím, že rozumím,” řekla chladné. „Často to takhle dopadlo. Jsem nakonec Maidenhallova dědička, a to muže spíš odrazuje. Žádný mě nemůže milovat kvůli mně. Všichni chtějí jenom peníze. To Axia vzbuzuje v lidech lásku. Podívejte se na Toda, jak je strašný. Miluje ji. Váš pobočník Rhys z ní nespustí oči. Dvoří sejí. Dokonce i Tomáš na ni myslí. To jenom mě muži kvůli mému bohatství nevidí. Axia má pravdu: nejsem lidská bytost, jsem zlato svého otce.”

Obrátila se zpátky k táboru, ale Jamie ji popadl za paži. Joby vždycky tvrdila, že ženské stačí, aby Jamiemu povykládala nějakou smutnou historku, a on změkne víc než dešťová voda.

„Frances,” řekl tiše, „tak to není. Jste velice milá. Každý muž by byl šťastný, kdyby vás dostal za ženu.” „Ach Jamie,” vyhrkla a vrhla se mu kolem krku. „Věděla jsem, že mě milujete. Věděla jsem to. Budu vám tou nejlepší manželkou. A vaše rodina bude mít dost tepla a jídla a všechno nejlepší, co se dá za Maidenhallovy peníze koupit. Uvidíte. Budete ten nejšťastnější muž na světě.”

Přestala ho objímat a uchopila ho za ruku. „Pojďte, povíme to ostatním.” Oči sejí rozsvítily, jak ji něco napadlo. „Ano, musíte napsat otci. Já mu také napíšu. Dáme své dopisy dohromady a pošleme je po stejném poslu. Otec bude jistě souhlasit, protože se mu bude moc zamlouvat, že se jeho dceři bude říkat lady. Pojďte, pojďte, neotálejte.” Odmlčela se a zadívala se na něho. „Něco snad není v pořádku? Není to přesně to, co chcete? Budete ženatý s Maidenhallovou ďědičkou. Jestli nechcete, řekněte mi to prosím nyní.”

„Ano,” zamumlal. „Musím to udělat. Moje rodina to potřebuje.”

Rozpřáhla paže a zatočila se. „Jsem ta nejšťastnější žena pod sluncem. A vy? Nejste také šťastný?”

„Ach ano, jsem velice, velice šťastný. Opravdu šťastný.” V hlase mu však zaznělo, jen smutná smířenost s osudem. „Půjďeme,” řekl zvolna, „musíme se vrátit k ostatním.”

„Ano, musíme jim to říct,” klábosila Frances šťastně, načež se oďmlčela. „Ale, Jamie, drahý, neříkejme jim o těch dopisech mému otci. Axia, Víte přece, jaká je. Jenom řekneme, že se potají vezmeme. Vyhovuje vám to?”

„Ano, samozřejmě,” řekl a s hlubokým povzdechem za ní kráčel po cestě zpátky do tábora.

Mé nejdražší sestry,

všechny vaše sny se splní. Jak TO vypadá, možná se ožením s Maidenhallovou dědičkou. Ne, nemyslete si, že je to spojení z lásky. Frances potřebuje pomoc a ochranu a my potřebujeme novou střechu. Copak se takhle nesjednávají všechna dobrá manželství?

Ostatně nevěřím, že se tohle manželství uskuteční, protože trvám na tom, abych směl požádat jejího otce o svolení. Jelikož již uzavřel pro svoji dceru manželskou smlouvu, nevidím důvod, proč by souhlasil. Frances si však myslí, že svolení dá, a to se pak musíme okamžitě vzít. Dám vám vědět, jak to dopadne. Vzpomínáte si na Axii, o které jsem vám psal? Ukázalo se, že je velice užitečná, jelikož nakupuje a prodává, ať zajedeme kamkoli. Aby uskutečnila obchod, vykládá nehorázné, ale nesmírně zábavné lži. Prodala tak celý náklad látek za peníze a zvířata. Hned poté vyměnila některá zvířata s venkovským obchodníkem za sto párů bot a odkoupila tisíc knoflíků od vdovy, která se právě vracela z pohřbu manžela. Potom nás všechny zaměstnala, až na dědičku, samozřejmě, přišíváním knoflíků na boty a příští den je prodala za dvojnásobek toho, co za ně dala.

Rhys říká, že za týden ztrojnásobila původní cenu látek, a směje se, že za měsíc si bude moci koupit dům. Mám však obavy, že Rhys do ní bude zamilovaný. A Tomáš také.

Nicméně díky Axiinu výměnnému obchodování jsem nemusel už kolik dní sáhnout na peníze od Maidenhalla. Pár dní budeme bydlet v domě Lachlana Tevershama a budeme tam čekat na příjezd Maidenhallových vozů s věnem a na dopis od Francesina otce, takže mi můžete napsat tam.

Obě vás líbám a modlím se za vás. Váš milující bratr James

P. S. Moc mě to mrzí, ale ten šarlatový hedvábný kabátec se zničil, když ho Axia zapálila. Já chytnul taky, ale nedělejte si starosti, neboť popáleniny se rychle zahojily.

„Tak co si o tom myslíš teď?” zeptala se Joby. „Ožení se s Maidenhallovou dědičkou, jinak to nedopadne. Perkin Maidenhall bude určitě rád, že si jeho dcera vezme Jamieho. Nakonec je to hrabě.”

„Tím si nejsem tak jistá,” řekla Berengaria a zhluboka vdechovala vůni květin, které rostly v malé zahrádce za starým hradem. „Myslíš, že kdyby tenhle boháč svoji dceru Jamiemu nabídl, že by ji náš bratr snad odmítl? Odmítl by ji vůbec někdo? Musí v tom být nějaký háček, že ji nabízí synovi bohatého kupce, když je zde tolik zchudlých urozených mužů, kteří by si ji vzali.”

„Pravda,” připustila Joby přemítavě, ale nechtělo se jí o tom přemýšlet. „Co si myslíš o té Axii?”

Berengaria neodpověděla hned. „Myslím, zeje to ta nejzajímavější osoba, o které jsem kdy slyšela.”

„Nejzajímavější? Dovedu si představit, že té ženě, co se vracela z manželova pohřbu, zajímavá nepřipadala. Hotový div, že někdo tu Axii nestrčil do hnojiště.”

„Co by si ostatně ta vdova počala s tisícem knoflíků? Možná byla vděčná, že se našel někdo tak hloupý, aby je koupil.”

Joby přestala neklidně pobíhat a zadívala se na Berengarii. Jako by si z nějakého důvodu prohodily role. Obvykle byla cynická a pochybovačná ona, nyní byla taková Berengaria. Joby se na té Axii z nějakého důvodu něco nezamlouvalo.

„Ach Joby,” povzdechla si Berengaria, „copak v sobě nemáš trochu smyslu pro romantiku? Bojíš se, aby se náš bratr, který je popravdě velký snílek, nezamiloval do té chudé Axie a my bychom se už nikdy pořádně nenajedly.”

„Podle tebe už do ní zamilovaný je,” zamumlala Joby. „Co tím ale chceš říct, že je náš bratr snílek? Cožpak by z něho tyhle sklony udělaly dobrého vojáka?”

„Ovšem.”

„Tobě přeskočilo! Co je romantického na zabíjení a mrzačení?”

„Víš moc dobře, jak to Jamie nenávidí. To, co miluje, je pocit vyznamenání a spravedlnosti, aby dobro zvítězilo nad zlem.”

„Pravda,” připustila Joby neochotně, „ale co to má společného s tou Axií? Myslím, že mu z ní měkne mozek. Píše, že podpálila šaty.” Přivřela oči. ,,S chutí bych podpálila šaty jí.”

Berengaria se nevidomě zahleděla do dálky. „Přinesla bys mi nějaké třešňové květy? Podle toho, jak voní, budeme mít letos dobrou úrodu.”

Joby uchopila dýku, kterou nosila u boku, a uřízla několik větviček z nejbližší třešně. „Co bratrovi odpovíme?” „Chceš říct, co mu napíšeme, aby ho to přimělo opravdově se zamilovat do té bohaté dívky, o níž tvrdí, že by si ji mohl vzít, ale přiznává, že od ní chce jedině novou střechu?”

„Přesně tak. Nemyslíš si, že by se Jamie, když tak lpí na své cti, mohl v manželství dočkat lásky, že ne? Jsme příliš chudí, abychom mohli na lásku pomýšlet.”

„Leží na něm mnoho závazků,” řekla Berengaria hořce. „Matka a já, “

„A já,” doplnila Joby. „Chci být jako královna a nikdy se nevdát!”

„Taky bych chtěla být jako královna, jako včelí královna, mít tisíc dětí a všechny by mě tahaly za sukně a objímaly by mě ručkama kolem krku.”

Joby se pousmála. „Ještě vždycky je tady Henry Oliver. Ten by ti, “

„Tohle ti neprojde,” řekla Berengaria a hmátla po sestře.

13. KAPITOLA

Už několik dní hustě pršelo. Říčky se rozvodnily a cesty, už beztak špatné, se rozbahnily. Kopyta koní vázla v bahně, které se nabalovalo na kola vozů, že se sotva otáčela.

Jamie se snažil navádět vozy bahnem a přitom se užíral sebelítostí. Proč převzal odpovědnost za kupeckou karavanu a rozhádané civilisty? Odjakživa byl voják, mladší syn, který neměl zdědit tituly a panství, takže si musel najít v životě vlastní cestu ve vojenské profesi, kterou si zvolil.

Z panství ovšem nezůstalo nic, pomyslel si, když znovu zarazil koně. Déšť se jen lil, sotva viděl na cestu, a v tom hustém lijáku, který bičoval zem, nic neslyšel.

Seskočil z koně a brodil se bahnem k vozu, který znovu uvízl. Bláto mu sahalo po kotníky a jako by ho pokrýval studený, vlhký sliz. Brodil se tím marastem a samozřejmě věděl, že jeho skutečným problémem není déšť, ale Axia. Někdy mu připadalo, že než ji poznal, neměl v životě jedinou potíž. Čím byl boj na život a na smrt ve srovnání s tím, s čím se potýká od chvíle, kdy ji potkal?

Právě když už si myslel, že se z nich stávají přátelé, všechno se změnilo. Než dokázal Frances zadržet, doběhla zpátky do tábora a halasně oznámila, že se s Jamiem budou brát. Určitě nikdy nezapomene na výraz Axiina obličeje. Zrada, ublíženost, nevíra, to vše se jí mihlo na zlomek vteřiny v očích, pak se obrátila a přestala s ním mluvit úplně. Od té chvíle s ní podvakrát zkoušel zapříst hovor, chtěl jí vysvětlit, že není člověk, který si může dělat, co chce, že pro něho je sňatek obchod a nemůže jít za hlasem svého srdce. Neboť kdyby mohl jít za hlasem svého srdce, Ale Axia ho neposlouchala. Pokaždé se mu vytrhla a odmítla s ním mluvit. Když později přemýšlel o svých citech a povinnosti k vlastní zchudlé rodině, přišlo mu, že je snad lepší, že s ním Axia nemluví. Když ale o dva dny později všem oznámila, že se stala nehoda a že se nešťastnou náhodou zbytek bochníku sýra skutálel z vozu, bylo mu do breku.

Dnes dopoledne vsak Axia věnovala Rhysovi polštářek vycpaný husím peřím, které schraňovala pro Jamieho, a to mu dokonale otrávilo náladu.

Takže za pár hodin, dá-li Bůh, dojedou k jeho příteli a bývalému druhovi ve vojsku, Lachlanu Tevershamovi, kde dostanou suché postele a teplé jídlo, a možná se všichni budou cítit lip.

Lijákem viděl pouze dračí vůz, jak mu všichni říkali, jak si vepředu razí cestu. Podle Jamieho rozkazů v něm jely ženy, protože byl lehčí a měl větší naději, že projede bahnem. Plně naložený stany a veškerým zařízením, co měli, co chvíli zapadl povoz do bahna.

Okamžitě viděl, že bude potřeba zatlačit. Rhys a Tomáš, čert je vem!, jeli oba vedle druhého vozu, takže zbýval jen kočí, on sám a Tode, který byl uvnitř, aby se jej pokusili vyprostit.

Zprvu si tak soustředěně prohlížel kolo, že nevnímal Toda, který za jeho zády křičel: „Kameny! Kameny pod kola! Větve! Cokoli!”

Jamie přikývl. Samozřejmě. Osobní problémy ho zaměstnávaly tak, že nebyl schopen pomyslel na ty nejjednodušší věci. George seděl na kozlíku a snažil se držet koně, které plašily blesky, jež všude kolem šlehaly. Jamie s Todem se snažili najít něco, čím by mohli podložit pravé zadní kolo, aby mohlo najet na něco pevného.

„Můžeš zatlačit?” křikl na Toda a uviděl, že ten přikývl. Voda mu stékala po obličeji, skapávala z nosu a řinula se hlubokými jizvami, které mu křivily obličej. Jamie zavolal na kočího, opřel se ramenem o postranici a Tode udělal totéž, krátké nohy hluboko zabořené v bahně.

„Připraven?” křikl Jamie, a když uslyšeli, jak George práskl bičem, zatlačili. Nebylo snadné v té břečce s povozem pohnout. Nohy jim neustále klouzaly, ale Jamie viděl, že se kola nepatrně pohnula.

„Znova!” zařval. „Přidej! Víc zatlač!”

Právě když už byl vůz málem z bláta venku a vypadalo to, že za pár minut vyrazí znovu na cestu, ocitl se Jamie jak dlouhý, tak široký na zádech v blátě a na hrudi mu sedělo padesát kilo rozsoptěné ženské.

„On nemůže. Nemůže,” ječela na Jamieho Axia a bušila mu do obličeje a do hrudi.

Zvedl paže a snažil se ochránit před jejími ranami. Bláto se do něho vsakovalo, jako by ho chtěla pohltit nějaká obrovská mořská příšera. Až ji konečně Rhys popadl v pase, jako by byla pytel zrní, a zvedl ji.

Jamie vězel v blátě tak hluboko, že se musel chytit kola vozu, aby se z něj vyhrabal. „Co je jí?” rozkřikl se a stíral si rukama bláto z obličeje.

Rhys, který pořád ještě držel vzpouzející se Axii, pokrčil rameny.

„Pusť mě! Pusť mě!” křičela Axia z plných plic a ze všech sil s Rhysem zápasila.

Když se Jamie vzchopil a byl připraven, že se na něho opět vrhne, pokývl na Rhyse, ať ji pustí.

Axia se však nevyřítila na Jamieho, ale rozběhla se blátem, sukně přehozené přes paži, k Todovi, který se ochable opíral vzadu o vůz. Přejela mu dlaněmi přes poničený obličej a snažila se z něj setřít vodu. Upřeně na něho hleděla, ale Tode jako by v sobě neměl jiskřičku života, jen se se zavřenýma očima opíral o vůz. „Podívej, cos provedl!” rozkřikla se na Jamieho. „Aby ses za to smažil v pekle!” Pohlédla na Rhyse. „Pomoz mi. Musí dovnitř do vozu.”

Rhys a Jamie vykročili, ale Axia se postavila Jamiemu do cesty a sjela ho takovým pohledem, že ustoupil. Jsou milenci, napadlo ho najednou. To proto ho tak ochraňuje. To proto nechce, aby se k ní přiblížili jiní muži. Ti dva jsou milenci.

Vztek mu dodal novou energii, a když Rhys slezl z vozu, Jamie křikl na kočího a společně zatlačili. Najednou jako by měl sílu Herkula, neboť vůz už dávno vybředl z bahna, ale on se do něj pořád ještě opíral.

Rhys mu položil ruku na rameno, ale Jamie si ho nevšímal a tlačil dál. Pod deštěm a blátem se z něho pot jen lil. Rhys ho musel vší silou od vozu odtáhnout. Když se Jamie na přítele otočil, škaredil se tak, že ho Rhys raději nechal být. Nepadlo mezi nimi slovo, Rhys nasedl na koně a odjel k druhému vozu.

Jamie, příliš rozzuřený, aby mohl mluvit nebo přemýšlet, proč se vlastně vzteká, se vyšvihl na koně a jel vedle vozu až k bránám Lachlanova hradu. Jen vjel dovnitř, přítel ho sevřel ve vřelém medvědím objetí.

„Jamie, chlapče,” burácel Lachlan Teversham a mohutnou paží ho objímal kolem rozložitých ramen. Lachlan byl pořádný kus chlapa, obrovitý, s hřívou nazrzle hnědých vlasů a hustým kosmatým obočím. Jak Jamie dobře věděl, dokázal tenhle muž na bitevním poli šířit děs a naplnit srdce mužů strachem jen pouhou svou přítomností.

Avšak navzdory své velikosti a někdy divokému chování Lachlan zřejmě nikdy neodrazoval ženy. Jedna z nich kdysi Jamiemu řekla: „Kdo by se bál muže s takovými ústy?”

„Jsi to ty? Tady pod tím?” zeptal se Lachlan a velkou dlaní se pokusil utřít mu tvář.

Jamie však neměl náladu se smát. Naštvaně se od Lachlana odvrátil a kráčel zpátky. „Zabezpečte vozy!” křikl na kočí. „A ty, chlapče, se postarej o koně. Jestli zjistím, žes to odbyl, budeš litovat.”

Lachlan se na Jamieho, který tam stál v dešti a vypadal jako nějaký dávný severský bůh, udiveně zadíval. Znal ho od dob, kdy byl ještě chlapec, a nikdy nepoznal nikoho příjemnějšího. Nikdy nezažil, že by byl mladý Jamie hrubý.

Tomáš seskočil z koně, setřel si déšť z obličeje a pokývl k pomalovanému vozu, kde muži pomáhali Frances vystoupit. Drželi nad ní velký kus voskovaného plátna, aby nezmokla, ale Lachlan i tak zahlédl její krásný obličej. Pohlédl na Tomáše s otázkou v očích, jako by se ptal: To kvůli ní je Jamie takový?

Tomáš, který se s Lachlanem znal léta, se k němu naklonil a řekl: „Dvě ženy.”

Nato Lachlan zvrátil hlavu a rozchechtal se, neboť pochopil, že jeho mladého přítele netrápí nic jiného než ženy. Nikdy by ho nenapadlo, že by Jamie se svým zjevem mohl mít se ženami ty nejmenší potíže.

„Aby do toho hrom!” rozkřikl se Jamie, když nakoukl do vozu a uviděl, že Axia a její, její milenec, div že si při tom pomyšlení neodplivl, zmizeli.

„Kde jsou?” křikl na stájníka, který se právě snažil odvést koně z deště. Chlapec přirozeně nevěděl, o kom Jamie mluví, a svižně se klidil tomu soptícímu, blátem pokrytému monstru z cesty.

Jamie se vrátil k Lachtanovi. „Neviděls je? Děvče a muže, hodně malého a, ” Jak by se dal Tode popsat? Viděl, že Lachlan nemá ponětí, o kom je řeč.

Tode by nechtěl, aby ho někdo viděl, došlo najednou Jamiemu, a napadlo ho, kde Tode bude, neboť to u Lachlana dobře znal. „Postarej se o vozy,” zahulákal na Rhyse, vzal chlapci z rukou lucernu a rozběhl se ke stájím. Kdyby se chtěl někdo schovat, kam by šel? Nedovedl si Toda představit, jak vchází do Lachlanovy dobře osvětlené síně.

S lucernou nad hlavou šel od jednoho stání k druhému a do každého nahlédl. Nebyl si tak docela jist, co udělá, až ty dva najde, věděl však, že za ni nese odpovědnost a má plné právo,

Na konci stájí byla komora na postroje, která se dlouho používala jen jako skladiště, a právě když už se obracel k odchodu, zahlédl pode dveřmi zákmit světla.

Vztekle rozrazil dveře a k svému zděšení a nevíře uviděl Axii, jak Toda svléká.

Měl sto chutí ji odhodit přes celou místnost a na Toda tasit meč, pak ale se na něho Axia otočila se zdeptaným výrazem v obličeji. Netvářila se jako milenka, ale jako člověk, který má velké obavy, takové, že až hraničí s děsem.

„Pomoz mi, pomoz mi,” zašeptala a hlas sejí chvěl.

Vztek z něho okamžitě vyprchal. Postavil lucernu a pokročil k ní. „Co mohu udělat? Jsem ti k službám.” „Jeho nohy,” podařilo sejí zašeptat, jako by ta slova byla natolik děsivá, že je nedokáže vyslovit.

Tode ležel na balících slámy a starých koňských houních, obličej měl odvrácený, takže byla vidět jen jeho zdravá tvář, a Jamie viděl, že je mrtvolně bledý. „Přivedu někoho na pomoc, abys, “

„Ne!” vyhrkla a popadla ho oběma rukama za paži. „Prosím tě.” V očích se jí třpytily slzy. Kapala z ní voda, tmavé vlasy měla přilepené k hlavě, šaty promáčené. Věděl, že je jí zima, že je unavená a hladová, ale očividně si to neuvědomovala. „Je hrdý, nesnáší, aby se na něho někdo díval. Můžeš mu tohle stáhnout?”

Jamie si byl jist, že nikdo nedokáže chápal pýchu lépe než on sám. „Co mám udělat?”

Už víc nemámila čas a obrátila se k Todovi. „Má bolesti. Velké bolesti. Pomoz mi, aby byl v suchu a teple. Svlékni mu oblečení.”

„Ano,” řekl Jamie, přistoupil k Todovi a začal mu stahovat kalhoty. Byly však mokré a lepily se mu na tělo, takže vytáhl dýku, rozřezal je a vystavil tak Todovy nahé nohy vzduchu a světlu. Na bitevním poli viděl zmrzačené muže a myslel si, zeje otrlý, nikdy však neviděl nic podobného. Todovy nohy vypadaly jako syrové maso s velkými a malými jizvami a hlubokými zářezy v kůži, pod níž jako by byly kosti zlámané a sesazené v podivných úhlech. Jak vůbec dokáže chodit? A když přesto chodí, jak dokáže snášet bolest při každém kroku? Zvedl oči k Axii a uviděl, že drží láhev s nějakou tmavou tekutinou.

„Naliju ti trochu do rukou a vetři mu to do pokožky. Rychle!” Pocítil v dlaních teplo oleje. Dotkl se Todových obnažených nohou a zjistil, že je má smrtelně ledové. Pohlédl na Axii. Viděl, jak je vyděšená. „Dej mi to,” nařídil jí a vzal jí láhev z ruky. Dobře věděl, jaké to je, když je člověku zima, protože nějakou dobu strávil u svých příbuzných na Vysočině. Skotské léto umělo být studenější než anglická zima.

Měl větší a silnější ruce než ona, a když vtíral do Todovy studené pokožky tu její tekutinu, která mu měla rozproudit krev, nijak nešetřil. „Zaběhni do stájí, najdi mého koně a podívej se do sedlových brašen. Jsou tam šaty, měly by být suché. Přines je. Neboj se. Kdyby tě někdo viděl, řekni, že jsou pro mě. A přines láhev, co je ve vaku.”

Krátce přikývla, ze stísněné kamenné místnosti vběhla do stájí, rychle našla Jamieho koně a jeho sedlo přehozené přes dřevěnou kozu u zdi. Zabralo jí jen pár minut, než vytáhla šaty z dobré vlněné látky a stříbrnou láhev. Držela je od těla, aby od jejích promáčených šatů nenavlhly, a už se chtěla rozběhnout zpátky do komory na postroje, ale slova podkoního, kterého za stěnou stání neviděla, ji zarazila.

„Slyšel jsem, že je to Maidenhallova dědička,” říkal ten člověk tlumeně. „Má to být tajemství, ale ví o tom kdekdo.”

„Tu kdybych dostal do rukou! Představ si všecko to zlato! Stačí jen říct a máš všecko, co sis kdy přál.” „Požádáš ji o ruku?”

„Pcha! Přehodím si ji přes sedlo a budu vyjednávat s jejím tátou, za co ji dostane zpátky.”

Axia se znovu rozběhla dál a sláma na podlaze tlumila její kroky. V komoře pak uviděla, že Jamie Toda svlékl, až na lněnou roušku kolem beder, a právě mu vtírá mazání do hrudi a paží.

,,Viděl tě někdo?” zeptal se, a když zavrtěla hlavou, pokračoval. „Dobře. Nechci, aby začali být zvědaví. Měli jsme na to myslet dříve.” Vzpomněl si, kolikrát jen zkoušel vzít s sebou na projížďku Berengarii, ale vždycky způsobila pozdvižení. Děti kolem nich poskakovaly a pokřikovaly: ,,Slepá! Slepá!” Nedovedl si představit, co by se strhlo, kdyby Tode kráčel prostředkem cesty přes vesnici.

„Obleču ho, a tohle do něho zkus dostat.” Pokývl na láhev. ,,Co se do něho vejde.” Když na něho pochybovačně pohlédla, řekl: „Je to dobrá skotská, McTarvit, ta nejlepší. Teď udělej, co jsem řekl!”

Poslušně přikývla, srolovala koňskou houni, vsunula ji Todovi pod hlavu a pak mu pomalu začala vlévat whisky mezi rty. Ze zkušenosti věděla, že je při vědomí, ale pro tu bolest v nohou by si přála, aby nebyl. Obléknout netečné tělo bylo mnohem těžší, než si Jamie představoval. Jakkoli měl Tode nohy křehké, horní polovina těla patřila velkému a zdravému muži. Díky svalům, které si vypěstoval, aby vyvážily slabou dolní polovinu těla, nebyl žádné peříčko. Připadalo jim jako celá věčnost, než Tode začal kašlat po whisky, kterou mu Axia uvážlivě vnucovala.

„Ne,” vypravil ze sebe a odvrátil hlavu. „Nech mě spát.”

„Ano,” odpověděla, sedla si mu k hlavě a odhrnula mu vlasy z obličeje. Teď měl přece jen ve tvářích trochu barvy. „Spi, prosím tě. Zůstanu tady s tebou.” Sáhla pod přikrývku, kterou přes něho Jamie přehodil, uchopila Todovu velkou ruku do dlaní a přitiskla si ji na promáčenou hruď.

Neměla představu, jak dlouho tam tak sedí, když ji však Jamie začal od Toda odtahovat, bránila se.

Sevřel jí bradu rukou a otočil jí hlavu, aby na něho musela pohlédnout. „Už se mi z duše protiví, že mě bereš jako svého nepřítele. Jsi celá promáčená, je ti zima a, “

„Neopustím ho,” řekla vášnivě a vytrhla se mu. „To kvůli tobě je na tom takhle.”

Na chvilku zůstal stát opodál, přejížděl si dlaněmi přes oči a s každým jeho pohybem se drolilo zčásti zaschlé bláto. Natolik se už poučil, aby se s ní nehádal. Mohl by ji násilím dopravit do domu svého přítele, přinutit ji vzít si suché oblečení, ale nepochyboval, že pokud by ji nesvázal, nějak by si cestu ven našla.

Beze slova sundal z háku na zdi přikrývku a zabalil ji do ní. Pak ji zvedl a pevně sevřel v náruči. „Tiše, nebo ho vzbudíš,” řekl jí do ucha, když se začala vzpouzet.

„Pusť mě,” sykla, ale držel ji dál.

Sedl si s ní na podlahu plnou slámy, opřel se o studenou kamennou zeď a přitáhl si ji na klín. Když sebou nepřestávala zmítat, řekl jí tiše clo ucha. „Prosím tě, už mi víc neubližuj. Tělo mám po dnech strávených s tebou samou modřinu a šrám. Začínám krvácet, jen se na tebe podívám.”

Kdyby řekl cokoli jiného, vztek by ji nepřešel a mohla by se mu vysmeknout, ale směšnost toho všeho z ní hněv vyhnala. Opřela si hlavu o jeho silné tělo a k svému velkému zahanbení se rozplakala.

Držel ji na klíně schoulenou jako děcko, zabalenou v dece; hlavou se mu opírala o krk a její slzy ho smáčely ještě víc.

Neplakala dlouho. „Omlouvám se,” zašeptala. „Nikdy nepláču. Nikdo mě nemůže rozplakat.”

„Až na mě. Ano, vždycky jsem na ženy takhle působil.”

„Jsi lhář,” popotahovala. „Pochybuju, že vůbec kdy kvůli tobě nějaká plakala.”

Nehodlal na tuhle poznámku odpovídat, najisto však věděl, že mu nikdy nedělalo větší potěšení držet ženu v náruči než teď, jakkoli byla beztvaré tělo v páchnoucí dece. „Vyprávěj mi o Todovi,” řekl tiše. „Proč je na tom takhle?”

Po dlouhých dnech poprvé pocítila teplo, protože déšť neustal ani na tak dlouho, aby mohli rozdělat oheň. Frances žebronila, aby zastavili někde v hospodě, ale Jamie prohlásil, že je to příliš „nebezpečné”. Když však nikdo nevěděl, kdo jsou, jak by to mohlo být nebezpečné?

Sice jí vytanulo na mysli, že by se měla upamatovat na něco podstatného, co s nebezpečím souvisí, v tuhle chvíli si však nemohla vzpomenout, co by to mohlo být.

Jak teple a bezpečně jí bylo v jeho náručí. Čelem se mu opírala o hrdlo, a když ji něco začalo škrábat, odtáhla se, a tím se mu z obličeje odloupl kus bláta. Naneštěstí i s chomáčem jeho vlasů.

,,Au!” vyjekl a vyčítavě na ni pohlédl, jako by chtěl říct: ,Zase mi ubližuješ’; usmála se a znovu si opřela hlavu. „Víš, že bláto pokožce ohromně prospívá?” řekla. „Experimentovala jsem s blátem smíchaným se zelenými rostlinami z rybníka a, “

„Bláto a zelený šlem?”

„Hmm. Když se směs z jemňoučkého bláta a rostlinek nechá zaschnout na kůži, je potom pěknější.”

Mluvila tak znalecky, že odpověděl stejným tónem. „Ano, Frances má téměř dokonalou pleť.”

„Pche. Frances je zbabělec. Nikdy mi nedovolí, abych na ní něco vyzkoušela. Ale Tode, ” Znepokojeně na něho pohlédla, jak spí na nouzovém lůžku.

„Vyprávěj mi o něm,” zašeptal znovu. Vycítil, že se jí do toho nechce.

Začala se mu zvedat z klína. „Musí ti být zima. Nech mě, abych ti přinesla ze stáje další houni. Možná bude lepší, když se vrátíš do domu. Musíš mít hlad a tvůj přítel z vojny tě bude hledat.” Bylo obtížné vymanit se mu z náruče, protože měla ruce zavinuté v přikrývce, jen se však pohnula, přitáhl ji zpátky a pevněji objal. „Projednou nebude po tvém. Vím, že máš v úmyslu zůstat tady s Todem, já ovšem hodlám zůstat s tebou. Rozumíš? Tentokrát budu mít navrch já.”

„Copak nemáš vždycky navrch? Ve všem je po tvém.”

„Tak? Podle mě nebylo třeba, abys na tuhle cestu jezdila. Chtěl jsem, aby se ten strašlivý vůz přemaloval. Chci, “

„Chceš se oženit s Maidenhallovou dědičkou.”

„Nemyslím, že ,chceš’ je to správné slovo. Musím se postarat o sestry a nemohu si vzít, koho bych rád. Možná nevíš, že muži mého, mého postavení, si nemohou dělat, co chtějí. Kdybychom se mohli ženit podle přání, mohli bychom si brát komorné.”

„Nebo dívky poďobané od neštovic?”

„Ano,” řekl Jamie tónem, kterým dal zřetelně najevo, že o tomhle hovořit nehodlá. „A teď mi pověz o Todovi. Máme před sebou celou noc a ty mi to zkrátka řekneš.”

Zhluboka se nadechla. „To mu udělal jeho otec.”

Jamie už měl podezření, že to, co se Todovi stalo, nebyla žádná nehoda. „Aby z něho udělal žebráka?” zeptal se, protože už o takových praktikách slyšel a viděl mrzáky, o nichž si myslel, že nejsou takoví od přírody. Nikdy však neviděl nic, co by se podobalo Todovým nohám.

„Aby ho mohl ukazovat,” řekla tiše. „Vozit ho ve voze po Anglii a vybírat od lidí, aby se na něho mohli kouknout.”

„Místo toho ho poslali k dědičce.”

Axia už chtěla vyhrknout ,ke mně, poslali ho ke mně’, ale opanovala se. Kdyby James Montgomery věděl, kdo Axia je, požádal by ji pak o ruku? „Ano,” řekla tiše. „Perkin Maidenhall ho uviděl v době, kdy byl, takto připravován, aby se tak řeklo, chlapce koupil a poslal ho k, k dědičce.”

„Zároveň s tebou?”

„Ach ano,” řekla, jako by žertovala. „Zřejmě má slabost pro nepovedence a podivíny.”

„Mezi takové ty nepatříš. Ty jsi, “

,,Co jsem?” Trnula obavami a čekala, co jí odpoví.

„Jsi jedinečná; nepodobáš se nikomu, koho znám.”

„Ach ano, jsem výjimečná, tak jako je Frances průměrná.”

„Frances,” řekl ztěžka, „je krásná.”

Nečekaně se otočila, aby ho mohla zpražit pohledem. ,,Frances není krásná.”

,,Tak?” podotkl s pozdviženým obočím. „Jaká potom tedy je?”

„Posmíváš se mi, ale já ti říkám, že nevíš, co je opravdová krása.”

„Takhle jsi ji namalovala, a protože ji zřejmě maluješ často, musíš ji považovat za krásnou.”

„Ne, krása je to, co vzbuzuje lásku. Je to, ” Znovu se mu stulila do klína a hlavou se mu přitiskla ke krku. „Být krásný znamená někoho přimět, aby tě miloval. Jako když je nějaká žena už stará a tlustá a její manžel ji stále vidí štíhlou a oslňující, s jasnýma očima a tmavými vlasy. Aby byl člověk opravdu krásný, musí víc myslet na ostatní než na sebe.”

„Ty jsi tedy krásná?”

„Vysmíváš se mi! Ne, nejsem krásná. Nikdy nemyslím na nikoho jiného než na sebe. Tode je však velice krásný. Ty to nevíš, ale řídí celé Maidenhallovo panství. Zná tam každého člověka, ví o všech jeho potížích. Když je někdo nemocný, Tode dohlédne, aby o něho bylo postaráno; jestli ho něco tíží, Tode na něho nebo na ni, v tom nedělá rozdíl, dohlíží. Zvláště má starost o malé děti, protože ony nevidí, že je jiný, ale, ” Usmála se. „Děti vědí, jak je laskavý. Tode je velice hodný člověk.”

„Frances ale rád nemá.”

„Nikdo, kdo dohlédne za její tvář, ji nemá rád,” řekla znechuceně. „Až na tebe. Ty vidíš za její tváří jen peníze. Jako všichni zvenčí.”

„Frances se o lidi na panství nestará?” Právě mu blesklo hlavou, jak mu sestry říkaly, zeje zodpovědný za okolní vesničany: ,Montgomeryové vlastnili tuhle půdu po staletí, tak jak by mohla tvoje zodpovědnost skončit po pouhých dvou letech?’ Takhle se na to dívaly jeho sestry.

„Frances neví, jak se jmenují. Frances chce, “

„Ano. Copak chce Frances?”

„Zase se mě ptáš, jak se jí máš dvořit? Mám ti říct, abys jí dal ještě nějaké sedmikrásy? Možná bys ji měl zavřít do místnosti, kde by jich bylo plno.”

„Ne, neptal jsem se, jak se jí mám dvořit. Ptal jsem se, ” Na co sejí vlastně ptal? „Co chceš od života ty?” „Volnost,” vyhrkla. „Nežít pod zámkem, v ústraní. Abych mohla jít, kam chci a kdy chci.” Rychle k němu vzhlédla. „Byls ve Francii?”

„Mnohokrát.” S úsměvem na ni shlížel. Stále ještě byl mokrý a leckde po těle ho studilo, byl důkladně olepený zaschlým blátem a držel dívku v páchnoucí koňské houni. Nic z toho nenahrávalo nějakému milostnému dobrodružství, měl však pocit, jako by chtěl,

S odporem se od něho odtáhla a pokusila se vymanit z jeho sevření. „Máš v úmyslu mě svést?” zeptala se zděšeně. „Tak tohle si o mně myslíš? Nejdřív chudák poznamenaná Diana, potom hloupá Frances, a teď já?” „Ne, jistěže ne,” řekl Jamie unaveně. „Na co bych tak mohl pomýšlet? Když jsem ti nablízku, neměl bych si oblékat šaty, měl bych si brát brnění.” S větší silou, než původně zamýšlel, si ji znovu přitáhl na klín. „Můžu tady zůstat sama,” řekla zarytě. „Není potřeba, abys tady se mnou byl. Tode je určitě v pořádku. Už ho to takhle kvůli nohám mockrát přepadlo a já byla u něho. My s Todem nikoho nepotřebujeme.”

Najednou ji sevřel ještě pevněji a zůstal tak bez hnutí, aby se nemohla z houně vyprostit. „Jste vy dva milenci?” Chviličku se snažila osvobodit, ale byl na ni příliš silný, takže si jen hluboce povzdechla a vzdala to. „Ne, jsme jenom přátelé. Proč se na všechno musíš dívat takhle? To Frances tolik miluješ, že ti láska proudí žilami ve dne v noci a nemyslíš na nic jiného?”

„Frances nemiluju, a ty to víš.”

„Máš ale v plánu se s ní oženit.”

„Jaks řekla, mám v plánu oženit se s jejími penězi. Uděláme dobrou partii.”

„Ona možná, ty ale budeš velice nešťastný. Víš, Frances je značně hloupá.”

„To můj kůň taky, a přesto ho mám rád.”

Povzdechla si. „Není to moje věc, s kým se oženíš.”

Jamie si pořád myslel, že Francesin otec nedá ke sňatku svolení. Nebo jen tak doufal, že Maidenhall odmítne? Zhluboka se nadechl. „Slyšel jsem, že otec Gregoryho Bolingbrooka pořádně zaplatil, aby získal její dědictví.” „Kdes to slyšel?” obořila se na něho. „Celou Anglii zajímá, co dělá Maidenhallova dědička. Potom ale mě snad její otec za svého zetě nepřijme.”

„Nepochybuju, že svoji dceru moc rád uvidí u dvora,” řekla Axia.

„Jestli si Maidenhall nechá od někoho zaplatit, aby si vzal jeho dceru, místo aby jí dal věno, proč by měl vítat, že si jeho jediné dítě vezme hraběte bez peněz, jako jsem já?”

„Třeba ji má rád a všecko jí povolí,” řekla tiše.

„Člověk, který se jedinkrát neobtěžuje za svojí dcerou zajet, ji nemůže mít rád.”

„To není pravda!” ohradila se divoce. „Možná ji má moc rád. To ty nevíš.”

„Možná,” řekl Jamie, zmatený silou jejího výbuchu. „Možná svoji bohatou dceru zamykal, aby ji chránil,” trvala na svém.

„Ani královna nebyla za svého dětství tak chráněná, jako je Maidenhallova dědička. Vězni mají více volnosti než ona. Lotři, Co je ti?” zeptal se, když se znovu pokusila zvednout se z jeho klína.

„Nic mi není. Jenom mi nepřipadá zábavné zlehčovat to, že rodiče nemilují svoje děti.”

„Ach tak,” pochopil, „to proto, co Todovi udělal jeho otec?”

„Ano,” špitla. Nechtěla přemýšlel o tom, co řekl. O tomhle nechtěla vůbec přemýšlet. Když byla s Todem nebo s Frances, často o otci mluvila. Ačkoli si od dob, kdy byla ještě dítě, pravidelně s otcem psali, byla pravda, že ho nikdy neviděla, nikdy nedržela za ruku, Ne, nerada na to myslela.

Znovu se o Jamieho opřela a zhluboka dýchala, aby se uklidnila.

„Co myslíš, že by Perkin Maidenhall řekl, kdybych se s jeho dcerou tajně oženil?” zeptal se otevřeně. Frances už dvakrát řekla, že se musejí vzít tajně.

Tenhle druh otázek měla Axia ráda, protože naznačovaly, že otce dobře zná. Tode se jí často ptal, co si myslí, že by její otec tomu nebo onomu řekl. Odtáhla se a pohlédla na Jamieho. „Myslím, že by se Maidenhallovi zamlouvalo, kdyby se jeho dcera provdala do šlechtického stavu, pokud by toho muže mohl dostat, aniž by mu zaplatil.”

Okamžitě si vzpomněl na děravou střechu a na vesničany, kteří chtějí, aby Montgomeryové byli opět jejich pány. „Aniž by mu vůbec co zaplatil?”

Usmála se. „žádnou podstatnou částku. Manžel dědičky by samozřejmě obdržel to, co jí patří po matce, ale to velké bohatství, ten slavný poklad, by její manžel dostal až po smrti Perkina Maidenhalla. Tedy pokud by to byla jeho vůle.”

„No, jestli by to vystačilo na jídlo a na zakoupení pár akrů půdy, budu spokojený.”

„Jestli nestojíš o víc, proč se obtěžovat s majetkem Maidenhallovy dědičky? Se svým vzhledem bys jistě mohl ulovit kteroukoli bohatou ženu.”

Pokrčil rameny. „Frances je po ruce, a je to, je to naléhavé.”

„Aha. Je ti jedno, komu se prodáš.”

„Přestaň s tím!” rozkázal jí. „Nevíš, o čem mluvíš. Nemohu se svobodně oženit. Mám odpovědnost, o jaké nemáš ponětí. A co ty? Za koho se provdáš ty? Jak budeš zabezpečená?” Už když to vyslovoval, cítil, jak tuhne. Co mu záleželo na tom, koho si Axia vezme? Přestože však uvažoval takhle, moc dobře si tu dívku ve své náruči uvědomoval.

„Vím, co to je odpovědnost a nedostatek svobody,” řekla tiše. „Rozumím tomu stejně dobře jako kdo jiný.” Dlouhou chvíli neřekla slovo a znovu se o něho opřela.

Nepochybovala, že by otec nesvolil, aby se vdala za rytíře bez peněz, nebo za něho zůstala vdaná, kdyby se přesto odvážila si ho vzít. Perkin Maidenhall by zasáhl, rozhněvaný, že se něco takového vůbec stalo. Její otec nezbohatl tím, že by cokoli dával zadarmo. Ani svoji dceru ne. Všecko prodal.

Nezajímalo by ho však, kdyby si tohohle chudého rytíře vzala Frances. Možná je od ní kruté, že v téhle šarádě pokračuje, ale jestli si Jamie tajně vezme Frances pro peníze, a pak zjistí, že žádné nemá, bude mít, co mu patří. Dobře však věděla, že tu hru zarazí, než půjde Jamie k oltáři. Záleží na tom, co se odehrává teď, pokud o tom její otec neví?

S neveselým úsměvem si představovala, jak přerušuje svatební obřad prohlášením, že Frances nemá ani tolik, co stojí šaty, které má na sobě. Už se těšila, jak se James Montgomery zatváří.

Dokud její otec o tomhle nic nevěděl, mohla tu hru hrát až téměř do samého konce.

Co se týkalo jejího manželství, tak na to nechtěla myslet. Jakmile dojedou na místo, šaráda skončí a ona se bude muset vdát za muže, kterého jí otce vybral.

Jamie jí položil ruku na čelo. ,,Myslím, že tě něco trápí. Máš tajemství,” řekl tiše. „Pověz mi, kde jsi ve svých myšlenkách?”

