Jude Deveraux

Milovat

1

MARGATE, ANGLIE

Ten dům byl obrovský, až hrůzně ošklivý, a Jace Montgomery za něj právě zaplatil čtyři a půl milionu dolarů. Když svým vozem zvolna projel vraty z tepaného železa vsazenými do čtvercových cihlových sloupků, jejichž vršky zdobili kamenní lvi, bál se k němu zvednout oči. Priory House byl teď jeho, ale z jediné zdejší návštěvy v doprovodu realitního agenta si ho moc nezapamatoval. Štěrková cesta se vinula rozlehlým parkem, který se mu docela líbil. Dozvěděl se, že zahrady založil roku 1910 nějaký slavný zahradní architekt. Stromy už byly vzrostlé, kvetoucí keře dobře udržované a všude dokonalá tráva.

Kdyby Jace jezdil na koni -což nedělal — tahle obrovská parková plocha by splnila jeho sen.

Jakmile se přiblížil k velkému dubu, uhnul stranou, zastavil a vystoupil z vozu. Teď už měl dům na dohled a musel se na něj připravit. Aby ho mohl koupit, vypůjčil si peníze od svého strýce-multimilionáře. Jelikož byla tahle nemovitost na trhu už déle než tři roky, Jace si uvědomil, že až nadejde čas ho prodat, nebude snadné se ho zbavit.

Pokusil se jen si ho pronajmout, ale s tím majitel nesouhlasil, chtěl ho mít jednou provždy z krku.

„Poslyšte,“ obrátil se Jace s otázkou na realitního agenta, „co je na tom domě špatného? Tedy kromě toho, že je ošklivý.“ V

duchu si představil, že je tam asi ustavičně ucpaný odpad, kapající kohoutky, vražedné prostředí. Přinejmenším shnilé dřevo.

„Vypadá to, že tam straší,“ prohlásil Nigel Smith-Thompson tónem člověka, který takovému blábolu nevěří.

„Nemívají všechny staré domy v Anglii nějakého ducha?“

ušklíbl se Jace.

„Doslechli jsme se, že tenhle duch je mimořádně vytrvalý.

Ta dotyčná se objevuje dost často a otravuje majitele.“

Děsí je k šílenství, to asi chcete říct, pomyslel si Jace. „Je tohle důvod, proč dům tak často mění majitele?“ Když Jace požádal strýce o půjčku na koupi domu, strýc Frank všechno důkladně prozkoumal. Od konce devatenáctého století si žádný majitel neponechal dům déle než tři roky. Strýc Frank dospěl k závěru, že se jedná o špatnou investici a Jace by ho neměl kupovat. Jace na to neřekl jediné slovo, jen mlčky podal strýci obálku, kterou našel v knize patřící Stacy. Frank vyňal z obálky fotografii zmíněného domu, pohlédl na ni s odporem a pak ji otočil. Na zadní stranu někdo napsal: Znovu naše. Navždy spolu.

Uvidíme se tam 11. května 2002.

Frankovi chvíli trvalo, než si dal všechno dohromady. „Stacy zemřela…?“

„Následující den.“ Jace se nadechl. „Dvanáctého května.

Stacy Evansová, moje snoubenka, spáchala sebevraždu v jednom pokoji nad hostincem v Margate, v Anglii.“

Frank zvedl obálku a přečetl si razítko. „Tohle bylo odesláno z Margate a poštovní známka nese razítko s datem osmého dubna.“

Jace přikývl. „Někdo jí to poslal před naším odjezdem do Anglie.“ V myšlenkách se vrátil k výletu, který změnil jeho život. Po absolvování vysoké školy nastoupil Jace v rodinném podniku, kde měl na starosti koupě a prodeje společností.

Necelý týden předtím, než se měl oženit se Stacy, mu jeho strýc Mike, Frankův bratr, oznámil, že majitel anglické továrny na výrobu nástrojů couvá z prodeje. Kdyby k tomu došlo, neuskutečnily by se tři exportní obchody a asi stovka zaměstnanců by se ocitla na dlažbě. Jelikož ten obchod sjednával právě Jace, jedině on mohl dát všechno do pořádku.

Oznámil Stacy, že je mu to opravdu líto, ale musí odletět do Anglie. Slíbil, že bude pracovat dnem i nocí a vrátí se co nejdřív.

Ale Stacy ho překvapila žádostí, aby ji vzal s sebou.

„Řekl jsem jí, že mi to nepřipadá jako dobrý nápad,“ přiznal Jace. „Abych řekl pravdu, neměl jsem chuť dohadovat se s její nevlastní matkou. Stacy byla už i tak dost vynervovaná, a teď k tomu všemu cesta do ciziny.“

„Jo, vzpomínám si,“ přikývl Frank. „Kdyby Stacy odmítla sedmikrásky, paní Evansová by okamžitě zahájila kampaň k získání obrovského množství právě sedmikrásek. Paní Evansová by udělala všechno, jen aby způsobila problémy - a strhla pozornost na sebe.“

Jace na okamžik odvrátil oči. Mezi mladou, krásnou paní Evansovou a její nevlastní dcerou, jen o málo mladší než ona sama, ale mnohem půvabnější - a nesrovnatelně elegantnější -

nepanovala žádná láska. Stacy patřila k ženám, které můžou mít na sobě teplákovou soupravu, a přesto každý okamžitě pozná, že pocházejí ze zámožné rodiny, v níž se jim dostalo skvělého vychování. Její otec se ke svému postavení vypracoval sám, ale matka pocházela z jedné staré rodiny - sice úplně chudé, zato s dlouhým rodokmenem.

Nevlastní matka začala projevovat dojemnou lásku ke Stacy teprve po její smrti, a Jaceovi udělala ze života peklo. Při pohřbu paní Evansová vykřikovala, že Jace je vinen Stacyinou sebevraždou. „Tys ji zabil!“ ječela před účastníky pohřbu.