Ne! vykřikla v duchu, protože začala myslet na noc, kdy se s ní miloval. Někdy jí to připadalo tak vzdálené, a jindy jako by to bylo včera, kdy ji objímal, líbal a říkal, zeji miluje.

,,U tebe!” řekla. „Je mi z tebe nanic. Pokoušíš se mě svést podobně jako Frances. Nebo ji necháš nedotčenou pro vaši svatební noc? To jenom chudá děvčata jako Diana a já poslouží tvojí chlípnosti? Co jestli je chudák Diana s tebou těhotná? Kdo se o ni postará?”

Najednou ji Jamie pustil. „Jsi volná, můžeš jít,” řekl studeně, a když se pak snažila vyprostit, pomohl jí z houně. Odstoupila od něho.

Hněvala se a nevěděla proč. Přistoupila k Todovi a nahmatala jeho ruce, aby věděla, jestli je má teplé. Když se Jamie postavil vedle ní, stiskla rty. „Můžeš jít. Neměl bys radši trávit čas dvořením té své dědičce? Na to můžu vzít jed, že kolem Frances se budou točit všichni muži v domě. A jelikož kdekdo ví, že je to Maidenhallova dědička.

„Cože?!”

Nedokázala potlačit úsměv, že takhle zareagoval; zřejmě si myslel, že jeho tajemství nikdo neprozradil. „Zaslechla jsem to ve stáji, když jsem šla pro šaty.”

„A tos mi to neřekla?” zeptal se naléhavě.

„Omlouvám se, ale život mého přítele byl pro mě důležitější než ochrana majetku.”

„Ten majetek, o kterém se zmiňuješ, je tvoje sestřenka osobně.”

To ji přivedlo k rozumu. „Ano, běž.” Zvedla hlavu. „Jdi, prosím tě. Já tě nepotřebuju.”

„Axie, ty, ” Jako by nenalézal slov.

„Ano? Já co?” zeptala se a narovnala záda.

Chvilku na ni dokázal jen hledět. Jsi krásná, chtěl říct. Pokud je krása to, že člověk myslí na jiné, potom byla Axia, jak tam tak stála v mokrých šatech ve studené místnosti a ošetřovala zraněného přítele, víc než krásná. Ale pud sebezáchovy mu zabránil, aby to vyslovil. Není pro tebe, Montgomery. Za žádných okolností ji nemůžeš mít. Musel se oženit pro peníze. Mysli na Berengarii, připomněl si. Mysli na vesničany, kteří dali všechno, co měli, abys měl oblečení, kterým tu bohatou dívku okouzlíš. Mysli na, Ach, mysli na cokoli, jen ne na tuhle zablácenou, mokrou, popudlivou, šlechetnou čarodějku, která od chvíle, cos ji potkal, zaměstnává všechny tvoje myšlenky, řekl si.

„Jsi noční můra každého muže,” řekl tiše a myslel tím, že žádný muž nechce potkat ženu, která by ho tak cele zaujala jako ona jeho.

„Ovšem,” řekla, aniž pochopila, co myslel. „Běž si za svojí dědičkou a mě nech na pokoji,” řekla a otočila se. „Ano,” řekl Jamie a vyšel z komory.

O pár hodin později, vykoupaný a po teplém jídle, uchopil pero a začal psát sestrám.

Posílám dopis Perkinu Maidenhallovi s žádostí o ruku jeho dcery. Nevím, zda to svolení dá, nebo ne. Axia si myslí, že by měl rád za zetě hraběte, já si tím však nejsem tak jist.

S Lachlanem jsem ještě nemluvil, protože už šli všichni do postele. Jelikož tady kolik dní pršelo, cesty jsou jako dno rybníka a vozy co chvíli zapadaly do bahna. Způsobilo nám to trochu potíží, hlavně v tom, že se Axiin přítel zranil.

O Todovi jsem vám nevyprávěl a teď se do toho pouštět nebudu, jenom řeknu, že ho nejspíš přivedu s sebou domů. Budeme potřebovat šafáře, a všechno mluví pro něho. Berengarie, bude se ti moc líbit. Budeš ho vidět takového, jaký opravdu je, tak jak ho nyní vidí jenom Axia.

Už musím končit, protože je pozdě. Rád bych šel spát, ale musím dávat pozor na Axii, jelikož ošetřuje toho svého drahého Toda, a musím se přesvědčit, že je v pořádku.

Moc vás obě pozdravuji. Stále se za vás modlím.

S láskou James

„Jeden, dva, tři, čtyři,” řekla Berengaria. „Ano, spočítala jsem, že napsal Axiino jméno čtyřikrát. Počítala jsem správně?”

„Hmm,” řekla Joby znechuceně. „Máš pravdu. A o dědičce se zmínil jenom jednou. Moc ráda bych se pustila za ním a vpravila mu do hlavy trochu rozumu! Jeden z těch odporných Bluntů vypálil dneska pole.”

„Jejich vlastní pole,” připomněla Berengaria sestře.

„Moje řeč. Už to nepatří Montgomeryům. Jsem v pokušení napsat našim příbuzným a říct jim, jak na tom jsme.”

„Jamie by z tebe stáhl kůži.”

„Lepší umřít takhle než hlady.”

„A co má společného vypálení pole, které není tvoje, s tvým břichem?” zeptala se Berengaria sestry, obě však odpověď znaly. Za žádných okolností nesměli vypadat před svými bohatými a úspěšnými příbuznými jako ztroskotanci. Berengaria se zhluboka nadechla. „Měly bychom mu napsat. Poprosit ho, ať nám poví víc o té dědičce. Co říká? Jakou má ráda hudbu? Květiny? Vymyslíme spoustu věcí, na co se jí má zeptat, takže s ní bude muset mluvit a zjistit odpovědi.”

„Pokud ho ta Axia k ní pustí,” podotkla Joby záštiplně.

„Neříkej mi, že ti Axia začala být protivná,” podotkla Berengaria váhavě.

Joby na sestru zamyšleně hleděla. „Myslím, že tobě taky. Jsem si jistá, že zkrátka uviděla hraběte a usmyslela si, že ho dostane. Má jedinou příležitost setkat se s člověkem jeho postavení. Co myslíš, že provádí, aby ho odloudila krásné dědičce? Nosí šaty s hlubokým výstřihem?”

Berengaria se zamyslela. „Ne, Jamiemu by se zamlouvala inteligence, někdo, s kým může mluvit. Myslíš, že ho okouzluje rozpravami o Aristotelových teoriích? Čte knihy v řečtině, aby na něho udělala dojem?”

„Ale jdi, musíme se soustředit na to, co bychom mohly udělat, aby tu dědičku miloval.”

„Kéž bychom je mohly dát nějak dohromady, aby byli spolu sami, bez té Axie. Víš, že Jamie nedokáže slabé bytosti v nesnázích odolat.”

„Dáma v nebezpečí,” řekla Joby. „Ano, podívejme se, co bychom mohly nastražit.”

14. KAPITOLA

Když Axia odcházela od Toda, stálo slunce už vysoko na obloze. Odešla, teprve když ji ujistil, že se o sebe dokáže postarat. Spravedlivě řečeno, nepřála si nic než se vykoupat a spát. Zažila tolik vypětí, kolik byla schopna v jednom dni snést.

Na tomhle hradě, obehnaném zdí, se nevyznala, a protože mrholivě pršelo, neviděla dobře na cestu, věděla však, že nehodlá vejít přes hlavní síň. Nepochybně budou stoly prostřeny a všichni budou snídat. Tak jak teď vypadala, si vůbec nepřála setkat se s Frances a Jamiem; oba jsou nepochybně vybraně a skvostně oblečeni. Pustila se zadem kolem nejstarší části hradu, a když vešla dovnitř, ospalost ji rázem přešla.

Všude panoval zmatek. V kuchyni nebylo k hnutí, kolik se tam motalo lidí. Dva neobyčejně vykrmení kuchaři; kluci pobíhající kolem s kotlíky a rendlíky; děti, jež se honily; muži pokřikující na sebe přes hlavy ostatních; ženy, které ječely na děti, ať se koukají chovat slušně; psi hrabající v odpadcích.

Plýtvání! pomyslela si a rozhlížela se. Neuvěřitelné plýtvání!

Na zemi stály velké pytle s moukou, právě přivezené z mlýna, ale neuzavřené proti krysám a zlodějíčkům; koření a zelenina popadaly ze stolu uprostřed místnosti na zem a tam se rozšlapaly. A všichni lidé v kuchyni se zjevně cpali vším možným, co se právě vytáhlo z trouby. Málem ji srazil muž, nesoucí půlku krávy do chladné špižírny, kde se ukládalo maso.

Nikdo jí nevěnoval pozornost, když proklouzla kolem a uviděla nezamčené skříňky s kořením, které mohl kdokoli vybrat, a jak se psům hází maso, jež se dalo použít na polévku a jako základ pro omáčku. Ve sklepě našla otevřené soudky s pivem a dovezená vína, která byla volně k použití. V další spíži pak krajáče s nakládanou zeleninou a nasoleným masem, jež někdo otevřel a nechal tak, ať se zkazí.

„Nechutné,” zamumlala. „Opravdu nechutné.” Ať to tady patřilo komukoli, platil za jídlo dvakrát víc, než bylo zapotřebí. Nebyl tu žádný pořádek, žádný řád, a pokud viděla, nikdo za nic nezodpovídal.

Přestože byla vyčerpaná, doslala chuť popadnout koště, nebo možná meč, vyhnat všechny ty přebytečné sluhy a celé tohle plýtvání zarazit. Kdyby se hospodařilo, uvažovala, nakrmilo by se víc lidí a utratilo by se míň. „Pozor!” zaslechla právě včas, aby stačila uhnout, když jí kus masa přistál u nohou. Nevěřila vlastním očím, že to jsou celá hovězí játra, která rázem pohltili dva psi.

,,Holka jako lusk,” řekl nějaký mužský s dvěma vepřovými hlavami v náruči a jezdil po Axii pohledem. Když se však k němu s hněvem v očích otočila, dal se na ústup. „Promiň,” zamumlal a zašel do špižírny.

Nevěděla, co by ji dokázalo naštvat víc než plýtvání a mrhání potravinami. V životě neviděla to, co spatřila tady. Nicméně nezapomínala, že tohle je jediná domácnost, kromě její vlastní, kterou viděla, a možná že to

všude vedou takhle. Něco tak hrozného jí připadalo nepředstavitelné. Když kráčela chodbou z kuchyně do velké síně, všimla si, že sítinu na podlaze nikdo nevyměnil kolik měsíců a že to tam všecko potřebuje důkladně uklidit. Jestliže tenhle člověk, tenhleten Lachlan Treversham, všechny tyhle lidi živí, proč jim nepřidělí práci? Vešla do velké síně a uviděla stejný zmatek jako v kuchyni. Další psy, kolik jich ten člověk má? -, kteří čenichali pod stoly po zbytcích. Od stropu visely zaprášené trojúhelníkovité vlajky. Stoly, zbytečně plné jídla, byly uspořádány do půlkruhu, v němž se na podlaze pralo čtyři pět kluků, trochu otrhaných, ale vcelku dobře oblečených, takže se domyslela, že jsou to synové místního pána. Jestli má děti, kde je jeho žena, že může dopustit, aby byl v domě takový nepořádek?

Jak tam stála ve dveřích, viděla, že Frances je středem pozornosti. Seděla uprostřed tabule a mohutný pohledný muž, dozajista Lachlan Treversham, se k ní nakláněl a hltal každé její slovo. Z druhé strany seděl Jamie a rovněž se k ní nakláněl. Měl na sobě tmavě zelený sametový kabátec a byl tak čistý a svěží jako Axia špinavá a unavená.

Domnívala se, že si jí nikdo nevšimne, a tak popošla doprostřed místnosti ke klubku kluků a začala je tahat za límce košil, aby je od sebe odtrhla.

Špatně však odhadla buď jejich velikost, nebo vlastní výšku. Kluci však nebyli zvyklí, že by je někdo chtěl nějak ukáznit. Mysleli si, že si s nimi chce hrát. Když ji jeden popadl za kotník, zaječela a padla doprostřed klubka. Ve vteřině ji div nezavalila rozesmátá hromada převalujících se zpocených těl, paží a nohou. Nedokázala odhadnout, co by se stalo, kdyby z ní někdo nesundal největšího chlapce. Ležela na zádech a chránila si pažemi obličej. Vzhlédla a uviděla usmívající se obličej toho velkého pohledného muže s prošedivělými spánky, muže, který přeci chviličkou věnoval veškerou pozornost Frances. Nemohla si pomoci a také se na něho usmála.

Vzápětí ji někdo popadl kolem pasu a zvedl, načež shledala, že si ji James Montgomery opírá o bok, jako by byla neforemný pytel fazolí. Kadeře sejí při té potyčce rozpletly a teď ji zahalovaly tak, že se cílila jako ryba v síti. Pokud by pohnula pažemi, sama by se zatahala za vlasy.

„Jamie, chlapče, copak to tady máme?” zeptal se Lachlan.

„Koukej mě postavit, ty jeden kašpare!” zařvala na Jamieho, nebo se o to aspoň pokusila, protože jí plíce div nerozdrtil jeho bok a pravá silná paže.

„Čertici. Hotovou čertici,” řekl Jamie jakoby nic, pak ale vyjekl, jak ho Axia kousla do nohy, a málem ji upustil.

Chvíli jí trvalo, než se postavila, odhrnula si vlasy z očí, vyplivla je z úst a zvedla oči k lomu velkému rusovlasému muži. Byl velice pohledný, sice ne tolik jako Jamie, ale kdo to je? Moc se jí zamlouvalo, jak se na ni dívá.

„Axia Mai, ,” spustila, ale Jamie ji pevně popadl za paži. „Au!”

„Matthewsová,” řekl Jamie nevzrušeně. „Francesina sestřenice. Říkám to správně?”

Za tím mohutným mužem stáli čtyři hezcí malí chlapci a oči se jim leskly zaujetím, co se to děje.

„Kluci,” řekla Axia chladně, „kdybych vám dala meče, zabili byste místo mě tady toho muže?”

Na ta slova děti vykulily oči a zvedly pohled k Jamiemu. Jejich otec se halasně rozchechtal.

„Copak je to, Jamie? Slyším dobře? Je tohle žena, která se do tebe na první pohled nezamilovala?”

Jamie se zašklebil. „Mám li ukázal šrámy?”

Lachlan si ji prohlížel od hlavy k pale a len pohled ji rozehříval. „Mně by něco takového myslím neudělala,” řekl tiše.

Jamie pustil její paži a na tváři mu zahrál vědoucí úsměv. „Ty, můj nevinný příteli, ji neznáš. Viděl jsem tě,” obrátil se k Axii, „přijít z kuchyně a bylas pěkně naštvaná. Řekni mému příteli, chudákovi naivnímu, co máš na srdci?”

Škodolibě na Lachlana pohlédl a čekal, co Axia řekne.

Dobře věděla, co má Jamie za lubem. Zhluboka se nadechla a stiskla rty. Nebude skrývat, jaká je! „Plýtvání, to jsem viděla,” řekla a pohlédla Lachlanu Trevershamovi zpříma do očí. „Jídlo se hází psům, rozšlapává se na podlaze, všude je moc lidí a špína, kam se člověk koukne.” O krok k němu pokročila. „Měl by ses stydět za to, jak se to tady vede. Jen se podívej. Všude binec a děti nezvedené jako štěňata. že se nestydíš.”

Blížila se k němu a rozpalovala se ještě víc. Neměla ponětí, jaký je na ni pohled. I když byla celá pomačkaná a špinavá, byla drobná a půvabná, a k tomu hezký obličej s velkýma očima a záplavou hustých vlasů. Postavila se Lachlanovi s rukama v bok. Tyčil se před ní obrovský jako medvěd, ale díval se jako plísněný žáček. „A tvoje žena by se měla dvakrát stydět. že může vystrčit nos, když se tady takhle hospodaří? Mohl bys to tady vést s polovičními výdaji. Nestaráš se o svoji budoucnost? Jsi tak bohatý, že můžeš mrhat tím, co jiní lidé potřebují? Jsi, “

Zmlkla, protože ji Jamie popadl za paže a táhl ji od přítele pryč. Na obličeji jako by měl napsáno: Vidíš, co jsem tím chtěl říct?

Lachlan však na Axii upíral udivený pohled a stejně tak jeho synové za ním.

Pak najednou Lachlan popadl Axiin obličej do dlaní a zprudka ji políbil na ústa.

Všichni, všichni až na Frances, přestali jíst a sledovali scénu uprostřed síně. jako by to bylo nejpoutavější představení, jaké kdy viděli. Překvapilo je, jak Lachlan zareagoval.

Nikdo však nebyl udivený víc než Jamie.

„Nemám ženu,” řekl Lachlan, když ji pustil. „Vezmeš si mě?”

„Ano,” řekla okamžitě. „To bych ráda.”

„Nevezmeš si ho!” zahřměl Jamie, čímž všechny vytrhl z nehybnosti.

„S velkou pravděpodobností vezmu,” prohlásila a otočila se k němu. „Mohu se vdát, za koho chci. Tobě po tom nic není.”

„Tvůj otec, “

Dobře věděla, že má na mysli Francesina otce. „Loni zemřel,” řekla rychle.

„Myslel jsem, že žije,” řekl Jamie zmateně a pokoušel se sebrat myšlenky.

„Nikdy ses neptal. Mor. Pohřbený do společného hrobu. Rozpuštěný ve vápně. Ani jsem se s ním nerozloučila.” „Počkat!” zvolal Rhys, obešel stoly a přidal se ke skupince uprostřed místnosti. „Mám po otci kus půdy. Nejsem bohatý, ale také bych si tě rád vzal. Pokud bys o mně mohla uvažovat.”

„To se ještě uvidí,” řekl Lachlan a natáhl po ní ruce.

Jamie však byl rychlejší než oba dva a strčil Axii za sebe. „Tahle dívka je pod mojí ochranou a já musím, ” „Nejsem pod jeho ochranou. Dokonce ani nechtěl, abych na tuhle cestu jela. Má za povinnost pouze dopravit Mai, hmm, Frances k jejímu milovanému snoubenci. Kromě toho se s ní sám snaží oženit.”

Na ta slova se všichni otočili na Frances. která se ládovala a dělala, co mohla, aby je všechny ignorovala. Ať byla Axia kdekoli, dařilo se jí strhnout pozornost na sebe. Frances by sejí moc ráda zbavila. Kdyby si Axia vzala tohohle muže, který, jak už stačila zjistit, nebyl žádný šlechtic a jeho synové měli způsoby vlčích štěňat, potom by měla Jamieho pro sebe.

„Zapomínáš, drahá sestřenko,” řekla proto sladce, „že tě otec svěřil do mé péče. A já ti povoluji, aby ses provdala za kteréhokoli z těchto mužů. Hned. Ještě dnes, jestli chceš.” Co nejpůvabněji se na Axii usmála. Copak s ním asi není v pořádku? pomyslela si Axia a zvedla pohled k Lachlanovi. Frances dychtila se vdát stejně jako Axia, tak co jí na Lachlanovi vadí? Vůbec ji nenapadlo, že mohl nejdřív požádat o ruku Frances a ta že ho odmítla.

Pravda však byla taková, že Lachlan byl vdovcem už dva roky a měl několikrát příležitost se oženit; žádal však od ženy víc než jen hezkou tvářičku. Potřeboval ženu, která by dokázala zvládnout jeho nezvedené, paličaté syny, a chtěl už mít pokoj. Vychovala ho rázná matka, toužil tedy po jemné ženě a oženil se s křehkou květinkou. Ale deset let péče o nemocnou ho přimělo k rozhodnutí, že druhá žena musí mít v jedné ruce bič a v druhé kuši. Jedině tak bude schopná zvládnout ty jeho kluky.

Poklekl na koleno, a tak byl stejně vysoký jako Axia. ,,Vezmi si mě. Co je mé, bude tvoje. Pojďte, kluci!” rozkázal. „Poproste tuhle roztomilou dámu, aby se stala vaší novou matkou.”

Byla v sedmém nebi. Dotýkat se jiných lidí bylo něco tak nádherného, tak sladkého, a tihle krásní chlapci, Jamie však těmto myšlenkám udělal přítrž. Pevně ji uchopil za ramena, vymanil ji z klubka dětí a nasměroval ke schodišti. Zatímco ji strkal do schodů, neustále jí syčel do ucha: „Zapomínáš, že máme zůstat v utajení? Nechci, aby se všichni dověděli, kdo je tvoje sestřenice.”

„A co má můj sňatek společného s utajením tvého sňatku? Můžeš mě tady nechat u svého drahého, hezkého přítele, a bylo by to úplně jedno.” Hněv v jeho hlasují však lahodil. že by žárlil? Jak by mohl, když se zavázal, že se ožení s jinou? „Nebo myslíš, že bych se měla vdát za Rhyse? Oba jsou pohlední, nemám pravdu? Kdybych byla na tvém místě, odešla bych s tím, kdo má víc peněz, a zapomněla na city.” Zastavila se uprostřed schodů. „Kterého myslíš, že bych si měla vzít?”

„žádného!” řekl vášnivě. „Mám tě dovézt k tvému, “

„K mému co? K mému nastávajícímu?” Škodolibě se na něho usmála. „Jaks řekl, není nejmenší důvod, abych s vámi cestovala.”

„Jsi Francesina společnice.”

Nad směšností toho prohlášení se tak srdečně zasmála, že se Jamie také usmál, ale jen prchavě. „Jsi pod mojí ochranou, a tím to končí. Dokud nedostanu od Maidenhalla jiné příkazy, budeš smět udělat jenom to, co řeknu já. Rozhodně se za nikoho neprovdáš.” Otočil ji a přiměl ji, aby pokračovala po schodech dál.

„A Frances si někoho jiného, než jí otec vybral, vzít může. Nemám pravdu? Je zasnoubená, ale pořád si může svobodně vybrat. Říkám to správně?”

„Moc se ptáš. Možná nebude Maidenhall souhlasit, aby ses vdala. Pokud jsi s ním v příbuzenském vztahu a tvůj otec nežije, potom je tvůj poručník a má právo rozhodnout o tvojí budoucnosti. A dovolím si ti připomenout, že dosud nejsem s Frances ženatý.”

„Slyším dobře, že doufáš, že by ses ještě mohl spasit? Nebo se nemůžeš dočkat, až dostaneš náramnou Frances do postele?”

„Co ty můžeš vědět o postelích?” zeptal se jako upjatá stará dáma a přitom otevřel dveře do pokoje, který pro ni připravili. Uvnitř byli tři muži s těžkými dřevěnými vědry s horkou vodou a plnili velkou dřevěnou vanu. „Víc, než si myslíš.” Vynasnažila se, aby to vyznělo záhadně, pak ale uviděla vanu horké vody a věděla, že tenhle přepych pro ni nepochybně zařídil on. „Ach Jamie,” zašeptala a pocítila, jak je celá lepkavá a prochladlá a jak špinavé má šaty a vlasy.

Když se k němu otočila, usmíval se tak, až jí to bralo dech, a musela se chytit sloupku postele. Neusmíval se, jako když flirtoval se ženami, ale šťastným dětským úsměvem, úsměvem plným radosti, že ji potěšil. Jako chlapec, který přinesl matce zlomenou a pomačkanou kytičku, a ona mu řekla, že ho má na světě nejraději. „Myslel jsem, že by ses třeba ráda vykoupala,” řekl nejistě. „Ale kdybys radši, “

Věděla, že touží, aby ho ještě víc pochválila. „Perly by mi nemohly udělat větší radost.” Řekla to tak upřímně, že radostí málem zrudl. „Vymáčím se, až se mi bude pokožka loupat. Řekni jim prosím, ať je to hodně horké.” Viděla Frances, jak žádala po nějakém muži, aby nařídil něco, co mohla velice dobře udělat sama, a vždycky to ty muže potěšilo. Úplně vyvedená z míry sledovala, jak Jamie vysvětluje sloužícím, jak pro ni mají připravit lázeň. „Umyju si vlasy,” řekla tak, že bylo hned zřejmé, jak moc se na to těší.

Jamie pokývl směrem k vaně. „Heřmánkové mýdlo a rozmarýnová voda na opláchnutí. Doufám, že je to tak dobře.”

,,Ano,” zvedla k němu oči. Nevěděla, co by se stalo, kdyby v tu chvíli sloužící neoznámili, že lázeň je připravená. Ten okamžik byl pryč.

„Nechám tě tedy o samotě.” Letmo se na ni usmál, vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Zatočila se po pokoji. Ach, jak je svoboda nádherná, pomyslela si. Dva muži ji požádali o ruku a teď Jamie chtěl, chtěl, Nevěděla, co vlastně chtěl, ale dělalo jí to dobře.

Chviličku poté ze sebe stáhla šaty, spodní prádlo měla ještě mokré, a opatrně vlezla do horké vody. Jak jí teplo prostupovalo pokožkou, zaklonila hlavu a zavřela oči.

„On ten dopis poslal!” Frances na Axii, která ležela ve velké dřevěné vaně plné horké vody, div nekřičela. „Slyšelas mě? On ten dopis poslal.”

Protože nespala celou noc, horká voda ji ukolébala do příjemného a velice potřebného spánku. „Kdo poslal jaký dopis?” zeptala se unaveně. Věděla samozřejmě, kdo je to „on”, ale nevěděla, o jaký dopis se jedná. Když jí teď Frances překazila koupání, začala si mydlit vlasy.

Frances sebou žuchla na stoličku u postele. „Dopis tvému otci. Lord James mu poslal dopis, ve kterém ho žádá o ruku jeho dcery Frances. Ne tebe. Frances. Mě.” Axia byla tak unavená, že jí chvilku trvalo, než pochopila. Pak zděšeně otevřela oči. „Jamie poslal dopis mému otci?” šeptla.

Přitiskla si ruku na čelo a snažila se sebrat myšlenky. Potom co Frances tak hrdě oznámila, že se s Jamiern tajně vezmou, byla Axia příliš rozzlobená, aby dokázala přemýšlet. Důvody svého hněvu nijak důkladně nezkoumala, ale ať už byly jakékoli, znemožnily jí rozumně uvažovat. Proč se tehdy Frances nevyptala? „Všechno mi pověz,” vybídla ji tiše.

„Chtěla jsem tajný sňatek, u kterého by nikdo jiný nebyl, ale lord James prohlásil, že jeho čest mu velí, aby požádal tvého otce o svolení, “

„Teď je to tedy můj otec,” zamumlala Axia.

Frances to přešla jakoby nic. „Samozřejmě jsem souhlasila. Co jiného jsem mohla dělat?”

„Ach ano, muselas lhát přesvědčivě, abys ho oklamala.”

Frances v očích blýskal hněv. „Udělala jsem to všecko kvůli tobě, Axie.”

„Cože?” Axia vykulila oči.

„Vidím, že tě přitahuje, a jestli se za něho tajně vdáš, otec tě vydědí.”

Na chvilku se Axia nezmohla na slovo. „Takže sis usmyslela, že ze sebe uděláš lady Frances, abys mě zachránila? To se opravdu omlouvám, že jsem o tobě někdy špatně smýšlela. Ty jsi, Frances, přímo ztělesněná laskavost.”

Frances se na ni zadívala, jak to vlastně myslí. U Axie člověk nikdy nevěděl.

Axia se předklonila a přivřela oči do štěrbin. „Buď tak laskavá a ušetři mě všech těch svých výmyslů, co všechno jsi pro mě udělala. Chci vědět víc o tom dopisu otci!”

Frances měla dost rozumu, než aby si myslela, zejí Axia všecko uvěří. „Jak jsem říkala, lord James chtěl poslat tvému otci dopis se žádostí, aby mu dal svolení oženit se s jeho dcerou, až na to, že ta dcera mám být já. Nemohla jsem to dost dobře odmítnout, tak jsem řekla, že mu také napíšu dopis a pošleme je společně. A pak bych ty dopisy samozřejmě nikdy neodeslala.”

Axia na ni zůstala nevěřícně koukat. „Myslelas, že si nevšimne, kdyby nepřišla žádná odpověď? Nebo jsi měla v úmyslu napsat odpověď otcovým rukopisem?” Takhle daleko popravdě řečeno Frances neuvažovala, radši by ale umřela, než by to Axii přiznala. „Na tom teď nesejde. Ten dopis, ve kterém žádá o svolení k sňatku, odešel.” Frances stiskla rty, což nedělala často, protože věděla, že by sejí tak mohly předčasně udělat vrásky. Ztišila hlas. ,,Co myslíš, že tvůj otec udělá, až si přečte, že já jsem jeho dcera, ne ty?”

Na to Axia nechtěla ani pomyslet. Dalo jí práci, aby si na Frances nevylila zlost. „Nevím. Možná zívne a řekne: ,Propána, to musí být nějaký omyl.’ Nebo myslíš, že pro mě pošle celou armádu, aby mě doprovodila do domu mého vzácného snoubence?” Zhluboka se nadechla. ,,A co myslíš, drahá sestřenko, že provede s tebou? Odhaduju, že tě bez kouska hadru shodí do příkopu u cesty. Uvidíme, jak si potom tvoje krása poradí.” Na chvilku zavřela oči. Potřebovala čas, aby mohla uvažovat. „Nalij mi na hlavu to vědro teplé vody, abych se mohla opláchnout!”

Frances strnula. ,,I když si to třeba myslíš, nejsem tvoje služka.”

„Tak dobře,” řekla Axia sladce, „můžeš vymyslet sama, jak z téhle šlamastyky ven.”

Frances otálela jen vteřinku, než zvedla těžké vědro a vylila je Axii na namydlenou hlavu.

Potom si vzala jediný suchý ručník a setřela si jím pomyslné kapky z modrých saténových šatů. „Možná bychom mohly odpověď na ten dopis zachytit.”

Axii se už v hlavě začínalo sdostatek vyjasňovat, aby plně chápala, co se stalo. Kvůli tomu dopisu by její svoboda mohla skončit mnohem dříve, než se původně plánovalo. „Samotná odpověď mě tak neznepokojuje, ale těch sto nebo kolik ozbrojenců, které otec spolu s tou odpovědí pošle.” Znovu se přiměla ke klidu, protože v hněvu nebyla nikdy schopná uvažovat.

Postavila se, vzala si od Frances ručník, začala se utírat a přitom se pokoušela na něco připadnout. „Musíš zmizet.”

„Promiň mi moji marnivost, ale myslíš si, že si nikdo nevšimne, že jsem pryč? A nechápu, Axie, proč bych měla zmizet já? Tvůj otec se bude hněvat na tebe, ne na mě. Jsem jenom tvoje sestřenice.”

„Sestřenice bez prostředků,” připomněla jí Axia. „A kromě toho jsi to všecko tím svým žvaněním o tajném sňatku spískala.”

Frances se na ni zarputile podívala a Axia věděla, že nemá smysl, aby jí připomínala, že je to všechno její chyba. Ze zkušenosti věděla, že Frances se zjevně nezabývá tím, že by kdy něco pokazila vlastní vinou. Zhluboka se nadechla. „Kdy ten dopis odeslal?”

„Myslím, že dnes ráno, nevím to jistě. Ano, ano, muselo to být dnes ráno, protože byl po celou noc pryč.” Frances sjela pohledem od nedotčené postele na sestřenici. „Kdes byla včera v noci ty?”

„S Todem,” odpověděla a mávla rukou. „Zas ty jeho nohy. Nemůžeš tady být, až přijde odpověď od otce. On, ” „Co,” zašeptala Frances vyděšeně, „co udělá?”

„Tebe vyhodí a mě spoutá řetězem. Proč nemůžeš, Frances, trochu myslet, než provedeš takovou pitomost.” „Chtěla jsem, aby si mě vzal. Je to tak špatné? Je to hrabě. Hrabě! Neumíš si představit, jaké to je, necítit se nikdy v bezpečí. Každý den jako by mi nad hlavou visela sekera. Nevím, co se mnou bude, co se, “

„A já snad ano?” vybuchla Axia, pak se pracně ovládla. Přes opěradlo židle visela čistá bílá plátěná košile. Natáhla si ji. Vzhledem k těm Francesiným novinkám to nevypadalo, že se vůbec vyspí, ale aspoň na chvilku si může udělat pohodlí. „Nech mě přemýšlet. Jsem unavená.”

Proč ji nenapadlo Frances před tím jejím ,zasnoubením’ varovat? Proč nepomyslela na to, co její otec udělá, až se dozví, že si jeho dcera hodlá vzít někoho, koho jí nevybral? Ve skutečnosti by Jamieho a Francesin sňatek znamenal spojení chudé středostavovské ženy a chudého aristokrata. Byla to jejich věc, nikoho jiného, ale začalo to být velice vážné vzhledem k záměně osob a tomu, že do toho byl zatažen Perkin Maidenhall. Když to teď všechno Axia v duchu probírala, uvědomila si, jak byla hloupá. Proč na tyto možné následky nepomyslela předtím? Proč nepřemýšlela, co se stane, jestli se do toho vloží otec? Na vteřinu jí projel strach. S otcem se sice nikdy nesetkala, ale dopisovala si s ním od chvíle, kdy se naučila psát. Ať však udělala cokoli, jakkoli dobře si vedla, nikdy se ani nezmínil, že by přijel na návštěvu.

Dobře věděla, že Perkin Maidenhall o nich bezvýhradně rozhoduje. I když se osobně v jejich životech nevyskytoval, síla jeho osobnosti je vždy řídila. A Axia vždycky chtěla otci vyhovět. Třeba se na ni přijede podívat, když ho ve všem poslechne, a řekne: ,,Tos udělala dobře.”

Věci se měly tak, že i když se jí líbilo koketovat a potěšilo ji, že ji ti muži požádali o ruku, dobře věděla, že si vezme jenom toho, koho jí otec vybral. Bez ohledu na to, jak strašný člověk to bude, provdá se za něho. Pokud by se vzepřela, co by s ní otec provedl?

Jakkoli žila v ústraní a osamění, nebyla zas tak naivní, aby nevěděla, jak to ve světě chodí. Otec nenadělal velké jmění tím, že by byl laskavý a milující člověk, byl nemilosrdný, a když mu někdo nedal bez odporu to, co chtěl, našel si způsob, jak to získat. Její matku si vzal, jelikož bažil po pozemku, který patřil matčinu otci. Nezáleželo mu na tom, co musí udělat, aby dostal to, co chce. Nakonec to dostal.

Jestli její otec obdrží dopis od Jamese Montgomeryho, v kterém se ptá, zda by se mohl oženit s jeho dcerou Frances, jak se zachová? Bude zuřit? Určitě se domyslí, že se zaměnily, a Perkin Maidenhall neproslul laskavostí k lidem, kteří ho podvedli. Vezme si za cíl svého života zničit Jamese Montgomeryho. Opravdu by Frances vyhodil bez jediného penny? Nebojí provdá za někoho, s kým bude mít hotové peklo?

A bůhví, jak potrestá svoji neposlušnou dceru.

,,Je to zlé, viď?” pípla Frances a úzkostlivě pozorovala Axiin obličej.

„Zašly jsme, myslím, příliš daleko,” odpověděla Axia a Frances se při slově ,zašly’ tak ulevilo, že div nevypukla v pláč.

„Co budeme dělat?”

„Až přijedou muži mého otce, nesmějí tě tady najít. A on musí taky pryč. Jamie nesmí odpověď od otce dostat. Kdybychom tak mohly zařídit, aby si myslel, že hrozí nebezpečí a že musí rychle vyrazit na cestu!”

„Bez tebe neodjede,” řekla Frances ponuře. „Bude tě chtít odvézt pryč od těchhle mužů. Všichni se k tobě lísají. Jako obvykle ses předváděla.”

Při vzpomínce na dnešní dopoledne se Axia usmála. „Dva muži mě požádali o ruku v jednom dni. Nebylo to božské?”

„Mám říct, že bylo? Z místa, kde jsem seděla, to vypadalo nechutně. Nemáš v úmyslu vdát se ani za jednoho, nemám pravdu? Ten Rhys nemá nic a ten druhý vychovává místo dětí zvířata.”

„Víš, že ohledně manžela nemám na vybranou,” odsekla Axia. „O tom je tady řeč. Nejsem tak volná jako ty. Ty můžeš mít kteréhokoli muže, který tě bude chtít, já ale ne. Můžeš si klidně vzít svého hraběte, pokud ho dokážeš klamat až k oltáři.”

Při tom pomyšlení se Frances rozveselila. Axii to neřekne, ale začínala mít tohohle Jamese Montgomeryho ráda nejenom proto, že to je hrabě, ale protože se k ní vždycky chová tak zdvořile. Byla to změna oproti mužům, kteří se na ni lepili a chtěli ji osahávat. Nelíbilo se jí, když sejí někdo dotýkal.

„Únos!” řekla Axia vesele. „Staneš se obětí únosu!”

„Ten nápad se mi nelíbí.” naježila se Frances.

„Na tos měla myslet dřív.” Seděla na kraji postele a vysušovala si vlasy ručníkem. Pohlédla na Frances. „Dohodnu s Todem, aby ten únos zařídil. Ano, ano, to bude ono. Jamiemu jsem řekla, jak jsem ve stáji zaslechla, že jsi Maidenhallova dědička, takže ten únos bude vypadat přirozeně.”

,,Je to pravda? Hrozí mi nebezpečí?” „Jenom v tvých vlastních představách,” utrhla se na ni Axia. ,,Ano, unesou tě, potají samozřejmě, a Jamie se za tebou pustí.”

„A co ty?” zeptala se Frances vychytrale. „Zatímco se budu tlouct ve voze, co budeš dělat ty? Vysedávat v horké koupeli? Jíst nadívané pávy?”

„Co ti na tom záleží, když budeš sama se svým drahým Jamesem? Já, ” Nedokázala myslet na to, co udělá, protože dopis, v němž bude Frances uvedena jako dědička, otce přiměje, aby poslal někoho, kdo potvrdí Axiinu totožnost. Nebo Jamiemu pošle její popis? „Moje dcera je ta ošklivá,” napíše její otec? „Jak jste si mohl splést Frances s mojí bezvýraznou, nezajímavou dcerou?”

Pozorovala, jak se sluneční světlo, které proniklo mezi okenicemi, dotklo Francesina dokonalého líčka, takže se její pokožka podobala broskvi. Měla na sobě světle modré, černě lemované šaty a Axia do posledního penny věděla, na kolik přišly. Ona sama nikdy takové okázalé oblečení nenosila, takhle se parádit jí připadalo jako zdobit osla diamanty. Ať ho člověk vyšňoří, jak chce, pořád to bude jen obyčejný oslík.

„Nesnáším, když na mě takhle koukáš,” řekla. „Nechceš mi společně s tím strašlivým Todem provést něco hrozného, viď, že ne?”

„Frances,” odpověděla Axia trpělivě, „tys nás do tohohle dostala, ale napravit to budu muset jako obvykle já.” A nést následky, pomyslela si, ale nehodlala dát před Frances najevo, jak je čím dál zoufalejší. „Zařídíme s Todem, aby tě odvezl pryč, a Jamie se pak za tebou pustí. Každému tady řekne, že ses musela vrátit domů, bude ale vědět, že tě unesli, a vyrazí spolu se svými muži za tebou. Až potom přijdou ozbrojenci mého otce, ” Frances na ni pohlédla. „Odvedou tě,” řekla tiše. Axia se otočila, aby jí Frances neviděla do obličeje. „Na tom nezáleží. Stejně se mi mělo dostat jen několika málo týdnů volnosti. Hodně jsem viděla, ochutnala spoustu jídel a setkala se s lidmi, které neplatil otec. To stačí. Je to víc, než jsem čekala.” Nebude myslet na to, co se právě

děje. Zalovila v kožené brašně a zpod podšívky vyndala malý váček. „Tumáš. Jsou v něm peníze. Vem si jej a jdi se připravil. Musíš si obléknout to, co máš ve voze, v tom nenamalovaném. Nějak se vymluv a zůstaň nablízku, aby tě Tode našel.”

„Bude zas mít na sobě tu strašnou kápi? Nesnáším, když si ji obleče.”

„Nesnášíš jeho obličej a nesnášíš, když si ho zakryje. Ať udělá cokoli, je ti to proti srsti. Ale ano, bude v převleku a skryje si tvář. Jdi za ním, všechno zařídí. Zanedlouho. Rozumíš, Frances, zanedlouho!”

„Proč musíš být, Axie, pořád tak naštvaná?”

Co čekala? Vděčnost? Od Frances? Najednou už pohled na sestřenici nesnesla. „Běž už!” řekla, a když se Frances nehýbala, div se na ni nerozkřikla. „Zmiz!”

Frances odkráčela a hlasitě za sebou práskla dveřmi.

Axia se začala chystat, že vstane, neboť toho měla hodně na práci. Pak to na ni ale všechno dolehlo. Ten kratinký čas volnosti skončil. Proč nemyslela na to, co bude, jestli se otec o té záměně dozví?

Věděla však proč. Pocit svobody jí stoupl do hlavy a vytlačil veškeré rozumné uvažování. A pak tady byl Jamie. Jejich spory, a ach nebesa, jejich milování.

Dopadla zpátky na postel, na chviličku zavřela oči a vzpomínala na tu nádhernou noc, kdy mu ležela v náruči. Řekla mu, že ho miluje, a on ji líbal a objímal. Miloval se s ní.

Teď je ale po všem. Až se dozví, že jeho vzácná Maidenhallova dědička je pryč, ve vteřině odtud zmizí a po ní se ani neohlédne. Myslí si přece, že Axia nemá žádné peníze, a peníze jsou to, po čem baží nejvíc.

Chtělo sejí plakat, hýčkat pocit sebelítosti. Neměla však čas, bylo zapotřebí se zvednout a říct Todovi, co je třeba udělat. Ale nejdřív se musí přesvědčit, co dělají jeho nohy. Věděla, že nikdy nezůstane ležet víc než den, ať už měl bolesti jakékoli. A kočí. Musí najmout kočího. Bude muset za svoji sestřenici všechno zařídit, protože Frances je tak pitomá, že bude až do posledního soudu čekat ve voze na někoho, kdo pro ni přijde. Musím vstát, byla její poslední myšlenka, než se propadla do spánku.

15. KAPITOLA

Cos udělala s Frances?” Spala tak tvrdě, že zprvu nerozuměla, co se říká a kdo to říká. Ležela napříč přes postel a nohy jí visely dolů. Otevřela oči do zšeřelého pokoje a usmála se. ,,Hmm, Jamie,” zamumlala a zase oči zavřela.

Když zasténal, zase oči otevřela. Ležel na posteli vedle ní, ale nedotýkal se jí, oči měl zavřené a paži přes obličej.

„Co se děje?” zamumlala a projel jí pocit, snad jen vzpomínka na jejich společnou noc. Tolik toužila políbit ho na hrdlo, hned nad měkký samet jeho kabátce.

„Proč se mě pokoušíš zahubit?” Hlas mu zněl hluboko v hrdle, zakrýval si oči a na ni se stále ještě nepodíval. Za svůj krátký život nenasbírala zas tolik zkušeností, ale poznala, kdy se na ni nějaký muž hněvá.

S úsměvem se k němu překulila, vytáhla malou dýku, co měl u boku, a laškovně mu ji přidržela u hrdla. „Mám? Mám tě zbavit života?”

Pomalu si sundal paži z očí a sežehl ji pohledem tak plným touhy, až se jí zastavil dech. „Nevíš, s čím si zahráváš.”

„Vím víc, než si myslíš,” řekla a na zlomek vteřiny si myslela, že ji políbí.

Zprudka se posadil a zpražil ji pohledem. „Nejsem žádná tvoje hračička.”

„Moje co?” ještě víc se k němu naklonila.

„Axie, varuju tě, nech toho. Nevíš, co provádíš. Možná si myslíš, že chceš všecko zkusit, všechno vidět, všechno si osahat, to ale nemůžeš, ” Odmlčel se a zadíval se na ni, oblečenou jen v dlouhé noční košili, která jí lnula k tělu. Věděl, že pod ní nic nemá. Nic. Vůbec nic.

„Axie,” zasténal.

„Ano, Jamie?” zašeptala a naklonila se k němu.

V jedné chvíli seděl kus od ní, pevně rozhodnutý, že se jí nedotkne, v příští už ležela na zádech s jeho ústy na rtech.

Samotného ho překvapilo, jak vášnivě po ní touží. Vždyť tohle je Axia, dívka, žena, která mu od prvního okamžiku dělala ze života peklo, a přesto ještě nikdy po žádné takhle neprahl. Zčásti se na ni překulil, kolenem jí rozvíral nohy a žíznivěji líbal. Možná by se dokázal ovládnout, kdyby se mu byť jen maličko bránila, ale otevřela se mu jako květina včele. Pevně ho objímala s ústy pootevřenými pod jeho rty a nohama rozhozenýma. Horkými, naléhavými ústy se dotýkal jejího hrdla, tváří, dlaněmi jí svíral prsa a palcem hladil bradavky, potom sjel ústy níž, k jejímu ňadru.

„Axie?” ozvalo se zašeptání za dveřmi. „Axie, jsi tam?”

„Jenom, ,” hlas se jí zlomil, jak se snažila vzpamatovat.

„Jenom chviličku.” Zvedla oči k Jamiemu nad sebou, ale vypadal stejně zmámeně, jako se cítila i ona. Ale jen vteřinu, než se v něm probudil starý voják. Vyskočil z postele, odhodil přikrývku, vstrčil pod ni Axii, pak vklouzl za zástěnu v rohu místnosti.

„Axie?” řekl Tode a tiše se vkradl dovnitř. Dřív se však ujistil, že ho nikdo na osvětlené chodbě nezahlédl. Tělo a hlavu mu halil plášť z hrubé látky, kapuci si rozumně stáhl na jedné straně do obličeje, aby nebyla vidět jeho zohavená tvář.

„Hmmm?” snažila se předstírat, že spala.

„Omlouvám se, že jsem tě vzbudil.” V hlase mu zazněl soucit, že jí přetrhl spánek, protože věděl, že byla celou noc vzhůru a ošetřovala ho. „Něco se muselo stát. Tvůj otec, “

Co nejhlasitěji se rozkašlala, aby tak přehlušila, co jí říká. Ať se stalo cokoli, nemohla připustit, aby se Jamie za zástěnou dověděl o tajemství, které s Todem sdílela. Ani nemohla Todovi naznačit, zeje u ní v ložnici někdo další.

„Axie, není ti nic?”

Odhodila přikrývku. „Měli bychom to prohovořit v soukromí.”

„A kde může být víc soukromí než ve tvé ložnici?” zeptal se lišácky. „Axie, co máš za lubem?”

„Nic, opravdu nic. Teď mě nech, ať se mohu obléknout, potom za tebou přijdu.”

Tode stál bez pohnutí a zkoumavě na ni hleděl. „Něco není v pořádku. Něco tě rozčililo.”

„Ne, ne, jistěže ne.” Nervózně hodila pohledem k zástěně, jestli dlouhán Jamie nevyčuhuje.

Tode si všiml jejího pohledu a vykročil tím směrem, ale vyskočila z postele a předběhla ho. „Nech mě obléknout a potom můžeme, ” Pohlédla na Jamieho, který seděl jakoby nic na stoličce a zubil se na ni. Dlouhé nohy měl roztažené od jednoho konce zástěny ke druhému a postavit se mohla jedině mezi ně.

„Dobrá, tak se obleč,” řekl Tode otráveně. Nemohl přijít na to, co s ní je. Nebylo to proto, že by ji v noční košili nikdy neviděl.

Jamie na ni hleděl, jako by říkal: Ano, prosím tě, obleč se.

Natáhla ruku a zakryla mu oči, aby věděl, že je má zavřít, ale on jí akorát ruku odtáhl, vtiskl jí do dlaně polibek a usmál se.

Přivřela oči, stiskla rty a vrhla na něho pohled, který by se dal přeložit jako velice sprosté slovo, kdyby nějaké znala. Pak se přes něho se zlomyslným pousmáním natáhla po korzetu, který visel na stěně nad jeho hlavou. Naneštěstí, nebo naštěstí, se mu na okamžik přitiskla prsy na obličej.

Když držela korzet v ruce, netvářil se už samolibě, ale jako člověk, který má velké bolesti.

„Kde je Frances?” zeptal se Tode z druhé strany zástěny, aniž by měl ponětí, co se za ní děje.

„Jak mám pro pět ran vědět, kde je Frances? Podíval ses do největšího davu mužů?”

Natáhla si korzet, otočila se a pokynula Jamiemu, aby jí ho zavázal. K její velké radosti se mu třásly ruce. „Axie,” ozval se Tode, „nezahrávej si se mnou. Co jsi s ní provedla?”

„Já? Proč podezíráš mě?”

„Slyšel jsem, co se stalo dnes dopoledne. Proč jsi svolila, že se za toho muže provdáš? Víš, že kdekomu vykládá, že se vezmete?”

„Au!” vyjekla, jak jí Jamie seštípl háčkem kůži na zádech. „To jsem nevěděla, ale docela se mi to líbí,” řekla přes rameno Jamiemu. Otočila se a začala se natahovat po dlouhých splývavých šatech tmavě zlaté barvy a lemovaných úzkou červenou sametkou, které jí dokonale padly.

Tentokrát jí však Jamie nedovolil, aby se na něho přitiskla, když se po nich natahovala. Sundal je z háku sám a seděl se založenýma rukama, když se do nich pracně soukala.

„Axie, nějak moc mi lžeš,” řekl Tode.

„O tom bychom si myslím měli pohovořit později,” řekla hlasitě. „Až budeme spolu v ústraní, všechno ti vysvětlím.”

„A teď nejsme v ústraní?” zeptal se Tode tiše. „Co je to s tebou, Axie? Něco jsi s Frances provedla, viď?” „Ne, samozřejmě že ne,” řekla poctivě s hlavou zamotanou do šatů. Obvykle jí nedělalo potíže se obléknout, ale zpravidla se na ni žádný muž při tom nedíval, takže teď jako by sejí paže a prsty zachytávaly o každý šev a fald. Vtom, jen co prostrčila hlavu výstřihem, si vzpomněla na všechno, o čem s Frances hovořily, než usnula. Není divu, že zapomněla, jakou to pitomost Frances provedla, když ji Jamie tak vzbudil. Frances na ni měla čekat v nenamalovaném voze, až zařídí, aby se tam setkala s Todem. Nezbyl však čas cokoli zařídit. A podle toho, jak stálo slunce, které pronikalo okenicemi, musela prospat kolik hodin.

Navzdory všemu se usmála. „Vím, kde Frances je,” řekla a div se nerozesmála. Frances byla sice nestydatá, ale poslušná. Jednou, to byly ještě děti, jí Axia řekla, ať se schová, že ji bude hledat. Něco se ale na panství

semlelo, Axia zapomněla na hru a uběhla spousta hodin, než si Tode všiml, že Frances je pryč. Jeden zahradník ji našel, jak spí v kůlně na konci zahrady.

Teď tedy Axia věděla, že na ni Frances čeká ve voze ve stáji, čeká, až to Axia řekne Todovi, a Tode ji odveze, a vytáhne ji z téhle kaše, do které se dostala. Při představě, jak na ni Frances hodiny čeká v dusném voze, nervózní, aniž by věděla, co se děje, se musela zahihňat.

„Axie? Cos provedla?” naléhal.

Musela rychle přemýšlet. Nemohla Todovi říct pravdu, když Jamie sledoval každé slovo. Co by udělal, kdyby mu řekla, že má strach, že za nimi otec pošle celou armádu mužů?

V mžiku se její rozesmátá nálada změnila ve strach. Kolik hodin prospala? „Díval ses do vozů?” zeptala se tak nevinně, jak jen jí nervozita dovolila.

„Ovšemže ano. Ten namalovaný je pryč a v tom druhém není. Odjel s tím vozem Montgomery?”

Mrkla na Jamieho, a když viděla, že vrtí hlavou, odpověděla: „Ne. Chci říct, pochybuju, že ano. Možná potřeboval opravit. Možná se někomu líbily moje obrázky.” Co teď zas ta Frances vymňoukla? Usnula ve voze, který měl jít ke kováři?

Obrátila se k Jamiemu zády a klidně stála, dokud jí nezašněroval tkanice. Viděla, jak nesmírně ho zajímá, o čem je řeč.

Ve chvíli, kdy měla tkanice zavázané až k lemu, doslova vyskočila zpoza zástěny a našla Toda stát u okna s odhrnutou kapuci. Když ji uviděl, rozevřel okenice a do místnosti se vřinulo skomírající denní světlo. „Prospala jsem většinu dne,” zalapala po dechu a do duše sejí vkradlo trochu znepokojení.

,,Axie,” řekl Tode tiše, „myslím, že Frances unesli.”

„Ne, jistěže ne. Jak by mohli? Neřekla jsem ti, ” Vrhla pohled na zástěnu a odmlčela se.

„Cos mi neřekla?”

„Nikdo tady neví, že je to Maidenhallova dědička,” řekla hlasitě. „Proč by ji měli unášet? Určitě tady někde bude. Díval ses do obou vozů?”

Podezíravě se na ni podíval. Nehodlal odpovídat na stejnou otázku dvakrát a každou minutou mu Axiino chování připadalo podezřelejší. „Proč by měla být Frances ve voze, když je tady dům? Víš, jak ty vozy nenávidí.”

„Frances nenávidí tolik věcí, že to ani nestačím sledovat. Pojďme se po ní podívat. Ano, pomůžu ti hledat.” Usilovně přemýšlela. Mohla Frances nastražit vlastní únos? Toda neměla ráda, takže se možná rozhodla odjet bez něho. Záměrem však bylo přimět Jamieho, aby za ní co nejdříve vyrazil, aby tady nebyl, až otec udeří. Takže odjezd v tichosti všechno hatil. Dokonce i Frances by snad tohle pochopila.

Než si stačila odpovědět, ozvalo se hlasité, naléhavé zaklepání na dveře její ložnice. Dveře se rozletěly a tam stál Tomáš a bylo na něm znát, že se stalo něco vážného.

„Je tady?”

Nelíbil se jí Tomášův předpoklad, že ona ví, po kom se ptá. „Kdo jako?”

Neztrácel čas, aby jí to řekl. „Před chvílí přivedli zraněného Rhyse.”

Jamie už nečekal, porazil zástěnu a přeběhl přes ni. Na Axii ani Toda se nepodíval a následoval svého pobočníka.

Axia se za nimi rozběhla, ale Tode ji chytil za paži. „Co se to děje?” ptal se naléhavě. „A nechci slyšet žádné lži.”

Nadechla se. Nevěděla proč, ale začínala mít jistotu, že se všecko zvrtlo. „Jamie poslal otci dopis, kde ho žádá o svolení, aby se mohl oženit s jeho dcerou. S Frances.”

Chvíli Todovi trvalo, než pochopil, co to znamená. Nikdy předtím nebyli tak hloupí, aby na sebe přivolali hněv Perkina Maidenhalla, ale slyšeli, jaké to je. Jestli se Maidenhall o záměně dozví, co s Frances a Todem udělá? A co Axia? Uvězní ji po zbytek života?

Oběma rukama popadla Toda za paži. „Chtěla jsem tě přemluvit, abys předstíral únos a odvezl Frances pryč. Jamie by za vámi vyrazil a nikdo z vás by tady nebyl, až otec, ach nebesa, nevím, co s námi udělá, až na to přijde.”

Tode se vytáhl do plné výše. Nemít nohy v tom stavu, jako je měl, byl by to vysoký muž. „Je to všechno moje vina. Beru na sebe plnou odpovědnost. Neměl jsem nikdy připustit, abys to udělala, ale, “

„Ale máš mě rád,” řekla rezignovaně. „V tom to vězí. Chtěls, abych byla trochu šťastná, měla tolik volnosti, jak dlouho to jen bude možné.” Zvedla hlavu. „Rhys! Musím k němu. Ach Tode, co jsme to provedli?”

16. KAPITOLA

No dobře,” řekl Jamie a upřeně shlížel na Axii a Toda. „Chei vědět, co se děje.”

Uplynuly dvě hodiny, co se skrýval za zástěnou v Axiině pokoji, a za ty dvě hodiny si užil svoje. Rhyse postřelili šípem do nohy, když se pokusil pronásledovat pomalovaný vůz mimo Lachlanův pozemek. Ten vůz zahlédl čirou náhodou, když se vracel z celodenního lovu s Lachlanem. Nejdřív ho napadlo, že kočí s ním jede k opravě, ale řekl si, že se přesvědčí.

Byl ještě daleko za vozem, když ho srazil šíp, na němž byl připevněn neuměle napsaný vzkaz.

Připravils mě o moji ženu, tak já ti beru tu tvoji, stálo tam.

Jamie se rychle ujistil, že Rhys není v ohrožení života, pořád však nevěděl, kdo Frances unesl. Jak mohl ten člověk projít bránou a mezi tolika lidmi ji odvézt, aniž by si toho někdo všiml? Určitě musel Frances vyhrožovat, aby ji přinutil s ním odejít. Frances by jistě jinak strhla pokřik. Pud sebezáchovy by ji nepochybně přiměl udělat něco, čím by upozornila, zeje v nebezpečí.

Znovu si vzkaz přečetl, ale pořád mu to nedávalo smysl. Kdo tohle udělal? Měl něco osobně proti němu, nebo to souviselo s Maidenhallovou dcerou?

Najisto věděl jediné, že Tode a Axia toho vědí mnohem víc, než říkají. Přistoupil k nim, jak tam tak seděli, a nařídil jim: „Máte dvě vteřiny na to, abyste mi všecko řekli.”

,,Nebo uděláš co?” popíchla ho Axia, ruce založené. ,,Radši budu polykat živé žáby, než abych ti vůbec něco říkala. Ne že bych něco věděla, ale už se mi dělá zle z toho, jak se na mě všecko svádí. Já přece nemůžu za to, že Rhyse postřelili. Jestli si vzpomínáš, Rhys mě požádal o ruku. Myslím, že bych si ho měla vzít. Budu ho ošetřovat, dokud se neuzdraví, a pak se za něho vdám. Potom, “

,,Axie s Frances měly v úmyslu předstírat únos,” řekl Tode unaveně.

,,Tode?!” zalapala po dechu a dotčeně na něho pohlédla, že ji zradil.

Neotočil se k ní, ale viděla, že mu v očích sedí hněv. „Pořád ti ještě nesvitlo, že Frances opravdu unesli? Nevíme, kde je, a jestli ten lotr ví, že je to Maidenhallova dcera, mohl by nemilosrdně požadovat výkupné.” Jako by se jí na hlavu zřítila hora, když jí došlo, že by Frances opravdu mohlo hrozit nebezpečí. A jestli se Frances přece něco stane, bude to její vina. Frances opravdu říkala, že když zaujme místo dědičky, bude v nebezpečí jedině ona.

„Proč?” zadíval se Jamie na Toda a snažil se ovládnout hněv.

„To ten dopis,” odpověděl Tode a na Axii se ani nepodíval. „Říkal jsi, že napíšeš Perkinu Maidenhallovi, aby ti dovolil oženit se s jeho dcerou. Frances myslela, že by ti mohla v odeslání dopisu zabránit, protože věděla, že otec nebude nikdy souhlasit, aby se vdala za někoho jiného, než koho jí vybral. Zoufale se chce vyhnout manželství s Gregorym Boolingbrookcm, a to jakýmkoli způsobem, a tak myslela, že tě vláká do tajného manželství, “

Hlas se mu vytratil, zvedl pohled k Jamiernu, který na něho hleděl temnýma očima. Dosud byl Jamie jemný a laskavý, teď však Tode viděl, jak se z něho znovu stává voják. Přejel si rukou po krku, jako by se v místnosti najednou udělalo hrozné vedro. „Když Frances zjistila, že dopis odešel, dostala strach, aby otec neposlal ozbrojence. Rozhodli jsme, že odvezu Frances pryč, a mysleli jsme, že ji pojedeš hledat, a tak tady ani jeden nebudete, až dorazí Maidenhallovi muži.”

„Takže jste naplánovali falešný únos,” řekl Jamie bezvýrazně.

„Ne, to já všecko naplánovala.” Pro Axii nebylo snadné se přiznat. „Tode s tím nemá nic společného. Chtěla jsem začít ten plán uskutečňovat, ale usnula jsem.”

Poprvé od chvíle, kdy vstoupil do téhle místnosti, se na ni Tode podíval. Když už nic jiného, odvaha jí nechybí. Teď mu však tanulo před očima, jak James Montgomery porazil zástěnu v jejím pokoji a přešel přes ni. Axia se za tou zástěnou oblékala. Co to tam prováděli, než vešel?

„Jaké další tajemství skrýváte?” zeptal se Jamie klidně.

„žádné, co by s touhle záležitostí bezprostředně souviselo,” odpověděla upřímně, protože nyní záleželo jen na Francesině bezpečí.

„Ona za to nemůže,” řekl Tode, dřív než Jamie stačil položit Axii další otázku. „Snažila se Frances ochránit. Musíš myslet také na to, jak Maidenhall potrestá Axii. Podle jeho názoru na sebe mají sestřenice dávat navzájem pozor.” Tode musel polknout, když pomyslel na Maidenhallův hněv, až na tuto záměnu přijde. „To Frances se tě snažila vlákat do manželství, které by její otec nepochybně nechal prohlásit za neplatné, i kdyby měl kvůli tomu zaplatit půlce Londýna.”

„No dobře,” řekl Jamie po chvilce. „Kdekdo má své tajemství, ale nyní Frances skutečně unesli a nevíme, kdo to provedl.”

„A všecko je to moje vina,” řekla Axia se zarmoucenýma očima. „Jestli Frances zabijí, bude to jenom moje vina.”

Jamie k ní přistoupil a poklekl před ní. Tode z nich nespouštěl pohled. „Ale jdi, ty jedna uličnice, přece teď neztratíš odvahu. Ať ji unesl kdokoli, pravděpodobně se do ní na první pohled zamiluje.” Špičkami prstů jí nadzdvihl bradu. „A kromě toho, jestli za to někdo může, pak jedině já. V tom vzkazu stojí: ,Připravils mě o moji ženu, tak já tě zase připravil o tu tvoji.’ Je ale pravda, že měl uvést celé jméno a kde bydlí, abych ho mohl mezi všemi těmi podvedenými muži v mé minulosti poznat.”

Když sklíčenost v Axiiných očích vystřídal hněv, který v ní těmito slovy vzbudil, usmál se na ni, zvedl se a znovu zvážněl. „Jen zůstaň sedět, Tode,” řekl vlídně. „Tvoje nohy odpočinek jistě potřebují. Zkrátka budu muset vymyslet nějaké řešení,” řekl, vtom se však rozletěly dveře a Tomáš vstrčil do místnosti dva lidi. Hezkou služtičku a podle pachu podomka ze stájí. Byli celí rudí, a tak se dalo snadno uhodnout, co zrovna prováděli, když je Tomáš našel.

„Řekni mu to,” rozkázal Tomáš tichým hlasem.

Dívka si sedla na podlahu, přehodila si zástěru přes hlavu a hlasitě se rozplakala. Mládenec vypadal, že by k ní rád přistoupil, ale celý se hrozně třásl.

Jamie Tomášovi pohledem naznačil, že postupoval správně, přistoupil k dívce a vztáhl k ní ruku. To stačilo, aby se uklidnila. Jamieho vzhled, jeho krásné šaty a samotná elegance způsobily, že přestala vzlykat. Když promluvil, měl hlas hebký jako med. Jen jednou slyšela Axia tenhle tón, a to v tu noc, kdy byla Dianou. „Nikdo ti ani neublíží, ani tě nepotrestá. Chci jen, abys mi řekla, co víš.”

Mládenec, který také seděl na podlaze, k Jamiemu žárlivě vzhlédl. Zvedl se a přistoupil k Axii. „Myslíte to o té dámě? Té krásné dámě? Nejkrásnější na světě? O ní?”

Jamie zpražil mladíka pohledem a znovu se otočil k dívce. „Řekni mi, co víš.”

Vrhla na mládence lišácký pohled a zadívala se Jamiemu do očí. „Přišla do stáje k těm vozům. K těm, co jste s nima přijeli.”

„Frances?” ubezpečoval se Jamie.

„Ano, ta. Zašla jsem tam, abych byla pryč z toho vedra v kuchyních, jestli víte, co myslím.”

„Pcha,” vložil se do toho mládenec, „proto tam nebyla.” Děvče se na něho ani nepodívalo, ale soustředilo se na Jamieho oči. ,,Ta paní byla hrozně rozčilená a ptala se mě, kterej vůz to má být, ale pak řekla, že to nebudu vědět. A taky jsem nevěděla.” Axia pohlédla na Toda. Frances si dokonce ani nezapamatovala, v kterém voze ji mají unést.

Děvče pokračovalo. ,,No, zašla jsem na chvilku za stání a, “

Mládenec si posměšně odfrkl.

„Všecko jsem ale slyšela, a protože jsem se ničím zvlášť nezabývala, ,” vítězoslavně mrskla pohledem po mládenci, který se předtím snažil, aby ji velice zaměstnal, ,,viděla jsem náhodou toho velkýho mužskýho, ten byl teda velikej. Mně se líbí velký mužský,” zasněně pohlédla na Jamieho, ,,žádný prckové nebo kluci.” „Mluv k věci!” osopil se na ni Tomáš.

Děvče ztratilo svůj zasněný výraz. „Ten člověk se jí ptal, tý Frances, jestli někoho nehledá, a ona řekla ano, a jestli ji nepřišel unést. Já myslela, že ho to překvapí, ale on řekl ano, že proto přišel. Jestli jsi Maidenhallova dědička, potom jsem tě přišel unýst. Takhle to přesně řekl.” Bázlivě se na Jamieho podívala. „Byla to opravdu Maidenhallova dědička?” Oči měla vykulené.

Usmál se na ni, ale neodpověděl. „Co bylo dál?”

„Šel s ní k tomu namalovanýmu vozu a řekl, že krásnější vůz v životě neviděl. Pak řekl: ,To jste vy na tom voze?’ A řekl, že je ta nejkrásnější dívka, kterou jaktěživ viděl, až teda možná na jednu, takže by chtěl, aby si sedla ve voze vedle něho, aby se na ni moh dívat a rozhodnout se, která z nich je krásnější.”

„A odjeli pryč,” dopověděl Jamie a obrátil se k Tomášovi. „Začni s hledáním. Každého se na všechno vyptej. Musíme ji najít. Někdo něco vědět musí.” Tomáš odvedl ty dva mladé lidi s sebou a Jamie se obrátil znovu na Axii a Toda. „Teď běžte,” řekl roztržité a bylo na něm znát, jaké si dělá starosti.

Vyšli z místnosti a Tode řekl, že pomůže s hledáním. „Není ti nic?” zeptal se Axie.

„Ne, jistěže ne, cítím se dobře,” ujistila ho. „Běž pomoct hledat. Podívej se na místa, kam se ostatní nedostanou.”

Povzbudivě se na ni usmál a odešel.

Jen se však octla sama, zjistila, že se jí třesou kolena. Záměna s Frances, která začala jako žert, se změnila v noční můru. A kdyby se nevyměnily, drželi by teď jako rukojmí ji? Možná udělala Frances moudrou věc, že se nebránila. Kdyby chtěl někdo unést ji, Axii, vřískala by, ječela, kousala a jistojistě by ji zabili.

Jednoho sloužícího se zeptala na cestu do Trevershamovy soukromé kaple a šla se tam pomodlit. Modlila se, aby Frances nezjistila, že ten únos je skutečný, neboť kdyby dostala strach, mohla by toho únosce vyprovokovat k něčemu, co by jinak neudělal. Modlila se za Francesinu bezpečnost a aby jí odpustila, že ji do tohohle namočila.

A přestože si říkala, že nemá právo tohle po Bohu chtít, žádala ho, jestli by mohl nějak zařídit, aby její otec tak neřádil, jak určitě bude, až dostane Jamieho dopis.

17. KAPITOLA

Tode nebyl žádný pijan, ale teď měl sto chutí do sebe něco hodit, aby zapomněl. Všechno, co hrozného se v posledních týdnech stalo, je jen jeho vina. Stejně jako Axie nepochyboval, že Perkin Maidenhall je už s ozbrojenci na cestě na Trevershamovo panství. A kvůli Todo-vi je nyní ta trocha Axiiny volnosti u konce. Než si protřel oči, míhala se mu před nimi představa Axie připoutané řetězem uvnitř Maidenhallova vozu. Nebezpečí hrozilo nejenom Axii, ale co bude s Frances v rukou únosců?

V tu chvíli Jamie obracel celý hrad vzhůru nohama, aby objevil někoho, kdo slyšel nebo viděl něco, co by mu poskytlo klíč, kdo vlastně Frances unesl. Dosud nezjistil nic.

Axia byla ve svém pokoji a Jamie ji přiměl, aby nakreslila Francesiny podobenky, s kterými by mohl vyslat jezdce po blízkém okolí, jestli ji někdo neviděl.

Kreslila jeden obrázek za druhým a na všech byla Frances dokonale vystižena. Todovi sice únos ležel v hlavě, ale myšlenky se mu stále vracely k tomu, že Axiina volnost končí. Teď už to bude jen otázkou hodin, kdy se dostaví Maidenhall a odveze ji k Boolingbrookovi.

Při tom pomyšlení se otřásl. Boolingbrooke byl možná bohatý, Tode však věděl, že Gregory není následkem úrazu v dětství úplný muž. Jak Axia tušila, není naděje na děti ani na normální život.

Gregoryho otec tvrdě pracoval a během let hodně zaplatil, aby tahle zvěst nepronikla na veřejnost, někdy však Todova zjizvená tvář byla k užitku. Nikdo si zvlášť nevšímal, co se dozví nebo nedozví nějaký šašek, potulní herci a zpěváci, putující z jednoho panství na druhé, byli zdrojem klevet. Nedalo velkou práci najít lidi, kteří byli na Boolingbrookově panství, a tudíž dobře věděli, jak to v té rodině popravdě chodí.

Tode tedy přesně věděl, co Axii čeká. Její otec teď přijde, odvede ji k tomu hroznému mladíkovi a přinutí ji, aby si ho vzala. A ona to bez výhrad udělá, protože ze všeho nejvíc si přeje otci vyhovět.

Proto jí nedokázal odepřít, aby se na pár týdnů neosvobodila od toho, že je Maidenhallova dědička. Do hloubi duše věděl, jaké to je, když člověka očumují a považují za atrakci; tohle měli s Axii společné. Aby jí poskytl krátký čas, kdy mohla být normální, hezkou dívkou, dovolil, aby si s Frances vyměnily role, a teď se všechno zvrtlo. Francesin život byl v ohrožení a Axii odvede otec.

„Něco musím podniknout,” řekl nahlas. „Měl bych se postarat o ně o obě. Měl jsem je na starosti.” Deptal ho pocit viny, že vždycky byla na prvním místě před Frances Axia. Maidenhall mu svěřil obě, přesto Frances zanedbával, takže se cítila tak osamělá, že by se vdala za prvního, kdo by se namanul, jmenovitě Jamese Montgomeryho.

Nyní však mohl jedině čekat. Jamie pročesával okolí a kdekoho se vyptával, ale dosud bezvýsledně. Ráno měl v plánu vyrazit s Tomášem, zraněného Rhyse nechá u Lachlana, na sever, neboť tam měli namířeno, než Frances unesli.

Tode nepochyboval, že jeho s sebou rovněž nevezmou. Jamie se svým pobočníkem budou chtít cestovat rychle a Tode by jim jedině překážel. Uvažoval, jestli tady Jamie zanechá také Axii, nebo ji vezme s sebou. Tode by hádal, že ji tady nechá, zvláště když si myslí, že jí od Maidenhalla žádné nebezpečí nehrozí. Perkin Maidenhall se bude zajímat, kde má dceru, za niž považoval Jamie Frances, takže si myslí, že Axii nic nehrozí.

Ale Tode i Axia věděli, jak se věci mají.

Od chvíle, kdy přijeli, zůstával Tode v té staré komoře ve stáji. Za léta u Axie přivykl pohodlí, ale dobře věděl, jak se na něho dívají ostatní. Většinou se cizích lidí stranil, halil se do hrubého pláště a skrýval obličej. Nyní se sebral, odešel do konírny a tam prohledal každé stání, až našel mládence, který viděl muže, jenž Frances odvezl. Zuřivě hřebelcoval velkého koně.

„Jdi pryč,” řekl Todovi, aniž se po něm podíval. „Nemám ti už co říct.”

Tode se roky držel v ústraní, a tak měl dobrý odhad, co si lidé myslí. Tohoto mládence žrala žárlivost. „Jenom jsem ti chtěl říct, že se o ženu umíš postarat lip než on. Ty jsi o tu svoji nepřišel.” S tím se Tode pomalu odvrátil.

„Počkej!” řekl mládenec a pozoroval Toda, jak se k němu obrací. Natočil hlavu jako zvědavý pták a nakukoval pod Todovu kápi. „Patříš k jeho lidem?”

„To sotva!” zasmál se Tode. Na zdi hned u stání hořela louč a vrhala na zeď slabý pramínek světla. Tode do toho mihotavého světla vstoupil a na okamžik stáhl kápi, aby mládenec viděl jeho zohavenou tvář. Jako už tolikrát, Tode se i teď odvrátil před pohledem plným odporu, který na něho vrhl, a před jeho nadřazeným smíchem. „Ty bys teda podle mě nikomu děvče nepřebral.“ řekl, netečný k lomu. že sebou Tode mimoděk trhl.

„Ne,” odpověděl Tode bodře. Už dávno se naučil skrývat bolest. „Chtěl jsem se tě přeptat na to, cos viděl, ale máš toho asi už plné zuby. Přesto to ale muselo být strašně vzrušující.”

Tode chlapce pozoroval, jak o tom uvažuje. Popravdě řečeno měl tolik co dělat, aby se dostal svému děvčeti pod sukně, že si nevšímal, co dělají jiní. že si toho všímala ona, to ho ještě víc otrávilo. Od toho odpoledne nemluvila o ničem jiném než o hraběti.

„Hrabě!” vzdychala neustále. Hrabě s ní mluvil a díval se na ni, jako by byla ta nejdůležitější osoba pod sluncem.

„Nikdo mě nechce poslouchat,” řekl hořce. „Nikdo nechce vědět, co jsem viděl já.”

„Opravdu jsi něco viděl?” zeptal se Tode se zájmem. „Hned jak jsem tě uviděl, jsem věděl, že nejsi žádný hlupák. Myslel jsem si, že ti měl lord James věnovat víc pozornosti.” Naklonil se k mladíkovi a dával pozor, aby mu neviděl do obličeje. „Putuju od domu k domu a sbírám příběhy, které bych mohl vyprávět. To, co víš, by se dalo vyprávět po všech velkých sídlech, ale potřeboval bych toho vědět víc, než vím teď.”

Chviličku mládenec jen tak pochybovačně hleděl. „Měl půlku ucha.”

„Co prosím?”

„Ten člověk měl půlku ucha. Měl ho uříznuté tadyhle,” ukázal na boltec. „Horní půlka mu chyběla.” Tode by ho snad objal, jak ho ta informace potěšila, ale místo toho se přinutil půlhodinu klidně sedět a vyposlechnout si všechno, co si mladík myslel, že se stalo od chvíle, kdy spatřil muže s půlkou ucha.

Když konečně mohl umořený Toďe ze stáje odejít, všechno ho ponoukalo, aby tu novinu pověděl Jamiemu. Když však kráčel přes dvůr, rozhodl se jinak. Řekne to Jamiemu a on hned vyrazí s ozbrojenci a v potyčce by mohla Frances utrpět zranění.

Ne, pomyslel si, udělá líp, když to provede sám, a jak dobře věďěl, snadno se dostane tam, kam se jiní lidé nedostanou. A kromě toho je to všechno jeho vina, ne?

Podle vzkazu na šípu, který zasáhl Rhyse do nohy, věděl, že měl Jamie poznat, kdo Frances odvedl, takže někdo, kdo má k Jamiemu blízko, by to mohl vědět také. Nedoufal, že by dokázal vytáhnout z Jamieho něco, co by sám od sebe nechtěl říct, ale možná Rhys by ocenil trochu společnosti.

„Přišel jsem, abych tě rozesmál.” Tode strčil hlavu do Rhysova pokoje, pod paží soudek plný silného vína. „Rád tě vidím,” řekl Rhys, zvedl se do sedu a přitom sebou trhl bolestí. „Řekni mi, co se zjistilo. Něco nového ohledně Frances?”

,,Ještě ne, ale proto jsem nepřišel. No tak, musíš na to přestat myslet, nebo tě noha bude bolet pořád. Povím ti, co jsem se doslechl legračního.”

O dvě hodiny později odcházel Tode z pokoje a ve skrytu kápě se usmíval. Nedalo práci přimět Rhyse k hovoru o zvláštních lidech, které v životě potkal.

„Nikdo ale není pitomější než Henry Oliver,” řekl Rhys po hodince tlachání a klepaření. „Myslí si, že je hluchý, protože má půlku ucha.” Stačilo jen trochu naťuknout a začal vyprávět, jak Jamieho starší bratr, to byli ještě kluci, zasáhl Olivera ze strany do hlavy mečem, a když mu ulítla půlka ucha, Oliver brečel, že teď bude hluchý.

„Myslím, že dodnes věří, že na to ucho dobře neslyší.”

„A co to je za člověka, tenhleten Henry Oliver?” zeptal se Tode a snažil se, aby to nevyznělo horlivě. „Je nebezpečný?”

„Oliver? Vůbec ne. Pokud člověka nečiní nebezpečným úplná hloupost. Miluje Jamieho sestru a léta se snažil Montgomeryovy přinutit, aby svolili k jejich sňatku.”

„Přinutit?” Tode byl rád, že Rhys začíná být opilý, takže v jeho hlase nepostřehne narůstající paniku. „Roky se pokoušel koupit ji od Jamieho staršího bratra a Edward by mu ji byl prodal, ale jejich otec zvedl hlavu z knih aspoň na tak dlouho, aby řekl ne, že ho nepovažuje za vhodného nápadníka.” Rhys se uchechtl. „Podle mě mělo na to rozhodnutí vliv Berengariino prohlášení, že raději skočí ze střechy, než by se stala ženou Henryho Olivera. A když umřel Jamieho bratr i otec, Oliver mu nabídl nějaké pozemky, které jsou každé jaro pod vodou, pár rozdrchaných chalup a nějakou tu letitou herku výměnou za Berengariinu ruku.” Rhys si pořádně nahnul vína. „A jednou se pokusil Berengarii unést.”

„Unést?” opakoval Tode a sotva popadal dech.

„No, aspoň přes ni přehodil pytel a nesl ji pryč.”

„Co bylo dál?” zeptal se Tode.

Rhys stěží potlačoval smích. „Nějak se mu podařilo, Oliver strašně špatně vidí, dostat do pytle druhou sestru. Joby. Ty ji neznáš, ale věř mi, tu si nechce nikdo naštvat. Radši otevřu pytel plný divokých koček než pytel, v kterém bude Joby.”

„Jako Axie,” řekl Tode tiše.

Rhys se zasněně usmál. „Ne, vůbec si nejsou podobné. Axia je utrpením jen pro jednoho muže, Joby ztrpčuje život každému. Až na Jamieho a Berengarii. Musím ti povědět, co prováděla bratrovi Edwardovi.”

A tím se dostal k úplně jiné historce, ale Tode už věděl, co potřeboval, takže teď bude snadné zjistit, kde Henry Oliver bydlí, a tím se snáz domyslet, kam má namířeno. Nepochybně veze Frances k sobě domů. žádný div, že Jamiemu ten vzkaz nic neříkal. „Připravils mě o moji ženu, tak já tě připravím o tu tvoji.” V Jamieho očích jeho sestra nikdy k Henrymu Oliverovi nepatřila a patřit nebude, ale Oliver se na to dívá jinak.

Tode se teď při odchodu od Rhyse usmíval. Hodně toho zjistil, ale jak s tím může naložit? Říct to Jamiemu? Věděl však, co by Jamie udělal. Běžel by za Frances a Axii nechal tady, jak se patřilo. Ochranu však potřebovala Axia a Tode nepochyboval, že kdyby to Jamie věděl, chránil by ji za cenu vlastního života. Jak by tak mohl dostat Axii a Jamieho z Trevershamova panství, než Jamie zjistí, co Tode ví? Jak by mohl přimět Jamieho, aby chránil Axii a Frances přenechal jemu?

1 8. KAPITOLA

Jamie hněvivě zmačkal vzkaz do malé kuličky. Tenhle nikomu neukáže. S každou uplývající minutou si připadal hloupější a bezmocnější, neboť nemohl připadnout na to, co by vlastně měl vědět.

Nespal už dva dny, na bradě měl černé strniště, ale nehodlal si odpočinout, dokud něco nezjistí. Někde musí být stopa. Právě řekl Tomášovi, aby znovu přivedl toho podomka ze stájí, když dostal tenhle druhý vzkaz. Stálo tam, že se má Jamie vydat na západ k svému strýci a počkat tam na další vzkaz.

Dole na konci listu stálo: „Spíš dávej pozor na svoje ženy.” A to ho znepokojovalo.

Nestálo tam ,,ženu”, ale ,,ženy”. Možná to byla chyba. Možná pisateli ujelo pero. Možná chtěl říct, že jenom Frances hrozí nebezpečí, a žádné jiné.

A také ho znepokojilo, že ten vzkaz našel na své posteli, dal ho tam tedy někdo z Trevershamovy domácnosti. Položil jej tam člověk, který se pohybuje uvnitř hradu, někdo tak známý, že nevzbuzuje ničí pozornost. Nemohl ztrácet další čas planými úvahami. Odjede ke strýci a počká tam na další pokyny. Mezitím pošle Axii s Todem a Tomášem, těm jedině může věřit, pryč, aby měl jistotu, zejí nic nehrozí.

Půlhodinu poté proklínal Jamie celý svět, protože Tomáše a Toda skosila úplavice. Tomáš se celý popelavý držel za břicho a běžel do ústraní.

Pokud šlo o Toda, byl tak zesláblý, že sotva zvedl k Jamiemu oči, ale uchopil ho za paži. „Nedopusť, aby únosce dostal Axii. Musíš ji chránit. Mám strach, že tady není v bezpečí. Ten člověk odvedl Frances všem před očima. Mohl by to udělat znovu.”

Vyslovil Jamieho nejhorší obavy. Jak mu Axia řekla, lidé věděli, že Frances je Maidenhallova dědička, a protože Axia cestovala s nimi, mohli by si třeba myslet, že na tom všem bohatství má také podíl.

Protože dva dny nespal, ztratil pojem o čase, a tak si neuvědomil, že je hluboká noc, když vtrhl do Axiina pokoje. Zamračil se, protože si okamžitě uvědomil, že u ní v pokoji nespí žádná komorná. Nikdo ji nehlídal. Když se dotkl jejího ramene, zavrtala se ještě víc do peřin, takže musel sáhnout pod pokrývku a vytáhnout ji. „Axie,” řekl tiše. „Chci, abys vstala. Chci, abys se mnou odešla.”

„Spát,” zamumlala a ani oči neotevřela.

„Ne. žádné spaní. Musíš vstát. Kde je komorná, aby ti pomohla s oblékáním?”

„Jamie mi pomáhá s oblékáním.”

I když byl unavený, musel se tomu usmát. Trochu s ní zatřásl. „Jedeme k mému strýci. Má moc milou ženu Mary, ta se o tebe postará.”

Začala se za velkého zívání probouzet. „Co zase děláš v mém pokoji?” zeptala se. „Proč jsi pořád u mě v pokoji?”

„Jsem voják, vzpomínáš si? Jdu tam, kde je nebezpečí.”

Snažila se potlačit úsměv, ale nepodařilo sejí to.

„Našels Frances?”

„Ne, ale dostal jsem druhý vzkaz a okamžitě odtud odjíždím na západ k svému strýci. Je to odtud den jízdy a ty pojedeš se mnou.”

„Proč?” zeptala se a nadzvedla obočí.

„Tomáš i Tode jsou nemocní, takže se o tebe nemohou postarat, a protože tady nikdo jiný není, musíš se mnou.”

Nebyl připravený na to, že tak divoce vyskočí z postele. Odhodila přikrývku a jeden roh ho zasáhl do oka. Vymotal se z přikrývky, sáhl si na oko a nepřekvapilo ho, že má na prstě krvavou skvrnku.

S dlaní na oku se otočil na patě, natáhl se a popadl Axii za paži dřív, než stačila vyběhnout ze dveří jen v noční košili.

„Tode!” zalapala po dechu a vší silou se mu snažila vytrhnout. „Musím k němu, jestli je nemocný!”

Snažil se ji zadržet. „Jsem unavený, Axie, mám starosti, nedělej mi život ještě těžší. Pojď teď sem a podívej se, jestlis mě neoslepila.”

Otočila se a uviděla v koutku jeho oka maličkou krvavou skvrnu. To ji neznepokojilo, když se však posadil na židli u postele, uviděla, jak mu poklesla ramena, a to jí řeklo, jak na něho všechno doléhá. „Tvůj milovaný Tode bude v pořádku,” zamručel. „Jenom má běhavku.”

Byla už úplně probuzená. Přistoupila k umyvadlu, namočila kousek látky, pak se mu postavila mezi roztažené nohy a jemně mu přiložila látku na oko. „Co je nového?” zeptala se tiše.

„Nic. Mám čekat.”

Když k ní zvedl oči, uviděla, jak je napjatý. Pod očima měl z nevyspání temné kruhy. Kdyby zmizela ona, holka chudá jako myš, jak si myslel, hledal by ji takhle usilovně?

Odpověď znala. Ano, hledal.

Potlačila nutkání ho obejmout a stoupla si k posteli zády k němu. „Chceš, abych jela s tebou?” Štvalo ji, jak se vzrůstající nadějí čeká, co jí odpoví.

„Nemůžu tě tady nechat. Chtěl jsem tě poslat pryč s Tomášem a Todem, ale jsou oba nemocní. Tomáš se k nám připojí, jak jen bude schopen.”

„A Tode?”

„Zůstane tady. Lachlan se o něho postará.” Prudce se k němu otočila a řekla:

„Nemohl by se Lachlan stejně dobře postarat o mě?”

„Ne,” řekl Jamie. „Ve vzkazuje narážka, že v nebezpečí není jenom jedna žena. To by mohlo znamenat tebe stejně jako Frances.”

„Ale Lachlan by mě mohl někam odvézt.” V očích měla prosbu. „Prosím, Jamie. Zapomínáš, že mě požádal o ruku?”

„Nemyslel to vážně!” odsekl. „Přede všemi ses znemožnila a on se snažil tě zachránit.”