„Našel sis někoho, koho jsi měl radši, a tak jsi Stacy odvezl ze země, pryč od její rodiny, abys ji v tajnosti dohnal k smrti?“

Všechno bylo samozřejmě naprosto absurdní, přesto to bolelo. Jace miloval Stacy celým srdcem a nemohl pochopit, proč si pouhých pár dní před jejich svatbou sáhla na život.

„Myslíš si, že ten dům má něco společného s její smrtí, viď?“ vyzvídal Frank.

„Jiné vodítko nemám.“ Jace vstal a začal přecházet po místnosti. „Už jsou to tři roky, a přesto nemůžu myslet na nic jiného. Ten okamžik, kdy mi Stacyina sestra vmetla do tváře obvinění, že jsem zodpovědný za její sebevraždu, mě pronásleduje každý den a každou hodinu.“

„Co řekl ten psychiatr?“ zeptal se tiše Frank.

Jace mávl rukou. „Přestal jsem k němu chodit. Šest měsíců jsme ustavičně mluvili o Stacy a o mně. Co bylo hluboko pohřbené, jaké zrůdné věci jsem jí tajně provedl — tajné i přede mnou samým - že ji to dohnalo k sebevraždě? Zoufal si, protože jsem na nic nepřišel, tak začal s mou rodinou. Když nakonec došel k závěru, že za nic nestojím, protože jsem se narodil do rodiny, která má peníze, odešel jsem odtamtud.“

Frank vrhl na synovce tvrdý pohled. „Takže si kupuješ tenhle odporný dům ve tvaru bílého slona. Můžu vědět na co?“

Jace se znovu posadil. „Nevím. Vím jen to, že musím nějak utlumit tu ustavičnou bolest.“ Když se podíval na strýce, v jeho očích se zračila taková úzkost, že Frank na okamžik zatajil dech. „Tři roky jsem se nedotkl ženy. Pokaždé, když pozvu nějakou dívku na schůzku, myslím na Stacy.“

„Nikdo se nedomnívá, že to byla tvoje vina. Stacy byla určitě nevyrovnaná. Ona -“

„Tohle mi tvrdí všichni.“ Jace se znovu zvedl a cítil, jak v něm doutná vztek. „Ale Stacy taková nebyla. Znal jsem ji jako příjemnou, laskavou a zábavnou dívku. Dokázali jsme se smát těm největším pitomostem. Bylo jí fuk, z jaké jsem rodiny.

Smála se, když nás Forbes prohlásil za nejbohatší -“ Odmlčel se a přejel si rukou obličej. „Tohle všechno už jsem probral snad tisíckrát, ve vlastní mysli i s tím doktorem.“

„A se svou rodinou.“

„Ano,“ přitakal Jace. „S každým. Uvědomuju si, že jsem s tím už protivný a otravný, ale připadám si jak uprostřed víru.

Nemůžu se nikam dostat - nahoru, dolů, dozadu, dopředu, prostě nikam. Kdybych to dokázal hodit za hlavu, udělal bych to. Žít dál svůj život, jak mi každý radí.“ Jace klesl na židli.

„Kdyby se mi podařilo zjistit, co se stalo a proč, možná bych mohl pokračovat ve svém životě.“ „A co když zjistíš něco, co se ti nebude líbit?“ „Jako že bych mohl přijít na to, že jsem takový netvor, který by jí odmítl dát volnost, kdyby chtěla odvolat naši svatbu? Nebo že se třeba dozvím, že pro ni byla jediným způsobem, jak ode mě odejít, sebevražda?“

„Tomu přece sám nevěříš a nemyslí si to nikdo, kdo tě zná.

Co tě doopravdy tolik užírá?“

Jace mlčky odvrátil hlavu, pak se znovu prázdným pohledem zahleděl na strýce. „Potřebuju pochopit, co se stalo. Nejenže mě to samo o sobě děsí, ta záhada mě navíc přivádí k šílenství.

Stacy a já jsme byli v jednom londýnském hotelu, kde jsme se pohádali.“ Nadechl se. „Zničehonic mi řekla, že nechce, abychom měli děti. Já měl ale plnou hlavu starostí, jak sehnat toho muže, který nám měl prodat svou společnost. Vyžádal si potvrzení o dobré finanční situaci naší rodiny za posledních sedm let. Po pravdě řečeno považoval jsem toho člověka za snoba a myslím, že ve skutečnosti chtěl znát rodokmen naší rodiny po sedm generací. Byl jsem zavalený prací a horlivě jsem se snažil vrátit se zpátky včas na svatbu. Stacy to dvakrát opakovala, než jsem zaregistroval, co říká, a považoval jsem její slova za žert. Přiznala, že tohle rozhodnutí dlouho odkládala, ale teď už to musí říct.“

Jace nabral dech a vzápětí zvolna vydechl. „Došlo k hádce, která se nám vymkla z rukou. Cokoli jsem řekl, ji jen ještě víc rozčililo. Když jsem nadhodil, že by mohla změnit názor, postěžovala si, že ji obviňuju z toho, že neví, co chce. Nakonec jsem ji ujistil o své velké lásce k ní, a že i když nebudeme mít děti, všechno bude v pořádku. Myslel jsem, že si vyšla na procházku, aby trochu vychladla. Nevěděl jsem, že si vzala vůz.“

Jace se odmlčel, vyčerpaný z častého omílání stejné historky.

Souhlasil s hypnózou, doufal, že si při ní vzpomene na něco víc z oné noci, ale ani v transu se události nezměnily.

Když se příští ráno probudil, zjistil, že se Stacy do jejich pokoje nevrátila. Tehdy byl spíš rozčilený než znepokojený a strávil celý den s majitelem té továrny na nástroje. V noci, po dlouhém náročném dnu, se vrátil do hotelového pokoje. Stacy tam nebyla. Zavolal policii.

Ale v tu dobu už měla Stacyina sestra ve Spojených státech zprávu od anglické policie o smrti své sestry, která zřejmě spáchala sebevraždu. Stacy spolykala plnou tubu prášků na spaní, které měla na recept. V kabelce našli její cestovní pas a na lístku napsanou adresu, komu mají dát zprávu. Tedy její sestře.

Jace nesměl vidět Stacyino mrtvé tělo, a policie na něj pohlížela jako na jejího vraha. V pouhých třech dnech se ze šťastného muže těšícího se na manželství stal člověk, jehož nenáviděla celá rodina jeho mrtvé snoubenky.

Od té chvíle nežil. Sice spal, jedl a občas i trochu pracoval, ale ve skutečnosti nežil. Nepřestávaly ho pronásledovat otázky: Proč se to stalo? Co se skutečně událo? Ze všech sil se snažil zbavit pochybností, které ho ovládaly, ale nedokázal to. Párkrát si s nějakou ženou domluvil schůzku, ale nebyl ve své kůži, už to nebyl on. Jeho zdvořilost měla blízko k chladu a první rande nikdy nemělo pokračování.

Jace si myslíval, že on a Stacy tvoří šťastný pár. Domníval se, že mezi nimi neexistuje žádné tajemství. Stacy pracovala jako sekretářka v jedné staré zavedené právnické kanceláři v New Yorku a i její nadřízení se o ní vyjadřovali v superlativech jako o hnacím motoru firmy. Měla skvělou paměť, pamatovala si každou schůzku a každé datum, kdy se mělo něco konat. A její vybrané chování a původ ještě vylepšovaly image firmy.

Pokaždé jí nechávali první schůzky s novými klienty. Všichni ti mladí právníci se předháněli v úsilí ji získat, ale ona si s žádným z nich nic nezačala. Jen každému s příjemným úsměvem řekla, že až potká muže svých snů, hned to pozná.

A tak k tomu došlo. Jace vešel do zasedací místnosti správní rady s aktovkou plnou dokumentů týkajících se jedné budovy v Greenwich Village, kterou jeho společnost kupovala, a pak zvedl oči a spatřil ji. Rozdávala všem právníkům nějaké papíry, ale jakmile se její oči střetly s Jaceovými, okamžitě je vrazila do rukou jednomu z kolegů a spěšně opustila místnost.

Jace se nedokázal soustředit. Poprvé v životě ztratil nit a podepsal kontrakty, aniž si je přečetl. Vůbec si nebyl vědom úšklebků a poznámek právníků. Ti všichni se snažili získat krásnou a elegantní Stacy, ale ona je zdvořile, nicméně rozhodně odmítla. Teď poznali, že ta nedosažitelná dívka je pro ně nenávratně ztracená.

Po schůzi se ji Jace vydal hledat. Jiná sekretářka mu s úsměvem ukázala cestu k jejímu stolu. Čekala na něj, už v kabátě, a oba vyšli z kanceláře na společný oběd.

Od toho okamžiku byli nerozluční. Povídali si, smáli se a během těch tří let se vzájemně poznali natolik, že podle něj neexistovalo nic, co by o sobě nevěděli.

Ale mýlil se. On jí o sobě svěřil všechno, ovšem Stacy zřejmě měla svá tajemství.

Jace se znovu zahleděl na strýce Franka. „Nemůžu začít nový život, dokud neudělám, co je v mých silách, abych zjistil, co se vlastně stalo a proč.“

„A domníváš se, že tenhle dům s tím má něco společného?“

„Dům možná ne, ale určitě ta osoba, s níž se měla oné noci sejít. Existuje nějaké spojení mezi Stacy a tou vesnicí, někým, kdo v ní žije. Tamější lidé vědí věci, které neřekli.“

„Nemohl bys najmout -?“

„Soukromého detektiva? Přemýšlel jsem o tom, ale myslím, že kdyby do téhle malé vesnice někdo vpadl a začal se vyptávat, lidé by se uzavřeli.“

„A jak ti pomůže koupě toho drahého, ohavného starého domu?“

Jace pokrčil rameny. „Možná nepomůže, ale chci se tvářit, jako že mám v úmyslu napsat knihu o místní historii. V tom domě kdysi žila žena - lupička přepadávající dostavníky - a říká se, že tam dodnes straší. Psaní knihy mi poslouží jako záminka, abych se mohl vyptávat.“

„Buď opatrný. Z té dámy-lupičky by se mohla vyklubat nějaká naše předchůdkyně, někdo z našich předků.“

„Žádná žena z naší rodiny by se něčeho takového nedopustila,“ oponoval Jace téměř s úsměvem.

„Slyšel jsi přece o tom našem předkovi, jemuž říkali Lapka, ne?“

„Jistěže ano. Tak co, pomůžeš mi, nebo ne?“ Jace zabodl oči do strýcových.

„Nemohl by sis ten dům jen pronajmout?“

Jaceův výraz ztvrdl. Měl své peníze, a vlastnil jich docela dost, ale valná část byla vázaná na dlouhodobých termínovaných účtech. Mohl si vzít hypotéku, ovšem jeho rodina si vždycky chtěla vystačit sama. Jace si nerad půjčoval peníze, ale zároveň se mu nelíbilo, že s ním strýc jedná jako s klukem. „Ty peníze ti dám,“ rozhodl se Frank.

„Půjčíš.“

Frank přikývl a podíval se na hodinky. „Mám schůzku.

Pověz mi kolik a kam a já ti je tam nechám převést.“

Dostál svému slovu a peníze poslal. Jace už část toho dluhu splatil, protože prodal dům, který koupil pro Stacy a pro sebe.

Léta byl prázdný, částečně vybavený nábytkem, připravený uvítat ženicha a nevěstu. Jace si vybavil ten den, kdy se v něm zavřeli. Přenesl ji přes práh, oba se tomu smáli a předstírali, jak jsou rádi, že mají ty trable se svatbou konečně z krku. Seděli na nové pohovce, kterou si sami vybrali, popíjeli šampaňské a hovořili o společné budoucnosti. Stacy ho překvapila svým přáním vrátit se znovu do školy a vystudovat práva. Jace s tím nadšeně souhlasil. Líbila se mu představa manželky-právničky.