„Tak? Takhle to bylo? Potom je to opravdu hodný člověk. Byl by pro mě dobrá partie, takže možná kdybys ho umluvil, aby mě někam odvezl, znovu by mě požádal o ruku. Tentokrát vážně.”

Mračil se na ni, ale neodpověděl.

Přistoupila k němu a znovu se mu postavila mezi kolena.

„Prosím, Jamie, prosím. Víš, že nemám žádné peníze. Musím udělat dobrou partii stejně jako ty, a tenhle Lachlan s rozkošnými syny by pro mě byl velice, velice dobrá partie.” Stála u něho tak blízko. „Prosím,” zašeptala.

Byl příliš unavený, aby přemýšlel o tom, co dělá, ale přitáhl si ji do náruče a tvrdě ji políbil na ústa. Alespoň ten polibek tak začal, pak ale sladce zněžněl. Všemi smysly si uvědomoval, že je s ní sám v její ložnici a ona že na sobě pod noční košilí nic nemá.

Prudčeji od sebe odstrčil. „To jsi tak divá do vdavek, že si vezmeš kohokoli?”

„Ach ano,” řekla bezstarostně. „Kohokoli až na tebe, tak je to. Do konce mých dnů bys mi předhazoval, že jsem nic neměla a že jsem tě odlákala Maidenhallově dědičce.”

Nato vyskočil ze židle a napřáhl ruce k nebi. „Víš, že Francesin otec ten sňatek nedovolí. Teď je nejdůležitější, ” Odmlčel se a zaškaredil se na ni. „Co to má za smysl něco ti říkat. Nezůstaneš tady s Lachlanem a nebudeš ze sebe dělat blázny. Jsi pod mojí ochranou, a dokud té povinnosti nebudu zbaven, budu na tebe dohlížet. Je to jasné?”

„Naprosto. A nepochybuju, že půlka hradu to slyšela taky.”

Ušklíbl se. „Obleč se. Vyjedeme za svítání.”

S tím odkráčel z místnosti a neobtěžoval se za sebou zavřít dveře.

Axia je však zavřela. Zavřela, opřela se o ně a pak se usmála. Potom se roztančila po pokoji a přešťastně si k tomu pobrukovala.

1 9. KAPITOLA

Jamie byl unavený a náladu měl černější než kruhy pod očima. Co ho, pro všecko na světě, ponouklo, že se rozhodl vzít Axii s sebou? Moc dobře věděl, že Lachlan by ji chránil s nasazením života, stejně tak Rhys, a až Tomáš vstane z postele, tak i on. Byla by v bezpečí. Ochránili by ji před únosci i před Francesiným otcem.

Ale ani s tím vědomím by ji nedokázal opustit. Nešlo mu to na rozum, ale věděl, že ji musí mít u sebe, aby ji měl stále na očích. Možná ji později bude moci nechat u strýce, ale popravdě řečeno si nebyl jist, jestli to dokáže.

Svítalo a všude se to hemžilo rozespalými sloužícími. Byl připraven k odjezdu, po Axii však nebylo vidu. Ve svém pokoji nebyla a nikdo ji nezahlédl. Na pár vteřin mu srdce vyskočilo strachy až do krku, pak se uklidnil. Nepochybně bude u svého milovaného Toda.

Zachvátila ho žárlivost, ale nedal si tu práci, aby si řekl, že je to jedině správné, že se chce rozloučit s přítelem svých dětských let.

„Budu sama,” stěžovala si Todovi, který ležel na tvrdém lůžku z koňských houní.

„Bude s tebou tvůj Jamie.”

„Není můj. Pokud někomu patří, potom je to Frances.”

Uchechtl se. „Tomu sama nevěříš. Frances ho chce, protože je po ruce, a on o ni stojí, aby zajistil svoji rodinu. Nemůžeš mu to mít za zlé, Axie,” řekl tiše. „Jamie je dobrý člověk, a myslím, že tě miluje.”

„Mě? Mě že miluje? Musíš být opravdu moc nemocný. James Montgomery se nemůže dočkat, až se mě zbaví.” ,,Tak? Proč tě tedy potom bere s sebou ke strýci?”

Pousmála se koutkem úst. „Aby mě držel stranou od Lachlana.”

„Přesně tak. A proč tě chce držet stranou od Lachlana, pokud mu na tobě nezáleží? Protože si myslí, že nemáš žádné věno, musí vědět, že sňatek s Lachlanem by pro tebe byla dobrá partie.”

„Ta nejlepší.” Usmívala se. „Prosila jsem Jamieho, aby mi dovolil zůstat s Lachlanem a jeho rozmilými synky.” „S těmi zplozenci pekel, chtělas říct. Pro ně je největší legrace nastrkat lidem do postele bodláky.”

„A žáby a další havěť,” protáhla obličej. „Nevěřil bys, co nabídli hlavnímu stolníkovi k pití!”

„Hmmm. Na smůlu si to dovedu představit. Dělal jsem, co jsem mohl, abych se před nimi ukryl, protože nemám zájem stát se terčem jejich legrácek.”

Při tom pomyšlení se jí rozšířily oči. „Musíš s námi, nezdá se, že je ti tak zle, abys s námi nemohl. Řeknu, ” Popadl ji za paži, když se začala zvedat z jeho narychlo upraveného lůžka. „Nejsem nemocný,” řekl tiše. „Hodlám jet před vámi a uvidím, jestli by se mi podařilo zarazit tvého otce.”

„Mého, ? Ach Tode, všechny nás zabije. Proč musí být Frances tak pitomá? Nemohla by se aspoň jednou zachovat jinak? Kdyby za mnou přišla a řekla mi, že Jamie chce od otce svolení, něco bych zařídila.” „Co bys udělala? Napsala ten dopis sama? Se svolením k sňatku? To už by teď měla Frances tvého drahého Jamieho zpracovaného, aby se vzali.”

„Mého co?” zalapala po dechu. „Moc dobře víš, že nesnáším lidi, kteří na svůj vzhled myslí víc než na co jiného.”

„Jamie takový není, a ty to víš. Dělá ti radost ho trápit.” Sklopila pohled na své ruce.

„Ale on mě nesnáší.”

„Může se zbláznit, jak moc tě chce. Myslel jsem, že se rozbrečí, když jsi ten polštář dala Rhysovi.”

„Opravdu? Myslíš, že mě má rád? Ne. Neodpovídej. Jsem mu jedině hrozně na obtíž, nic víc.”

„No jasně. To proto tě bere s sebou.” Zvenčí se ozval šramot a Tode řekl: „Poslouchej. Bude tady co nevidět. Musíš jít.” Ztlumil hlas. „Axie, ty víš, že já, že já, “

Dobře věděla, že sejí pokouší naznačit něco, co ještě nikdy neřekl. Ale nebylo potřeba slov. Od chvíle, kdy byla ještě dítětem a otec jí poslal hubeného chlapce, který trpěl následkem týrání neustálými bolestmi, ho měla ráda. Trvalo léta, než jí začal důvěřovat, než překonal strach z ostatních lidí, než přestal nenávidět, ale spolu to dokázali. Naučili se poskytovat si a přijímat důvěru a společně si uvnitř toho krásného vězení vybudovali vlastní život.

Objala ho kolem krku. „Mám tě moc ráda, moc, moc, moc. Celý život tě budu mít ráda a co si bez tebe třeba i jeden den počnu?”

Na kratičký okamžik ji k sobě přivinul, ale pak ji odstrčil. „Běž, než ze sebe udělám blázna. Neubližuj, prosím tě, Jamiemu. Nechci, aby nakonec vypadal jako já.” Usmíval se, ale oči měl vážné.

Měla co dělat, aby jí nevyhrkly slzy, že svého přítele opouští, ale žádná vtipná odpověď ji nenapadala. Snažila se, aby na ní nepoznal, že se bojí zůstat bez něho.

Vzal ji za bradu a zvedl jí hlavu. „A nedělej si o Frances moc starosti.” Trápilo ho, že jí nemůže říct, že její sestřenici určitě žádné nebezpečí nehrozí.

„Ach Tode, Frances se ani neumí sama obléknout. Co když tomu člověku řekne, že není Maidenhallova dědička, a on ji nechá být? Kdo se o ni postará? Frances by nevěděla, jak se zachránit, ani kdyby k tomu dostala příležitost.”

„V tom se pleteš. Frances je vychytralá jako kočka. Copak se jí nepodařilo pomocí jakéhosi vzdáleného příbuzenství s Maidenhallem dostat se z chudé domácnosti své rodiny? Kdyby nebyla Frances tak mazaná, byla by z ní teď určitě pradlena s dvěma dětmi.”

Představa krásné Frances, jak vykonává nějakou práci, připadla Axii tak směšná, že se musela usmát. „Tak. To už je lepší. A teď jdi. Čeká.”

„Nenecháš si od mého otce ublížit?” zeptala se. „A nezapomeň, že ať ti bude vyhrožovat čímkoli, postarám se o tebe. Kdybych měla jediný penny, půlka bude tvoje.”

Uchopil její ruku a políbil ji. „Axie, kdybys měla jediný penny, nějak by se ti podařilo z. něho udělat celou stovku.”

„Potom z toho dostaneš polovinu,” usmála se, rychle se zvedla, vyběhla z místnosti a vrazila přímo do pevné Jamieho hrudi. Stál hned za dveřmi. „Špehovals mě!” obvinila ho a sjela ho vzdorovitým pohledem.

„Mám v životě mnohem zajímavější věci na práci než tě špehovat. Teď pojď. Ztratíme celý den, jestli budem dál takhle okounět.” Vzal ji za paži a odvedl na dvůr, kde čekali dva koně.

„Co to je?” zeptala se Axia s pohledem upřeným na hezkou osedlanou kobylku s koženými vaky plnými věcí. „To je kůň,” řekl Jamie, aniž zvedl hlavu. „Ještě jsi žádného neviděla?”

Byla téměř stejně unavená jako on a neměla chuť snášet jeho špatnou náladu. „Vím, co to je, ale kdo na něm pojede?” Obličej sejí rozzářil. „Tode s námi přece jenom pojede!”

„Na tohle nemám čas, Axie. Musíme vyrazit. Nasedni na toho koně a jedem. Mohl by na mé u strýce čekat nějaký vzkaz ohledně Frances.”

Když se nepohnula, přestal upevňovat náklad na svého koně a pohlédl na ni. „Co je to tentokrát?”

Pousmála se na něho. „V životě jsem na koni neseděla. Rozhodně ne sama.”

„Nikdy, ?” začal, ale pak zavrtěl hlavou. „Předstírej, že ho chceš prodat, a kupec chce vidět, jak je mírný, a je na tobě, abys to předvedla.”

Na to se neusmála, ale přikývla, otočila se ke koni a pak zase zpátky k Jamiemu.

„A co to bude teď?”

„Tode,” řekla tiše. „Nikdy jsem nebyla bez Toda. On, on se o mě stará. Nemohl by jet s námi?”

Pocítil příval citu, který ještě nezažil. Ovšemže, řekl si, je unavený a ve velkém vypětí, takže musí vnímat věci, které by za normálních okolností nepostřehl. Nechtěl už o tom dál přemýšlel, a tak Axii zvedl, posadil ji do sedla a podal jí uzdu.

„židle není tak bezpečná jako tenhle kůň. Přehoď nohu na druhou stranu a jeď za mnou.” Nedal jí dámské sedlo, protože si uvědomil, že asi moc jezdit neumí. V pánském sedle udrží rovnováhu lip.

Když seděla na koni, shlédla na Jamieho velkýma očima, v kterých jako by stálo: Neopouštěj mě! Ten pohled mu udělal dobře. A zamlouvalo se mu, že na téhle cestě bude závislá na něm, jedině na něm. Položil jí dlaň na lýtko ukryté pod záhyby sukně. „Postarám se o tebe, Axie. To přísahám.” Když se nadále tvářila pochybovačně, zazubil se na ni. „Užij dne,” řekl, „a dnes si užiješ jízdu na koni.”

Na zlomek vteřiny vypadala vyděšeně, pak zvedla bradu. „Když můžeš jet ty, potom já taky. A zabalils mi barvy?”

„Ne,” řekl a s úsměvem naskočil na koně. „žádná pera ani inkoust, ani barvy, ani papír a žádného Toda. Jenom ty a já a hvězdy.” S tím pobídl koně a ona se pustila za ním.

20. KAPITOLA

Nenávidím to zvíře. Nenávidím. Nenávidím,” opakovala si Axia se zaťatými zuby, až ji čelist bolela. Čelist však nebyla to jediné, co ji bolelo. Každý sval, kost a nerv v těle jí křičely bolestí.

„Přestaň si stěžovat a slez,” řekl Jamie.

Zajel s ní k jedné hospodě, zarazil koně a teď čekal, až sleze.

Jeli celý den. Byl to ten nejdelší den v jejím životě. Vnitřní strany stehen měla v jednom ohni a svaly na nohou ji neskutečně bolely. Celá si připadala po hodinách neustálého natřásání úplně rozlámaná.

„Tahle zvířata nestvořil Bůh,” postěžovala si Jamiemu. „Jsou dílem ďáblovým. Mají zničit lidstvo.” Jako by jí ta hezká malá kobylka rozuměla, loupla po ní vyčítavým okem. Axia se však do hloubi duše zatvrdila a byla by se ušklíbla, ale celý obličej měla příliš rozbolavělý, než aby hnula svalem.

„Axie, jsem unavený,” řekl Jamic. „Nespal jsem dlouhé dny a nejedl kolik hodin. Měj se mnou slitování a slez.” Zhnuseně na něho pohlédla. „Nemůžu. Nemůžu pohnout jediným svalem. Mám je jako zmrzlé.”

Přejel si rukou přes oči. Za nic na světě by si teď nevzpomněl, proč trval na tom, že ji vezme s sebou. Napřáhl k ní ruce. „Tak se na mě sval a já tě chytnu.”

„Nemůžu,” zašeptala a Jamie viděl, že si nedělá legraci.

Nebýt tolik unavený a ustaraný, přišlo by mu jí líto, takhle se jen co nejvíc naklonil, popadl ji kolem pasu a zatahal. Ani se nehnula, takže ji pustil, obešel koně na druhou stranu a uvolnil jí nohu ze třmenu. Trochu s ní přece jen pohnul, ale měla tělo úplně ztuhlé a nebyla schopná pohnout ani rukou, ani nohou.

Protože prožil většinu života na koni, nijak o ježdění nepřemýšlel, teď si však uvědomil, že si na sedlo zvykal postupně. Možná bylo napoprvé plných dvanáct hodin v sedle příliš. Když jí z rukou vyprostil otěže, uviděl, že je má rovněž ztuhlé do nehybnosti, a přece jen mu jí přišlo trochu líto. Musel jí však přiznat, že si za celý den nepostěžovala. Snad až na to, že mu podrobně vyložila, jak strašně nenávidí koně. Nevěnoval tomu však velkou pozornost, protože měl jediný cíl, dostat se ke svému strýci a zjistit o Frances, co jen bude možné.

Když jí uvolnil ruce i nohy, znovu ji uchopil kolem pasu a zatáhl. Protože však nemohla pohnout nohama, zůstávala dál sedět na koni.

„Neměl bych vám pomoct?” zeptal se tlustý, rudolící chlapík, nejspíš majitel hospody.

„To bych byl rád,” řekl Jamie a vrhl pohled na Axii, jež hleděla s bezbřehým zaujetím na vývěsní štít na hospodě. Kdyby nebyla celá červená rozpaky, byl by si myslel, že chce začít malovat vývěsní štíty.

Z jedné strany podepřel Axiino chodidlo rukama hostinský a zatlačil a Jamie ji zvedal z druhé strany. Nohy jí zůstaly jako virgule, nehybné a doširoka rozkročené.

Držel ji kolem pasu a zjistil, že když nemůže pohnout nohama, nedokáže ji z koně sundat. „Uf, ach,” postěžoval si muži na druhé straně koně. Veškerý vojenský výcvik ho na tuhle situaci nepřipravil. „Možná kdybyste trochu pobídl koně,” navrhl hospodskému.

„Jo, jasně,” řekl muž a snažil se udržet vážný obličej, ale v očích mu hrálo veselím. Přešel dopředu, uchopil koně za uzdu a odvedl ho zpod Axie.

Když však uviděl, jak se Jamie tváří a drží Axii ve vzduchu s roztaženýma nohama pod sukní, nedokázal smích dál potlačovat. Přitiskl si ruku na ústa a zmizel v hospodě.

Jamie dost dobře nevěděl, co si s ní počít. Nemohl ji postavit rovně, protože měla nohy skoro na metr od sebe. ,,Nechtěla by sis radši sednout?”

„Jsem úplně zničená. Zadek mě bolí, stehna mě bolí, všecko mě bolí.”

„Ano, ale, ,” začal, pak si uvědomil, že tam takhle nemohou stát celý den. Rychlým pohybem šiji přehodil přes rameno, jel jí rukama po nohou a tlačil je k sobě.

Šlo to obtížněji, než si představoval, a ve chvíli, kdy se dostal ke kotníkům, byl rád, že je malá a on že má dlouhé ruce, jinak by na ně nedosáhl. Uchopil ji za kotníky, zatlačil a připadal si, jako když se snaží sklapnout velké, silné a značně zarezlé nůžky. Axiino bolestné naříkání všecko ještě ztěžovalo.

Nepopustil však a nakonec se mu to podařilo, dala nohy k sobě.

Chviličku ji ještě podržel přes rameno, aby se vzpamatovala, a pak si ji pomalu nechal sjet po hrudi a postavil ji před sebe. Jen ji však pustil, začaly sejí podlamovat nohy. Uchopil ji jemně kolem ramenou a postavil ji rovně. „Tak pojď, ty jedna. Uchop den a užij si ho, pamatuješ?” Mrskla po něm zarputilým pohledem. „Nejradši bych uchopila toho koně a podřízla mu krk. Nejradši bych, !”

Kamarádsky ji objal jednou paží a vedl ji do hostince. Musel ji hodně podpírat, jelikož nohy ji ještě zdaleka nenesly.

V hostinci byly čtyři stoly, tři plně obsazené, ale v rohu stál jeden neobsazený a hostinský navršil na tvrdou dřevěnou lavici tři polštáře.

Když je uviděla, vhrkly jí slzy do očí a zašeptala: „Jste drahoušek.” Hostinský se radostí celý rozzářil. Nato do ní Jamie dost neurvale strčil, aby se posadila a přestala koketovat.

Jen dosedla, položila si hlavu na stůl a ihned usnula.

Vzbudila ji až vůně jídla, ale to zas musela probudit Jamieho a říct mu, aby jedl, protože mu hlava padla na opěradlo lavice a spal stejně tvrdě jako předtím ona.

„Sněz to,” řekla a přistrčila mu cínový tác plný jídla.

Sáhl však jen po džbánku piva a vypil ho.

„Na cestách, že jo?” rozhovořil se hostinský a pokaždé když pohlédl na Axii, blýsklo mu v očích. Stočil pohled na Jamieho, který únavou přivíral oči. „Budete si přát s dámou přespat?”

„Ach ano, ano,” vyhrkla dychtivě. „Měkkou postel s přikrývkami, a hlavně rovnou. Chci tu nejrovnější postel.” Hostinský se uchechtl. „Máme ty nejrovnější postele v celé Anglii. A ani se nepohnou, dokud je sami nerozhýbáte.” Mrkl na Axii a zaradoval se, jak pěkně zčervenala.

„Potom si vezmeme nejlepší pokoj, co máte,” řekla šťastně.

Jamie chtěl pokračovat v cestě až ke strýci, věděl však, že toho není schopen. Cítil se teď tak, že by ani Frances, ani komu jinému ku pomoci nebyl. Měl v plánu dojet ke strýci dnes v noci, ale celý den si uvědomoval, že Axia

se na koni drží jen s vypětím sil, takže kvůli ní zpomalil, čímž měli před sebou ještě půlden jízdy. Nemohl být tak krutý, aby ji po tom, jak na tom byla, když seji pokoušel sundat z koně, zase tak brzy posadil do sedla. „Dva pokoje,” řekl hostinskému. „Budeme potřebovat dva pokoje.

„Strašně chrápe,” řekla rychle, protože z nějakého důvodu nechtěla, aby se vědělo, že nejsou s Jamiem sezdaní. „S ním nikdo v jednom pokoji nevydrží.” Když Jamie řekl, že si vezmou dva pokoje, jeden muž u druhého stolu se po nich otočil a stále ještě na ni hleděl.

„Mám jenom jeden pokoj,” řekl hostinský Jamiemu, „jedině jestli nechcete spát ve stáji. Koně rušit nebudete.” Jamie se vzbudil natolik, že se začal věnovat jídlu před sebou. Rovněž postřehl, jak ten muž od vedlejšího stolu na Axii hledí poněkud nevychovaně, ale nic z toho nevyvozoval. „Podle všeho, drahá, budeš muset dnes v noci moje chrápání vydržet.”

„Hmm?” řekla se zájmem, pak se opanovala a znovu zvedla oči k hostinskému. „Asi nemám na vybranou. Musím to teda vydržet.”

Hostinský si to namířil zpátky do kuchyně a nepřestával přitom vrtět hlavou. Říkal si, že Axia je kus pěkné ženské a že by ji ze svého pokoje nepustil, i kdyby si stěžovala na jeho chrápání, jak chtěla. Když už nemusela sedět na tom zpropadeném zvířeti, začínala se cítit lip a zjistila, že má hlad jako vlk. Odtrhla si kus křehkého hovězího, žvýkala a po celou dobu nespustila z Jamieho oči.

„Copak ti vrtá tou tvojí nevyzpytatelnou hlavou?” zeptal se, aniž se k ní otočil.

„Vůbec nic. Opravdu chrápeš?”

Obrátil na ni pohled, ze kterého se jí rozlilo po těle teplo. „Ještě si žádná nestěžovala.”

„Jamie,” naklonila se k němu, sklopil však znovu oči na stůl.

„Nic neříkej,” zašeptal a Axia se s povzdechem soustředila na jídlo.

O dvě hodiny později byli spolu sami v pokoji a ukázalo se, že Jamie hodlá spát na podlaze a ona že si má zabrat vcelku úzkou postel.

Poskytl jí čas, aby se mohla o samotě svléknout a lehnout si, teď ale stál uprostřed místnosti, svlékal si oblečení a pečlivě je skládal přes židli. „Axie, máš se provdat a já mám v úmyslu se tě ani nedotknout. Hodlám tě dovést k tvému poručníkovi tak, jak jsem tě převzal. Nesvádím dívky, které mi byly svěřeny do péče.”

„Až na Frances. Od té nemůžeš odtrhnout ruce.”

„Skoro jsem se jí nedotkl, a ty to moc dobře víš, to jsem si jist.

„Ale chtěl bys, viď?”

Posadil se na židli, aby si stáhl nohavice. „žárlíš?”

„Ne, samozřejmě že ne. Nikdy jsem na Frances nežárlila.”

Odvrátila se od něho a založila si ruce za hlavu. „Jenom jsem byla zvědavá, nic víc. Jednoho krásného dne budu mít manžela a ráda bych věděla, co mám očekávat.” Znovu na něho stočila pohled. „Je to pěkné?” Když mu tu otázku položila, zaplavily ji vzpomínky na noc s ním, jak ji objímal a líbal po těle.

Rozpomeň se na mě, prosím, chtělo se jí říct. Vzpomeň si, že já jsem ta žena, s kterou ses miloval. Nebo byla ta noc stejná jako tisíc jiných, a tak pro tebe nic neznamenala?

„Nekoukej na mě takhle, Axie,” zašeptal.

„Jak?” do hlasu se promítly všechny její vzpomínky.

Na okamžik zavřel oči, jako by se snažil sebrat síly. „Jsem jenom člověk, Axie, a ty jsi, “

„Jaká jsem, Jamie?”

„Krásná,” odpověděl, popadl přikrývku z postele, hodil ji na podlahu a jako voják, kterým byl, se do ní zabalil a otočil se k ní zády.

Několik minut ležela, upírala pohled do stropu a usmívala se. „Krásná,” zašeptala. Chtěla by takhle zůstat navždy, zasněná, těšící se z toho, co jí právě řekl, a vnímat, jak je pěkné slyšet tak blízko Jamieho tiché oddychování. Nechrápe, pomyslela si a pousmála se. Ale vůbec se nedovedla rozhodnout, jestli by jí vadilo, kdyby chrápal. Chvilku nato už spala.

„Prosím tě, Jamie,” vzhlížela k němu velkýma očima. „Moc prosím.” Seděli v jídelně hostince, před sebou opulentní snídani.

„Nedívej se na mě takhle a neříkej mi Jamie tímhle tónem.”

„Nemám ti říkat Jamie? Ach tak, takže teď ti mám říkat lorde Jamie? Po tom, co jsme spolu strávili noc?” To ho rozesmálo, což také chtěla. „Víš dobře, že jsem se tě ani nedotkl, zatímco ty, dcero Evina, ses mě pokoušela vlákat k sobě do postele.”

„Nic takového jsem nedělala!” čertila se. „Jenom jsem se tě vyptávala.”

„Hmm. Teď jez, ať mužem vyrazit.”

„Na to pekelné zvíře znovu nevlezu,” prohlásila umíněně.

,,Pojedeš. Uvidíš, že nebudeš tak rozlámaná jako, ” Nedokázal to dopovědět a tvářit se přitom jakoby nic, protože když jí musel ráno pomáhat ze schodů, sténala při každém kroku bolestí. „No, už to nemáme daleko a tetička se ti bude líbit. Báječně se o tebe postará.”

„Chci jet s tebou.”

„To už jsme dneska probrali šestkrát. Nemůžeš se mnou, protože nevím, kam pojedu. Nevím víc, než že dostanu u strýce vzkaz a dozvím se, kdo Frances drží a kolik peněz za ni chce. Potom pojedu, kam bude třeba.” „Beze mě,” řekla trucovitě.

„Ano. Bez tebe.” Položil jí dlaň na ruku. „Bude ti tam dobře. Tetička je moc milá. Ona, zabavíš se s ní. Můžeš jí nakreslit obrázky.”

„Cizí lidé. Jsou to pro mě cizí lidé. Proč bych nemohla s tebou? Frances je moje sestřenice, na to nezapomínej.” „Axie, poslyš, musím cestovat rychle, nevydržíš na koni, a hlavně by to mohlo být nebezpečné. Ať drží Frances kdokoli, může, ” Odvrátil pohled, nechtěl na to myslet. „Tam to nebude nic pro tebe. Jenom bys překážela.” Šťourala se v jídle na talíři. Hrozné pomyšlení, že zůstane trčet někde u cizích lidí. Sama mezi cizinci, to byla její noční můra. A popravdě řečeno jí vadilo, že by se měla od něho odloučit. Nejdřív Tode, nyní zase Jamie. Neznala Jamieho dlouho, když ale teď na něho poočku mrkla, jak snídá, připadalo jí, že jsou spolu odevždy. „Jez!” nařídil jí.

Chtěla něco říct, ale zarazil ji drsný hlas. „Jste to vy,” řekl nějaký muž a zadíval se na Jamieho. „Včera večer jsem si to myslel, ale jistej jsem si nebyl.”

„A kdo, jestli se smím zeptat, si myslíte, že jsem?” optal se Jamie a přihnul si piva.

„Muž z vozu. Drakobijce.”

Jamie se div nezalkl. „Viděl jste ten vůz?” zasípěl. „Kdy? Kde?”

„Měl namíříno na jih.”

„To ale není možné. Řekli mi, ,” hodil pohledem po Axii a viděl, že uvažuje stejně. Lži. Ve vzkazu stálo, že má jet na západ k svému strýci a tam čekat. Jestli ale vůz mířil na jih, ne že by se k němu přibližovali, naopak se vzdalovali.

„Viděl jste, kdo ho řídil?” zeptal se Jamie.

„Jasně. Takovej velkej chlap. A ta žena byla s ním. Ta hezká z vozu. Mohli jsme se uchechtat, protože byl vošklivej, ale namalovanej byl hezkej. Nikdy jsem nic pěknějšího neviděl. A ta dáma to sama namalovala. Všem nám pověděla, jak to malovala.”

„Já jsem ten vůz malovala,” vložila se do toho Axia a vyskočila. „Frances by neuměla…“

Jamie jí položil silnou ruku na rameno a Axia si zase rozbolavěle sedla.

„My ty lidi hledáme,” řekl Jamie tiše, „a budeme vděční za všecko, co byste nám mohl říct.”

„Opravdu jste ten vůz pomalovala vy?” pohlédl muž na Axii.

Jamie se zhluboka nadechl. „Nakreslí vás i vašeho přítele, jestli mi řeknete všecko, co víte.” Když muž nepřestával na Axii civět, Jamie dodal. „Jako rytíře. Nakreslí vás jako rytíře v plné zbroji.”

„Viděl jsem je před dvěma dny,” vyhrkl muž. „Už musej být kdovíkde.”

„Co ta žena? Nebyla nějak zraněná? Byla v pořádku?”

„Dost v pořádku, aby si vymýšlela lži,” zamumlala Axia.

„Mně se zdála v pořádku. Vypadala spokojeně. Zastavili na noc u cesty a ten muž ji obsluhoval, jako by to byla anglická královna.”

„Teď jsem si jistá, že je to Frances,” podotkla Axia.

Jamie ji pod stolem zlehka kopl, aby jí naznačil, ať mlčí.

„Jak vypadal ten chlap? Kromě toho, že byl velký, jak vypadal?”

Muž pokrčil rameny. „Nijak pozoruhodně. Hnědý vlasy, hnědý oči. žádnej zvláštní krasavec, ale ani ohava. Asi bych ho nepoznal, kdybych ho znovu uviděl.”

Jamie bezmocně a otráveně klesl na lavici. Pořád ještě nevěděl o mnoho víc než předtím.

„Až na to ucho,” dodal jiný muž, který právě vešel.

„No jo,” řekl první muž. „Měl půlku ucha. Horní polovina mu chyběla.”

Chvilku tam Jamie jen tak seděl, pak se zazubil, načež zvrátil hlavu a rozesmál se. Smál se divoce a všichni v hospodě na něho zůstali koukat.

Když se nakonec vzpamatoval, pracně řekl: „Henry Oliver,” jako by to snad mělo něco znamenat.

Opanoval se, poděkoval těm dvěma, že se od nich dozvěděl tak vítanou zprávu, a když odešli, pustil se znovu do snídaně.

Axii chvilku trvalo, než jí došlo, že Jamie nemá v úmyslu nic vysvětlovat. „Nic mi neřekneš?” zeptala se zajíkavě.

Podíval se na ni, po tváři se mu pomalu rozlil úsměv a z toho poznala, že moc dobře ví, jak je netrpělivá.

„Řekni mi to!” sykla.

„Henry Oliver je neškodný. Frances by nemohla být v lepších rukou. Postará se, aby se jí nic nestalo.” „Ale unesl ji. Určitě za tím musí něco být. Bude chtít od, ” Rozhlédla se, aby se ujistila, že nikdo neposlouchá, „od Maidenhallovy dědičky výkupné.”

„Henrymu na penězích nezáleží. Udělal to z lásky.”

„On Frances miluje?” zeptala se, jako by to byla ta nejneuvěřitelnější věc, o níž v životě slyšela.

„Ne, miluje moji sestru Berengarii. Ještě když jsme byli děti, se snažil dostat svolení, aby si ji mohl vzít.” „Ty ale bys jim nedovolil, aby se vzali?”

„Oliver je hlupák.”

„Aha, to potom by mohl Frances milovat. Spřízněné duše.”

„Ne, ne, ty mi nerozumíš. Oliver je opravdu každým coulem hlupák. Věří všemu, co mu kdo řekne, třeba že peníze se hledají v jeskyních v Africe. Když jsme si jako děti hráli na schovávanou, schovával se tak, že zavřel oči. Věřil, že když nikoho nevidí, ani jeho nikdo neuvidí.”

Už se chtěla konečně něčeho dobrat. „Z toho ale určitě vyrostl. Je teď dospělý a třeba…“

Pohlédl na ni s pozdviženým obočím. „Loni měl kamennou komoru na zrní, ve zdi se udělala díra a na zrní chodily krysy. Tak Oliver komoru strhl a zrní spálil, aby na ně krysy nemohly.”

„Proč tu díru jenom nespravil?” zeptala se a odmlčela se. „Aha, je mi to jasné.” Usrkla si piva. „Nechtěl by si koupit kus dračí látky?”

Zasmál se. „Kupodivu není zas tak špatný obchodník. Když si něco vezme do hlavy, nic s ním nehne. Člověk se s ním nemůže nijak rozumně domluvit; nelze, aby se tak řeklo, ,působit na jeho jemnocit‘. Rozhodne se, co chce a kolik za to zaplatí, a nic na světě jím nepohne, aby se rozmyslel jinak.”

„A nyní chce tvoji sestru.”

„Vždycky ji chtěl, a jak znám Olivera, bude ji pravděpodobně chtít do konce svých dnů.”

„Tuším, že umře, aniž by ji dostal.”

„Co budu naživu, tak ne,” prohlásil důrazně.

„Je velice krásná, viď? Služka slyšela, jak Oliver prohlásil, že Frances je druhá nejkrásnější žena, kterou kdy poznal.”

„Ano, Berengaria je krásná.” Usmál se. „Henry Oliver se o Frances postará a poskytne jí jen to nejlepší. Není to vůbec zlý člověk. Můj bratr Edward ho všelijak trápíval, ale Oliver se proti němu ani nezatvrdil, ani nerozzuřil. Myslel si, že Edward si ho tolik všímá proto, že ho má rád.”

Protáhla obličej. „Moc dobře vím, že když si tě někdo všímá, ještě to neznamená, že tě má rád.” Přitom si zvlášť ukázkově povzdechla, aby Jamieho přiměla říct, že ji má velice rád.

Jenom na ni mrkl.

Když po dvou hodinách kdekoho v hostinci vyportrétovala, Jamie řekl: „Měli bychom vyrazit.”

„Kam?” zeptala se a začala ukládat pera, která jí přece jen zabalil s sebou.

„Henry musí odvézt Frances k sobě domů, což je jen kousek od nás, takže tam pro ni pojedu. Nejdřív tě ale odvezu k svojí tetě a prosím tě, Axie, už se se mnou nehádej. Rozhodl jsem se.”

„Pravda, a určitě se nedá nijak působit na tvůj jemnocit.”

„Ani v nejmenším.”

„Proč ale nemůžu s tebou? Zvláště teď, když víš, že je to jenom ten Henry Oliver. Říkals, že od něho nehrozí žádné nebezpečí. Prosím, Jamie, nebudeš mít se mnou vůbec žádné potíže.”

„Měl bych s tebou potíže, i kdybys celou cestu prospala. Nedívej se na mě takhle. Musíš vědět, že se to nehodí, abychom spolu cestovali sami. Tvůj poručník Maidenhall mi tě svěřil. Jak by to vypadalo, kdybychom spolu cestovali přes celou Anglii? Jenom my dva? Včerejší noc byla dost zlá, spolu s tebou v jednom pokoji.” „Maidenhall nemusí mít starost, že by ses mě dotkl,” řekla znechuceně. „Zajímáš se jedině o Frances.” Nato Jamie uchopil její dlaň a políbil ji na hřbet ruky. „V tomhle se, moje milá, moc pleteš,” řekl měkce. „Kdybych měl svobodnou volbu a nemusel se výhodně oženit, dvořil bych se ti tak, až bys myslela, že se na tebe zřítila hora. Hostinský! Platíme!”

Upřeně na něho hleděla rozšířenýma očima. „Opravdu?” špitla. Pilně však odpočítával mince hostinskému a nevěnoval jí pozornost, takže začla usilovně přemýšlet, jak na to, aby ho přiměla vzít ji s sebou.

„Když pojedu s tebou, ušetří se spousta času.” Na Jamieho to nezaúčinkovalo. Oči plné slz a tvrzení, že nechce zůstat u cizích lidí, s ním také nehnuly. Ani nemrkl, když mu řekla, že se bojí, aby se najednou neobjevil Perkin Maidenhall a nevylil si na ní vztek. Pohrozila, že uteče a vrátí se do čekající náruče Lachlana Trevershama. Tomu se jenom zasmál. Řekla, že sváže prostěradla a oknem uteče z domu jeho strýce, což ho rozesmálo ještě víc.

Až když na ně čekali koně a Jamie se ji chystal vysadit do toho nenáviděného sedla, si naplno uvědomila, že opravdu zůstane trčet u nějakých starých lidí, s kterými bude, jak se ukáže, určitě příšerná nuda. Na dnech strávených u vyšívacího rámu neshledávala nic vzrušujícího.

Stála vedle koně a tak mohutné si povzdechla, že jí to div neobrátilo plíce naruby. „Asi není naděje, že by ta tvoje tetička měla děti, s kterými bych si mohla hrát.”

„Všichni jsou dospělí.”

„A vnoučata?”

Udělal z rukou stoličku, aby jí pomohl na čekajícího koně. „Ne,” řekl netrpělivě. „Teta Mary má šest dospělých synů a žádný není ženatý.”

„Opravdu?” řekla a poprvé ji napadlo, že možná návštěva u jeho tety by nakonec nemusela být tak otravná. Vložila nohu do Jamieho připravených rukou, ale do sedla ji nevyzdvihl. Když na něho pohlédla, co se děje, uviděla, že se velice podivně tváří.

„Jamie? Není ti nic?” Když neodpovídal, opakovala hlasitěji: „Jamie?”

„Jedeš se mnou,” řekl rychle a tak prudce ji vyhodil do sedla, že málem přepadla na druhou stranu.

Netrvalo jí ani vteřinu, aby si dala dvě a dvě dohromady. „Ano,” řekla rozhodně. „Myslím, že máš pravdu. Měla bych jet k tvojí tetě.”

Neodpověděl, ale popadl jejího koně za uzdu a vyvedl ho ze dvora na cestu.

„Ale tudy je to na jih,” řekla na rozcestí. „Myslím, že bychom si o tom měli promluvit, Jamie. Pořád mě odvážíš pryč od mužů, za které bych se mohla vdát. Nejdřív od srdečného Lachlana, potom od milého Rhyse a teď přímo od svých příbuzných. Opravdu si myslím, že bys mě měl odvézt ke své tetě a nechat mé tam v bezpečí. Nepatří se, aby nesezdaný pár, jako jsme my dva, spolu cestoval. A kromě toho seznámit se s šesti dospělými mladými Montgomeryi by pro mě byla báječná příležitost! Můžeš odjet zachraňovat Frances. Třeba bude Maidenhall tak vděčný, že ti za odměnu dá její ruku, a mezitím bych si možná mohla najít hezkého manžela. A ještě k tomu Montgomeryho! Takové vznešené starobylé jméno. A Jamie, představ si, budeme příbuzní.” Zarazil koně a otočil se, aby na ni viděl. „Jestli nezavřeš tu svoji hezkou pusu, Axie, prodám tě cikánům. A tomu, kdo mi nabídne nejmíň.”

Když se k ní otočil zády, zavrtěla rameny, vítězoslavně se neslyšně zasmála a pak se usmála do slunce.

21. KAPITOLA

O čtyři hodiny později si přála, aby se Jamie držel původního plánu a zanechal ji někde v pohodlí a bezpečí. Připadalo jí, že snad vždycky jenom seděla na koni, neboť měla nohy ztuhlé a rozbolavělé. Hrozně moc se jí chtělo Jamieho poprosit, aby zastavil, ale věděla, že radši umře, než aby to udělala. S rošťáckým úsměvem si řekla, že má Jamie opravdu měkké srdce. Kdyby si dala práci, určitě by ho umluvila na cokoli.

Jela vedle Jamieho, ale ujížděli příliš rychle, aby se dalo povídat, a kromě toho se musela plně soustředit, aby se udržela na koni. Byl krásný den a z obou stran je obklopoval hustý les. Zeptala se, jestli by mohli zastavit a sníst si chléb se sýrem, které koupili v jedné vesnici, řekl však, že ne. Dohadovala se s ním, varoval ji však, že v lese jsou lupiči a že se s nimi nechce setkat.

Svraštila čelo a vrhla pohled do tmavého lesa, který se kolem nich tyčil, a uvažovala, co se v něm asi může skrývat. Z Jamieho řeči poznala, že má z banditů strach a nechce riskovat, že na ně narazí. Co ho poznala, měl s ní a Frances samé trápení, a přesto byl hodný a laskavý. Až na to, jak si ji přehnul přes koleno, což mu nikdy nezapomene, nebyl zřejmě žádný násilník. Vypadalo to, že raději se utká slovně než ve zbrani. Rhyse a Tomáše si při boji představit dovedla, Jamieho však ne.

To byl také jeden z důvodů, proč ho chtěla tak tvrdošíjně dostat pryč, aby se nesetkal s jejím otcem. Kdyby se takový mírný člověk jako Jamie střetl s Perkinem Maidenhallern, určitě by to nepřežil. Usmála se při představě, že by Todovi řekla, co si o Jamiem myslí. Odpověděl by jí, že podle ní jenom ti, kteří se narodili bez peněz, mohou v životě něco dokázat a hraběcí synové a dcery by zhynuli, kdyby přišli o své domy a pěkné šaty. Nyní tedy vrhala pohledy do temného lesa a pobízela to strašlivé zvíře, na kterém seděla, kupředu.

Stačilo ale jen pár minut a překvapili ji dva muži, kteří vyskočili z křovisek u cesty. Jeden popadl jejího koně za uzdu. „Peníze, neboje s tebou konec!” vyštěkl na ni a zle se zašklíbil. Ten druhý, obrovský zarostlý rváč s lesknoucíma se malýma očkama, popadl uzdu Jamieho koně. „Urozenej pán, že jo?” pravil a prohlížel si Jamieho v bezvadném černém sametovém kabátci. ,,Slez.”

„Neubližujte nám, prosím,” zaprosil Jamie tiše. „Jestli nás necháte odjet, dáme vám, co budete chtít.”

Všimla si, že muž, který držel jejího koně, má pistoli. Říkala sice, že chce zažít velké dobrodružství, ale nemusel to být zrovna strach o život. Skutečný strach ostatně nikdy nezažila, takže se teď nedokázala ani pohnout.

Zatímco seděla a jen upřeně zírala, Jamie slezl z koně a přistoupil k ní s rukama vzpaženýma, aby jí pomohl dolů.

„Tadle kobyla se mi líbí,” řekl za nimi třetí chlap, o kterém nevěděla, že tam je. „Asi si ji vemu.”

„Nic neříkej,” zašeptal jí Jamie a v očích mu sedělo varování.

To jí nemusel připomínat, protože byla tak vyděšená, že by se nezmohla na slovo. Co budou s Jamiem dělat, jestli jim lupiči všecko seberou a nechají je samotné na cestě? Musí na něco připadnout, na nějaký chytrý způsob, jak z téhle šlamastyky ven.

„Tudy,” řekl muž s pistolí a ukázal do stínu stromů. „Sem, vzácnej pane, a obrátit kapsy naruby.”

„Nic nemáme,” řekl Jamie ustrašeně. „Jenom cestujeme z jednoho místa na druhé. Neubližujte nám prosím.” Stála opodál a strach v Jamieho hlase ji znechutil. Nemá dávat najevo, že se jich bojí. Má zůstat neoblomný a ukázat jim, kdo je tady pánem.

„Co si to k nám dovolujete!” rozkřikla se s hlavou vztyčenou a bradou vystrčenou. „Jedeme z pověření královny! Jestli se nás dotknete, natáhnou vás na skřipec a rozčtvrtí.”