Přenesl se do přítomnosti a zvedl oči k obloze. Byl nádherný slunný den. Musel se vrátit k vozu a jet k tomu domu. Už teď se mu stýskalo po rodině, chyběl mu zájem všech jejích členů a úsilí, které vyvíjeli, aby ho trochu rozveselili. V letech po Stacyině smrti se ani jednou nestalo, že by ho rodina nevyslechla a nesnažila se ho pochopit. Ale uvědomoval si, že je tím zatěžuje. Jak dlouho může člověk stále omílat to samé?

Jak dlouho může stát na jednom místě a nepokročit dopředu?

Minulý měsíc mu strýc Mike na rovinu řekl, že se musí nějak vzchopit a jít dál, nebo umře. „Tohle bys chtěl?“ vybafl Mike rozčileně. „To sis postavil Stacy na takový piedestal, že chceš umřít s ní?“

Jace se nedokázal podívat strýci do očí, a v tu chvíli mu došlo, že musí něco udělat. Dobré či špatné, ale prostě něco.

Když pár dní nato hledal jednu knihu, vytáhl jakýsi paperback, který zapadl vzadu na polici. Dosud bydlel v tom malém bytě, který sdíleli spolu se Stacy. Její sestra, plná vzteku, vtrhla hned po pohřbu do jejich bytu a sebrala všechno, co podle ní patřilo Stacy. Když se tam Jace pak vrátil, všechno bylo vyklizené, téměř jako by tam s ním Stacy nikdy nebydlela.

Paperback sklouzl na podlahu a on si všiml, že je to ten, který Stacy četla těsně před jejich odjezdem do Anglie. Na okamžik zapomněl, že Stacy už není, a už už chtěl na ni zavolat. Pak si teprve uvědomil, že je mrtvá. Vzal knihu a posadil se na židli.

Při pohledu na křiklavý přebal brožury se usmál. Vždycky si Stacy dobíral, že co se týče románů, má „vkus nižší třídy“. „Od rána do večera čtu právnická lejstra,“ ohrazovala se, „tak aspoň doma potřebuju něco zábavného. Měl bys to taky zkusit. Jsou fantastické.“

Vstal s úmyslem odložit knihu na noční stolek, ale něco sklouzlo na podlahu. Když zvedl spadlou obálku, div se mu nezastavilo srdce. Na známce se skvělo razítko Margate, té anglické vesnice, kde Stacy zemřela.

Uvnitř byla fotografie nějakého ošklivého domu a na její zadní stranu kdosi napsal, že se sejde se Stacy - noc předtím, než zemřela. „Tak kvůli tomu chtěla jet do Anglie,“ pronesl nahlas. Ne proto, aby byla s ním, ale proto, že ji tam očekávala jiná osoba. Kdo? lámal si hlavu. Proč? Byl to muž?

V příštích dnech nemyslel na nic jiného než na tu fotografii.

Opakoval si napsaná slova: „Znovu naše.“ Co znamenala? Že Stacy byla předtím majitelkou toho domu? Jace trávil noci beze spánku a probíral v mysli všechno, co mu kdy o sobě řekla. Její rodiče se rozvedli, když jí byly tři roky. Matka se odstěhovala do Kalifornie a otec zůstal v New Yorku, kde měl práci. V

šestnácti přišla o matku, která zemřela na rakovinu. Jednou ji příšerně rozbolela hlava, a když bolest nepřestávala, zašla k doktorovi. Šest týdnů nato byla mrtvá. Stacy poslali k otci, člověku, jehož viděla za svůj život jen párkrát. Stacy se pokaždé smála, když mu vykládala, že si zpočátku „nepadli do oka“. To byl slabý výraz. Byla tehdy v pubertě a vztekala se, že přišla o matku, a ještě větší zuřivost ji popadla, když měla žít s otcem, který pořád jen pracoval a nikdy na ni neměl čas. Stacy přiznala, že se jí podařilo chovat se k němu tak hnusně, že ji otec po roce poslal zpátky do Kalifornie, aby tam žila u sestry své matky.

Poté co absolvovala Berkeley, se její vztahy s otcem konečně upravily a oba se spřátelili. Ale to přátelství téměř skončilo rok nato, kdy se otec podruhé oženil se ženou, která na Stacy nesmírně žárlila.

Jace se snažil vzpomenout si na všechna místa, o nichž se Stacy zmiňovala, že tam byla. Během studií si vždycky v létě vyjela se skupinou přátel do Evropy „poznávat svět“. „Moje doba květinových dětí,“ smávala se. To tehdy spatřila ten dům?

říkal si v duchu Jace. Bylo to „jejich“ místo?

Chtěl se na to zeptat jejího otce, ale pan Evans řekl, že…

Jace si vlastně ani nechtěl vybavit, co mu Stacyin otec řekl v den jejího pohřbu.

Jace učinil impulzivní rozhodnutí. Vyhledal si na internetu prestižní realitní agenturu v Anglii a pak si vyťukal Margate.

Ten dům byl na prodej. Měl na obrazovce stejnou fotografii jako v obálce, a byl si jistý, že obrázek domu byl vystřižený z reklamní brožury té realitní kanceláře.

Našel si popis ze zmíněného domu a každé slovo pozorně přečetl. Jednalo se o velmi starý dům, jehož část byla postavena na pozůstatcích kláštera založeného začátkem 11.

století. Po zrušení klášterů v roce 1536 byl - podle informací na internetu - přestavěn na „impozantní rezidenci“.

Jaceovi stačil jediný pohled, aby si uvědomil, co musí udělat.

Hluboko v srdci věděl, že tajemství Stacyiny sebevraždy tkví uvnitř toho domu. Už tam předtím byla. Poznala tam někoho, kdo byl pro ni tak důležitý, že když napsal těch pár slov, Stacy si vymyslela způsob, jak se tam dostat a setkat se… s ním. Jace byl přesvědčený, že se měla sejít s nějakým mužem. Ano, žárlil, ale měl tolik rozumu, aby věděl, že mohly existovat jiné důvody než láska, které by vysvětlily její počínání.

Své rodině se o zamýšlené koupi domu ani slovem nezmínil; věděl, že ať by to řekl komukoli, každý by uvedl nějaký logický důvod, proč by to neměl dělat. Nakonec se s tím svěřil pouze jediné osobě, strýci Frankovi, protože ten měl peníze, které Jace potřeboval na koupi tak velké nemovitosti.

V realitní kanceláři v Londýně se k němu vedoucí choval zdvořile a zdrženlivě, ale Jace okamžitě vycítil, že si zaměstnanci kanceláře určitě připijí šampaňským, jestli někdo nakonec ten starý podivný dům koupí. V realitním agentovi se možná i trochu hnulo svědomí, protože nabídl Jaceovi kupu brožur o jiných domech v Anglii, které byly na prodej. Jace se zdvořilým úsměvem poděkoval a celou tu haldu pak odhodil na zadní sedadlo svého úplně nového range roveru a nechal ji tam.

Před koupí viděl ten dům pouze jednou. Byla neděle odpoledne, lilo jako z konve a nešel proud. Tma tomu už tak ponurému baráku rozhodně neprospěla. Ale Jaceovi to nevadilo, protože netoužil ho vidět. Aspoň ne to, nač ho upozorňoval agent. Jestlipak Stacy sedávala na tom sedátku u okna a dívala se ven? přemítal. Stoupala po těch schodech nahoru? Jelikož byla neděle, nepotkal hospodyni ani zahradníka. Realitní agent poznamenal, že Jace si může samozřejmě najmout jiné zaměstnance, ale tihle dva už pracují v domě spoustu let a - „Ano, ponechám si je,“ přerušil ho Jace.

Neměl v úmyslu tady zůstávat tak dlouho, aby si dělal starosti s najímáním nových lidí.

Takže teď byl připravený ujmout se domu a všeho, co k němu patřilo. Realitní agent přemluvil bývalého majitele, aby za dalších sto liber přenechal novému vlastníkovi valnou část nábytku a nádobí, takže tam zůstalo pár starožitností nevalné ceny, gauče, židle, postele a porcelán. Při dojednávání ceny se majitel dohadoval mnohem déle o nábytku než o domě samém.

Jace nakonec rozladěně vyhrkl: „Povězte mu, že se ten duch třeba schoval do nábytku a mohl by s ním zmizet.“ Považoval to za žert a agent jeho slova tlumočil s humorem, ale bývalý pán domu se nezasmál. Okamžitě se přestal handrkovat a souhlasil s Jaceovými požadavky.

Jace sedl k volantu svého nového vozu, nastartoval a pokračoval v jízdě. Jakmile se před ním objevil dům, povzdechl si. Ano, je tak strašný, jak si ho pamatoval. Zvenčí vypadal jako obrovská třípatrová čtverhranná pevnost, s cihlovými věžičkami přilepenými na každém rohu. Připadal mu pustý. Ačkoli se zdál masivní a kompaktní, jakmile projel prostorem mezi budovami, ocitl se uprostřed rozlehlého štěrkového nádvoří. Z ptačí perspektivy mohl vypadat jako obdélník s prázdným vnitřkem.

Zevnitř to vypadalo, jako by se jednalo o dva domy, jeden pro majitele a druhý pro personál nutný k údržbě tak rozlehlého místa. Dvě strany té krabice tvořily normální dům s prostornými pokoji, z nichž některé měly krásné stropy. Na dvou dalších stranách byly menší místnosti sloužící k údržbě, včetně prádelny a velké kuchyně. Byly tu i dva byty pro personál bydlící v domě.

Nad částí obývanou majiteli byla dvě patra ložnic a koupelen. Hlavní ložnice byla obrovská, třicet krát osmnáct metrů, a sousedila se dvěma menšími ložničkami, které předchozí majitelé používali jako obrovské šatny. Ve třetím patře byl dětský ráj se čtyřmi ložnicemi a dvěma koupelnami a velká skříň, do níž se mohlo vstoupit a která se dala použít jako skrýš.

Jace vjel s vozem na nádvoří širokým volným prostorem mezi budovami. Až dosud nikoho neviděl, ani zahradníka, ani hospodyni, ba ani mladíka obsluhujícího sekačku trávy.

Nespatřil dokonce ani žádné zvíře. Žila tady nějaká zvířata?

Psi? Ovce? Možná krávy? Chvíli zůstal sedět v autě a připomněl si, že teď je tady pánem on, a měl by tedy vědět, zda se na jeho pozemcích vyskytují hospodářská zvířata.

Když se ozvalo zaklepání na okno vozu, trhl sebou tak prudce, že hlavou narazil do stropu. Otočil se a spatřil starou ženu. Byla malá, buclatá, s růžovými tvářemi a v zástěře nesla kupu zelených fazolek. Spustil okénko.

„Tak pojďte,“ vyzvala ho s tak silným akcentem, že to vypadalo, jako by vypouštěla polovinu každého slova. Chvíli mu trvalo, než jí porozuměl. „To tady míníte sedět celej den, nebo půjdete dovnitř a dáte si něco k obědu? Dneska servíruju Jamieho.“

Po těch slovech prošla cihlovým průchodem s lomenou střechou. Jace po kratičkém zaváhání vystoupil z vozu a následoval ji. Život! pomyslel si. Byla první známkou života, který tu objevil. Teď se jen bál, aby mu nezmizela do severního či jižního křídla nebo do hlavního domu, kde by ji už nenašel.

Na druhou stranu ale nebyla právě ona ten duch? Sice nevypadala jako urozená lupička přepadávající kočáry, ale…

Uvnitř domu nebylo živáčka. Panovalo tu mrtvé ticho. Silné cihlové a kamenné zdi nepropouštěly žádný zvuk. Stál v hale a před sebou měl dokonale naleštěné dubové schodiště.

Uprostřed schodiště bylo vysoké okno v olověném rámu a v jeho výklenku seděli dva lvi. Kam se mohla podít? říkal si a ucítil, jak mu hlady zaškrundalo v žaludku. Od časného rána neměl v ústech, a teď táhlo na čtvrtou odpoledne.