Udělalo jí dobře, když se ti tři lupiči i Jamie zarazili a upřeně se na ni zadívali. Teď nás nechají běžet, pomyslela si vítězoslavně.

Její slova však zřejmě zaúčinkovala přesně naopak. Zatímco si jí předtím vůbec nevšímali, teď ji ten největší hromotluk zezadu popadl jednou mohutnou chlupatou rukou kolem pasu a druhou kolem krku.

„Z pověření královny? Jo? Potom by výkupný za tebe mělo bejt vysoký,” řekl ten, co ji držel.

Vyděšenýma očima pohlédla na Jamieho a postřehla jeho hněv, že ho neposlechla.

„Vlastně královnu neznáme,” špitla, ale nikdo ji neposlouchal.

„Všecko z kapes ven,” máchl muž s pistolí na Jamieho. „A svižně, nebo bude po ní.” Otočil se na Axii a ušklíbl se. „Stejnak si s ní předtím užiju.”

Pokořilo ji, že sejí podlamují nohy. Vždycky doufala, že v podobné situaci bude statečná, ale tihle hrozní muži byli tak strašliví a naháněli jí takový strach. Chystají seji i Jamieho zabít?

„V kapsách nic nemám,” zablekotal Jamie a hlas se mu div netřásl. „Neubližujte jí prosím. Je nevinná a nemá žádnou cenu.”

„Já bych řek, že některý její části máj velkou cenu,” zachechtal se lotr, který ji tak pevně držel. Ucítila jeho smrdutý dech a poděsilo ji, že začal sunout ruku k jejímu prsu.

„Mám peníze v botě,” řekl Jamie hlasitě. „Nosím všecko naše zlato v botě a dám vám je, jestli chcete, ale nechtě nás naživu.”

Tomu se muž s pistolí uchechtl a pohlédl na Axii.

„Tyhle vyparáděný panáky zrovna zbožňuju. Takový náramný šaty, takovej vypasenej měšec a takový poserové.”

Srdce jí pokleslo, když uviděla, jak se Jamie shýbá ke své botě. Dělal správně, že jim neodporoval, ale přece jen si tak trošku přála, aby ukázal kousek odvahy.

Všecko se semlelo najednou a tak rychle, že skoro nic nepostřehla.

Jamie z boty nevytáhl váček, ale tenkou dýku, kterou předtím nikdy neviděla, a rychlým pohybem zápěstí ji vymrštil. Na ni! Postřehla ji, ale bylo to tak nečekané a tak rychlé, že neměla čas uhnout. Bohudíky ji dýka minula a prosvištěla jí kolem hlavy.

V příští vteřině se Jamie otočil a v rozmáchlé paži mu bleskl ocelový meč. Vždycky nosil po boku meč, ale to všichni šlechtici. Nikdy ji nenapadlo, že by jej nenosil jenom pro parádu. Nyní ho jediným oslepujícím plynulým pohybem tasil a probodl jím muže s pistolí.

S nevěřícně vykulenýma očima sledovala, jak se lupič podíval na meč, který měl až po jílec v břiše. Viděla to, co on nemohl, že mu dlouhý hrot ostří čouhá ze zad.

Třetí lapka na druhé straně od Jamieho jej také viděl, mrskl pohledem po Axii a muži, který ji držel, a ztratil se v lese.

Axia se nepohnula, protože chlap, co ji popadl, ji držel stále stejně pevně, oběma pažemi ji svíral jak ve smrtelném sevření. Když teď Jamie zabil jeho kumpána, co jí udělá?

Byla tak vyděšená, že se nezmohla na slovo. Pozorovala Jamieho, jak vytahuje meč z mrtvého lupiče, který se sesul na zem, jak z meče otírá krev a zasunuje ho do pochvy.

Ani nehlesla a chlap, který ji držel, rovněž ne. Nahnalo mu to, co se stalo, strach?

Jen co zasunul meč, vykročil Jamie k ní a muže, který ji držel, si nevšímal. Nevěřila vlastním očím, ale popadl ho za paži a odtáhl mu ji zpod jejího prsu.

Až tehdy otočila hlavu a uviděla, že tomu chlapovi, který se téměř nepohnul, trčí z krku tenká dýka. Byl dočista mrtvý.

„Ne abys mi teď omdlela,” řekl a odtáhl druhou mužovu ruku z jejího pasu. „Měli bychom se odtud ztratit pro případ, že mají další kumpány.”

Jenom na něho upřeně hleděla.

Pousmál se na ni a od lupiče ji musel odtáhnout, protože byla celá ztuhlá hrůzou. „Nedívej se na mě tak. Byli jenom tři.”

Nevěděla, co říct. Ani v nejdivočejších snech by si nedokázala představit nic podobného tomu, co předvedl Jamie. Byl jako princ z pohádky, který ji přišel zachránit.

„Opři se o mě,” řekl a pobaveně se usmíval tomu, jak se Axia tváří. „Myslím, že ti zase přestaly sloužit nohy.” Trochu se sklonil a ona ho objala jednou paží kolem krku, potom druhou a pak z náhlého popudu, který nedokázala ovládnout, ho políbila. Políbila ho dlouze a naléhavě, aby mu poděkovala, aby mu tím řekla, co k němu cítí.

Po dlouhé chvíli se vyprostil z jejího objetí a zadíval se jí do očí. „Axie,” vydechl a políbil ji na bradu a na nos. Pak od ní váhavě a nerad odstoupil. „Musíme dál.”

Nebyla však schopná udělat krok, tak ji zvedl do náruče, odnesl k čekajícímu koni a jako obvykle vysadil do sedla. Vzápětí naskočil sám, její kobylku pobídl kupředu a už uháněli rychleji než kdy předtím. Nezmohla se na víc, než že se držela v sedle.

Slunce už téměř zapadalo, když vyjeli z lesa u hospody, kde mohli zůstat přes noc. Za jízdy se cele soustředila na koně, a ne na to, co zažili. Ve skutečnosti se všemožně snažila na nedávnou příhodu nemyslet, ale stále se jí v mysli vracela: Chlap, který ji držel, jeho výhrůžky, jeho zlovolná malá očka. Jak Jamie vymrštil dýku a jak těsněji hvízdla kolem hlavy a zabodla se lapkovi hluboko do krku, pouhých pár centimetrů vedle ní.

Čím více se od místa přepadení vzdalovali, tím více ji děsilo pomyšlení, co se mohlo stát. Možná jí bylo líp, když byla zavřená na Maidenhallově panství. Alespoň nikdy nemusela zápasit s ozbrojenými lupiči.

Jak plynula hodina za hodinou, čím dál víc ji zmáhala únava a hlad, les sejí zdál mnohem výhružnější a děsivější.

Konečně Jamie zarazil koně a pomohl jí slézt. „Jsi bledá jako stěna,”’ zamračil se. „Pojď, přinesu ti něco silnějšího k pití.” Objal ji kolem ramen a podpíral ji těch pár kroků k hostinci. „Je to za námi, Axie. Už na to nemysli. Ochráním tě.”

S těmi slovy strčil do těžkých dubových dveří a vešli do vytopené, dobře osvětlené místnosti. Hned se k nim hrnula obtloustlá, srdečně vyhlížející žena.

„Dobrý večer,” zahlaholila zvesela, pak pohlédla na Axii. „Můj ty bože, mladá dáma je zraněná. Pojďte, drahoušku, posaďte se, postarám se o vás.”

Axia nevěděla, co tím chce žena říct, pak ale otočila hlavu a uviděla, že má na rameni a na krku krev. Šaty jí nasákly krví toho lotra, jak mu Jamie zabodl dýku do krku. A v tu chvíli na ni plnou vahou dolehlo vše, co prožili. Celé to nebezpečí, děs a hrozba jí vyvstaly před očima a jako by pohltily světlo.

Než se v mdlobách zhroutila na zem, Jamie ji zachytil do náruče.

22. KAPITOLA

Když se probrala, byl to Jamie, kdo vedle ní seděl na posteli v neznámém pokoji. Na druhém konci místnosti svítila jediná svíčka, ale rozpoznala, že nechybí dlouho do svítání. Musela prospat celou noc, a podle toho, jak Jamie vypadal vyčerpaně, ji zřejmě vůbec neopustil.

Otevřela oči víc a usmála se na něho, pak se poplašeně začala zvedat do sedu; přitlačil ji však zpátky na postel. „Nejsem od krve?” šeptla.

„Ne,” řekl měkce. „Všechna krev je pryč. Sám jsem ji umyl. Dokonce jsem ti umyl i vlasy.” Přitom se na ni zadíval, jak tam tak leží s hustou hřívou hebkých hnědých vlasů kolem hlavy. Během dne nosila vlasy stažené dozadu a přikryté, takže z nich moc neviděl, teď však ji obestíraly jako jemný, lesklý oblak.

„Proč se na mě takhle díváš? Stydíš se za mě, viď? Jsem ti na obtíž, že? Chovám se hrozně, co jsme se potkali.” „Ano,” řekl, natáhl ruku a dotkl se jejích vlasů. „Opravdu hrozně. Než jsem tě poznal, žil jsem si tak klidně a rozumně, teď však není nic ani rozumné, ani logické.”

„Děláš si ze mě legraci?”

Pousmál se na ni. „Ovšemže ne,” řekl, naklonil se ke stolu a vzal misku se lžící. „Hostinská ti udělala trochu polévky, sněz ji.” Opatrněji přidržel lžíci u úst.

Tomu se divoce rozesmála. „Ach Jamie, nejsem bezmocná.” Nedá před ním najevo, do jakých rozpaků ji tím přivedl, protože popravdě nikdo nikdy nepovažoval za nutné Axii obsluhovat. Pyšnila se tím, že v životě nebyla ani den nemocná a že to ona ošetřuje nemocné, ne naopak.

„Dobrá,” odložil misku. „Jsi zdravá a v pořádku, takže se půjdu sám nasnídat. Přeji ti dobré ráno.”

Poznala, že se ho dotkla, to ale nechtěla udělat. Odhodila přikrývku, vyskočila z postele, přitiskla si ruku na čelo a zapotácela se. „Ach, myslím, že, “

Když jí nepřiběhl na pomoc, otevřela oči a uviděla, že se na ni šklíbí. „Klidně můžeš dokončit omdlévání. Postel máš za sebou.”

Zasmála se. „Ach Jamie, mám strašný hlad. Nechci nějakou řídkou polévku. Chci hovězí a dvě kuřátka a velkou porci pudinku. A, ,” odmlčela se, jak si najednou znovu vybavila události předchozího odpoledne, a sesula se na postel. „Tys je zabil,” zašeptala.

Posadil se vedle ní a přátelsky ji objal kolem ramenou.

„Jinak to nešlo. Musel jsem. Nezabíjím rád.”

Pohlédla na něho. „Nemyslela jsem si, že bys byl něčeho takového schopný. Jsi tak strašně milý.”

„Cože jsem?”

„S každým jednáš tak laskavě, jako třeba s Todem, s Frances a se svými muži. Všichni tě mají rádi.” Zvedl se, ale nepřestal se na ni usmívat. „Vědělas ale, že jsem voják, ne?”

„Ano, ale myslela jsem, že sedíš na koni v pěkných šatech a, ” Tak burácivě se rozchechtal, že nemohla pokračovat.

„Obleč se a já se jdu podívat, co nám můžou v kuchyni nabídnout,” řekl a ještě rozesmátý se obrátil k odchodu. Vyskočila a popadla ho za paži. „Nikdy předtím se o mě nikdo nestaral,” řekla tiše. „Ty ale ano. Abych měla horkou vodu na koupání, abych měla papír na kreslení, staráš se o Toda, zachraňuješ mě před lupiči.” Úplně přirozeně se vytáhla na špičky a objala ho kolem krku. „Ach Jamie, já, “

„Prosím tě, Axie, nic neříkej.” V hlase měl bolest. „Prosím tě, to bych nesnesl. Nevíš, co mám v srdci, ten boj. Zápas mezi povinností, a láskou. Musím mít na paměti své závazky k ostatním. Prosím tě,” řekl, pak ji pevně uchopil za ramena a odtáhl ji od sebe. „Obleč se a přijď dolů. Budu tam na tebe čekat.”

S tím odešel. Na chvilku se cítila zklamaná, pak se ale usmála a opřela se o dveře. V posledních týdnech nemá zřejmě v hlavě nic jiného než Jamieho.

Zasnila se, ale jen na chvilku, pak se rozhlédla po pokoji a uviděla šaty, které jí Jamie přehodil přes opěradlo židle. Šaty z tmavě červené vlněné látky, po celém lemu a živůtku černě vyšívané.

Co nejrychleji se oblékla, seběhla ze schodů, zamířila na záchod a málem vrazila do Jamieho, který přerovnával sedlové vaky. „Nevydržíš beze mě?” dobíral si ji.

„Ve skutečnosti mi stojíš v cestě na, “

Zasmál se a poodstoupil. „K snídani bude koroptev.”

„Pro mě tucet,” zvolala a zmizela na záchodě. Když za chvíli vyšla, uviděla, že Jamie stále ještě vytahuje z vaků věci a ukládá je nazpátek, a tak se šla postavit vedle něho.

Když něco spadlo na zem, bez přemýšlení se shýbla a sebrala to. „Můj čepeček!” vykřikla. „Čepeček po mamince! Kdes ho našel? Ztratila jsem jej, ” Najednou se upamatovala, kde ho nechala: v Jamieho stanu té noci, kdy se milovali. Zmlkla a pohlédla na něho v naději, že si nevzpomene, kde se ten čepeček vzal. Z toho, jak se tvářil, však bylo jasné, že se dobře pamatuje, a jeho výraz se jí pranic nelíbil, protože se v něm mísil vztek až, až s chutí ji snad zabít. „Nedívej se na mě tak,” zašeptala. Držela čepeček před sebou a ustupovala před ním.

„Poslyš, Axie,” řekl a jeho tón sejí ani trochu nelíbil. „Na co sis to hrála? Chtěla sis zkusit, jaké to je vyspat se s mužem, podobně jako jsi ochutnávala jeden koláč po druhém?”

„Nechtěla jsem, aby se to stalo. Opravdu ne,” řekla.

„Uviděla jsem, kde ses dostal přes zeď, a myslela jsem, že bych, “

„Nemyslela jsi. Obelhalas mě a lhalas mi stejně, jako jsi lhala třeba o té dračí látce.”

„Nelhala jsem ti. Řekla jsem ti, že jsem panna.” Blížil se k ní a ona před ním stále ustupovala.

„Řeklas, že se jmenuješ Diana a že jsi podobaná od neštovic.”

„Bála jsem se, že bys mi nabil, kdybys mě našel u sebe ve stanu, a nic jiného mě nenapadlo.” Vynasnažila se, aby to vyznělo co nejrozumněji.

„Tomu sama nevěříš. Poskytl jsem ti čas a možnost, abys mi řekla, kdo jsi.”

Došla až ke zdi stáje a dál to nešlo. „Nechtěla jsem tě obelhat. Já, já, “

„Ano? Čekám, co mi odpovíš.”

Vystrčila bradu. „Užij dne,” řekla vzdorovitě. „Já jsem tam byla, tys tam byl a naskytla se příležitost udělat novou zkušenost, tak jsem jí využila. Možná zítra umřu, nebo mě otec strčí pod zámek a já už nebudu mít možnost nic takového prožít. Tak jsem to udělala.”

„Tvůj otec je po smrti, nevzpomínáš si? Rozpuštěný ve vápně. Podle tebe. Lžeš ovšem tak často, že nerozeznávám, co je pravda.”

Prudce se odvrátil a zakryl si dlaní oči jako by uvažoval, co má udělat. Viděla, jak mu leží na srdci lidé, které má na starosti, a věděla, že vlastní čest je u něho na prvním místě. „Moc mě to mrzí, opravdu moc,” řekla tiše a položila mu ruku na paži. „Zapomeneme na to. Já už jsem zapomněla. Nebýt toho čepečku, nikdy by ses to nedozvěděl. Můžeš pokračovat jakoby nic a vzít si svoji dědičku, “

Když vzhlédl, měl v očích něco zvláštního. Beze slova vyrazil do stáje, běžela mu v patách. „Jamie?” Protože se tvářil nasupeně, poznala, že s tou záležitostí zdaleka neskoncovali. „Jamie, prosím tě, řekni něco. Nenávidíš mě? Řekni, že ne. Nebo možná ano, ale přísahám ti, že to všecko byl jen omyl.”

„Osedlej támhletoho koně,” nařídil podomkovi, který se potácel po dvoře a vytíral si spánek z očí. „A hoď sebou.”

Uviděla, že sedlá jejího koně. „Posíláš mě pryč? Samotnou?” zajíkla se. „Ach Jamie, ” Ztěžka dosedla na dřevěnou bednu, na které ležely nevyčištěné uzdy.

Přejel ji temným pohledem. „Co jsem kdy udělal, že mě považuješ za člověka, který by tě nechal samotnou a bez ochrany?” Nečekal, co mu odpoví, ale přistoupil k svému koni, přehodil přes něho sedlo a vyvedl ho ze stáje.

„Připravená?” zeptal se a po chvíli udělal z rukou stupátko, aby mohla nasednout.

„A, asi ano,” řekla se vším smířená. Ráda by věděla, kam jedou, ale měla velký strach, než aby se zeptala. Lepší jen tak jet za ním a co nejpozději se dozvědět, co jí osud připravil.

Za půl hodiny zarazil koně u hezkého bílého domku s pěknou zahrádkou a řekl jí, ať počká venku. V několika minutách byl zpátky a nařídil jí: „Pojď za mnou.”

Zmohla se jenom na přikývnutí, když uviděla z domku vycházet kněze, který si to namířil do kopce k velkému kamennému kostelu. Ach, pomyslela si, bude mě nutit, abych se modlila za odpuštění všech svých četných hříchů. Hned vzápětí ji napadlo, že tady budou bůhvíjak dlouho a nedostane nic k jídlu.

U dveří do kostela se zastavil a pohlédl na ni. Smetl jí z límce větvičku, uhladil jí vlasy a upravil kapuci. „Jsi připravená?”

„Na co připravená?” vyhrkla a div se nerozplakala.

„Přece provdat se za mě, jak jinak. Co jiného můžeme dělat?” S tím se otočil a vykročil do kostela.

Nepustila se však za ním. Místo toho klesla na lavici v přístřešku před kostelem. Chviličku nato si přišel Jamie sednout vedle ní a uchopil její ledovou ruku do dlaně.

„Děsí tě představa, že si mě vezmeš, viď? To si dovedu představit.”

„Jamie, nežertuj,” zašeptala sotva slyšitelně. „Musíš vědět, že si tě nemůžu vzít.”

,,Axie, náš sňatek by mohlo zmařit jedině to, že bys mě nesnášela, a to si nemyslím. Co ty na to?”

Zvedla k němu oči a pomyslela na celou tu dobu, kterou s ním prožila, jak změnil její život. Možná se do něho zamilovala v ten první den. Možná zalhala v tom, kým je, protože ho chtěla, ale zoufale potřebovala vědět, že on ji chce kvůli ní, a ne kvůli penězům jejího otce. A možná právě láska k němu ji dohnala ke všemu, co od chvíle, kdy ho poznala, řekla a udělala.

„Ne, v tom to není.” Pohlédla mu zpříma do očí a on se usmál tak, že jí to bralo dech.

„Já jsem na tom stejně, takže pojďme. Vikář chce snídat a my rovněž tak. Tak už žádné průtahy.”

Stále ještě ji držel za ruku, ale nepohnula se, tak se zase posadil. „Nechceš se za mě vdát? Řeklas ano polovině mužů z Anglie, ale možná jsem já jediný, kterého si vzít nechceš.”

„Tak to není, jsou to, ach Jamie, jde o peníze.”

„Aha,” řekl odměřeně. „Nejsem pro tebe dost bohatý. Potom se ovšem nevezmeme. To teda byla ode mě troufalost, že jsem si myslel, že ano.”

Začal se zvedat, vrhla se mu však kolem krku a přitiskla se mu tváří na hruď. „To ne proto, že ty nemáš peníze, ale že já je nemám. Až se můj, můj poručník dozví, že jsem se vdala bez jeho svolení, vydědí mě. Zůstanu bez jediného penny.”

„To nemůžeš vědět jistě,” řekl, objal ji kolem ramen a pevně stiskl. „Chápal bych tvé obavy, kdybys byla jeho dcera, ale jsi jenom jeho svěřenka. Nemyslím, že to bude posuzovat tak tvrdě.”

Odtáhla se a pohlédla na něho. „Kdybych byla jeho dcera, chtěl by sis mě i tak vzít?”

„Chtěl bych, aby dal svolení, ale ano, ať už by svolil nebo ne, byl bych nucen si tě vzít, za daných okolností.” „Chceš říct, ?”

„Ano, drahá skoromanželko, ta noc ve stanu.”

Necítila se tím ani o trochu lip, protože Jamie připustil, že si ji bere proto, že ho obelstila, aby se s ní pomiloval. A vzal by si kteroukoli, která by ho k tomu takhle dohnala, a láska nebo pocity by na tom nic nezměnily. Jeho čest pro něho byla očividně důležitější než peníze.

„Co dál?” zeptal se. „Pověz mi, co dalšího ti leží v hlavě?”

„Ty Perkina Maidenhalla neznáš jako já. Peníze dávají moc, a když bude chtít, bude jí mít neomezeně. Dosáhne zrušení manželství a pak tě zničí za to, že ses dotkl něčeho, co mu patří.”

„Jakkoli je Maidenhall bohatý, v téhle zemi platí zákony. žila jsi většinu života v ústraní a přišla jsi do styku jenom s ním a lidmi, které zaměstnával. Je to bohatý člověk, ale nemá takovou moc, jak si myslíš. Bezdůvodně manželství zrušit nemůže. A možná, až se o nás dozví, budeš už čekat dítě, a to ho pokrotí.”

„Dítě?”

Její nevěřícný pohled ho rozesmál. „Stává se to. Co dál?”

„Ublíží tobě a tvojí rodině, když tě připraví o všechno, co ti patří.”

„Nemá mi jak ublížit. Pokud mě připraví o všechno, bude to doslova nic.”

„Ach Jamie,” skryla obličej do dlaní. „Jak budeš žít?”

„My,” zdůraznil. „Budeme bydlet u našich příbuzných. Montgomeryové jsou příjemní lidé, někdy trochu hluční, ale mají víc peněz, domů a hradů, než aby věděli, co si s nimi počít, takže je požádám, aby mi jeden dva dali.”

„Kvůli mně. Musíš to udělat kvůli mně. Protože jsem se jednou v noci vkradla k tobě do stanu, musíš se vzdát všeho, co máš, a jít se na kolenou doprošovat ke svým příbuzným.”

Usmál se na ni. „Tak zlé to nebude,” řekl, přestože to viděl úplně stejně. „Nijak zvlášť se o to, co jim patří, nezasloužili. Nedobyli žádné země, takže nedostali za odměnu statky, ale oženili se s bohatými ženami. Mají dědičný talent oženit se s penězi.”

,,Až na tebe,” řekla. „Chtěl ses oženit s onou poznamenanou dívkou, která přišla k tobě do stanu.”

„Ano,” pohlédl jí do obličeje a dotkl se její tváře. „Ta dívka mě od té noci pronásledovala. Víš, že jsem ten čepec nosil dlouhé dny na srdci? Měl jsem ho i to dopoledne, co ses na mě vrhla, pamatuješ?”

„V kolik hodin to bylo?” zeptala se vážně. Zasmál se.

,,To dopoledne po noci s Dianou. Naštvalo mě, když jsem se probudil a ona nikde. Obrátil jsem to tam vzhůru nohama. Považoval jsem ji za děvče předurčené k tomu, aby se z ní stala coura, ale bylo na ní něco mimořádného. Našel jsem ten čepec, napsal své rodině a zanechal jí peníze. Potom, to už jsem měl ten čepec při sobě, jsem se díval do map a ty ses na mě kvůli něčemu vrhla.”

„Řekls, že nemohu jet s tebou.”

„No ano, proto. Už si vzpomínám.” Pohladil ji po tváři a po hrdle. „Jak úplně jiný by byl můj život, kdybych tě tam zanechal.”

„Ach ano. Ano! Ano! Ano! Kdybys mě nevzal s sebou, nemusel by sis mě teď brát, “

„Axie, to není v tom, že bych si tě musel brát. Nikdo mě nenutí. Vidíš? Nikdo na mě nemíří mečem. Já si tě vzít chci! Je ti to jasné?” Pořád nemohla uvěřit tomu, že o ni někdo opravdu stojí. Po celý život ji obklopovali lidé, kteří dostávali zaplaceno, aby s ní zůstali. Nikdo nebyl jejím přítelem jenom proto, že by sám chtěl.

A nyní si ji Jamie bral, protože mu obětovala panenství a měl pocit, zeje to jeho povinnost. Vlastní čest je pro něho tak důležitá, že se v/dá veškerých nadějí na bohatou manželku, což Axia samozřejmě už nebude, až se její otec dozví, jak ho neposlechla. Bude ji Jamie nenávidět, až zjistí, že bývala Maidenhallovou dědičkou? Špičkami prstů jí nadzdvihl bradu, aby na něho musela pohlédnout.

„Kam se podělo tvoje ‚užij dne’?”

„Tohle především mě do téhle šlamastyky dostalo,” řekla znechuceně.

Zasmál se. „Pravda, ale jsem tomu rád. Takže budeme brát život, jak půjde. Teď se vezmeme, a pokud tvůj poručník najde později způsob, jak prohlásit manželství za neplatné, budiž.” V duchu si pomyslel: Tohle manželství může zničit jedině moje smrt, ale neřekl to, protože viděl, jak je z něčeho velice vyděšená. „Mezitím se budeme ze sebe co nejvíce těšit.” Ztišil hlas. „Nebo se možná mýlím a milování se mnou se ti nelíbilo.” „Ach Jamie,” vyhrkla a oči se jí rozšířily, „líbilo. Moc se mi to líbilo. Líbilo se mi tě líbat a hladit. Máš tak krásné tělo, když jsi nahý, a já, “

Zlehka ji políbil, aby ji umlčel. „Bude dost těžké počkat, dokud nebudeme sezdaní, tak to nedělej ještě těžší. Poslyš, když se teď vezmeme, můžeme strávit noc spolu v jedné posteli. Jestli se nevezmeme, pak na podlaze spíš dnes v noci ty.”

Zvedla k němu oči a rozum se svářel s jejími city. Neměla by si ho brát. To věděla. Ani na okamžik nezapochybovala, že její otec dosáhne zrušení toho manželství, i kdyby v ní už kopalo Jamieho dítě. Perkin Maidenhall byl sám o sobě zákonem.

Nevěřila však, že by Jamiemu a jeho rodině ublížil, zvlášť kdyby poslušně šla a udělala, co po ní bude chtít, tedy aby se provdala za toho, který za ni zaplatil. Mezitím ale, než její otec zjistí, co udělala, bude mít tyto dny, dokonce možná týdny, kdy bude Jamieho manželka.

Jeho manželka! pomyslela si a rozechvělo ji vzrušení. Zhluboka se nadechla. „Spaní na podlaze nemůžu vystát.”

Koutek úst se mu zvlnil v úsměvu. „Potom pojď, vikář čeká.” Zvedl se, napřáhl k ní ruku a ona mu do ní vložila svoji malou dlaň. Pevněji sevřel a společně vešli do kostela.

23. KAPITOLA

S úsměvem ji pozoroval, jak pobíhá po místnosti, srovnává mu oblečení a dává vše do pořádku. Kamkoli přijde, říkal si, je zřejmě přesvědčena, že si musí přístup do lidských srdcí vykoupit. Ne penězi, ale skutky, laskavostí a pomocí. Zřejmě nevěří, že by ji někdo mohl mít rád jen kvůli ní samé. Skoro jako by byla přesvědčená, že tím musí vynahradit nějaký svůj nedostatek. Jak ji však teď pozoroval, věděl, že nemá ani jediný. Potvrzovala to každým pohybem, vlněním boků, křivkou ňader. „Pojď sem,” řekl zastřeně.

„Ale Jamie, musím ti vyčistit to bláto z šatů, a musím, “

„Sem. Hned teď!”

Po kvapném sňatku se vrátili do hostince jen na tak dlouho, aby si vzali své věci a pečené kuře, které Jamie roztrhl napůl, a cestou je snědli. Dlouhé hodiny poté, když slunce pomalu zapadalo, zastavili v jiné hospodě, kde Axia zašla do kuchyně, aby dohlédla, co budou mít k večeři. Chviličku nato ji hostinský neoblomně vyprovodil ven, neboť mu Axia vyložila, jak to tam má lépe vést, což v nejmenším neocenil. „Držte ji u sebe,” pravil s neústupně vystrčenou bradou.

„Velice rád,” odpověděl Jamie a přitáhl Axii na lavici vedle sebe.

„Přichází o peníze tím, jak to špatně vede,” šeptala, ale Jamie se jenom zasmál a políbil ji na čelo. Blažilo ho, že o něho pečuje, jako ji předtím viděl pečovat o jiné.

A teď spolu zůstali o samotě. Přetáhl přes sebe přikrývku a natáhl k ní ruku. Pod přikrývkou na sobě neměl nic, a když se svlékal, otočila se k němu zády a celá zčervenala z té náhlé důvěrnosti mezi nimi.

Váhavě pohlédla na jeho nataženou ruku.

„Tak pojď, holčičko,” vemlouval se. „Máš ze mě strach? Poškrábalas mě, popálila, proklínalas mě. Jsem stejný člověk jako tehdy.”

Axia nedělala nikdy nic polovičatě, takže se k němu rozběhla a vrhla se mu do náruče. „Ach Jamie. Mám takový strach. Nevím, jak být manželkou. Ani dočasnou. Poznal jsi tolik žen a každá do tebe byla zamilovaná. Jak můžu proboha soupeřit s francouzskými kráskami a ženami ode dvora? Jsem jenom kupecká dcera, nic víc. Myslím, že to vůbec nezvládnu.”

Po celou dobu, co tohle říkala, ji zkušeně svlékal, což nebylo zas tak snadné, protože mu ležela stočená v náruči. Ale nakonec to zvládl. A líbal ji na každý kousek odhalené pokožky tak, že na chvíli umlkla. „To je pěkné, Jamie. Krásně líbáš. Máš hodně zkušeností?”

Usmál se, protože všechny ženy se ho vyptávaly na ostatní milenky a vždycky chtěly slyšet, že jsou jedinečné, nebo alespoň jiné. „Vůbec žádné. Jsem v tomhle nováček, takže jestli budu postupovat špatně, musíš mi říct.” „Pěkně lžeš,” řekla šťastně s očima zavřenýma, zatímco jí jeho rty přejížděly po paži.

„Naučil jsem se to od své ženy.”

Zahihňala se, Jamie se usmál, položil ji na záda a stahoval z ní další kusy oblečení, které odhazoval kolem sebe. Pak už na nic nemyslela, jen na jeho rty a ruce, které ji laskaly a hladily po celém těle.

„Ukaž mi, jak ti mám udělat radost,” zašeptala.

„Děláš mi radost pořád, ale nevíš o tom,” odpověděl se rty na jejím hrdle.

Dřív si myslel, že o milování zná všechno, ale popravdě nestrávil nikdy s žádnou víc než jednu noc. Nikdy netoužil po komplikacích, nechtěl se vázat, a to s sebou pravidelné milování se stejnou ženou zpravidla přináší. A nikdy ho ani nepřitahovaly příliš zkušené ženy. Takže možná byla do jisté míry pravda to, co jí předtím řekl, že i pro něho je všecko nové. Mnozí by se mu vysmáli, ale jeho sestra Berengaria o něm říkala, že je romantik. Možná se šetřil pro ženu, kterou bude milovat.

Najisto věděl, že se ještě nikdy nemazlil se ženou tak jako teď se svojí líbeznou Axií. Chtěl se jí dotýkat po celém těle, poznat je tak, jako znal své vlastní. Jak ji hladil od hlavy po prsty u nohou, blažilo ho pomyšlení, že se jí kromě něho nikdy nikdo nedotkl. Dokonce byl rád, že vyrostla v ústraní a vidělo ji jen několik málo mužů. Jeho majetnický pud ho překvapil, protože takový pocit byl pro něho něčím novým.

Nyní, o jejich svatební noci, se s ní poprvé pomiloval příliš rychle, to ale ji tolik chtěl, že se nedokázal udržet. Takže podruhé si dal načas, mazlil se s jejími ňadry, až se pod ním vyzývavě prohýbala a vnímal, jak v ní roste vášeň. Těšilo ho poskytovat jí rozkoš, a když mu začala drobnými polibky pokrýval hrdlo, převrátil se na záda a zvedl ji na sebe.

„Ach, to je nápad, Jamie,” zamumlala se zavřenýma očima, instinktivně se na něm začala pohybovat a jemu připadalo, že snad zhyne slastí. Držel ji v bocích a pomáhal jí a ona se na něm rychle a vášnivě pohybovala, dokud ji nepřekulil na záda. Vyvrcholil v ní tak divoce, až měl pocit, jako by v něm něco zemřelo. Zpocené tělo mu zvláčnělo a ochablo. Jaká jen to byla radost, držet ji v náruči.

,,Je to moc hezké, Jamie. Neusnuls, viď, že ne?”

Zasmál se a otočil hlavu, aby ji mohl políbit. „Uvidíme, kdo bude žebronit, že chce spát.” řekl a položil jí ruku na břicho.

Axia nedokázala potlačit zívání. Pokoušela se nasednout na koně, ale oči měla od nevyspání tak zamžené, že nedokázala zaostřit na třmen. Když ho třikrát minula, Jamie jí do něho zasunul nohu a vysadil ji do sedla. Stále ještě zívala, když jí podal otěže.

Nedokázal potlačit úsměv. Jako voják bojoval beze spánku dlouhé dny, ale Axia byla zvyklá na pravidelný režim a v noci se vyspat. Už po dvě noci se však přičinil, že se skoro vůbec nevyspala.

A každá minuta jejich společných nocí byla čirou radostí. Jakkoli byla přes den unavená, dokonce jednou u večeře usnula, jen co se za nimi zavřely dveře jejich pokoje, byla stejně čilá jako on. V mžiku se svlékli a rozběhli se k sobě s otevřenou náručí.

Byla svolná vyzkoušet všechno, co navrhl, a protože měla tělo ohebné jako vrbový prut, s potěšením vymýšlel nové pozice. Vinuli se k sobě, objímali se, proplétali údy, ale ani na chviličku se od sebe neodloučili. Těsně před rozbřeskem si usínali v objetí, ale slunce a hluk z hospody je probouzely. Jen neradi vstávali, oblékali se a scházeli dolů na snídani.

Ráno po první společné noci se vzbudil a našel vedle sebe prázdno. Nejdřív zpanikařil, pak ji uviděl stočenou v jediném křesle v pokoji. Spala. Vedle ní prskala téměř dohořelá svíčka a všude kolem sebe měla pokreslené listy papíru. Tiše vstal a zvědavě si kresby jednu po druhé podržel ve světle časného rána, které právě začalo proudit oknem. Na všech kresbách byl on, ale Axia ho vypodobnila jenom jako hrdinu. Seděl na koni, který se nebezpečně vzpínal, a krotil ho. Na mnoha kresbách bojoval s lupiči, shýbal se pro nůž v botě, jinde zachytila dýku, jak letí na šklebícího se lupiče. Na jiné Jamie probodával mečem jednoho banditu, na další ji zdvihal omdlelou do náruče a na jiné zas se stavěl mezi ni a nebezpečí.

Nejdříve nevěřícně, pak s úsměvem a pocitem, že je mnohem silnější, statečnější a chytřejší než kdy předtím, kresby pečlivě srovnal a vzal ji něžně do náruče a přenesl zpátky do postele. A přitom, jak znovu usínal, si pomyslel, že v jednom má Axia pravdu: položil by za ni život.

Teď však Jamie věděl, že jejich líbánky se chýlí ke konci. Dnes dojedou k němu domů a nebudou už víc sami. Svoji rodinu sice velmi miloval, ale chtěl mít Axii i nadále jenom pro sebe. I když věděl, že takhle žárlit je hřích, nechtěl se o ni s nikým dělit.

Ohlédl se po ní, jak tak zvolna ujížděli, a uviděl, že v sedle napolo spí. Usmál se. V posledních dnech uzavřela s kobylkou příměří. Tak jako u všeho a u každého, koho měla v péči, se Jamieho vyptávala, jestli je kobylka v pořádku, ujistila se, že je nakrmená a napojená, ale nijak si to zvíře nehodlala oblíbit. A nikdy, to si musel přiznat, z ní nebude dobrá jezdkyně. Při nejmenším nadskočení pustila uzdu a chytla se sedla, a když zrychlil na víc než jen pouhý krok, popadla koně kolem krku a se zavřenýma očima se ho držela. Sklonil se a uchopil uzdu jejího koně a Axia se ani neprobudila, když jí vyklouzla z rukou, tak tvrdě spala. Po levici měl louku plnou sedmikrás a věděl, že tyhle pozemky a vše ostatní, co za posledních hodin míjeli, patří jeho bratrancům. Úzká polní cesta, sotva dost široká pro koně, se vinula loukou a nahoru do kopce na překrásnou mýtinu, kde si nějaký dávný Montgomery postavil kamenné stavení. Střecha se dávno propadla a jedna zeď se zřítila, ale když byli ještě děti, Berengaria říkala, že je to nejromantičtější kout na světě. Pro tu chvíli nedokázal připadnout na lepší místo, kam by se se svojí ženou uchýlil.

Nevzbudila se, ani když vedl koně po úzké cestě nahoru do kopce, ani když zastavil. Vzal ji do náruče, odnesl do stínu trosek domu a tam se s ní posadil.

Dokázal spát v dešti, i když mu za hlavou duněla děla, takže mu drobná žena v loktech a kamenná zeď za zády nemohly ve spánku zabránit. Přivinul ji k sobě a vmžiku usnul.

Vzbudil se, když už bylo slunce málem za obzorem a každou minutou se ochlazovalo, takže ji k sobě přitáhl ještě víc, nechal ji spát a prohlížel si sedmikrásy všude okolo.

„Ještě věříš, že jsem se pokoušela Frances zabít sedmikráskami?” zamumlala.

„Myslel jsem, že spíš.”

„Ano i ne. Poslední dny byly nejšťastnější v mém životě. Jsi na mě tak hodný. Myslíš, že mě budou mít vaši rádi?”

„Budou tě milovat,” řekl přesvědčivě.

„Nebudou naštvaní kvůli penězům? že nejsem dědička? Tedy, že už víc nejsem dědička, pomyslela si, ale zakázala si dál o tom přemýšlet.

„Budou tě mít rádi takovou, jaká jsi.”

Opírala se mu hlavou o rameno a přála si zůstat takhle navždy. Jamie to však musel zkazit.

„Copak to přede mnou tajíš?” zeptal se tiše.

„N, nic.” Nebyla na tuhle otázku připravená. Vycítila, že ji teď drží nějak jinak, a celé její tělo křičelo, aby bylo vše jako předtím.

„Ty, Tode a Frances víte něco, co já ne. Cítím to. Všiml jsem si, jak vy tři po sobě pokukujete. Viděl jsem, jak tě Frances zastrašovala.”

„Zastrašovala mě? Co tím myslíš?”

Na ta slova ji div neshodil z klína, ale pevně se ho držela. „Prosím tě, nezlob se na mě. Prosím tě, moc tě prosím, Jamie. Miluju tě. Moc tě miluju. Řekla jsem ti to, už když sis myslel, že jsem Diana.”

Seděl sice vedle ní, ale napolo se odvrátil. „Od samého začátku mi lžeš. Tu noc ve stanu jsem nevěděl, kdo jsi, ale věděl jsem, že jsi jedinečná, že jsem nikoho takového dosud nepoznal. Možná mi mělo dojít, kdo jsi, protože jak Diana, tak ty, jste, “

„Co jsme?” zašeptala a najednou si ostře uvědomila, zejí ani jednou neřekl, zeji miluje.

„Jste mi blízké. Nevím, jak to vyjádřit. Bylas mi blízká od chvíle, kdy jsem tě potkal. Jako bys ke mně patřila. Abych odpověděl na tvoji otázku, ne, nemyslím, že ses snažila Frances zabít. Ani tehdy jsem si to nemyslel. Ano, ano, řekl jsem to, ale to jenom proto, že jsem si připadal podvedený.”

Otočil se, zlehka jí sevřel paže, pohlédl jí do očí a pokračoval: „Nemáš představu, co jsem k tobě od první chvíle cítil. Nepozorovaně jsem se dostal přes zeď, přeběhl jsem přes zahradu do křoví a dlouho jsem tam stál a díval se, jak maluješ. Tak dobře ti to šlo, až mě to ohromilo. Musel jsem tě pozorovat snad hodinu, jak necháváš vzniknout lidskému obličeji na plátně. Všechny tahy štětcem byly tak rychlé, sebejisté a tak dokonalé.”

Udivilo ji to, protože neměla ponětí, že ji ten den pozoroval.

Pohladil ji po tváři. „Nevím, jak bych to popsal, ale měl jsem pocit, že jsem potkal ženu, s kterou bych mohl žít. Ne jen si ji vzít nebo ji milovat, ale ženu, s kterou bych se mohl podělit o život. Řekl jsem si, že tahle žena by mi porozuměla, kdybych jí vyprávěl o otci a o bratrovi, o matce, o Berengarii, dokonce i o Joby. Měl jsem pocit, že bych s tebou mohl hovořit o čemkoli. Nic takového jsem s jinou ženou nikdy nezažil. Vůbec s žádným člověkem. Nikdy jsem neměl pocit, že bych mohl, “

Zadíval se jí hluboko do očí. „Nikdy jsem neměl pocit, že bych mohl někomu beze zbytku důvěřovat. Ani Rhysovi, ani Tomášovi, nikomu ze své rodiny. Říkal jsem jim jen polovinu pravdy, jen to, co jsem chtěl, aby věděli. Když jsem tam ale tak stál a pozoroval tě, věděl jsem, že máš v sobě něco, proč bych ti mohl důvěřovat.”

„Můžeš mi důvěřovat, Jamie. Raději bych zemřela, než bych tě zradila.”

„Zrazený, tak jsem si připadal v ten den, kdys mi lhala o těch sedmikrásách.”

„Nevěděla jsem, ,” začala protestovat, ale přerušil ji.

„Vím, že ne. Už tehdy jsem věděl, žes nechtěla nikoho zabít, ale cítil jsem se od tebe tak podvedený. Tolik mi na tobě záleželo a tys, “

Pustil ji a odvrátil se. „A tak se cítím i teď.” Znovu se k ní otočil. „Podvádíš mě, Axie?”

„Nikdy jsem se nedotkla jiného muže! Jsi jediný.”

„Nesnaž se tvářit, že mi nerozumíš!” Rozhněval se a zamračil se na ni. „Co to přede mnou skrýváš za tajemství?”

„Já, ” Chtěla mu říct pravdu, ale věděla, že když to udělá, budou jejich společné dny o to kratší. Velice by se na ni rozzlobil, protože to nebylo žádné nicotné zatajování, ale velké, obrovské tajemství, které by v okamžiku, kdy by ho přiznala, změnilo jejich život. Kdyby mu snad řekla, že je, nebo bývala, Maidenhallova dědička, bezpochyby by ji posadil na to nenáviděné zvíře a tryskem by se hnali vyhledat jejího otce. Omluvil by se mu Jamie, že byl tak opovážlivý a bez jeho svolení se s ní oženil?