Nedokázal si vybavit plán patra, který mu předložil realitní agent, když mu dům ukazoval. Dal se vpravo halou a cestou nakukoval do jednotlivých místností. Spatřil velký obývací pokoj, jehož stěny byly do tří čtvrtin výšky obložené dřevěným táflováním. S obývacím pokojem sousedila kuchyň. Ejhle!

zaradoval se, ale v kuchyni nikdo nebyl. Obdivoval její zařízení, krásné skříňky, břidlicovou podlahu a okna zasazená do kamene. Otevřel ledničku. Byla prázdná. Ta žena třeba vaří venku, možná na grilu.

Jace si matně vzpomněl, že se mu realitní agent zmínil o zdejších dvou kuchyních, jedné pro rodinu a druhé pro paní Browneovou. Nikdy o ní nemluvil jako o „hospodyni“, ale vždycky ji nazval jménem, jako by ji považoval za významnou osobu.

Jace zahnul doprava, minul další malý obývací pokoj a pak vstoupil do druhého salonu. Ten měl podél jedné stěny obrovská okna od podlahy ke stropu, zatímco další stěna byla úplně prázdná. „Sem postavím knihovny,“ řekl nahlas. „Tedy pokud tady zůstanu.“ Místnost měla zaoblený strop s jemným štukem. Byly tu pouze jedny dveře, ty, jimiž vstoupil. Otočil se a vracel se zpátky do vstupní haly. Tentokrát zamířil ke starým dubovým dveřím vlevo. Tyhle vedly do úzké chodby, která se nalevo ostře zatáčela. Prošel prádelnou, dost velkou, aby obsloužila posádku ponorky, kanceláří, malou místností s dalším schodištěm, šatnou, dámskou úpravnou a nakonec dveřmi vedoucími ven. Už měl ruku na knoflíku vnějších dveří, když ho nos přiměl otočit hlavu nalevo. Vstoupil do velké kuchyně, která vypadala jako vystřižená z nějakého historického časopisu. Nepodobala se té kuchyni, kterou viděl předtím, už proto, že v ní nebyly žádné vestavěné skříňky.

Kolem stěn stály nejrůznější vysoké skříně a příborník s pestrou směsicí všelijakého starého nádobí. Na jedné straně visel starý dřez, u druhé stál Angličany stále tolik oblíbený několika dvířkový sporák a uprostřed místnosti trůnil obrovský dubový stůl. Nohy stolu měly v průměru jednu stopu a byly značně zaoblené.

Paní Browneová stála u stolu zády k němu. „Dalo vám dost práce najít cestu sem, co?“ zeptala se.

„Úplně jsem zabloudil,“ přiznal.

Otočila se a podívala se na ně. „Jste hodně velkej,“ usoudila.

V ruce držela talíř s dlouhým sendvičem. „A skoro tak hezkej jako náš princ William. Ale zase ne tak pěknej jako můj Jamie.

Teď si sedněte a jezte. Vypadáte vyhladověle. Dovedu si představit, že ve Státech se všichni živíte párkama a karbanátkama. Tak se přece posaďte a dejte si pořádný jídlo.“

Jace si připadal jako dítě, tak poslušně splnil její příkaz; odsunul židli od starého dubového stolu a posadil se. Sendvič, který mu předložila, byl prostě božský: rostbíf, nakládané cibulky a sýr na zřejmě doma pečeném chlebu.

„Dobré,“ zamumlal s plnou pusou. „Skvělé!“

„Je od mýho Jamieho.“

„To je váš syn?“ zeptal se po polknutí pořádného sousta.

„Ach bože, ne! Kéž by byl, ale to bysme si přály všechny, aby Jamie byl náš syn.“ Kývla hlavou k zarámované fotografii na stěně. Jelikož byla částečně skrytá pod zavěšenými pánvemi, utěrkami a pletenci cibule, moc z ní neviděl.

Představovala hezkého mladého muže, modrookého blonďáka, který mu připadal trochu povědomý. „Je to Jamie Oliver,“

prohlásila a zřejmě očekávala, že Jace ví, o koho jde. Když něco takového nedal najevo, sjela ho pohrdavým pohledem, při němž se jí v koutcích očí utvořily vrásky. Jace nepoznal, kolik je jí let, ale uvědomil si, že její věk neodpovídá jejímu vzhledu.

Usoudil, že je buď mnohem starší, než vypadá, nebo mnohem mladší.

„Jamie Oliver!“ opakovala hlasitěji, jako by byl Jace hluchý a úplně tupý.

Když se ani teď na jeho obličeji neobjevilo poznání, vzala tlustou knihu ležící na pracovní desce a položila ji na stůl před něj. Byla to kuchařka, na jejímž přebalu se skvěla stejná fotografie mladého muže, jako byla ta na stěně. „Aha, kuchař,“

došlo mu.

„Julia Childová byla kuchařka,“ řekla paní Browneová, zamířila ke skříňce vedle dřezu a otevřela její dvířka. Uvnitř byla lednička. Vytáhla láhev s jakýmsi černohnědým obsahem, naplnila sklenku a postavila ji před něj na stůl. Dívala se na něj, jako by očekávala, že něco řekne.

„Jestli je tenhle sendvič příkladem toho, co Jamie Oliver umí uvařit, pak prohlašuju, že je umělec.“

Zkoumavě se na něj chvíli dívala, jako by se snažila zjistit, jestli nelže, a pak se usmála. Jak roztáhla rty k úsměvu, bylo vidět, že jí chybí levý horní špičák. Zřejmě příjemně naladěná se otočila zpátky ke sporáku, aby zamíchala něco v kastrolu.

I Jace byl v povznesené náladě nad tím, že složil zkoušku číslo jedna, a důkladně si lokl moku, který považoval za pivo.

Obvykle nemíval ve zvyku dávat si pivo odpoledne, ale nechtěl urazit paní Browneovou - znovu. Ta hnědá tekutina opravdu byla pivo, ale tak silně kořeněné a strašně silné, že se div nezačal dusit. Paní Browneová stála zády k němu a při nepřetržitém míchání mu doširoka vyprávěla všechno o Jamiem Oliverovi, jaký je to fantastický šéfkuchař a jak ona se do písmene řídí jeho radami. Jace se za jejími zády pokoušel vzpamatovat z toho mocného doušku piva. Točila se mu hlava a do očí mu vhrkly slzy. Zatoužil natáhnout se na kamennou podlahu a zavřít oči.

Paní Browneová se otočila a zkoumavě si ho změřila přimhouřenýma očima. „Tohle pivo je až moc silný na váš americkej žaludek, co? Říkala jsem Hatchovi, že vám neudělá dobře. ,Je to anglický pivo,‘ řekla jsem mu. Amerikáni pijou to, co má na flašce napsáno light. Ty by se tý vaší břečky nenapili.‘

Dejte to sem.“

Jak natáhla ruku pro sklenici, měl Jace pocit, že v tuhle chvíli musí reprezentovat chlapskou sílu celé Ameriky. „Ne,“

vyhrkl, načež si odkašlal, jelikož hlas, který mu vyšel z hrdla, se podobal spíš zaskřípění. „Ne, je dobré. Moc mi chutná.

Vidíte?“ Zvedl sklenku a její obsah vypil do dna.

Když skončil, měl pocit, že omdlí, ale silou vůle se udržel na židli a zadíval se na ni. Jen doufal, že se mu oči neobrátí v sloup.

Paní Browneová se pousmála, jako by přesně věděla, co se v něm odehrává, a hned se vrátila ke svému bublajícímu kastrolu.

„Jak vidím, asi jsem si udělala o vás Amerikánech špatnej obrázek. Jděte za Hatchem a řekněte mu, že vám jeho pivo chutná, dá vám další.“

„To bude skvělé,“ vydechl Jace a snažil se zvednout k ústům sendvič, ale nepovedlo se mu to. Ruce šly jedním směrem, zatímco sendvič ležel na úplně opačné straně. „Kdo je Hatch?“

Obrátila se k němu s rukama v bok. „Copak vám v tý sakramentský realitní kanceláři nic neřekli? Hatch je zahradník.

Není tady samozřejmě tak dlouho jako já, a nemám ani ponětí, co dělal, než sem přišel, ale už je tu hezkou řádku let. Až to tady dojíte, budete mu muset dát ňáký instrukce, co dál. Čeká na ně.“

Znovu se pokusil přimět ruce, aby zvedly ten sendvič, ale už podruhé ho neposlechly.

Paní Browneová mu zamračeně přistrčila talíř přímo pod ruce. Když se nakonec přece jen úspěšně zmocnil té pochoutky, poděkoval jí úsměvem.

„Jaké instrukce?“ zeptal se s plnou pusou. Dvakrát se při jídle kousl do prstu, ale ve své celkové otupělosti nic necítil.

Paní Browneová ho pozorovala a jen útrpně kroutila hlavou.

„Kvůli zahradě. Hatch chce určitě vědět, co si budete přát udělat na zahradě.“

„Nemám představu,“ zamumlal, když se jeho zuby znovu zahryzly do sendviče. Že si skousl zároveň i malíček na levé ruce, vůbec neregistroval. „O zahradě naprosto nic nevím.“

„Proč jste tedy kupoval tohle úžasný kvetoucí místo?“

„Abych viděl toho ducha.“ Žvýkal dál a jen ho zajímalo, kolik mu zbylo z toho malíčku.

Paní Browneová se mile usmála. „A ona společnost uvítá.

Poslední dvě zdejší rodiny vyděsila k smrti. Chudák.“

„Takže vy jste ji viděla?“

„Ne,“ otočila se zpátky ke sporáku. „Nikdy jsem ji neviděla ani neslyšela. Nejsem médium, jak tomu říkají. Někdo ji vidí, někdo ne. S několika málo lidma mluvila, ale všichni se vyděsili a utekli. Musíte zůstat v klidu, až za časnejch ranních hodin s řinkotem sejde dolů po schodech.“

„Třeba jí dám trochu toho piva pana Hatche. Mohlo by uvolnit její řetězy.“

Paní Browneová se zasmála. Byl to nakřáplý zvuk, jako by nebyla zvyklá se často smát. „Teď byste si měl jít prohlédnout dům a zahradu. Pokud si nepotřebujete na chvíli lehnout a vzpamatovat se z toho anglickýho piva.“

Jace se zvedl za pomoci obou paží, jelikož byl od pasu dolů úplně zdřevěnělý. „Povězte mi, paní Browneová, neteče mi někde krev?“

Znovu se ozval ten zrezivěle nakřáplý zvuk. „Tak už jděte.

Strávím odpoledne se svým Jamiem, abyste měl dobrou večeři.

Hatch nevyrábí jen pivo, je taky vinař.“

„Bůh mě chraň!“ zamumlal, když mu hospodyně silnýma rukama a menším štulcem pomohla zvednout se ze židle. Sotva se vzpamatoval, stál venku a dveře se za ním zavřely. Přivítalo ho jasné slunce. Cítil, že mu snad v tom horku praskne mozek.

„Takže jste se přišel seznámit se mnou, co, pane Montgomery?“ ozval se za ním tichý ženský hlas.

Jace se otočil, jak nejrychleji to dokázal, ovšem s ohledem na jeho stav to moc rychle nebylo. Nikoho neviděl, ale zdálo se mu, že něco cítí. Zřejmě vůni květin a výpary dřeva, pomyslel si. Trvalo to sotva vteřinu, pak to zmizelo.

Znovu se otočil, rukou si zaclonil oči a zahleděl se do zahrad. Zelené stromy, zelená tráva, květiny. Ale nikde ani živáčka. Promluvil snad na něj duch? Usmál se. Asi by měl cítit strach, ale napadla ho zvláštní myšlenka. Mohl té ženě, která už byla mrtvá, něco říct a nemusel se bát následků.

„Člověk nemůže ublížit někomu, kdo už zemřel,“ vyslovil nahlas.

„To dokazuje, že jste se nesešel s tím zlým malým chlapcem, který tady žil v roce 1912,“ ozval se znovu ten ženský hlas, tak tichý, že ho téměř odnesl vítr pohrávající si s větvemi stromů.