„Vidím, že mi nechceš říct, co přede mnou skrýváš.”

„Nic to není, Jamie. Jenom bezvýznamná tajemství, která neznamenají, “

Odmlčela se, protože se zvedl a vykročil ke svému koni. Rozběhla se za ním a popadla ho za paži. „Nemůžeš mě přijmout takovou, jaká jsem?”

„Chceš říct přijmout tu lhářku, jakou jsi?”

„Ne, ovšemže ne. Chci říct, ” Umlkla, když uviděla, jak se tváří, a narovnala se. „Jsem, jaká jsem. Nikdy jsem nechtěla nikomu ublížit. Jenom tě prosím, abys mě bral takovou, nic víc.”

„A já tě prosím, abys mi věřila.” Otočil se k ní s prosbou v očích. „Prosím tě, řekni mi, co je to mezi námi. Po celou dobu to cítím. Každý den prožíváš, jako by to měl být tvůj poslední. Proč? Co osudového tě očekává? Jsi nemocná? Hrozí ti smrt? Tomu nevěřím, protože jsem tvoje tělo poznal dobře a žádné příznaky jsem neshledal. Vždycky mluvíš o našem manželství jako o dočasném, ale nevidím, proč by měl tvůj poručník něco namítat proti tomu, že si dcera chudého kupce vzala peera.”

Znovu jí sevřel paže. „Řekni mi, co tě pronásleduje? Čeho se tak bojíš?”

„Nemůžu ti to říct, nemůžu. Chci jenom jediné, dnešek. Nic víc. Skončí to i tak dost brzy, tak ať to prosím není ještě dřív. Prosím.”

Pustil ji a přejel si rukama oči. „Dobrá, ať je po tvém. Neříkej mi nic, nevěř mi.”

„Ale já ti věřím,” snažila se ho uchopit za ruku, odstoupil však od ní.

,,Nasedni. Brzy dojedeme domů.”

Chlad v jeho hlase ji div nerozplakal. Otočila se a poprvé nasedla na koně bez Jamieho pomoci.

24. KAPITOLA

Cestou byla na vahách, jestli mu má pravdu říct, nebo ne, protože věděla, že její čas s Jamiem pomalu končí. Možná by jí odpustil, možná,

Brzy zvečera zastavili u kraje cesty, aby si odpočinuli. Viděla, že se na ni Jamie stále ještě zlobí, protože se na ni sotva podíval, když jí podával chléb se sýrem a měch s vínem. Přemýšlela, o čem by mohli mluvit. „Neříkals nic o těch Maidenhallových vozech,” nadhodila, ale pak by si raději ukousla jazyk, že to jméno připomněla. Jamie se však k její radosti usmál.

„Mělas vidět Smithe, byla z něho ta nejošklivější ženská, jakou si dovedeš představit.”

„Škoda že jsem to propásla.” Pohlédla na něho přes řasy. „Zvláště proto, že ve skutečnosti je dědička velice krásná.”

Zřejmě ji přeslechl. „Ruce visí Smithovi div ne pod kolena a pod nosem by ses mu mohla schovat před deštěm, a přesto mi ukázal krabici plnou nabídek k sňatku a milostných dopisů. A vyprávěl neuvěřitelné věci, které zažil.”

Chléb se sýrem jí uvázl v krku. Kdyby Jamie netrval na tom, že budou cestovat potají, pocítila by tohle všechno na vlastní kůži. Nechtěla to vědět, ale jako dítě v cirkusu musela se aspoň maličko kouknout. „Co, co se stalo?”

„Stovky nabídek k sňatku, žádosti o peníze, prosby o pomoc. Jedna žena byla přesvědčena, že dědička může uzdravovat pouhým dotekem, a tak po tři dny sledovala vozy s nemocným dítětem v náručí.”

„Jak si s tím Smith poradil?” zašeptala, když si všimla, že se Jamie mračí.

,,Smith to vzdal a půl hodiny dítě držel na rukou, ale potom, ” Umlkl a pohlédl na ni, načež pohled odvrátil. „Potom dítě zemřelo a žena Smithe proklela a plivla na něho. Křičela, že není štědrý a šlechetný, a to že zabilo její dítě. Maidenhallova dědička má hodně, ale nedá nic, ani aby zachránila život dítěti.”

,,To nedává smysl. To, že má peníze, ještě neznamená, že má nějakou zvláštní moc.” Tohle Axia věděla až příliš dobře.

„Přesně tak.” Otočil se a prchavě se na ni usmál. „Proto jsem rád, že jsem se neoženil s Maidenhallovou dědičkou.”

„Opravdu?”

„Vím, leží ti v hlavě, že jsem ji chtěl, to ale byl nápad mojí rodiny. Nechci strávit zbytek života jako ten, který si vzal Maidenhallovu dědičku. Takový sňatek provází přespříliš odpovědnosti a přespříliš dohadů. Takže vidíš, mnohem radši jsem si vzal tebe než ji.”

Polkla. „Mohl bys ale změnit názor, jestli v dopise od Maidenhalla bude svolení, že si ji vzít můžeš. Potom budeš litovat, že ses oženil se mnou.”

Úplně ji vyvedlo z míry, že zaklonil hlavu a zasmál se tomu. Otevřel koženou sedlovou brašnu a vytáhl z ní složený kus papíru. „Nikdy jsem ten dopis neposlal.”

Zajíkla se. „Ten dopis Perkinu Maidenhallovi? Nikdy jsi ho neposlal? Ale Frances říkala, “

Sklonil se a vtiskl jí polibek na tvář. „Frances není zrovna chytrá, nemám pravdu? Když nedala pokoj, že odeslání toho dopisu zařídí, začal jsem mít podezření a řekl jsem jí, že už jsem ho odeslal, abych viděl, jak se zachová. Jak jsem se obával, vyděsilo ji to. Nemyslím, že se vůbec kdy opravdu chtěla za mě provdat. Odhadoval bych, že to tvrdila, jen aby v tobě vzbudila žárlivost. Co myslíš?”

Vrhla se mu kolem krku. „Je mi úplně jedno, co chtěla Frances udělat. Ach Jamie, víš, co to znamená? To znamená, že máme víc času. Víc času!! Ten se za peníze koupit nedá. Ach Jamie, tolik tě miluju.”

Dost dobře nevěděl, proč by jí měl neodeslaný dopis udělat takovou radost, ale byl tomu rád. Pořád ještě jí měl za zlé, že mu odmítla říct, jaké velké tajemství ji tíží, ale věděl, že to spraví jedině čas.

V jednu chvíli uvažoval rozumně, líbal ji a obratem už nemyslel vůbec na nic a líbal ji mnohem naléhavěji. U cesty rostlo vzrostlé mlází, zatáhl ji tam, jako by byl zloděj, kterému jde o to, co má drahocenného.

Samotného ho udivilo, jak po ní čím dál víc touží, a měl pocit, že se s ní musí pomilovat, jinak umře. A ona jako by na tom nebyla jinak. Horečnatě ze sebe strhali oblečení a divoce se milovali pod trnkovými keři, hladili se, líbali a objímali, jako by si zoufale chtěli být ještě bližší.

Během několika krátkých minut svoji vášeň nasytili a Jamie se v jejím objetí uvolnil, zpocený a vyčerpaný. Axia však měla všechny smysly zbystřené. Hladila ho po vlasech, zlehka se dotýkala jeho hrdla a přemýšlela, jak hluboce ho miluje, a jak je šťastná. Kdyby dopis k jejímu otci odešel, už by táhl s celou armádou a od Jamieho ji odvedl.

„Ať se stane cokoli, Jamie, nezapomeň, že tě miluju. Miluju tě z celého srdce. I kdybych, “

„I kdybys co?” zeptal se a otočil k ní hlavu.

Usmála se a prohodila, jako by jenom žertovala. „I kdybych měla být vdaná za někoho jiného.”

Jamie se však neusmál. „Patříš mně, nikomu jinému. Tvrdě jsem o tebe zápasil a jsi moje.”

„Ano, jsem tvoje, ať se stane cokoli.”

Čekal, doufal, že mu řekne víc, ale neudělala to. Znovu ho sklíčilo její mlčení, její nedůvěra. Zvedl se a řekl, že musí jet a že už brzy dojedou k němu domů.

Chtěla, aby zapomněl na její tajemství. Vždyť se je dozví už brzy. Když jí pomohl na koně, pobídla ho: „Pověz mi něco o svojí rodině. Vím, že máš sestru dvojče. Je tedy stejně ošklivá jako ty?”

Usmál se. ,,Nevím, čím to, ale Berengaria je krásná, a i když je sl, “

Odmlčel se, ruku položenou na sedle, že vyskočí na koně, ale otočil se na ni. Myslí se mu mihlo, jak má ráda Toda, nemusí se tedy obávat, že by považovala Berengarii, Joby nebo matku, která je neustále v myšlenkách bůhvíkde, za něco mimořádného. Axia posuzuje lidi podle jejich povahy, ne podle zevnějšku.

Když se na ni při tom pomyšlení usmál, měl v očích lásku.

,,Budou mě mít rádi?” zeptala se znovu. „Nebude je mrzet, že ses zahodil s chudou kupeckou dcerou?” „Ne, jistěže ne,” řekl s naprostou jistotou. „Vyslal jsem posla, že jedeme. Chystají ti báječné uvítání a za pár dní si tě zamilují.” S tím pobídl koně a vyrazil na cestu jako první.

Axia si tím však nebyla zdaleka tak jistá. Už si spočítala, že Jamie je stejně romantický jako ona sama praktická. Kdyby byla na místě jeho rodiny, nebyla by asi zvlášť nadšená, že bratr promarnil příležitost oženit se s bohatou dědičkou, a místo toho se vrací domů s kupeckou dcerou bez jediného penny. Možná ale jsou stejně romantičtí jako on a láskaje u nich na prvním místě.

Nebyla připravena na to, jak je Jamieho panství chudé. Skládalo se ze zchátralého starého hradu, který byl možná prostoupený dlouhou historií, byl by ale na tom líp s kratší historií a s novou střechou. Obchodnickým okem odhadla, že by oprava hradu chtěla velkou spoustu peněz a že by bylo lepší postavit něco nového, modernějšího a zdravějšího a nechat tuhle zříceninu k zvěčnění do knih. Nedovedla si ani představit, jaké tam musí být v zimě chladno.

Popojela k němu a vyptávala se ho na pozemky, které mu patří, a zděsila se, když uslyšela, že je to sotva pět akrů, stěží dost, aby to vydalo na dobrou úrodu. Možná by se tam dal zřídit dobře plodící sad, napadlo ji. Kdyby byl úrodný rok, mohla by vyrábět mošt a prodávat ho, a, povzdechla si. Nemá smysl něco plánovat, protože to už tady nebude, připomněla si. Koncem léta bude někde jinde, pravděpodobně manželkou někoho jiného; bude tam, kde bude chtít její otec.

„Připadá ti to moc zlé?” zeptal se a bedlivěji pozoroval. Viděla, jak moc mu záleží na tom, aby se jí jeho domov líbil.

„Ne,” přinutila se k úsměvu. „Vůbec ne.”

„Jde ti lhaní hůř, nebo se já lepším v tom, že to líp rozpoznávám?”

Zasmála se. „Myslím, že bych s tím dokázala něco udělat,” řekla a odhadovala drolící se kamenné zdi. Tomu se Jamie halasně zachechtal, sklonil se a políbil ji na tvář. „Nepochybuju, že to dokážeš, ženo moje. Najisto čekám, že na něco připadneš, a příští rok touhle dobou to tady bude mít trojnásobnou cenu.”

„Ano, to už by to mělo vynést aspoň měďák,” zamumlala a Jamieho to znovu rozesmálo.

„Sestry si tě zamilují,” řekl.

„A co tvoje matka?”

„Ona, hmm, chtěl jsem ti o ní povědět. Ona je, no, tedy, ” Nemusel však shledávat slova, aby jí pověděl, že matka je jako dítě a že s každým dnem jí rozumu ubývá, protože právě v tu chvíli prosvištěl vzduchem šíp a

zabodl se na metr od Jamieho. Jeho kůň se vzepjal, a když tančil na zadních, Jamie postřehl, jak to Axii vyděsilo. Natáhl se, popadl uzdu jejího koně a obě zvířata uklidnil zároveň.

„Dostanu za to nějakou kresbu?” zazubil se.

„Ach ano, Jamie, ano, ano,” sotva popadala dech.

Se smíchem seskočil z koně. vytáhl šíp ze země a rozbalil list, který k němu byl přivázán. Jak očekával, byl od Olivera. Svraštil čelo, nehodlal však Axii říct, co ve vzkazu slojí.

„Neublížil Frances, že ne?” zeptala se s obavami, když jí pomáhal sesednout.

„Ne, ale, ,” odmlčel se. Nepřestával se mračit a víc už jí říkat nechtěl. „Musím odjet. Ihned. Moc mě to mrzí, ale budeš muset k mým sestrám beze mě. Přijedu později.”

„Ano, samozřejmě.” Chtěla být statečná a dospělá, ale pomyšlení, že se s jeho sestrami setká sama, ji děsilo. „Pojď, netvař se jako umučení. Budou tě mít rády. Vrátím se za pár hodin.”

„Půjdu s tebou a, “

„Ne!” řekl ostře.

„Hrozí nebezpečí! Něco se stalo a ty mi to nechceš říct.”

„Ne, ještě se nic nestalo,” ujistil ji. „Ale musím odjet.”

„Dobře,” řekla nakonec, přistoupila ke svému koni a ze sedlové brašny vytáhla kožený váček a podala mu ho. „Je v tom bylinková směs pro Frances a musíš dohlédnout, aby si ji vzala. Nikdy se nedokázala o sebe postarat, víš. Něco je na nachlazení, to druhé se musí vyluhovat a z toho udělat obklad na prsa, kdyby kašlala. To další ráda pije, když nemůže usnout. A pak…“

Usmál se, políbil ji a pak si váček vzal. „Dohlédnu na její zdraví a v pořádku ti ji přivezu. Teď běž dovnitř a dávej na sebe pozor, dokud se nevrátím.” Pohlédl do oken a rozhlédl se po lidech, kteří je na cestě míjeli. Nechtěl dávat veřejně najevo svoji lásku, když ale rozvážil, jestli ji sevře v náruči, nebo ne, bylo rozhodnuto. Rychle a divoce ji objal a začal dlouze líbat. Když se od ní odpoutal, musel ji na chviličku podepřít, dokud nebyla schopná pevně stát. „Čekej na mě,” řekl a Axia se nezmohla na víc než na přikývnutí. Pak naskočil na koně, otočil se a v oblaku prachu se tryskem pustil po cestě.

Stála tam a dívala se za ním až k ostré zatáčce. Pak ho pohltily stromy a víc ho neviděla. Jakmile osaměla, nabyla jistoty, že ten vzkaz musí být závažný, když ji Jamie zanechal samotnou v cizím městě. Mnohem závažnější, než před ní připustil.

Obrátila se a pohlédla ke hradu. Když stál vedle ní Jamie, zdálo se jí to tam docela vlídné, teď se však slunce schovalo za mraky a zvedl se studený vítr. Naskočila jí husí kůže na pažích, zvedla pohled k nebi a pomyslela si, že se schyluje k bouřce. A když opět pohlédla na starý zchátralý hrad, připadalo jí, že uvnitř se schyluje k jiné bouři. Možná je jenom přecitlivělá, ale jako by na ni zvnitřku dýchlo nepřátelství. Snad ji nebude Jamieho rodina nenáviděl? Ne, jistěže ne, ubezpečovala se. Proč by také. Nemají důvod ji nenávidět. Vůbec žádný důvod.

25. KAPITOLA

Joby,” zašeptala Berengaria, „udělaly jsme hroznou chybu.”

„Nezačínej zas,” řekla Joby se stěží potlačovanou zlostí. „Nemám ji ráda, nevěřím jí.”

Joby se nehodlala nechat od Berengarie obměkčit. Věděla, jaká tahle Axia je, ještě než, se s ní setkala, a za těch deset dní, co u nich byla, neviděla Joby důvod, proč by měla změnit názor. „Jak se můžeš dívat na to, jak se tady roztahuje, a přesto k ní cítit sympatie?”

„Ach Joby, proč jsi tak nesmiřitelná? Myslíš, že tahle bortící se hromada kamení by se dala nějak zvládnout? Udělala jedině to, že si vyhrnula rukávy a pokusila se uklidit kuchyni.“

„Je to věc zásady a toho, kdo tady bude pánem. To jistě vidíš sama.”

„Navzdory tomu, že nejsem s to uvidět nic jiného, chtělas říct?”

„Teď s námi bojuje.”

„Ne, ne ona s námi, to ty s ní. Ach jo, Joby, všecko to začalo u toho tupce Henryho Olivera. že jsem ti jen dovolila ho do toho zatáhnout.”

„Někdo musel něco podniknout. Nemohla jsem dost dobře dovolit našemu pitomému bratrovi, aby, ” Umlkla, protože se stalo přesně to, čemu chtěla zabránit. Vymyslely, že Olivera přemluví, aby „unesl” Maidenhallovu dědičku, Jamie se za ní pustí, zachrání ji a zamiluje se do ní. Oliver však jako obvykle všechno zvoral. Místo aby poslal vzkaz, který mu Joby napsala, přišel s vlastním vzkazem a nedopatřením ho vstřelil Rhysovi do nohy. Původně chtěl, aby se šíp zabodl těsně před Rhysem, ale ten jeho špatný zrak, „Jedině Henry Oliver umí mířit tak mizerně, že se nestrefí do země” podotkla Joby zhnuseně, když se o Rhysovi dověděla.

Všechno se ale z nějakého nevysvětlitelného důvodu zvrtlo. Když se jejich bratr pustil za dědičkou, vzal s sebou tuhle Axii a cestou se s ní oženil. A teď ten pitomec Oliver prohlašuje, že dědičku nepustí, jestli si ho Berengaria nevezme. Tudíž se už dlouhé dny snažil Jamie vpravit do Olivera trochu rozumu a Jamieho novomanželka byla tady s Joby a Berengarií a dělala, co mohla, aby všecko v jejich životě změnila.

Včera jí však Joby vzala dech, protože jí řekla, že tím, že ulovila jejich bratra, zničila jejich rodinu. Pověděla jí, jak vesničané vydali všechny své peníze, všechny své malé poklady, aby se mohla pořídit garderoba, s jejíž pomocí měl tu bohatou dívku uchvátit a získat.

„A on by si ji vzal, kdyby ses do toho nepletla,” řekla Joby protivně. „Takže jsme ztratili možnost nějak zbohatnout. Myslíš, že se v zimě ohřeješ a nakrmíš tím, že se ti bude říkat lady Axia?”

Tváří v tvář takové nenávisti před ní Axia couvla a zašeptala: „Moc mě to mrzí. Odpusťte mi.” Pak se otočila, vyběhla po schodech do Jamieho pokoje a zavřela za sebou dveře.

Od té doby se neukázala, a nepřišla dokonce ani k jídlu. Pokud se vědělo, nevyšla z pokoje.

Nyní byla Berengaria s Joby v místnosti v patře a trápily ji výčitky, co jen to Joby dovolila provést. Předtím se sestry na základě toho, co vyčetly z Jamieho dopisů, shodly, že Axia je pletichářka, ale když přijela, Berengaria se na ni začala dívat jinak.

„Kdybych je tak mohla vidět spolu,” řekla Berengaria a obě věděly, že tím myslí, jak by ráda byla u toho, až budou Jamie a jeho žena spolu. Poznala by, jestli ji Jamie opravdu miluje. Joby však byla přesvědčená, že jejich úžasný bratr by se nemohl bezhlavě zamilovat do takové obyčejné dívky jako Axia. Spravedlivě řečeno se Axia chovala spíš jako hospodyně než jako manželka hraběte s tím svým uklízením kuchyně a prohlížením truhel s moukou. Rozhodně nepatřila do stejné vrstvy jako jejich pohledný bratr.

,,Už se stalo,” řekla Berengaria, „a na tom, že si ji vzal, nemůžeme nic změnit.”

,,Já ale chci, aby viděla, co nás ty její intriky stojí. Možná si myslí, že si tady zaslouží místo tím, že bude přebírat fazole, ale kvůli ní brzy žádné fazole k přebírání nebudou.”

,,Co to bylo?” zeptala se Berengaria, naklonila hlavu ke straně a zaposlouchala se do zvuků zvenčí.

Joby přistoupila k oknu, vyhlédla ven clo zahrady a otrávilo ji, když uviděla ženu, která zničila všechny jejich plány, jak sedí na kamenné lavici vedle jejich matky. Jejich ubohé, bláznivé matky.

„Venku!” řekla Berengaria. ,,Co se to tam děje?”

Chvíli Joby trvalo, než uvěřila vlastním očím. „Ta Axia něco píše a ukazuje to matce a matka se, matka se směje,” dokončila nevěřícně.

„Jdu dolů!” prohlásila Berengaria, zvedla se a vykročila ke dveřím. Doma se velice dobře vyznala a cestu znala dokonale.

„Nenech se od ní zviklat. Jenom proto, že…“

„Zavři už pusu!” utrhla se na ni Berengaria a vyšla ze dveří, Joby v patách za ní.

V zahradě se zastavily za růžovou besídkou, kde Berengaria věděla, že je nikdo neuvidí. „Co to píše? Proč se matka smála?”

„Počkej chvilku,” řekla Joby a odběhla zpátky do hradu. Zanedlouho přiběhlo pro Axii z kuchyně nějaké dítě. Jen co zmizela z dohledu, Joby posbírala listy, které Axia odhodila na lavici. Matka si jí jako obvykle ani nevšimla. žila ve vlastním světě, do kterého nikdo nedokázal proniknout. Ani násilí, ani citové drama, nic ji z toho světa nikdy nevytrhlo. Až dodneška.

„Co to je?” zeptala se Berengaria dychtivě.

Joby si prohlížela jednu kresbu po druhé a chvilku jí to trvalo. „Obrázky, a na všech je Jamie,” řekla udiveně, protože v životě žádné kresby neviděla. Byly tak živé, že málem cítila teplo bratrovy pokožky.

„Dobře,” řekla Berengaria netrpělivě, „ale co na nich je, že se matka smála?”

Joby se musela usmát, jak si tak prohlížela jednu kresbu po druhé. Pak je začala sestře popisovat. „Je na nich Jamie tak, jak ho známe. Na téhle vytahuje meč na nějaké vesničany a zachraňuje Axii před chamtivými kupci. A na téhle, ,” hlas se jí vytratil. Usmívala se.

„Ano? Co je na ní?”

„Jamie se vzteká, dívá se na nějaký vůz a je na něm namalovaný. A zřejmě bojuje se lvem. Na tomhle vypadá zmateně, protože se tam dvě ženy hádají. Jedna je Axia, ale ta druhá je moc krásná.”

„To musí být ta dědička,” řekla Berengaria. „Co dál?”

„Tady Jamie maže olejem zdeformované nohy nějakého muže, ten muž má ale zmrzačené jenom nohy, jinak je velký a dobře rostlý. Odvrací hlavu, takže mu vidím jen půlku obličeje, ale zdá se, že je docela hezký. A tadyhle, “

„Co tam vidíš?” pobídla ji Berengaria.

Joby ztišila hlas. „Je tady Jamie, leží na louce kvítí, zasněný, a tváří se, nikdy jsem neviděla, že by se takhle tvářil.”

„Popiš mi to!” nařídila jí Berengaria.

„Vypadá hloupě, skutečně směšně,” řekla, ale ve skutečnosti to tak nemyslela, protože moc dobře věděla, že takhle vypadá muž, který miluje.

„Už ses mě dost našpehovala?” zeptala se Axia za Jobyinými zády. „Už ses mě dost navysmívala?”

„Nešpehovala jsem tě. Jenom jsem, “

„Ano?” zeptala se Axia s rukama v bok. Když Joby neodpověděla, začala sbírat své kresby. „Dalas mi jasně najevo, že mě tady nechceš, a já už brzy odejdu. Nemusíš si dělat starosti. Teď, pokud mě omluvíte, půjdu a, ” Odmlčela se, protože Jamieho matka zabořila obličej do dlaní a rozplakala se. Axia se ihned posadila vedle ní a objala ji kolem ramen. „Podívej, cos vyvedla,” vyčetla Joby, pak se otočila ke tchyni a začala ji konejšit. „Nakreslím ještě něco. Líbil by se vám Jamie jako drakobijce?”

Joby a Berengaria zůstaly jako němé, když matka přestala plakat a znovu se uklidnila. Už léta ji neviděly plakat nebo dát najevo nějaké citové pohnutí.

Axia se pustila do kreslení a popisovala každý tah, který udělala. Vypodobnila Jamieho v šatech rozedraných v boji, potom nakreslila draka s dlouhým ocasem, dštícího oheň. Chvíli Joby trvalo, než pochopila, že Axia kreslí matce, ale vysvětlování je určené Berengarii. A když se na sestru podívala, uviděla, že Berengarii ožil obličej zaujetím. Joby se zmocnila žárlivost, pocit, který nepoznávala. Berengaria patří jí, jenom jí!

„Berengaria dokáže draka ucítit,” řekla matka a bylo tak zvláštní slyšet její hlas, přinejmenším slyšet ji vyslovit větu, která dávala smysl.

Berengaria se zasmála. „Ano, cítím ho. Má lesklé zelené šupiny, které na slunci mění barvu. Cítím jeho spalující dech a cítím Jamieho pot. Má strach, ale čest ho nutí, aby udělal to, co považuje za správné. Cítím jeho statečnost.”

Axia přestala kreslit a pohlédla na Berengarii. „Opravdu věci rozpoznáváš čichem? Lépe než ostatní?” Joby odpověděla za sestru. „Berengaria je jenom slepá, ostatní smysly má nedotčené, dokonce lepší než většina z nás. Není žádná zrůda.”

„Ani já ne!” odsekla Axia stejně ošklivým tónem.

Při téhle výměně názorů Berengaria jen nepohnutě ohromeně stála. Joby ještě nikdy nikdo nesetřel. Ke členům rodiny byla totiž milá a ohleduplná, ale všechny ostatní otravovala a naháněla jim strach. Téhleté Axii ovšem zřejmě ne. Berengaria usoudila, že Axia sama umí také trochu lidi komandovat.

Ta nezvyklá odpověď však Joby neodradila.

„Vlákalas našeho bratra lstí do manželství?”

„Ano,” odpověděla Axia okamžitě. „Oblékla jsem si oslňující šaty a uplatnila svoji náramnou krásu, abych ho polapila. Koneckonců byl taková nádherná kořist. Ani jediný penny, který by mu říkal pane, a tři ženské na krku. Pravda, je tady jeho krása, ale té se určitě nikdo nenají. Povězte mi, jak tady vy všichni přežijete zimu? V životě jsem neviděla v kuchyni takový nepořádek jako u vás. A koukni se na tyhle ovocné stromy. Nikdo je neprořezal deset let, takže budete mít poloviční úrodu, než byste mít mohli. A co tady tyhle květiny? Zbytečně zabírají místo. Protože máte tak málo půdy, měli byste ji všechnu využil na to, co potřebujete. Nasázet tam fazole nebo cibuli.”

Chvíli Joby trvalo, než popadla dech. „Ty kytky jsou pro Berengarii. Náhodou je má ráda. Má toho v životě tak málo, tak snad může mít aspoň vůni květin.”

„Dobré nebe, tvoje sestra je jenom slepá, jinak jí nic nechybí. Tuhle zimu sejí bude líbit vůně dobré hrachové kaše víc než všech růží, co jich v létě je.”

„Co si to dovoluješ, “

Umlčel ji Berengariin smích. „Myslím, Joby, že narazila kosa na kámen. Myslím, ” Naklonila hlavu, jako by slyšela někoho přicházet.

Joby vrhla na Axii potměšilý pohled, jímž dala najevo, že sestře rozumí, i když nedopoví větu, otočila se a vyběhla bránou ven. Berengaria poznala podle chůze každého člověka na panství, a když přišel někdo cizí, věděla to jako první.

„To je opravdu hrozné dítě,” řekla Axia, jen Joby zmizela z dohledu.

Berengaria se neubránila pousmání, přestože měla pocit, že sestru trochu zrazuje. „Moc se omlouvám, ” Axia ji umlčela, protože nechtěla nic slyšet. Na jednu stranu jim chtěla popravdě říct, kdo je, na druhou však nechtěla, aby ji nenáviděly proto, že nemá peníze, a pak ji milovaly, že je má, pokud už není vyděděná, protože otec o jejím prohřešku už jistě ví.

Joby nehodlala nechat sestru o samotě s nějakým vetřelcem, a tak byla ve chvilce zpátky se vzkazem. ,,To je od Jamieho, píše, že musí zůstat déle. Oliver dědičku nepustí.”

,,Nic jiného tam nestojí?” zeptala se Axia a nenáviděla se za nedostatek hrdosti, ale tolik chtěla, aby se Jamie ozval, a přála si, aby jí vzkázal něco osobního. Připadalo jí to jako dlouhé roky, co se milovali, co ji držel v náruči.

,,Ne,” řekla Joby vítězoslavně a podala dopis slepé sestře.

Axia viděla, jak Berengaria přejela dlaněmi přes dopis. ,,Lže,” řekla. ,,Jamie je v nebezpečí. Chce, abychom obstaraly pomoc.”

,,Vyšlu posla k Montgomeryům a oni přijedou,” řekla Joby. „A my, “

Axia mlčela, protože přemýšlela o tom, co právě viděla: Berengaria ohmatá list papíru a pozná, co pisatel pociťoval, když jej psal. Málem ji to porazilo, když si uvědomila, co taková schopnost skýtá za možnosti. „Poznáš, jestli někdo lže, nebo ne?” zašeptala s úctou. „Víš, kolik peněz by sis mohla takovou schopností vydělat?”

Joby se k ní otočila. „Berengarii nebude nikdo využívat! Představa, že sedí v nějakém kotci, drží někoho za ruku a předpovídá mu budoucnost, je přímo hnusná.”

,,To také umíš?” zeptala se Axia s vykulenýma očima.

Chvíli Berengaria jen bez pohnutí seděla a mrkala, když Joby s vrcholným pohrdáním objasňovala, že ony dvě nepatří mezi kupce, aby si vydělávaly na živobytí tím, že budou samy sebe takhle prodával.

Berengaria to už nevydržela a vložila se do toho. „Ale Joby. Peníze potřebujeme. A snažily jsme se prodat zevnějšek našeho bratra, tak jaký je v tom rozdíl?”

Joby se na sestru zděšeně a s pocitem zrady obrátila. „Ale to vůbec není totéž.”

Berengaria si hluboce povzdechla a dál to nerozváděla. Nechtěla být jako v pasti mezi Joby a švagrovou, musela však připustit, že na ní Axiina slova zapůsobila. Jak ráda by byla užitečná, a ne jenom rodinným břemenem.

26. KAPITOLA

Axia klouzala pohledem z jedné švagrové na druhou. Co tady žila, vyváděla ta mladší, to dvanáctileté čertovo kvítko, to nejhorší, aby jí otrávila život. Ať udělala Axia cokoli, podle téhleté povedené Joby bylo všecko špatně. Joby brala jako útok i to, že uklidila ten chlívek, kterému říkali kuchyně.

Nedokázala myslet na nic jiného než na Jamieho návrat. Uměl by sestry srovnat. Ted to však vypadalo, že tady Axia zůstane trčet, protože obě hovořily o tom, že pošlou pro své slavné příbuzné, aby Jamiemu pomohli z potíží, v kterých se ocitl. Mezitím ji napadlo, jaké by Jamiernu mohlo hrozit nebezpečí. Tentokrát by ho třeba napadlo dvacet mužů, a ani on by se takové přesile ubránit nedokázal. Mohli by ho zavřít do sklepení, nechat hladovět, bít ho.

Musela potřást hlavou, aby takové hrozné myšlenky zahnala. A okamžitě si vzpomněla: Co Frances? Kdo se stará o Frances?

Najednou Axia zvedla hlavu stejně jako Berengaria. Někdo přicházel, ale jedině Axia ten krok tentokrát dobře poznávala. Na nikoho ani nepohlédla, nadzvedla sukně a rozběhla se.

Tode ještě ani nedošel k bráně do starého hradu, když už ho Axia uviděla. Nestarala se, co si lidé kolem pomyslí, a s otevřenou náručí se k němu rozběhla. Přitiskla se k němu a on ji objal tak pevně, až ji zvedl ze země. Zabořila mu obličej do kápě a slzy radosti jí stékaly po tvářích.

„Chyběls mi. Myslela jsem na tebe každou minutu,” řekla.

Smál se. „Dokonce i když jsi byla se svým hezkým Jamiem?”

„Ano, ovšem,” řekla se smíchem. „Co je to manžel ve srovnání s přítelem?”

Na kratičký okamžik se Tode zaklonil, s pozdviženým obočím se na ni zadíval a v tu chvíli poznala, že se v něčem změnil. Tolik ho zasáhlo její manželství, že by se k ní choval jinak? Proč se jejímu žertu nezasmál? „Musíš být unavený,” řekla. „Pojď dovnitř, ať se o tebe postarám.”

„Dobrá,” souhlasil a uchopil ji za paži. Jak ji vedl, znovu ji napadlo, že se v něčem změnil. Měla v úmyslu všechno zjistit, jen co budou uvnitř.

Zdržela se jenom tak dlouho, aby pro svého přítele objednala něco k jídlu a pití, a pak ho vedla po točitých schodech do místnosti v patře, do té nejlepší na hradě. Podle jeho chůze poznala, že ho nohy velice bolí, a když se ho zeptala, odpověděl, že dnes ušel nebo ujel vzadu na hrkotajících vozech mnoho mil.

Když vešla do komnaty, radost ji valem opustila, protože tam na ni čekaly její dvě švagrové, a nyní se bude muset s nimi o Toda dělit. Pak ji však napadlo, že si Tode velmi oblíbí Berengarii, protože nemůže vidět, jak vypadá.

„Seznam se prosím s mojí švagrovou. Je slepá!” řekla Axia s pýchou v hlase.

Jak krásná Berengaria, tak chlapecky oblečená Joby na něho hleděly prázdnými pohledy. Protože přistupoval ke krásným ženám obezřetně, řekl si, že ta slepá je Joby. Stáhl si kápi a usmál se na ni, když však uviděl, že se jí na obličeji mihl odpor, okamžitě si kápi zase natáhl a odvrátil pohled.

Axia sjela Joby rozzlobeným pohledem a postrčila Toda k Berengarii. „Ne, to je Joby. Ráda bych tě seznámila s touhle. To je Berengaria,” řekla a představila ho.

„Ach tak,” řekl uhlazeně a znovu si sňal kápi. Očividně přehlížel Jobyin upřený pohled a kochal se Berengariinou dokonalostí. „Nemohl jsem vědět, že tak překrásné oči by mohly být nevidoucí. Potom však nám, kteří vidíme, je dovoleno se nekonečně těšit tvojí krásou, aniž bychom vypadali neomaleně.” Natáhl ruku, uchopil její dlaň a lehounce ji pohladil. „Smím?” zeptal se tiše, a když přikývla, vtiskl jí na hřbet ruky téměř zamilovaný polibek.

Těžko říct, koho to ohromilo víc, jestli Axii nebo Joby. Ještě nikdy Axia nezažila, že by se Tode zachoval k jinému člověku takhle. Viděla ho s ženami, dokonce i se slepými, ale vždycky se držel zpátky a nikdy na sebe neupoutával pozornost jako teď. A uměl se postavit a natočit hlavu tak, aby jeho zjizvená tvář nebyla vidět. Teď však stál s kápí odhrnutou a zmrzačenou tvář před Axií a Joby nijak neskrýval.

Joby mnohem víc zaujalo, jak na tohoto zmrzačeného muže zareagovala Berengaria, než to, jak se zachoval on. Berengaria se před cizími lidmi velmi ostýchala a nikdy nechtěla zůstat o samotě s nikým, koho léta neznala. Ale teď tady stála a dovolovala tomu strašlivému člověku, aby jí líbal ruku! A ostatně, pořád ještě ji za tu ruku držel.

Jako první se vzpamatovala Joby, přistoupila k nim a vlastnoručně jim ruce rozpojila. Axia jí byla těsně v patách. V jediném okamžiku přestaly být z těch dvou nepřítelkyně, tohle překvapení je spojilo.

Tode se otočil a oddaně, téměř otcovsky na Axii pohlédl, sklonil se, políbil ji na tvář a řekl: ,,A máme tady jídlo. Pojďte, dámy, poseďte se mnou. Vaše společnost mi bude potěšením.”

Přitom bez zábran a přirozeně objal Berengarii paží a vedl ji ke stolu, kde jim prostírali k obědu.

Za nimi, v ohromeném tichu, stály Axia a Joby. Axia byla vyvedená z míry, protože se Tode choval tak naprosto odlišně, a Joby nemohla uvěřit, že muž, který vypadá, jako by patřil ke kočovným komediantům, začíná v jejich domácnosti rozkazovat. Kdo vlastně je ten člověk?

Tode se posadil k malému stolku vedle Berengarie a lavici naproti nechal Joby a Axii. „Pojďte, děvčata, nechcete se dovědět, co je nového?”

Děvčata! pomyslela si Axia, když kráčela k lavici a Joby těsně vedle ní.

Jakmile se usadili, začal Tode vyprávět, co zažil, Axii však chvíli trvalo, než ho začala vnímat. Stále vypadal jako její Tode, to nepochybně, ale v jeho těle jako by byl někdo jiný. Předně si očividně přivlastnil Berengarii. Na stole ležel jen jediný talíř, ale Tode jej samozřejmým pohybem přisunul mezi sebe a ji. Při jídle jí vkládal do dlaně malé kousky jídla: šťavnaté dílky ovoce, namazaný chléb, sousto hovězího na špičce stříbrného nožíku. Axia začala vnímat, co Tode říká, až když Joby vybuchla.

„Jamie!” vykřikla Joby. „Henry Oliver vstrčil našeho bratra do sklepení?” Přitom vytáhla dýku, kterou nosila v pochvě u boku, a zvedla se. Tode ji však popadl za paži.

„Sedni si!” nařídil jí a ona ho poslechla.

„Teď nemůžeme nic podniknout, alespoň ne za denního světla,” řekl. „Rád bych si pár hodin odpočinul, pak se tam vrátím.”

Joby, které se nelíbilo, jak tenhle zjizvený muž vtrhl do jejich života, jako by mu to tam patřilo, se jedovatě zeptala: „K čemu bys tam byl?”

„Joby!” okřikla ji Berengaria ostře.

Od chvíle, kdy Tode prozradil, že Jamie je ve sklepení, nemohla Axia pořádně dýchat, ale už se sdostatek vzpamatovala a zašeptala: „Řekni mi všechno. Musím to vědět,” přikázala tiše.

„Tenhle Henry Oliver není tak hloupý, jak si lidé myslí. Přece jen je vychytralý a upnul se na, ” Odmlčel se a zadíval se na Berengariinu líbeznou tvář. „Na tebe,” dopověděl měkce, až Berengaria zrůžověla. „Teď už to chápu.”

„A co bratr?” rozkřikla se na něho Joby.

Nevzrušeně se pustil znovu do jídla. „Oliver je odhodlaný ji získat a říká, že bude Jamieho držet, dokud nedá svolení, aby si jeho sestru vzal. A Frances bude držet, dokud za ni otec nezaplatí výkupné.”

Přitom se podíval tvrdě na Axii, aby věděla, že její otec o té záměně už ví. Joby sklopila pohled na dýku, kterou ještě držela v rukou.

Tode pokračoval: „Z Oliverova domu vedou k moři podzemní chodby. Je tam tma a vlhko a v těch chodbách vytesali do skály kobky. V jedné Jamieho už několik dní drží. Pokoušel jsem se k němu dostat, ale stráže uviděly moji pochodeň,” usmál se, ,,a zadržely mě.”

Joby a Axia přikývly, Berengaria se však prudce nadechla: „Jak jsi jim unikl?”

„Dělal jsem blázna,” řekl prostě. „Stačilo, abych se choval jako idiot, a to je rozesmálo.”

Ty dvě to snadno pochopily, Berengaria však byla zmatená. „Jak jsi ty mohl dělat blázna?”

Joby a Axia nemohly uvěřit vlastním očím, když Tode uchopil Berengariiny ruce, položil si je na obličej a vedl jí prsty po jizvách na tváři a krku.

„Nohy mám rovněž samou jizvu,” řekl a zahleděl se jí do očí, které byly velice blízko.

„Jestli si myslíš, že ti je sestra bude ohmatávat, tak na to zapomeň,” skoro zavrčela Joby.

Berengarii znovu polila červeň a stáhla ruce z Todova obličeje.

S úsměvem, který u něho Axia ještě neviděla, se Tode znovu vrátil k jídlu na stole.

„Zavoláme sem naše bratrance,” řekla Joby. „Srovnají mu to tam se zemí a pověsí to jeho vypasené tělo na nejbližší šibenici. Oni, “

„Není čas. Musím se tam v noci vrátit a uvidím, co se dá dělat.”

„Jo, ty budeš určitě náramná pomoc,” řekla Joby pohrdavě.

Neobtěžoval se odpovědět, ale sjel ji takovým pohledem, že zmlkla. Dal jí najevo, že je pouze dítě, a proto by se měla, pokud chce zůstat s dospělými, chovat, jak se sluší. Tode ani Axia to nevěděli, ale Jamie svoji mladší sestru usměrňoval stejným pohledem.

„Můžu volně přicházet a odcházet. Člověka, který vypadá jako já, si nikdo nevšímá. Přišel jsem jen na pár hodin, abych vám pověděl co a jak.”

„A co Frances?” zeptala se Axia. „Je o ni postaráno?”

Připadalo jí, že Tode malinko zčervenal, což ji překvapilo, ale jistě se musela zmýlit.

„Frances je v pořádku. Drží ji v kamenné místnosti nahoře ve staré věži. Má pohodlí, je ale vystrašená. Oliver ji osobně obsluhuje a zřídkakdy k ní někoho pustí.” Pousmál se. „Až na toho, kdo ji rozveselí.”

Axia se natáhla přes stůl po Todově ruce. „Řekni mi, co bych mohla udělat. Obětuju vlastní život, jen abych dostala Jamieho ven. Dovol mi prosím něco udělat.”

Na okamžik se do sebe jejich pohledy zaklesly a Tode uviděl v jejích očích to, co dříve byl jen pouhý zákmit. Miluje Jamieho. Miluje ho tak jako ještě nikdy nikoho. Přepadla ho chvilková žárlivost, pak se ale opanoval a na oplátku jí stiskl ruku. „Ty nemůžeš udělat nic. Do chodeb se docela dobře dostanu, protože mě stráže nechají projít. Těžké je jenom dostat Jamieho ven. Dost dobře ho nemůžu vyvést přes hlavní síň. Jakkoli je tvůj Jamie velký bojovník,” usmál se na ni, „nemyslím, že dokáže přemoci všechny Oliverovy muže.”

„A kudy jinudy bychom ho mohli dostat ven?” zeptala se Axia.

„Nemůžu přijít na to, k čemu ty chodby sloužily, ale zřejmě se táhnou na míle daleko. Jestli to jsou staré doly nebo krypty, nevím. Ani si nemyslím, že to ví Oliver, a jestli to věděl, tak to zapomněl. Možná pocházejí z římských dob a zčásti se už zřítily. Ať tak, nebo tak, cestu v nich by našel jenom krtek.”

„Nebo slepec,” řekla Berengaria tiše.

„To tě nesmí ani napadnout!” vykřikla Joby. „Jamie by, “

„Buď zticha!” rozkázal jí Tode, otočil se k Berengarii a zkoumavě se jí zahleděl do obličeje. „Ano,” řekl zamyšleně. „Slepý člověk by byl v těch chodbách ve velké výhodě. Když mi poprvé dovolili zajít za Jamiem, vzal jsem si pochodeň, abych se podíval, kam ty chodby vedou, ale stráže uviděly světlo a zastavily mě. Příští den jsem pročesával les kolem Oliverova hradu a snažil se najít vchod do těch chodeb, ale nenašel jsem nic. Pokud se ví, žádný východ nemají.”

„Kdybychom mohli Jamieho schovávat v těch chodbách, dokud nepřijde pomoc, dostal by se tak z Oliverovy moci,” řekla Axia a v očích měla narůstající strach. Když na ni Tode nepohlédl, dodala: „Neřekls všechno. Já to vím! Něco si necháváš pro sebe!”

„Ano,” řekla Berengaria, natáhla se po jeho ruce a přejela mu palcem po dlani. „Hrozí větší nebezpečí, než nám říkáš.”

„Včera ráno přijel Oliverův bratr.”

Když Axia uslyšela, jak Joby a Berengaria zalapaly po dechu, poznala, že teď už to přestává být legrace. Tode sklopil pohled a ztišil hlas. „Ten bratr, Ronald, řekl Oliverovi, že je hlupák, když chce za ženu chudou Montgomeryovou a má pěkně ve věži Maidenhallovu dědičku. Protože Ronald je už ženatý, snaží se přinutit Frances, aby si Olivera vzala. Jamie jim však řekl, že Maidenhall ho učinil Francesiným poručníkem a že bez jeho svolení se vdát nemůže. Jamie samozřejmě nepodepíše žádné listiny, které by dávaly Oliverovi na Frances právo, takže ho teď drží bez jídla a dostává jenom tolik vody, aby zůstal při životě.” Zvedl hlavu a pohlédl na Axii. „Bude potřebovat lékaře, až se dostane ven.”

Nato se Axia zvedla z lavice, popošla k oknu a zadívala se ven, protože nechtěla, aby jí někdo viděl do očí. „Co s ním provedli?” zašeptala Berengaria.

„Opakovaně ho zbičovali,” odpověděl Tode. „Pustili k němu jenom mě, a to pouze proto, že nevěděli, že se známe. Přes to všechno, co s ním provedli, nepřestává Jamie utvrzovat Oliverova bratra v tom, že má na Perkina Maidenhalla určitý vliv a že je na něm, jestli bude se sňatkem souhlasit.”

„Tím je tedy Frances chráněná,” řekla Axia tiše a otočila se ke skupince u stolu. „Jestli se vdá, nebo ne, o tom nerozhoduje sama, ale Jamie.”

„Ano.”

27. KAPITOLA

Tode zarazil koně. Seděl na voze na kozlíku a se zatajeným dechem sledoval blížící se ozbrojence. Protože některé z nich od vidění znal, věděl, že jsou to Oliverovi muži. Jedna z nevýhod jeho zjevu byla, že ho lidé poznávali a pamatovali si ho.

„Tak copak to tady máme?” zeptal se jezdec, a už při pouhém pohledu na Toda se rozchechtal.

„Květiny pro Maidenhallovu dědičku,” řekl Tode bodře. „Není to snad nejlepší způsob, jak se dvořit dámě? Dnes v noci bude jeho. Ať už se svatbou nebo bez.”

Pod hrubým plátnem, pod kterým se všechny tři schovávaly, Axia udiveně naslouchala, protože nikdy neslyšela v Todově hlase takový tón. Povahově to byl střízlivý muž a bral svoje povinnosti někdy až příliš vážně. Teď však mluvil tak, jako by čekal, že se lidé budou smát všemu, co plácne.

A Oliverovi muži se vskutku rozchechtali. „Měl bys je radši znova zastrkat do země,” zahlaholil jeden. „Dědička je nebude potřebovat.”

„Alespoň ne na svatbu s chudákem Henrym,” dodal jiný.

„Pak se mi budou hodit na moji svatbu,” řekl Tode.

Tomu se muži řehtali tak, jako by nic povedenějšího v životě neslyšeli. Axia vycítila, jak Berengaria, která vedle ní ležela, strnula a sevřela ruce v pěst.

„Třeba si můžeš dědičku vzít sám,” řekl další. „Pokud ji najdeš.”

„Tak?” zeptal se Tode, jako by mu to nic neříkalo. „Šikovně se schovala, nebo si pro ni přijel její otec?” Jedině Axia rozpoznala v Todově hlase strach, když se zmínil o Perkinu Maidenhallovi.

„Pláchla,” řekl jeden ozbrojenec. „Namalovala si cestu ven.” dořekl a rozchechtal se. „Až ji uvidíš, řekni jí, ať najde dveře a vrátí se.”

Tak se prohýbali smíchy, že se nezmohli na slovo, a bez dalšího nechali Toda s vozem plným květin být a odjeli.

Deset minut nato zajel Tode s vozem do hustého stínu dubu a slezl, aby se napil vody ze soudku upevněného po straně vozu.

„Slyšely jste?” zeptal se a nakoukl širokou štěrbinou v postranici do vozu, odkud se na něho upíraly tři páry očí. Joby nemeškala a odhodila plachtu. Když přistoupila na to, že se skryje ve voze, netušila, že to bude tak hrozné. „Najdu ji,” řekla a přehoupla se přes postranici.

„Nic takového,” řekl Tode, jelikož měl pocit, že za děvče zodpovídá, dokud Jamie nebude volný.

„Znám tady každou králičí noru a možná najdu i vchod do těch chodeb. Jestli se ta vaše městská Frances ztratila, nebude vědět, kam se vrtnout.”

„Nemůžu dovolit, ,” začal Tode.

Berengaria odhrnula kupku květin, posadila se a řekla: „Zná všechny ovčáky a pasáky v hrabství. Jejich pozornosti žádná žena neunikne. Musíme Joby pustit.”

Axia se posadila vedle Berengarie. „A to jsi říkal, že ji nepotřebujeme. Ach Tode, nenech Frances potloukat se takhle samotnou. Víš, že je bezmocná. Nic sama nedokáže.”

„V tomhle nemáš pravdu,” řekl Tode a svraštil čelo, pak však uznal, že na tom, co říkají, něco bude.

„Prosím,” žadonila Berengaria, a to u Toda rozhodlo.

Joby nepočkala na svolení a rozběhla se přes louku k hradu Henryho Olivera.

Tode podal oběma ženám naběračku plnou vody a prohlédl si je. že uměla Axia kreslit, podařilo se jí udělat ze sebe a z Berengarie otrhaně vyhlížející stařeny. V Todových očích však Berengarii nemohlo na mimořádné kráse nic ubrat, a také jí to řekl.

Co se Joby týkalo, Tode odmítl povolit jí jakýkoli převlek. Co by se s ní dalo udělat, když nosí vlasy ostříhané a chlapecké šaty? ,,Máme zkusit udělat z ní holku?” nadhodil a vychutnal si ten vzácný okamžik, kdy ji schválně pozlobil za to, co všechno ošklivého o něm řekla. „Ale ne, na to je, Axie, i tvoje nadání krátké.”

Takže byl vděčný, že se Joby zbavil, protože její neustálá neposlušnost bylo hotové utrpení, a teď potřeboval, aby všichni spolupracovali.

Ve chvíli, kdy došli k Oliverově hradu, udělala se už úplná tma. Tode byl rád, že tam panuje takový zmatek, přestože si o Frances dělal starosti. Jak jen sejí podařilo uniknout z kamenné věže?

V několika minutách se ujistil, že Frances ještě nenašli a Jamie že je stále zamčený v podzemí a odmítá cokoli podepsat. Tode si znovu slíbil, že až bude po všem, zakroutí Joby krkem, protože se od Olivera dozvěděl, že to byl nápad „té malé praštěné Montgomeryové”, unést Maidenhallovu dědičku, a tak Jamieho přinutit, aby mu dal jeho milovanou Berengarii. Poté co Berengarii poznal, odmítal Tode uvěřit, že by v tom, co její sestra provedla, měla také prsty.

Tode věděl, že Oliverův bratr Ronald rozestavil u hlavní brány muže, aby dávali pozor na každého, kdo by se byť jen vzdáleně podobal jejich sousedům, Montgomeryovým. Ronald prohlásil, že by ho vůbec nepřekvapilo, kdyby se ty montgomeryovské amazonky pokusily bratra samy osvobodit, a trval na tom, aby se na všechny přicházející ženy zvlášť bedlivě dohlédlo.

Nikdo se však na Toda a jeho vůz naložený květinami ani nepodíval. Nebo pokud ano, mohl se potrhat smíchy. „Dělal blázna kolik dní, když byl všem na očích,” pošeptala Berengaria Axii vedle sebe a v hlase jí zazněla hořkost.

Vyslovila přesně to, co si Axia sama myslela.

Když se dostali dovnitř, obě poslouchaly, jak Tode zatáhl stranou k vozu Olivera a nabídl mu, že mu pomůže přivést Frances zpět. Ví přece, jak ženy milují květiny, ne? Ano. Takže když je všude kolem pohází, Frances se nechá nalákat a vrátí se. Bude to něco jako návnada, copak to Henry nechápe?

„Jako když se na myš nastraží sýr,” podotkl Henry udiveně.

„Přesně tak,” řekl Tode. „Ale bratrovi ani muk, nebo najde dědičku dřív než ty a sklidí všecko uznání.” „Ano,” řekl Henry. „Ronald si myslí, že je tady jedinej chytrej.”

Tode si myslel totéž, ale o to teď nešlo. „Tak kam je dáme?” zeptal se Tode a Axia přímo cítila, jak má Oliver v hlavě prázdno.

„Do podzemí k vězni?” navrhl Tode. „Zkusí jít nejdřív za ním, ne?”

„No jo, jasně.” Naklonil se k Todovi a zašeptal: „Ať tě bratr nevidí, protože dolů nikoho nepustí, ani mě ne.” „Proč teda za ním nejdeš a neřekneš mu, že tohle je tvůj hrad, a ne jeho, a ta dědička že patří tobě a že se ti nemá víc plést do života? Nakonec jsi to byl ty, kdo byl tak chytrý, že unesl Maidenhallovu dědičku, ne on.” „To ale Ronalda strašně naštve.”

„Ano, a zatímco bude zuřit, nastražím na dědičku past. Nemáš z bratra strach, viď, že ne?”

„No, Ne! Nemám. Jdi ty svoje kytky vyndat. To nemůže uškodit.”

„Správně.” Tode chvíli počkal, až byl Henry dost daleko, pak odhrnul plachtu a řekl: „Už nic nehrozí. Můžete vylézt.”

„Jsi ten nejchytřejší člověk, kterého jsem poznala,” řekla Berengaria, když jí pomáhal z vozu. „Celý život ti budu dlužnicí, a moje sestra, au!”

„Promiň,” řekla Axia, „musela mi uklouznout noha. Neměli bychom dál ztrácet čas mluvením. Dejme se do toho.”

„To rozhodně,” řekl Tode a v hlase mu zazněl potlačovaný smích.

O dvacet minut později sestupovali všichni tři s Henryho svolením do podzemí. Kvůli Francesinu útěku panoval všude takový zmatek, že si nikdo nevšiml, že Axia vede Berengarii za ruku přes puklé dlažební kameny a šeptají, kdy má překročit hromadu odpadků na zemi.

„Hnus!” zasykla, ale Todův pohled ji umlčel. Jednou se museli zastavit a Tode byl nucen se zapitvořit na pomocníka z kuchyně, a to se držely za ruku tak pevně, až je to bolelo. Ani jedné se nelíbilo, že se Tode musí takhle ponižovat.

Když se vymotali z kuchyní, Tode je provedl bludištěm starých kamenných chodeb plných sudů, beden a rezavého zemědělského nářadí. Vše, co kdy Oliverova rodina vlastnila, skončilo zřejmě tady ve sklepích v podzemí, a Axia měla chvílemi co dělat, aby Berengaria nezakopla, když se tím vším proplétali. Sem tam hořela v železném držáku na zdi pochodeň, ale většinou se pohybovali ve tmě.

Po nějaké době, která jim připadala jako hotová věčnost, dorazili k místnůstce, která se zdála po příšeří ve sklepeních jasně osvětlená. Těžké dubové dveře zely dokořán a jim se podařilo jimi projít, aniž nadělali nejmenší hluk. Tři stěny místnosti tvořily velké vlhké kameny a čtvrtou jenom temná prázdnota nějaké chodby, která jako by se táhla do nekonečna.

Před ústím do chodby stál stolek a židle, na níž seděl s bradou opřenou o hruď osamocený strážný a hluboce spal.

Když Axia uviděla, že stráž spí, zčásti si oddechla úlevou, zčásti dostala strach. Tode říkal, že bude muset něco vymyslet, až přijde čas něco se strážným provést, ale ještě nevěděl, co udělá. Řekl, že přinejhorším tam bude

muset zůstat a hlídače zabavit, zatímco Axia s Berengarii půjdou za Jamiem. Když se ho zeptala, co s ním bude, až se zjistí, že Jamie je pryč, neodpověděl.

Teď však viděla, že hlídač spí, hlava mu padá na prsa, a klíče visí na zdi kousek nad jeho hlavou. Kdyby je tak Tode dokázal neslyšně sundat, aniž by ho vzbudil, měli by za sebou první krok.

„Co se děje?” zašeptala Berengaria rozčileně.

Axia ji umlčela ze strachu, aby její hlas strážného nevzbudil, pak jí pevně stiskla ruku a pozorovala Toda, jak se krade kupředu, aby sundal klíče ze zdi. Když zacinkaly, zalapala po dechu.

„Co se děje?” zeptala se Berengaria znovu a Tode se otočil a zamračil se.

Axia rozmrzele zatáhla Berengarii za ruku, aby jí dala najevo, že má mlčet, když však viděla, že už už otvírá ústa, zašeptala: „Hlídač spí.”

Normálním hlasem, který se v ústí černé chodby rozlehl jako rána z děla, Berengaria řekla: „Kromě nás tady nikdo není.”

Axia myslela, že strachy snad na místě umře. Nervózně pohlédla na strážného, ten však spal dál.

Berengaria trochu popuzeně opakovala: „Říkám ti, nikdo jiný tady není.”

Nato se Tode s klíči v ruce zarazil a pohlédl na hlídače. Pokud viděl, muž se vůbec nehýbal, ani hruď se mu při dýchání nezdvihala. Pomalu, zkusmo natáhl ruku a dotkl se mužova ramene. Tělo měl teplé, když však sebou při Todově doteku netrhl, přiložil mu Tode špičky prstů na krk.

Jen se ho však znovu dotkl, muž přepadl dopředu a čelem udeřil o stůl, až Axia nadskočila.

Až když ho Tode opřel znovu o zeď, spatřil v jeho hrudi malou ránu po noži. Nijak širokou, ale přesně na pravém místě, takže musel být po smrti okamžitě.

„Jamie!” vyhrkla Axia, pustila květiny a bez rozmyslu se vrhla do temné chodby.

Tode sundal ze zdi pochodeň, popadl Berengarii za ruku a vyrazil za Axií, jak nejrychleji se odvážil, neboť zem byla tak kluzká, až to bylo nebezpečné.

Strašlivá kobka, kde drželi Jamieho, zela prázdnotou, jenom hromádka zakrváceného šatstva svědčila, že tam byl.

„Kde je?” ptala se Axia, jako by jí Tode a Berengaria uměli odpovědět. Ale i kdyby uměli, nečekala by na jejich odpověď. Vrhla se do temnoty chodeb za kobkou. Jamie se určitě nemohl pustit nahoru, tam bylo příliš mnoho lidí, kteří by ho zahlédli a poznali. Mohl uniknout jedině chodbami.

Tode svíral Berengariinu ruku pevně ve své dlani a co nejrychleji se s pochodní nad hlavou rozběhl za Axií. Dostihl ji, právě když se chystala vběhnout do temné chodby. „Nesmíme se rozdělit.” Zadíval sejí do vyděšeného obličeje. „Musíme se držet spolu.“

„Copak?” Zmlkl, když se od ústí chodby ozval hlas.

„Je mrtvej! Přineste pochodně! Musím ho najít! Hele! Támhle je světlo!”

Tode bez přemýšlení zahodil pochodeň do louže bůhvíčeho, co teklo po zemi, a rázem se octli ve tmě. V neproniknutelné, husté tmě.

Když Tode s Axií zaváhali, ujala se Berengaria vedení. „Pojďte za mnou,” řekla, a co živa nevyslovila nic příjemnějšího. Sama teď byla vůdce a oni byli bezmocní.

Chodby byly zaneřáděné, dlouho neužívané, a jak brzy zjistili, plné nástrah. Někde se podlaha propadla, jinde se zřítil strop.

„Pozor tady,” zašeptala. „Tady je díra. Nešlápněte vedle.”

„Jak to poznáš?” zeptal se Tode a nepouštěl její ruku. Axia šla za ním.

„Tohle místo není tak nebezpečné jako můj domov, kde se všude válejí dýky a meče mých bratrů. A Joby, než by obešla kus nábytku, radši jej pošoupne.” Jakkoli tady hrozilo nebezpečí, zodpovědnost, kterou neznala, jí dodala sílu a cílevědomost. V této chvíli nebyla už víc rodinným břemenem, ale potřebným člověkem. Nyní se soustředila na to, aby je odtud dostala. Zastavila se a začichala.

„Co to děláš?” zeptala se Axia netrpělivě. „Kde je Jamie?”

„Pokouším se ucítit slunce,” řekla Berengaria tajuplně. „Tudy.”

Tode musel Axii táhnout za sebou, protože měl obavy, že se začne vyptávat jak a proč a že zvědavost překoná její strach.

Chvílemi se Axia ohlížela, jestli nezahlédne pochodně Oliverových mužů, nic však neviděla. Asi tak po třiceti minutách chůze si uvědomila, že zdolali největší překážky a po špičkách překročili díry v zemi. Pomyslela si, že kdyby viděla na cestu, připadala by jí chodba neprůchodná.

„Počkat!” zarazila je Berengaria, když došli na širší místo, místo tak prostorné, že mohla Axia rozpřáhnout ruce a do ničeho nenarazit. „Někdo tady byl.”

„Jamie?” zeptala se Axia zadýchaně.

„To nedokážu poznat, ale vím, že tady někdo byl.”

„Cítíš je?” zeptala se Axia ohromeně a řekla to tak, že se ostatní museli zasmát.

A právě v tom okamžiku vyskočil ze tmy nějaký muž a přitiskl Todovi dýku na krk. „Mukni a je po tobě,” zašeptal mu chraplavě do ucha.

„Jamie!” řekly obě společně, pak se Axia vrhla s rukama napřaženýma jeho směrem, aby ho alespoň nějak nahmátla.

„Zpropadeně!” vyrazil ze sebe Jamie překvapeně a trochu i otráveně, ale v příští vteřině už k sobě Axii vinul, líbal ji a co nejvíc ji k sobě tiskl.

„Jamie, lásko moje,” zašeptala. „Myslela jsem, že bez tebe umřu. Jsi v pořádku? Neublížili ti?”

„Vůbec ne. Oni, au. No, možná trochu.” Polaskal ji na hrdle. „Budeš mě ošetřovat, abych se uzdravil?” „Budu provádět takové věci, že budeš chtít žít,” řekla zastřeně a pak se rozhostilo ticho, když se dál objímali a temnota v chodbě jim poskytla soukromí.

Jen kousek dál jim dva lidé se smíšenými pocity naslouchali. Po dlouhé roky si Tode s Axií byli vším, teď však poznal, že jejich přátelství se provždy změnilo. A Berengaria vycítila, jak velice její bratr miluje tuhle ženu, která tak náhle vtrhla do jejich života a obrátila jej vzhůru nohama. Teď věděla, že Axia neudělala nic, aby bratra upoutala, kromě toho, že ho miluje, miluje duší, tělem a na sebe přitom nemyslí. Berengaria nebrala nijak vážně Axiino tvrzení, že by obětovala vlastní život, aby Jamieho zachránila, teď však vycítila jak Axiin strach o Jamieho život, tak to, jak velice ho potřebuje.

Měla radost, že někdo miluje jejího bratra tak, jak si myslela, že by milován být měl, ale zároveň ji zaplavila bezbřehá osamělost. Jamie byl její nejlepší přítel a byl to jediný muž, kterého znala, jemuž nevadilo, že je slepá. Berengaria vnímala, jak se jí bratr vzdaluje, Tode jí však vsunul ruku do dlaně, naklonil se a políbil ji na koutek úst. ,,Nezůstaneš osamělá.“ řekl, jako by jí četl myšlenky. „Dokud budu dýchat, tak ne.”

„Pojď, ty jedna, už mě pusť a řekni mi, co tady děláš. Jako kdybych to nevěděl. Tode! Jaks ji mohl zatáhnout do tohohle svrabu. Oliverovi muži jdou po Maidenhallových penězích jako ďábli. Ty jsi však Axii dovolil, ” „A mně,” přidala se Berengaria.

Zatímco Jamie mluvil, Axia mu přejížděla dlaněmi po těle, aby zjistila, co mu udělali. Při zvuku sestřina hlasu sebou trhl a pocítila, jak se v něm vzmáhá hněv.

„Potřebovali jsme ji,” snažila se Axia Jamieho pokrotit. „Vidí tam, kde my ne.”

„Už tak je dost zlé, že jsi ohrozil moji ženu, ale to, že jsi vzal s sebou moji sestru, Tode, z toho se mi budeš zodpovídat. Do toho jsi neměl ženy zatahovat, zvláště ne, “

„No, jen to řekni!” osopila se na něho Berengaria. „Neměl do toho zatahovat tvoji neužitečnou slepou sestru. Tos chtěl říct, nemám pravdu?”

„To jsem neřekl, ani jsem to tak nemyslel. Nikdo z vás by tady neměl být.”

„Přišli jsme tě zachránit, ty nevděčníku,” vložila se do toho Axia. „A abys věděl, tady dole Berengaria slepá není. Dokáže ucítit slunce.”

Chvilku byl Jamie na váhách, potom se zasmál. „Dobrá. Proti tomu nemůžu nic namítnout. Pojďme.” Vyvedlo ho z míry, že za ním ani jeden nevykročil. Otočil se a řekl: „Brzy nás začnou hledal. Musíme rychle najít cestu ven.”

Axia si dala ruce v bok, protože věděla, že ji nemůže vidět. „Berengaria vidí lip než, ty, takže půjdeme za ní.” V tu chvíli Berengaria shledala, že má svoji švagrovou upřímně ráda. Nikdo ještě nikdy neřekl, že Berengaria umí něco lip než kdo jiný. Přestože byla slepá, pořád to byla Montgomeryová a pýcha se v ní vzedmula. „Pojďte. Tudy!” rozkázala a pustila se opačným směrem než původně Jamie.

Jamie byl natolik moudrý, aby se vzdal vedení, když na to nebyl v danou chvíli ten nejlepší, takže se teď otočil a pustil se za ostatními. Berengaria je vedla chodbou, která jako by zabírala kolik akrů, a po nějaké době Axii připadalo, žeje také schopná ucítit slunce. Dorazili k místu, kde se zřítil strop a zatarasil cestu. Tode a Jamie odklidili sutiny, ženám nedovolili, aby jim pomohly.

„Jamie je poraněný víc, než dává najevo,” zašeptala Berengaria a lokla si vody z láhve, kterou si každý nesl s sebou. „Krvácí. Cítím to.”

Axia se nadechla. „Ano. Poznala jsem to, když jsem se ho dotkla. Určitě se blížíme k východu?”

„Ale ano. Já, “

„Berengarie!” vyhrkla Axia. „Ucítila bys slunce i v noci?”

Krátce se zasmála. „Necítím přímo slunce, ale to, co slunce dělá s půdou. Způsobuje, že všecko roste, a já cítím rostliny a svěží vzduch. Připadá mi tak samozřejmé, kudy se dát. Ty to neumíš poznat?”

„Ani v nejmenším. Dokázala bys najít cestu zpátky? Tu, kterou jsme přišli?”

„Ano, ovšem.” S hlavou nakloněnou k Jamiemu, který se potýkal s balvany, tiše řekla: „Bratr Edward mě kolikrát zavedl na míle daleko od našeho domu do lesa a tam mě nechal, ať se dostanu zpátky sama. Řekl, že

psi to umí, takže bych to měla dokázat taky. Když mi to provedl poprvé, myslela jsem, že tam počkám, až někdo přijde a najde mě, a kdyby ne, že tam umřu, pak jsem si ale vzpomněla, že k večeři budou jahody.” „Neříkej, žes je ucítila a nechala se vést svým nosem.”

Berengaria se zasmála, až se muži otočili, ale žádná jim neřekla, co ji tak rozesmálo.

„Ne,” řekla Berengaria, „klopýtala jsem zpátky, řídila jsem se instinktem a cestu jsem našla.”

Než jí stačila Axia položit další otázku, řekl Jamie, že překážku odstranili a že mohou pokračovat v cestě. O hodinu později dorazili ke spleti kořenů, která zatarasila chodbu. ,,Tady, vysekejte to a brzy jsme venku,” řekla Berengaria.

A měla pravdu, protože chvilku nato se k nim Jamie otočil a řekl: „Vidím denní světlo.”

Ti tři byli radostí bez sebe, ale Berengaria si skoro přála, aby v těch chodbách mohli zůstát, protože se světlem se, jak věděla, bude muset vzdát své vůdčí role, své užitečnosti. Až vyjdou na světlo, znovu se stane rodinným břemenem.

S pomocí nože, který u něho stráže v botě nenašly, a s velkou dávkou síly Jamie znovu odkryl dávno zarostlý vchod a vynořil se v lese nedaleko hradu Henryho Olivera. Ve chvíli, kdy vystrčil hlavu, zahlédl nějaký pohyb. „Tiše!” nařídil ostatním, kteří ještě byli v chodbě.

Přikrčený se tiše rozběhl lesem, jeho kroky tlumil tlustý koberec borovicového jehličí. Sluneční jas časného rána ho po tolika hodinách v naprosté tmě téměř oslepoval, takže chvilkami musel před tou září zavírat oči. Věděl však, že někoho zahlédl, a snažil se ho dohonit.

Kdosi se na něho vrhl mohutným skokem. Uvědomil si, že to drobné tělo pod ním patří dítěti. Byl tomu rád, protože momentálně se na zápas s dospělým člověkem necítil.

„Ahoj, velkej brácho,” řekla Joby vesele a se smíchem v očích po něm jezdila pohledem. „Zase sis byl hrát v prasečinci?”

Jamie se z ní s velkou úlevou odvalil, posadil se a mnul si oči. Pár dní nejedl, vody měl velice málo, bolela ho záda, a navíc noc strávená v chodbách. Vůbec nebyl ve formě.

„Pojď,” řekl. „Musíme pro ostatní.” Rozbolavěle se překulil na nohy, pak pohlédl na vak, který si Joby přehodila přes rameno. „V tom asi nemáš jídlo, viď?”

„Dvě kuřata, čtyři třešňové koláče a trochu mladé mrkve.” Joby s úsměvem popleskala objemný pytel, který začal sebou házet.

„Jsou syrová?” optal se s pozdviženým obočím.

„Čerstvá,” opravila ho a nedala na sobě znát, jak ji pohled na něho zdrtil. Byl špinavý, ale pod špínou měl zaschlou krev.

„A kdo tě naučil krást slepice a koláče?” zeptal se zhnuseně, byl však moc rád, že ji vidí, než aby se opravdu hněval. Pohlédl na pytel. „Doufám, že jsi nedala koláče a kuřata dohromady.”

„Co je koláč bez malého kuřátka, ” Stačil však jeden pohled na Jamieho a větu nedořekla. „Co jsi udělal s Berengarií a těmi dvěma?”

Neodpověďěl, ale otočil se a Joby viděla, jak sebou trhl bolestí, když vykročil zpátky ke vchodu do chodby, kde čekali ostatní. „Pojď,” řekl jenom a sestra vykročila za ním.

28. KAPITOLA

Slunce stálo nízko na obloze a v lese panoval chládek a klid, když pět lidí podřimovalo a čekalo, až je skryje noc, aby mohli uniknout. Dvakrát zaslechli v dálce dusot kopyt, což jim řeklo, zeje Oliverovi muži stále hledají. Jamie si chtěl pospíšit, protože věděl, že jeho bratranci brzy dorazí. Podařilo se mu poslat jim vzkaz, hned jak přijel k Henrymu Oliverovi.

Ostatní ho ale přehlasovali, když ho uviděli v denním světle. Axia věděla, že ho bičovali, a tak s sebou vzala chladivou mast. Přinutila ho, aby si lehl na břicho, a potřela mu mastí otevřené rány. Nyní se dlouho po tom, co se vynořili z chodby, začali všichni probouzet a začínal se jich zmocňovat neklid. Až do setmění se nemohli hnout a do té doby zbývala ještě hodina dvě. Axia měla čím dál větší obavy, že Jamie bude chtít dělat hrdinu a vypraví se na Olivera sám, bez pomoci. Věděla, že jenom vyčerpání ho přinutilo, aby tohle odpoledne prospal, a teď se neklidně rozhlížel.

„Opravdu všecko rozpoznáš čichem?” zeptala se Berengarie, protože zoufale chtěla myslet na něco jiného, a ne na to, co právě prožili a proč tady čekají. „Víš, že máš ohromně vzácný talent? Často jsem zkoušela vyrobit parfém, jako jej dělají Francouzi. Nemůžeš jen tak usušit kytičku fialek a udělat z ní fialkovou voňavku. Zkoušela jsem to. Musíš smíchat různé rostliny, abys dostala něco, co voní jako něco úplně jiného.”

„Třeba verbenu, která voní po citronech víc než samotné citrony?” zeptala se Berengaria.

„Ano, přesně tak. Dělala jsem nějaké pokusy, ale stačilo čtyři pět rostlin a už jsem nerozeznávala rozdíl mezi špinavými onucemi a růžemi. Kdybych ale měla k ruce někoho s dobrým čichem, “

„Moje sestra umí rozeznat na stovku rostlin najednou,” vložila se do toho Joby, kterou pořád pálilo, že při ní sestra už tak nestojí. Co se to v těch podzemních chodbách stalo, že sestra sedí vedle Axie tak blízko a směje se všemu, co řekne?

Pak Axia začala trhat rostliny a dávala je Berengarii povonět. Brzy se přesvědčila, že je to pravda: Berengaria dokázala rozpoznat dokonce i kůru z různých stromů.

„To je podivuhodné. Opravdu podivuhodné. Jak já bych to dokázala prodat!!!”

„Nehodláme posadit sestru do nějakého krámu, aby ji lidi mohli okukovat,” osopila se na ni Joby.

„Aby na ni civěli? Chceš říct, protože je tak krásná?”

„Ne, protože je slepá.”

„Když má takový čich, co na tom záleží, jestli vidí, nebo ne?”

„Cože?” zajíkla se Joby.

Axia se ihned zkroušeně omluvila. „Moc mě to mrzí. Nechtěla jsem nikoho urazit. Zapomněla jsem, že je slepá. Vypadlo mi to z hlavy.”

Joby už chtěla spustit křik, ale Berengaria klidně řekla: „Ráda bych, aby na to všichni zapomněli. Nechci být jenom rodinným břemenem.”

„Břemenem?” Axia se neubránila úsměvu. „S tvými vlohami bychom spolu mohly nadělat jmění.”

Zvedla se a postřehla, že se na ni všichni dívají, a napadlo ji, že by je snad na chvíli mohla rozptýlit, aby zapomněli na starosti. „S tvým nadáním bychom mohly vyrobit báječnou voňavku. Nazveme ji Elizabeth a Jamie ji může předvést královně.” Všimla si, jak se Jamie mračí, a věděla, že toho teď nemůže nechat. „Při svém vzhledu ji dokáže umluvit, aby si ji oblíbila. Nikdo jiný nebude smět tu vůni používat. Budeme ji vyrábět jenom pro královnu Elizabeth a všichni její dvořané jí budou kupovat darem velké láhve.”

Uviděla, že i Tode se trochu usmívá a Jamieho vrásky na čele zmizely. „Pak vyrobíme jiné voňavky pro ostatní dámy. U dvora bude patřit k dobrému tónu mít vlastní voňavku.”

Berengaria se usmála. „Přimějeme Jamieho, aby očichal všechny dámy u dvora a řekl jim, jestli se pro ně hodí fialky, nebo jasmín.”

Doposud Joby držela pusu, když však Axia repetila dál, otrávenost ji přešla. Udělala obličej, kterým se pozoruhodně podobala Jamiemu, když o něčem usilovně přemýšlel, a natáhla paži, jako by držela ruku nějaké ženy a čichala k ní. „Ano, ano,” řekla zamyšleně, „jste kyprá, zralá kráska, jako růže pižmová. A vy,” předstírala, že drží ruku jiné ženy, „jste sladká jako fialky.”

Joby pustila ty pomyslné ruce a najednou velmi zvážněla. „Musíme mu dát seznam všech voňavek, aby je prodal.”

„Zajisté,” řekla Berengaria. „A měli bychom, myslím, rozhodnout, která voňavka se pro kterou dámu hodí, než se vypraví ke dvoru, aby neudělal chybu. Muži jsou v tomhle tak nešikovní. Mohl by drobné vévodkyni přidělit lilie a ženě jako kobyla vůni ranní rosy.”

„Hmm, pokud se ovšem dáma nebude vidět jinak,” podotkla Axia. „Co ty na to, Jamie?”

„Jsem poctěn, že jste si vy tři vzpomněly, že zde jsem. Propíráte mě ze všech stran, aniž k tomu mohu něco říct, nyní ovšem jste se usnesly se mě zeptat. Znovu je mi alespoň vrácena má čest.” Usmál se. „A nemám ani trochu v úmyslu se něčeho podobného zúčastnit. Nehodlám trávit život líbáním rukou a vykládáním ženám, , jak voní.”

Axia protáhla obličej, pak se usmála, protože ji něco napadlo. „Ano! Myslím, že slepá voňavkářka by byla lepší.”

„Já?” řekla Berengaria. Nepochybovala, že Axia jenom žertuje, ale žertuje doopravdy? „U dvora?”

Axia vzrušeně spustila. „Mohla bys sedět na sametovém polštáři, nechat k sobě ženy přicházet, držet je za ruce, promlouvat s nimi a pak rozhodnout, která vůně se k nim nejvíc hodí.”

„Berengaria nemůže, ,” začal Jamie, ale Joby ho přerušila.

„A co muži? Nezapomínej na muže, kteří budou chtít mít vlastní vůni. Po čem myslíš, že bude vonět Richard? Zemité a pronikavě?”

Berengaria se zahihňala. „A jak bude vonět parfém jménem Henry Oliver?”

„Po koňském potu!” řekla Joby a všichni, i Tode, se zasmáli. Dokonce i Jamie se pousmál, a to Joby stačilo, aby se odvázala. Postavila se, nadmula hruď, narovnala ramena, zahákla si palce za opasek a začala se promenovat jako marnivý muž. „Jsem chlap!” vychloubala se. „Chci něco opravdu mužného. Pro skutečného muže!” Axia k ní přistoupila a předstírala, že jí podává láhev. „Ach velký hrdino. Mám zde tu nejmužnější vůni.” „Jen ne žádné květiny,” pravila Joby hlubokým, chraplavým hlasem. „Je to určeno pro mé, delikátní partie, pokud víš, co tím mám na mysli, děvče.”

„Zajisté, pane,” řekla Axia a koketně zamrkala, „vidím, že vaše delikátní partie patří vpravdě k těm nejdelikátnějším. Ale jistě shledáte, že jsme použili pro muže ty nejvhodnější ingredience.”

„Květiny?” zavrčela Joby.

„Ó ne, vůbec ne! No, možná jednu.”

„žádné květiny! Rozumíš, děvče? Jsem muž a nepřeji si květiny. Odcházím!”

„Ale pane,” zvolala Axia k Jobyiným zádům. „Je tam květ rmenu smrdutého.”

Všichni se hlasitě rozesmáli, dokonce i Jamie, takže se Joby vrátila. „Co je v tom ještě?” zeptala se podezíravě. „Listy pily.”

Tady málem i Joby vypadla z role a usmála se. Joby byla zvyklá se předvádět a rozesmávat lidi, přesto si s ní Axia v ničem nezadala.

„Staré rezavé listy pily. A zlomené meče a bláto z míst, kde muži umírali, v bitvě, samozřejmě.”

Tomu se Joby usmála. „Samozřejmě.”

,,A jako obvykle koňský hnůj, aby se to pěkně spojilo.”

,,Přeji si pouze tohle.”

„Ale, ” Axia se rozhlédla, jestli jako někdo neposlouchá. „Pro vás jsme přidali něco obzvlášť speciálního.” „Copak?” zašeptala Joby hlasitě.

„Špínu zpod nehtu. Zpod nehtu obrovského Turka. V životě se nekoupal.”

„Vezmu si to!” překřikla Joby všeobecný smích. „Dám ti šest hradů a dvě stě akrů půdy. Bude to stačit?” „Dejte tři sta akrů.”

„Máš je mít.”

„Potom, “

„Tiše!” přikázal najednou Jamie a zvedl se, přešel na druhý konec místa, kde se utábořili, a rukou jim naznačil, aby se skrčili a zůstali potichu. Pohledem propátrával les. Tode objal ochranitelsky Bcrengarii a zaštítil ji před tím, co Jamie uviděl.

Po chvilce se Jamie usmál a obrátil se k Axii, která se tiskla k zemi. „To je tvoje sestřenice,” řekl udivené. „Nádheru těch jejích šatů bych rozpoznal kdekoli.”

S nevěřícným výrazem v očích zvedla Axia hlavu a pohlédla přes padlý kmen, za kterým se krčili Tode s Berengarií, a spatřila Frances. Loudala se k nim, jako by měla moře času.

Jen co Axia uvěřila vlastním očím, vyskočila, rozběhla se k ní a váhavě před ní zůstala stát. Přes všechno, co Frances musela zažít, vypadala stejně, ale zároveň jako by se nějak změnila. Stejně jako Tode, pomyslela si Axia.

„Tak co?” zeptala se Frances. „Nejsi ráda, že mě vidíš?”

Obě rozpřáhly náruč a objaly se a Axii překvapilo, jak je ráda, že sestřenici vidí.

Vtom už stál vedle Frances Jamie, připravený položit jí spoustu otázek, Frances však řekla, že nebude na nic odpovídat, dokud se trochu nenají. Pak ho vyvedla z míry tím, že mu pověděla, kam schovala pytel plný jídla. „Nekoukej tak překvapeně, Axie,” řekla se smíchem, když Jamie odešel. „Jak myslíš, že se naše rodina živila, než si zjednala přístup k Maidenhallovým penězům?”

„Ne, nevím.”

„Krádežemi, jak jinak. Když mi byly pouhé čtyři roky, uměla jsem krást slepice jako nikdo jiný a vejce jsem dokázala sbírat tak rychle, jak rychle je slepice snášely.” S tím se otočila a vykročila k ostatním.

Axia jen stála a hleděla za sestřenici. Co ji znala, slyšela od Frances, jak je její rodina laskavá a jedinečná, že si to nedovede ani představit. Axia se trochu sebrala a pustila se za sestřenici.

O hodinu později už měli uvařené jídlo, Frances pomáhala, a všichni seděli v kruhu kolem ní a čekali, až jim poví, jak se jí podařilo utéct.

Axie se zmocnil zvláštní pocit, jako by se vše, co dosud znala, měnilo. Její milovaný Tode, který se na ni vždy díval zbožňujícím pohledem, se nyní s láskou díval na Berengarii. A bezmocná Frances dokázala uniknout z kamenného vězení a smažila slaninu s vejci nad táborovým ohněm, jako by něco takového dělala už tisíckrát. Axia však věděla, že Frances si neuměla ani zavázat tkaničky, natož sama sobě připravit něco k jídlu, a už vůbec ne nikomu jinému.

A také se jinak chovala. Axia si řekla, že tak nějak sebevědomě. Jako by si byla Frances sama sebou mnohem jistější než kdy předtím.

„Povídej,” pobídla ji Joby, natáhla se do trávy, pozorovala Frances a říkala si, jak mohl Jamie odmítnout tuhle dívku kvůli Axii. Ale s Axii byla legrace, no možná nakonec Axia není tak špatná. „Povídej, jak jsi utekla,” pobídla ji znovu.

„Namalovala jsem na stěny dveře,” řekla Frances s úsměvem a vyčkávavě se po všech rozhlédla, ale na nikom nebylo znát, že by pochopil.

Pak se však Tode rozesmál. ,,Jako Axia,” řekl. Když na něho Frances pohlédla, všimla si Axia, že se na sebe dívají nějak úplně jinak. Jako by měli nějaké společné tajemství.

Frances vybídla Toda, ať to poví. „Něco podobného nám Axia provedla, když jí bylo dvanáct. Všichni dělníci na panství museli zůstat celou noc vzhůru a všude malovat pootevřené dveře. Maličká dvířka, vysoká vrata, normální dveře.”

,,A k tomu nějaké to okno,” dodala Frances.

„Kuchařka se ráda napila a Axia tu nebožačku přivedla málem k šílenství, protože po několik příštích dnů neustále procházela otevřenými dveřmi a vrážela do zdi,” řekl Tode.

Axia na tu příhodu úplně zapomněla, ale teď sejí vybavilo, jak jednou pokreslila sedmikráskami celou stěnu Francesina pokoje. Když si vzpomněla, jak to bylo s Jamiem a tím pláštěm, zadoufala, že se o tom Tode ani Frances nezmíní. „Jak ses dostala ven?” zeptala se naléhavě, aby tak odvedla pozornost od delší rozpravy o svých kouscích z dětství.

„Položila jsem si otázku, jak by se v mojí situaci zachovala Axia, a pak jsem to udělala,” prohlásila Frances hrdě, pohlédla na Jamieho a řekla: „Axia je velice chytrá, víš?”

Na ta slova Axia otevřela ústa údivem a byla by něco podotkla, kdyby neměla pocit, že se snad musí blížit nevyhnutelný konec světa.

„Musím začít od začátku,” řekla Frances. „Zpočátku bylo všechno v pořádku. Henry byl ke mně velice milý, protože nechtěl nic jiného než se oženit s Jamieho sestrou. Měl v úmyslu mě za ni vyměnit, pak se ale objevil ten jeho strašný bratr a řekl: ,Henry, máš v moci Maidenhallovu dědičku a chceš ji vyměnit za děvče, které nemá ani tolik, aby dalo spravit vlastní střechu?’ Řekl Henrymu, že by si mě měl vzít sám, a uvěznili mě v kamenné věži, než bude možné sňatek uskutečnit.”

Nadechla se a rozhlédla po svých posluchačích. Axiina živost zpravidla zatlačila do pozadí Francesinu krásu, a zvláště všecko, co povídala, teď se však všichni dívali jen na ni, na Frances a naslouchali jí. Nerada si připomněla, že to skončí, jen co se přijde na to, že ve skutečnosti Maidenhallovou dědičkou není. Přestože ji unesli a drželi ve vězení, Frances se líbilo být Maidenhallovou dědičkou natolik, nakolik to Axia nenáviděla. Pokračovala ve vyprávění: „Snažila jsem se Henryho přimět, aby si mě oblíbil, tak jsem mu řekla, že to já jsem namalovala ten dračí vůz. Tolik jsem se při té cestě na jih bála. Když mi došlo, že to není ten, kterého Axia, ” Zatěkala neklidně pohledem z Axie na Jamieho.

„Ví o tom,” dodala Axia a pokývla na Jamieho.

„Buď jak buď,” pokračovala Frances, „Henry mě považoval za nejlepší malířku na světě a já jen doufala, že to nebudu muset dokazoval. Takže když mě později strčil pod zámek, nepřipadalo mu podezřelé, že po něm chci barvy, zvlášť když jsem byla tak vystrašená, a osamělá. Jenom Toda ke mně dvakrát pustili, aby mě rozveselil. Nebýt jeho, já, ” Odvrátila pohled a zčervenala.

Axia zmateně sjela pohledem z Frances na Toda a pak na Berengarii, která měla rty upjatě sevřené.

„Kolik dní jsem přemýšlela, jak se dostat ven, ale na nic jsem nemohla připadnout, protože jídlo mi nosil Henry sám. Možná bych dokázala umluvit jiného muže, ale Henryho ne. Když. ten se jednou pro něco rozhodne, nic s ním nepohne.”

Odmlčela se a usmála se na své posluchače. „Pak jsem si řekla: Co by udělala Axia? a vzpomněla jsem si na ty namalované dveře. Takže jsem vyškemrala na Henrym nějaké barvy, abych si je mohla sama namíchat, jako jsem tě to viděla tak často dělat, Axie. Když mi je dal, zůstala jsem celou noc vzhůru a namalovala na zdi troje dveře a jedno okno, i s ptáčkem na okenní římse.”

S jiskřícíma očima pohlédla na Axii. „A za oknem se táhla louka plná sedmikrás. Viděla jsem Axii, jak jich namalovala spousty, takže mi to docela dobře šlo,” řekla se smíchem a pohlédla na Axiin zrůžovělý obličej. „Pak jsem přemalovala skutečné dveře tak, aby vypadaly jako kamenná zeď.”

Omluvně na Axii pohlédla. „Moc dobře mi to nešlo, ale myslela jsem, že když Henry tak špatně vidí, že se mi podaří ho obalamutit na tak dlouho, abych utekla.”

„A opravdu se to podařilo,” podotkl Jamie a všichni se na něho otočili. „Bál jsem se pokusit o útěk z podzemí z obavy, co by se stalo s Frances, až by zjistili, že jsem pryč. Za pár dní jsem ale zaslechl stráže, jak si šeptají, že utekla, ale zřejmě se tajilo, jak se jí to povedlo. Nicméně jsem strážného umluvil, aby mi to řekl. Henry Oliver otevřel dveře do Francesiny komnaty a uviděl ji, jak bez pohnutí leží na posteli. Frances se však skrývala za dveřmi, a když přistoupil k posteli, vyklouzla ven a zavřela za sebou. Oliver pak strávil v té místnosti drahnou dobu, bloumal okolo a snažil se otevřít namalované dveře a okno. Připadalo mu, že nic pozoruhodnějšího ještě neviděl, a vůbec ho nerozzlobilo, že Frances upláchla.” Pohlédl na Axii a v očích mu blesklo. „Přísahal, že cítil vůni sedmikrás.”

Axia byla tak zamyšlená, že se ani neusmála. Nemuseli jí říkat, že Jamieho zbičovali proto, že Frances utekla. „Jeho bratra to ale nepobavilo,” řekla tiše a zlehka pohladila Jamieho po vlasech.

„To je pravda,” řekl Jamie. „Strašně zuřil.” Na chviličku se na Axii láskyplně zadíval a dovolil, aby jí jeho oči řekly to, co jí ještě nestačil říct sám. Když ho drželi v té kobce, uvědomil si, že jí vůbec nepřiznal, jak moc ji miluje. Po celou dobu na ni myslel, myslel na to, co všechno pro něho znamená. Zčásti měl chuť ji zabít, že se vystavila nebezpečí, když se ho pokusila zachránit, a zčásti ji proto miloval o to víc.

Dnes v noci, řekl si. Dnes v noci ji sevře v náruči, budou mít soukromí, a poví jí, co k ní cítí.

„Stmívá se,” řekl a zvedl se. „Myslím, že mužem jít domů.” Frances se zvedla jako první, a když se pustila do uklízení tábořiště, Axia ji znovu sledovala udiveným pohledem. Když cestovali ve vozech na sever, Frances nikdy nepřiložila ruku k dílu, a když žily na Maidenhallově panství, nebyla zjevně schopná hnout malíčkem. „Tomu nerozumím,” řekla Axia Frances, když kousek poodešly od ostatních.

„Čemu nerozumíš?”

„Jak, ” Axia se snažila vzpamatovat. „Ty jsi ta nejbezmocnější osoba, kterou znám, Frances, a přesto se ti podařilo utéct a obstaralas nám jídlo a, “

Frances ji přerušila. „Nejsem tak bezmocná, Axi.”

„Ale vždyť, vždyť…“

Podívala se Axii zpříma do očí. „Jenom jsem bezmoc předstírala, protože to potřebuješ. Miluješ bezmocné lidi.”

„Cože?” zeptala se Axia zpola nevěřícně, zpola rozhněvaně.

„Máš strach, že tě nebude mít nikdo rád jenom kvůli tobě. Nesejde na tom, jak moc tě má někdo rád, vždycky si myslíš, zeje to kvůli penězům tvého otce. Když jsem přijela na vaše panství, byla jsem ještě dítě, ale měla jsem za sebou tolik strašlivého, že to většina lidí nezažije za celý život. A rozhodla jsem se, že budu taková, jakou mě chceš mít, jen aby mě neposlali zpátky k otci.”

„Takže si myslíš, že jsem potřebovala, abys byla bezmocná,” řekla Axia ironicky.

„Ovšem, Axie. Potřebuješ mít pocit, že jsi užitečná, jak ty říkáš. žiješ s pocitem, že musíš všem ukázat, že stojíš za víc, než jen za otcovy peníze, a dáváš to najevo tím, že si upracuješ ty svoje drobné prstíky až na kost. Prosím tě, neber to špatně, ale jsi tak činorodá, že se všichni vedle tebe cítí bezmocní. Je mnohem snazší zůstat sedět a nechat všecko na tobě.”

Axia ovládla hněv a ustájí ztvrdla. „A můžu také za to, žes ze mě po celá ta léta tahala peníze? Nedalas pokoj, dokud jsem ti je nedala.”

,,To je pravda,” připustila Frances vesele, ,,a pořád je všechny mám. Víš, Axie, ty máš ohromující schopnost peníze vydělávat. A určitě budeš pro Jamieho dokonalá manželka, když má tu slepou sestru a tu klukovskou Joby, to budeš moct být užitečná celý život.” Usmála se. „Určitě se ti povede, Axie, že se budou co nevidět všichni válet v penězích. Přijdeš na způsob, jak změnit vzduch ve zlato, jako tvůj otec.”

Na okamžik nebyla Axia schopná slova. Nechápala, co to Frances vykládá. „Všechno se mění,” zašeptala. „Ty ses změnila. Tode se změnil.”

„Ano,” řekla Frances a úsměv se jí z tváře vytratil, když pohlédla na Toda, který pomáhal Berengarii oprášit si sukni. Ztišila hlas. „Tode se ponížil před Oliverem, hrubě žertoval o svém obličeji a těle. Byla to hrůza to poslouchat a ještě větší hrůza se na to dívat.”

Nadechla se, jako by se pokoušela něco v sobě zklidnit. „Udělal to kvůli mně. Vždycky jsem si myslela, že mě nemůže vystát, nebo přinejlepším, že jsem mu lhostejná, ale byl, “

Rychle se přes rameno ohlédla po Todovi a zmlkla.

„Je jiný,” řekla Axia. „Nemůžu přijít na to v čem, ale v něčem se změnil.” Pohlédla znovu na sestřenici. „Stejně jako ty. Co se stalo, že to vás dva tolik změnilo?”

„Axie,” zašeptala Frances naléhavě a popadla ji za paži. „Musím ti něco říct. Je to moc důležité a já ti to musím říct, dřív než…“

Větu však nedořekla, protože v tu chvíli k nim přiběhla Joby. Aniž o tom měly Frances s Axií tušení, Jamie zaslechl blížící se koně a poslal Joby, aby se podívala, kdo to je. Všichni doufali, že to budou jejich příbuzní. „To je sám Maidenhall!” oznámila Joby jásavě a mávala pažemi. „Právě přijíždí! Pro svoji dceru!”

Frances s Axií neměly čas na úvahy ani na rozhovor. Pouze se pevně uchopily za ruku a pohlédly tam, kam ukazovala Joby. Mezi stromy přicházel muž, kterého nikdy neviděly, jehož však dobře znaly. Celá léta se Axia vyptávala každého, kdo na panství přišel, jak její otec vypadá, a podle popisu ho kreslila. Namalovala ho bezpočtukrát a několikrát dokonce i olejem.

Nyní tedy nemohlo být mýlky, že ten pomenší hubený muž v ošumělém černém vlněném plášti, s rovnými šedými vlasy na ramena, který se k nim blíží, je Perkin Maidenhall, nejbohatší muž v Anglii.

Neomylně zamířil rovnou k Axii. „Nuže, dcero, co mi můžeš říct na svou omluvu?” Oči měl studené a v hlase mu zněl pracně ovládaný hněv.

29. KAPITOLA

Když Frances ani Axia ze sebe nevypravily ani hlásku, Perkin Maidenhall řekl: „Pojď, dcero,” a otočil se, jako by očekával, že půjde za ním, a vykročil ke svým mužům, kteří to malé tábořiště rychle obklíčili.

,,Zřejmě jste na omylu,” vložil se do toho Jamie a v hlase mu zazněl pobavený tón. Objal Axii paží. „Tohle není vaše dcera.”

Maidenhall se otočil a pohlédl na Jamieho, jako by ho právě teď uviděl. Byl to malý člověk s očima jako černé sklo, a když na něho upřel tvrdý pohled, Jamie poznal, proč se o Maidenhallovi říká, že ho nikdo v obchodech nikdy nepřeveze.

„Chcete tvrdit, že nepoznám vlastní dceru?”

Jamie sevřel Axii ještě pevněji kolem ramen. „Tahle žena je moje manželka.”

Nato Maidenhall zaklonil hlavu a vyrazil ošklivý, chraplavý smích, z kterého bylo patrné, že se moc často nesměje. „A co jako myslíte, že jste udělal? Oženil se s Maidenhallovou dědičkou? Vy? Chudý James Montgomery? James Bezzemek, tak byste se měl jmenovat.”

Jamiemu instinktivně sjela ruka na meč po boku, ale při tom pohybu těch asi tři sta mužů. někteří na koni, někteří opěšalí, vytáhlo meče a namířilo je na něho.

„Prosím,” řekla Axia a vymanila se z Jamieho ještě pevnějšího sevření. „Musím si promluvit s otcem.” „S otcem?” opakoval Jamie zmateně, pak se mu obličej změnil. „Chápu. Tak tohle je to tvé velké tajemství. Myslelas, že jsem takový zaprodanec, že bych se změnil, kdybych se dověděl o tvém velkém bohatství? Tohle si o mně myslíš?”

Maidenhall odpověděl dřív, než stačila něco říct. „Ale o to vám přece šlo ne? Nejdřív jste se dvořil chudé sestřenici Frances a potom jste zaměřil pozornost na moji pravou dceru.” Pohlédl na Axii. „Nikdy sis nepoložila otázku proč? Proč se přestal dvořit tak krásné ženě, jako je Frances, a věnoval pozornost bezvýrazné a nijak zvlášť hezké dívce, jako jsi ty?”

Jako by jí četl myšlenky, protože přesně to jí vrtalo hlavou.

„Nevím, co tím chcete naznačit,” začal Jamie, ale Maidenhall ho umlčel.

„Tvrdím, můj pane,” a div ta slova neplival, „že jste přišel na to, jakou ta bláznivá děvčata hrají hru, a ihned jste se zaměřil na tu, která měla být mojí dědičkou.”

„To jsem ne, ,” hlas se mu vytratil, neboť pohlédl Axii do očí a poznal, že otci uvěřila, nebo že přinejmenším pochybuje. Pustil ji, hluboce uražen ve své pýše.

„Chci si promluvit s otcem o samotě,” podařilo sejí ze sebe vypravit.

„Ano,” řekl Jamie navztekaně, „pokud jsi dcera velkého Maidenhalla, potom si s ním musíš promluvit.” „Jamie,” položila mu ruku na paži, on se však otočil. Vykročila s otcem mezi stromy.

Perkin Maidenhall byl malý a oči měl ve stejné výši jako jeho dcera.

„Co chceš?” zeptala se studeně. Celý život toužila se s otcem setkat. Dělala všechno, jen aby měl radost, a teď tady stál a ona v jeho očích nenalézala nic. Nic než peníze, tak to bylo. Byla pravda, čím ji Frances vždycky popichovala, že za ní otec nikdy nezajel, protože nepřišel na způsob, jak na ní nějak vydělat, až dodnes. Dceřin odměřený tón ho přiměl k prchavému úsměvu. „Říkali, že jsi po mně, a teď vidím, že tomu tak je.” „Neurážej mě,” řekla rychle. „Mluvme o penězích. O kolik se jedná?”

Nijak neotálel. „Uzavřel jsem s Boolingbrookem smlouvu a ty ji musíš dodržet.”

,,Už nejsem prvotřídní zboží. Nejsem panna, jako nevěsta nemám žádnou cenu.”

,,To je v pořádku, protože Boolingbrookův syn je impotentní. Pokud jsi těhotná, započítám mu víc za to, že bude mít dědice.”

Nad takovou nečitelností zbledla jako křída.

,,Co se děje, dcero? Nevěřilas tomu, cos o mně slyšela? Myslelas, že jsem ve skutečnosti milý chlapík, který má rád psy a malé děti?”

Doufala, že k ní, svému jedinému dítěti, snad hodný bude, teď ale viděla, že tenhle člověk neměl nikdy nikoho rád. Málokdy viděla tak tvrdé a necitelné oči, jako měl on.

Vytáhla se do výšky a postavila se zpřímá. Pokud má tohle přežít, musí vyrukovat se vším, co po něm podědila. „Jsem za něho provdaná.”

Maidenhall si posměšně odfrkl. „Nedalo žádnou práci prohlásit tohle manželství za neplatné. Nemělas moje svolení, když sis ho brala, vydávala ses za někoho jiného.” Oči se mu leskly. „Abych pravdu řekl, myslím, že zjistíš, že matrika, kde je vaše manželství zapsané, záhadně zmizela a že kněz se odstěhoval do Francie. Myslím, že by bylo pořádně těžké prokázat, že jste se vůbec vzali.”

Axia se ve chvilce vzpamatovala. V každodenním životě od té chvíle, kdy opustila panství, se jí dařilo dohodnout se na všem, co chtěla. Vždycky považovala za snazší přesvědčit lidi, aby uvažovali stejně jako ona. Když však teď hleděla do bezcílných očí svého otce, věděla, že tady s takovou nic nepořídí.

Nadechla se. „Co mu uděláš, když s tebou neodejdu?”

Maidenhall se znovu chrčivě zasmál. „že by to byla láska, dcero? Myslel jsem, že jsem tě vycepoval lip. Odstranil jsem každého, koho bys mohla milovat, až na zmrzačeného muže a dívku, která má srdce vyschlé tak jako obličej krásný.”

Poodstoupil a přeměřil ji pohledem. „Musím říct, žes mě zklamala. Věříš, že miluješ prvního pěkného mužského, kterého jsi viděla. Říkal jsem si, jestli dokážeš odolat někomu takovému, jako je on. On je, ” „Jen do toho, řekni, co musíš, ale vynech z toho jeho povahu. Nechci poslouchat nic, o čem nemáš právo mluvit.”

Samolibě se na ni zašklíbil a dal jí tak najevo, co si myslí o její slabosti. „Zničím ho. Zjistí, že mu lehá popelem jedna stodola za druhou. Dobytek mu záhadně pochcípá. On i ta jeho bezcenná rodina si myslí, že jsou chudí, ale až s nima skoncuju, budou se prát s prasaty o žrádlo.”

Sevřela ruce v pěst. „Tohle bude stát spoustu peněz. Co pro něho uděláš, když s tebou odejdu?”

Poprvé zahlédla v otcových očích zákmit lidskosti. Určitě se musela zmýlit, ale jako by mu udělala radost. „Dostane všechno zpátky.”

„Je hrdý a nepřijme od tebe žádné milosti.”

„Pak to zařídím, aby to vypadalo, že mu přeje neuvěřitelné štěstí. Někdo umře a odkáže Montgomerymu svoji půdu. Když si dá semlít zrní, zjistí, že dostal víc, než měl. Ovce se mu nebývalé rozmnoží.”

„Ano, chápu,” řekla tiše a pohlédla přes lesík, tam, odkud je ostatní pozorovali. Jamieho slepá sestra. Jak by se mohla Berengaria provdat bez věna? A pak je tady jeho sestra Joby, která zřejmě lituje, že se nenarodila jako muž. To bude chtít hodně peněz, aby si ji někdo vzal. A co s Todem a Frances? Tode právě hovořil s Jamiem, který k ní byl obrácený zády. Frances stála o samotě a na obličeji jí bylo znát, jak je vyděšená, protože podle toho, jak se Axia rozhodne, rozhodne se i o její budoucnosti.

Věděla, že nemá na vybranou. Jestli se vrátí k Jamiemu. otec ho zničí. „Půjdu se rozloučit,” zašeptala. „A řekneš mu o své vznešené oběti’?” ušklíbl se Maidenhall. „Vytáhne meč, aby tě bránil, a dopřeje tak mým mužům to potěšení, aby ho probodli?”

„Jistě,” pochopila, že nemůže říct Jamiemu pravdu.

Znovu mu bude muset lhát. Pohlédla na otce. „Věděl o tom? Věděl, že dědička jsem já?”

„Zjistil to u Lachlana Tevershama. Někdo odtamtud u mě pracoval, když jsi byla mladší; nepoznalas ho.” Nadzvedl obočí. „Nezačal se li Montgomery dvořit právě tam?”

„Zřejmě toho hodně víš,” řekla a sevřela ústa. Potřebovala čas, aby se s tím, že Jamie věděl, kdo ona je, a proto jí začal věnovat pozornost, vyrovnala.

„Tahle informace pomáhá vydělávat peníze, jak zjišťuju. Vědělas, že ty dvě ďáblice, kterým říkáš švagrové, všecko naplánovaly? Přiměly všechny vesničany z okolí, aby přispěli na skvostnou garderobu pro tvého milence, aby se mohl vrátit s Maidenhallovým bohatstvím.”

Když poznal, že o tom ví, přivřel oči. „To ty dvě zaplatily Oliverovi, aby tě unesl.”

„Mě,” a škodolibě se usmála. „Zřejmě tě špatně zpravili. Oliver chtěl dostat dědičku.”

„Ne, měl od jejich bratra odvést tebe, aby zůstal sám s Frances. Psal jim o tobě domů a jim dělalo starost, že se snažíš odlákat ho dědičce.”

Když mu zřejmě pořád ještě nevěřila, dodal: „Zvlášť vřele tě nepřivítaly, nemám pravdu?”

Neodpověděla, ale zadívala se na Jamieho, který k ní stál zády, s jednou nohou opřenou o padlý kmen. Nemusela mu vidět na ruce, aby věděla, že si pohrává s tou svojí dýkou, jako to dělal vždycky, když přemýšlel. Přestože ji obelhal a lhal jí, neměla mu to za zlé. Miloval svoji rodinu a oni ho potřebovali. Takže poslušně požádal Frances, aby si ho vzala, ale když mu řekli, že dědička je Axia,

Neobtěžovala se otci odpovědět, narovnala se a vykročila po měkkém borovicovém jehličí k Jamiemu. Věděla, že na ni všichni upírají pohled, ale nehodlala s nimi mluvit. Opravdu jeho sestry najaly Olivera. aby ji unesl? Byly tak naivní, že považovaly únos za nevinný žertík? Frances se mohlo ublížit, dokonce mohla přijít o život. A Jamieho do krve zbičovali.

Všechno kvůli penězům, pomyslela si. A z pýchy. Tihle chudí Montgomeryové mají rodinu, příbuzné, ke kterým mohou jít, ale než by se ponížili, raději ohrozí lidský život, jen aby se dostali k Maidenhallovu zlatu. A Jamie s nimi ve všem souhlasil.

Věděla, že ji slyší přicházet, ale neotočil se, a když před ním zůstala stát, nepohlédl na ni.

„Byl jsem ti hodně pro smích?” zeptal se a zadíval se do dálky. „Chudák hloupý Jamie! To jste se musely s Frances nasmát! Od prvního dne, kdy jsem předpokládal, že je dědička, a když jsem pak řekl, že ty s námi

nepojedeš. Teď už všemu rozumím. Užij dne. Ano, to je pro tebe to pravé, když si máš ty, bohatá, vzít svého stejné bohatého snoubence.”

Podíval se na ni a oči měl mrazivější než otec. „Tode říká, že muž, kterého si máš vzít, je impotentní. Dělalas, cos mohla, abys měla dítě, které ti on dát nemůže?”

Jakkoli ji svými slovy zraňoval, chtěla k němu přistoupit, vrhnout se mu kolem krku a říct mu, že ho miluje a že chápe všechno, co udělal a proč to udělal. Ale co kdyby jí uvěřil a odpustil jí’? Před očima se jí mihla představa, jak tasí meč a vrhá se na všechny ty otcovy muže. Usmál by se pak na ni Jamie, krvácející ze stovky ran, a posledním dechem řekl: ,Bylo jich jenom tři sta.’?

„Ano, dělala. Říkala jsem ti, že naše manželství nebude mít trvání. Otec zničil veškeré důkazy. Odjíždím s ním.”

Na kratičký okamžik mu bylo na očích znát, že ji snad chce prosit, aby zůstala, ale pak se mu změnily. „Doufám, že to neděláš ze žádné nemístné šlechetnosti.”

Neřekl, že by to udělal, ale věděla, že by stačilo jediné slovo, aby o ni bojoval. Až do posledního dechu. Zaklonila hlavu a zasmála se, jak doufala, bezstarostně. „Ale Jamie, nebuď směšný! Opravdu sis myslel, že se vzdám Maidenhallova dědictví a provdám se za zchudlého hraběte? Jen se na sebe podívej! Máš něco, po čem bych snad měla bažit? Jenom starost o tvoji výstřední rodinu by znamenala celoživotní odpovědnost. Bláznivá matka, slepá sestra a druhá sestra, která se nemůže rozhodnout, jestli je kluk, nebo holka. Proč by měla kterákoli žena něco takového chtít? Chtěla jsem si jenom ukrátit čas, než pro mě otce přijede.”

„Ano,” řekl studeně. „Teď už je mi to jasné. Muselas mít velkou legraci ze všeho, co jsem ti v soukromí říkal.” „Roky se tím budu kochat. Ted mě omluv, musím jít. Otec na mě čeká.” Natřásla si sukně a prošla kolem něho. „Pojď, Tode,” vyzvala ho, když ho míjela.

Tode však držel pevně Berengarii za ruku a řekl: „Já nejdu.”

Věděla, že kdyby na to měla myslet, tak se zhroutí. Dnes zřejmě ztrácela vše. Otočila se a s tázavě pozdviženým obočím pohlédla na Frances.

Frances okamžitě vztáhla ruku a společně bez ohlédnutí vykročily tam, kde s osedlanými koňmi čekal Perkin Maidenhall.

30. KAPITOLA

Zítra je její svatební den. Nepředstírala, zeji vyhlídka na to těší, protože nadevší pochybnost věděla, že to bude nejnešťastnější den jejího života. Ne, opravila se, toho dne uplynou tři měsíce, kdy naposled viděla Jamieho. Ano, bude to ten nejhorší den v jejím životě.

Přestože mu tolikrát už chtěla napsat a vysvětlit, proč všechno udělala, strach jí zbraňoval, aby se s ním spojila. Co jestli jí uvěřil? nepřestávala se ptát. Co když věděl, že ho miluje a ta záměna s Frances byla jen nevinný žert?

S rukou přitisknutou na břicho běžela k nočníku, dnes už snad po sté. Možná někde v koutku duše věděla, že je těhotná, když od Jamieho odcházela. Možná si uvědomovala, že musí chránit jejich dítě stejně jako svého muže.

Otec dostál svému slovu a odložil její svatbu s Gregorym Boolingbrookem, dokud neuvidí, jestli je těhotná, a když potom byla, zvedl její cenu. „Prodává vlastní vnouče,” zamumlala Axia, ale od chvíle, kdy opustila Jamieho, jí bylo očividně všechno jedno.

ženy, které otec najal, aby ji obsluhovaly, jí řekly, že bude žít jako královna. Už nebude muset škudlit a šetřit, už nebude muset někde v přístěnku zkoušet vyrobit voňavku. Od nynějška bude mít služebnictvo, které bude předvídat každé její přání. Budou ji oblékat, svlékat, krájet jí jídlo. „A budou ho i žvýkat?” zeptala se, ale nikdo ji nepochopil. Jako by měli všichni za cíl, aby nehnula ani malíčkem. Nepochopili by, že žena bohatá jako ona považuje vzpomínku na to, jak prodávala látky z kupeckého vozu, za jednu z nejkrásnějších.

Snažila se však nemít vzpomínky, na nic nemyslet, nic necítit. Už jí řekli, zejí dítě po narození vezmou a dají k vychování. ,,Londýn je pro dítě tak nezdravý,” řekli jí.

„Proč v něm potom musím žít já?” zamumlala, nikdo však nerozuměl ani její ironii, ani jejímu hněvu. A hněv v ní den po dni narůstal. Proč jí Jamie nevěřil? Proč si o ní myslel jen to nejhorší? A opravdu věděl, kdo ona je? Dvořil sejí kvůli penězům? Otec řekl, že by ji nechtěl, kdyby k tomu nemohl dostat Maidenhallovo zlato.

,,Je čas jít spát,” zašeptala hezká žena vedle ní. Otec najímal samé hezké ženy, ne snad tak krásné jako Frances, ale všechny půvabnější než Axia.

S povzdechem natáhla paže a nechala služebnou, aby rozepnula spony na těžkých šatech, které měla na sobě, šatech, které byly tak tuhé, že ji věznily a vadily jí v pohybu. Na háku na zdi visely její svatební šaty, celé zlaté a tak přeplácané zlatou krajkou, že nevěděla, jestli v nich vůbec bude schopná udělat krok.

A zítra se setká s mužem, kterého si má vzít. V posledních měsících neprojevili ani on, ani jeho otec zájem se s ní setkal, protože chtěli jen otcovy peníze, ne ji.

Konečně měla na sobě už jen plátěné spodní prádlo a vyšla po schůdcích k posteli, kde už měla odhrnutou přikrývku. Jedině noc jí skýtala trochu soukromí, takže jenom tehdy přicházely slzy.

Dnes v noci však neplakala. Když osaměla v pokoji a svíce byly zhašeny, oči měla horké a suché a jediné slovo, které jí tanulo na mysli, bylo Jamie. Jamie, kde jsi? Jamie, myslíš na mě vůbec někdy? Chybím ti tak, jako ty chybíš mne? Jamie, milovals mé vůbec někdy?

Bylo už hodně pozdě, když usnula. Spala neklidně, převalovala se na posteli a zdálo se jí, že slyší podivné zvuky, probouzela se a znovu upadala do snů, v nichž ji pronásledovali.

Když se opravdu probudila, probudila se strachy, protože někdo jí tiskl ruku na ústa a těžce na ní ležel. Nebyla schopná zaostřit, tak byla vyděšená.

Pak si uvědomila, že je to Jamie. Okamžitě se začala bát o jeho život. Pokud by ho tady její otec našel, nechal by ho zavraždit.

„Nic neříkej,” zašeptal měkce. Uviděla, že má na tváři krev a kabátec na několika místech roztržený. Co musel překonat, aby se k ní dostal?

„Byl jsem ve Francii a našel toho vikáře, který nás oddával. Našel jsem i svědky a ta matrika se taky objevila. Pokud si to budeš přát, můžu prokázat, že jsme se opravdu vzali.” Zaváhal. ,,Ale jenom jestli si to budeš přát. Pokud si chceš vzít Boolingbrooka, “

Musel zmlknout, protože se jí podařilo vyprostit si zpod přikrývky ruce, obejmout ho kolem krku a přitisknout mu rty na ústa.

„Na tohle nemáme čas,” vypravil ze sebe tlumeně, ale nijak se nesnažil od ní odtáhnout.

Nakonec se odvrátila Axia. „Nemůžu s tebou odejít. Otec, “

„Tvého otce ať vezme ďas!” řekl Jamie a Axia mu přitiskla ruku na ústa a rozčileně pohlédla ke dveřím. Jamie jí však ruku odtáhl a začal ji pokrývat polibky.

„Otec mě vydědí. Nic mi nedá a tobě bude provádět hrozné věci. Ty ho neznáš.”

„Co já vím, je jenom bohatý, nemá moc nad životem a smrtí. Chci tebe, Axie, ne tvoje peníze.”

Chviličku jenom mrkala. „Ale co potřeby tvojí rodiny?”

„Přestěhovali jsme se k našim příbuzným.”

„Ach Jamie, něco takového jsi nechtěl. Bude ti vadit přijímat něčí milosti.”

Zlehka ji políbil. „Udělám cokoli, jen abych mohl být s tebou. Miluju tě víc než svoji pýchu.”

Chvíli jí trvalo, než pochopila, co řekl. Jak jen to bylo romantické, ale zároveň i velice nerozumné. „Tvoje sestry mě nenávidí. Vždyť, “

Umlčel ji polibkem. „Jestli se na někoho hněvají, pak jsem to já. Všem strašně chybíš.”

Na to se Axia zatvářila pochybovačně, protože si vzpomněla, jak Joby s Berengarií domluvily její únos. Když si všiml, jak se tváří, usmál se. ,,Za ty měsíce, co jsme nebyli spolu, se toho udála spousta. Tode a Berengaria se milují a chtějí se vzít. Mělas pravdu, Berengaria tvrdí, že je to ten nejkrásnější muž, kterého kdy poznala, a sama se snaží míchat voňavky, ale říká, že k tomu potřebuje tebe.”

Pozoroval ji, a když jí při slově ,potřebuje’ blesklo v očích, věděl, že se přece jen někam dostal.

„Joby mě nechce.”

„Joby se cítí hůř než kdo jiný. Samozřejmě až na mě. Říká, žes mě tolik milovala, že jsi byla ochotná vzdát se kvůli mě Maidenhallova bohatství. Říká, že by nikdy nedokázala žádného muže takhle milovat. Opravdu je to tak? Opravdu mě tolik miluješ?”

Zhluboka se nadechla. „Ještě mnohem víc. Miluju tě, ” Zavrtěla hlavou a začala ho od sebe odstrkovat. „Ne, ne, to nepůjde. Otec tě zničí. On, “

„Ano, já vím, ale ani tvůj otec není mocnější než celý montgomeryovský klan. Pokud nebude zbytí, budeme žít ve Skotsku. Mojí rodině tam patří místa, o kterých ani Bůh neví. Všechno ale bude, jak si budeš přát ty, lásko moje. Pokud se mnou odejdeš z vlastní vůle.”

Zvedla k němu oči a pohladila ho po tváři. „Šla bych s tebou až na konec světa.”

„I když nebudu nic mít?” zeptal se tiše.

„Dals mi vše, co si můžu přát,” odpověděla a měla tím na mysli dítě, které nosila pod srdcem, to mu ale teď říkat nebude. To až později.

Po chvilce ho přestala líbat a zeptala se. „Jak se odsud dostaneme? Otcovy stráže, “

„Pojď,” vytáhl ji z postele, a když škobrtla, zvedl ji do náruče a odnesl k oknu.

Hluboko dole spatřila ve vycházejícím slunci bezpočet mužů na koních, hotovou armádu.

„Kdo to je?” zašeptla pouze.

„Montgomeryové z Anglie, Skotska, Irska a Francie. Byl bych jich přivedl víc, ale ti z Ameriky nedorazili včas.”

„Jamie, tos udělal kvůli mně?”

„To, a ještě mnohem víc. Miluju tě, Axie, z celého srdce tě miluju. Víc než všechno zlato světa, víc než sebe.” Odmlčel se a zlehka ji políbil. „Půjdeš teď se mnou, ženo moje?”

„Ano, půjdu s tebou, muži můj, kamkoli.”

EPILOG

Co je to?” zeptala se Axia ospale. Nyní, v posledním měsíci těhotenství, se jí chtělo jenom spát a spát. Hodně se zpočátku dohadovali, ale nepopustila, a tak odešli žít daleko do vzdáleného skotského pohoří, aby je nikdo nemohl najít. Jamie divoce protestoval, když ale zjistil, že je těhotná, přistoupil na všechno, jen aby se cítila v bezpečí. Nejvíc ze všeho nyní potřebovala cítit se v bezpečí před svým otcem. Ničím, co Jamie řekl, nedokázal její strach z otce oslabit. Zřejmě si myslela, že je otec tak mocný a zlý, že ho nikdo nedokáže přemoci. „Přišly dopisy,” Jamie zvedl kožený vak, na kterém bylo patrné, že vykonal cestu přes moře a hory. Ve svém dobrovolném vyhnanství se toho z vnějšího světa dozvídali jen málo a Axii se to takhle zamlouvalo. Bála se, když se doslechla, že otec ji všude hledá, a bála se, když Jamie odpřisáhl, že každého muže od jejího otce na potkání zabije. A co horšího, možná otec vypsal na Jamieho hlavu odměnu.

„Axie,” řekl Jamie trpělivě, „to není pro dítě nic dobrého, když jsi pořád takhle ustrašená.”

Pracně se posadila. „Když k nám dorazily ty dopisy, pak by nás on mohl najít taky.”

Nemusel se ptát, kdo, tak si jenom hluboce povzdechl a posadil se na postel. „Tyhle dopisy byly poslány k mému strýci a on vyslal jediného posla, aby nám je doručil.”

„Určitě ho sledovali.”

„Ano,” řekl Jamie sarkasticky, „a nepochybně bude při západu slunce po smrti. Nedívej se na mě tak, Axie! Jenom jsem žertoval.” Po chvíli se mu podařilo rozvázat tkanice vaku a pak ho vysypal na postel. Vypadly z něho dva dopisy a Axia s úlekem na jednom rozpoznala známé otcovo písmo.

„Našel nás,” zalapala po dechu.

„Ne, jen nám posílá dopis. Neschovávej se pod tu deku, Axie, a pojď si přečíst, co píše.”

„Bude nám vyhrožovat smrtí. Bude, “

„Tenhle je od Frances.” Zvedl druhý dopis.

Na chviličku nebyla schopna řeči. Nevěděla o Frances nic od chvíle, kdy je otec odvezl do Londýna a rozdělil. Mockrát se vyptávala, nikdo jí však nedokázal odpovědět.

„Který mám přečíst nejdřív?” zeptal se Jamie a zvedl oba dopisy.

„Ten od Frances,” odpověděla, protože chtěla co nejvíc odsunout otcovy výhrůžky.

Jamie se usmál a otevřel dopis od Frances, když se ale do něho začetl, úsměv ho přešel. „To mě podrž,” zamumlal s očima navrch hlavy.

Vytrhla mu dopis z ruky.

Nejdražší sestřenko, začala číst nahlas. Vím, že sis vždycky myslela, že jsem bezmocná a hloupá, ale chci, abys věděla, že jsem se od tebe ledacos naučila. Když tě Jamie odvedl, tvůj otec mi přisel říct, co se stalo. Ano! Taková je pravda: osobně mi to přišel říct. Nezdál se nahněvaný, jenom velice smutný, a já nepochybovala, že je to proto, že bude muset odstoupit od smlouvy s Boolingbrookem. Vím, že se říká, že ho nikdo při obchodování nepředčí, ale také se říká, že vždycky dostojí svému slovu.

Ach Axie, nevím, kde jsem sebrala sílu k tomu, co jsem udělala, ale beze strachu jsem předstíra la, že jsem ty, a tak jsem se s tvým otcem dohodla. Dohodli jsme se, že jelikož tě Boolingbrooke nikdy neviděl, nebude možná u oltáře zklamán, až uvidí vedle sebe stát mě!!

Axia zvedla k němu vykulené oči, ale hned četla dál.

Tak jsem se vdala za Gregoryho Boolingbrooka a jsem známá jako Maidenhallova dědička. Řek la jsem si, že ti to nebude vadit, protože vím, jak jsi ten titul nenáviděla. Ale ta k, jak ty jsi jej nenáviděla, já ho milovala.

Všichni mi věnují pozornost! Přímo skvostně se oblékám! Ale to tě určitě nezajímá. Tvůj otec mě sdostatek zabezpečil, takže jsem nepředstavitelně bohatá, ale jestli to jsou všechny jeho peníze, to ví jen on sám. Vím, že si budeš myslet, že jsem hloupá, jako sis to myslela vždycky, ale něco ti musím povědět. Tento dopis svěřím Jamieho příbuzným a nikomu jinému, protože jej musíš spálit. Kdyby se to, co ti hodlám svěřit, rozkřiklo, zničilo by mě to. Axie, čekám Todovo dítě.

Když Axia přečetla poslední větu, tak ji to ohromilo, že jí dopis vyklouzl z ruky. Jamie jej sebral a četl dál.

Nesmíš to nikdy říct Berengarii, která je teď Todovou ženou, jenom Jamiemu, protože pochopí, jak nám bylo za těch dnů, kdy nás věznili. Byl na mě tak hodný, Axie, tak hodný.

„To bych řekl, že byl,” poznamenal Jamie. Axia mu vytrhla dopis z ruky a pokračovala ve čtení.

Nemyslíš, Axie, že je to přímo ironie, že Todovo dítě zdědí Maidenhallovo bohatství? Je to smůla, že se s tímhle můžu svěřit jen vám dvěma.

Nikdy jsem ti nepoděkovala za všechno, cos pro mě udělala, a tak ti děkuji teď. Musíte s Jamiem přijet ke mně a Gregorymu na návštěvu a pak ti poděkuji osobně. Jen tak na okraj, mám manžela docela ráda, a přestože se mě ani nedotkne, na dítě se strašně těší a nikdy se mě nezeptal na jeho otce. Ani jeho otec se nezeptal.

Pozdravuj Jamieho a vyřiď mu, že jsem moc ráda, že si mě nevzal.

S láskou Frances.

Když Axia dočetla, padla zpátky do polštářů. „Něco podobného jsem v životě neslyšela. Tode! A Frances! A tohle prováděli, když jsem se o ně tolik bála, protože ji drželi ve vězení. Oni, “

„Ještě slovo a budu si myslet, že žárlíš. Teď si přečti tohle.” Podával jí dopis od otce.

„Ne,” namítla, ale Jamie jí nevěnoval pozornost, rozlomil pečeť a začal číst.

Mé nejdražší dceři!

Jak víš, tvrdí se o mně, že umím obchodovat lépe než kdokoli jiný v Anglii. Umím vybírat zboží. Rozpoznám dobrou látku od špatné. Poznám kvalitu kožešin, jídla, pozemků, lodí.

A umím posoudit kvalitu lidí.

Myslíš, že jsem tě neměl rád, protože jsem za tebou nikdy nepřijel. Ty jsi jediný člověk, kterého jsem kdy rád měl. Zavíral jsem tě, abych tě chránil, aby tě nic neohrozilo. Kdybys vyrůstala mezi lidmi jako moje dcera, poskvrnilo by to tvoji duši, moc peněz by tě zničila. Dal jsem ti to, co sis nemohla koupit: volnost stát se člověkem, a ne pytli zlata, jak sis tak často myslela, že tě lidé vidí.

A ano, vybral jsem ti manžela. Hledal jsem tak, jako bych vybíral hřebce pro nejlepší kobylku na světě, až jsem našel Jamese Montgomeryho. Nedalo se přehlédnout, že je známý svojí poctivostí, odvahou, péčí, ohleduplností a láskou k lidem. Žádný muž, bohatý ani chudý, ho nemohl předčit.

Ale jako obchodník jsem nespoléhal na úsudek ostatních a podrobil jsem ho konečné zkoušce: láska versus peníze.

Jakkoli si myslíš, že tě neznám, léta jsem dostával zprávy o tom, co provádíš, od svých ,špehů’, jak jim říkáš. Ano, odstranil jsem každého muže a ženu, o nichž jsem si myslel, že si tě nezaslouží. Když jsem viděl, že se ti někdo příliš blíží kvůli tvým penězům, odstranil jsem ho. Jedině Tode a Frances prošli zkouškou. Tode tě miloval a peníze v tom nehrály roli. A Frances, i když se to nezdálo, ti byla oddána, tak jak jsem předpokládal. Dal jsem ti dobrého muže, toho tvého Jamieho, a pak jsem dělal, co bylo v mých silách, abych ho přinutil, aby se před tebou osvědčil. Aby se osvědčil přede mnou a snad i sám před sebou. Kdybych mu navrhl manželství s Maidenhallovou dědičkou, jistě by souhlasil. A pak bys, má drahá dcero, prožila celý život s myšlenkou, že tě nemiloval. A ať by udělal cokoli, nikdy by ti nedokázal, že tě opravdu miluje. Já však věděl, že tě milovat bude. Jak by také ne? Vždyť snad každý mladý muž, který tě poznal, mě žádal o tvoji ruku. Tos nevěděla, viď? Všem jsem řekl ne. Když přišli znovu, řekl jsem jim, že pokud se provdáš proti mé vůli, vy dědím tě, a potom se nikdo z nich už neukázal.

Ale tvůj Jamie ano. Bojoval kvůli tobě s draky. Dal v sázku všechno, nemám pravdu?

A ty teď víš, že tě miluje. Ne tvoje bohatství, ale tebe.

Něvydědil jsem tě. Všechno bude tvoje, protože Frances jsem určil jen malý podíl. Hlavní část peněz ti patří už teď. Můžeš si vzít, kolik chceš, protože shledávám potěšení ve vydělávání, nikoli ve vlastnění. Myslím, že v tomhle jsem po své dceři.

Přeji ti v životě co nejvíc štěstí, a vím, že šťastná budeš, protože máš dobrého muže. Jak jsem řekl, umím výtečně posoudit kvalitu, a to jak mužů, tak dcer.

Veškerá má láska patří tobě, drahá dcero. A také veškeré mé bohatství.

Tvůj milující otec Perkin Maidenhall

Jamie pohlédl na Axii a viděl, že jí po tvářích stékají slzy.

„Myslel bych, že tě to učiní šťastnou,” řekl měkce. Nevěděl, jak má brát, že se stal součástí Maidenhallova pletichaření. Pak si ale přitáhl Axii k sobě a pocítil její vzduté, tvrdé břicho, a bylo mu jedno, jak ji získal. Jen na jednom záleželo, že mu patří a že jsou volní.

„Jsem ten nejšťastnější člověk na světě,” řekla a vzlykala mu do košile. „Ten nejšťastnější.”

„Až po mně,” zašeptal Jamie a políbil ji do vlasů. „Až po mně.”