Z Jaceova hrdla poprvé vyrazilo cosi podobné smíchu, co už léta nepřešlo přes jeho rty. Vrazil ruce do kapes, pokusil se pohnout krkem, téměř stejně ztuhlým jako jeho nohy a vydal se hledat zahradníka.

2

Když se Jace druhý den ráno vzbudil, neměl v ústech jedinou slinu, tak je měl vyprahlá. A co bylo horší, dlouho se nemohl upamatovat, kde je. Hustými záclonami se sice dovnitř prodralo dost světla na to, aby poznal, že je ráno, ale vůbec si nevzpomínal, jak se dostal tam, kde se právě nachází.

Zůstal ležet na lůžku a mžikal do šera. Vzpomněl si na oběd, který mu předložila paní Browneová, i na to, jak ho pak vystrčila ven, a vybavil si i setkání se zahradníkem, panem Hatchem. Svou malou postavou připomínal trpaslíka, a on, Jace, se svými stopětaosmdesáti centimetry se vedle něj cítil jako obr. Ale pan Hatch i přes svůj menší vzrůst určitě musel mít sílu. Když ho Jace poprvé spatřil, právě velkou ruční pilou uřezával obrovsko větev, která se odštípla od stromu a padla přes pěšinu

„Chytněte tamhle ten konec, jo?“ houkl na něj ten chlapík s akcentem, v porovnání s nímž výslovnost paní Browneové zněla, jako by ta žena pocházela z anglického salonu. „Můj pomocník je dneska nemocnej. A abyste věděl, jeho nemocí je určitě ta jeho holka. Je moc ctižádostivá, to tedy jo. Do svýho kluka hučí, že je někým, kým není. Pamatujte na mý slova, ta ho zničí. Chodí s nosem nahoru, ale meje tady ve škole hajzlíky. Co je to s váma, chlapče? Nemůžete to uzvednout?

Co vás v tý škole vlastně učej?“

Jace stál a civěl na své ruce. Sice je viděl, ale necítil je, proto nedokázal zvednout konec té těžké klády. „Nevím, o jaké škole mluvíte, a nemám sílu, protože paní Browneová do mě nalila pivo vaší výroby.“

Mužík se narovnal a Jace si všiml, jak pod ošlehanou kůží mírně zrůžověl. „Jste ten novej majitel.“

„Amerikán, jak mi říká paní Browneová. Jace Montgomery,“

představil se. Chtěl si se zahradníkem potřást rukou, ale ten malý muž ji nepřijal.

„Omlouvám se, pane, považoval jsem vás za toho mládence, co mi vikář slíbil poslat na pomoc. Když jsem před sebou viděl velkýho, urostlýho chlapíka, myslel jsem… „ Nedořekl, zřejmě nevěděl, jak se dostat z té šlamastyky.

„Beru to jako kompliment,“ usmál se Jace, aby zbavil Hatche rozpaků. „Zkusíme to s tou kládou znovu?“

„Ne, ne, pane, chlapec určitě přijde co nevidět. Je jedním z těch mladých, co jim vikář prokazuje dobrodiní a zachraňuje je, ať to chtějí nebo nechtějí.“

„Třeba uteče s přítelkyní toho vašeho druhého pomocníka a pak se zbavíte obou najednou.“

Hatch se usmál a Jace se znovu pokusil zvednout svůj konec klády. Plně se soustředil na náročný úkol a tentokrát dokázal Hatchovi pomoct odtáhnout kládu stranou.

„Kam tohle vede?“ Měl na mysli štěrkem vysypanou pěšinu.

„Támhle někam,“ zahradník mávl rukou do neurčita. „Ty pěšiny nikam nevedou, jen se někde spojej a vracej se zpátky k domu. Připravili je tady pro nějakou paní domu, která nejezdila na koni. Na celým pozemku není ani jedna stáj, tak jestli budete chtít koně, budete si muset ňákou postavit. Ale jestli tady nechcete zůstat dlouho, nemá vůbec cenu si s tím dělat hlavu.“

„Proč bych tady neměl zůstat?“

„Kvůli tomu duchovi?“ Zvedl k Jaceovi vrásčitý, ošlehaný obličej, teď zkřivený v grimasu mající mu zřejmě nahnat strach. ,,Jde z ní vážně hrůza.“

„Proč myslíte?“

Hatch se rozhlédl, aby zjistil, zda se k nim neblíží ten mladík od vikáře, ale byli pořád sami. „Pojďte se mnou, vypijeme si spolu skleničku mýho vína a já vám všechno povím. Žiju tady už třicet let a vím všechno, co je tu k vědění.“

Jace nedokázal potlačit pokušení a zeptal se: „Víte víc než paní Browneová?“

„Pchá! Ta? Celý dny jen slintá nad ňákým chlápkem v televizi. Nad tím kuchařem. Víte, mně je fuk, co kdo dělá, ale copak je vaření vhodný zaměstnání pro chlapa? A říkat si ,roztančenej kuchař‘? No řekněte, hodí se to?“

Jace už měl na jazyku otázku, zda pěstování narcisů je zaměstnání vhodné pro muže, ale radši si to nechal pro sebe.

Došli k cihlové kůlně. Hatch vešel dovnitř, aby se vzápětí vynořil s modrou lahví a dvěma ušmudlanými keramickými džbánky. „Pojďme tamhle, pod strom. Trochu si odpočineme a já vám povím všechno, co chcete slyšet.“

Budu toho litovat, uvědomoval si Jace, když od něj převzal džbánek vína. Bylo z malin a úžasně lahodné, nicméně ještě zrádnější než to pivo. Hatch si důkladně dopřával, hodil do sebe dva plné džbánky po každém do poloviny naplněném džbánku Jaceově, a přesto měl Jace po pětačtyřiceti minutách pouze jediné přání - stočit se pod tím stromem do klubíčka a spát.

Ale se svými otázkami neměl moc štěstí. O duchovi se nic nedozvěděl. Hatch se dlouze rozpovídal o tom, jak pěstuje jiřiny, zato o duchovi se nezmínil jediným slovem. Jace nabyl dojmu, že je Hatch přesvědčený, že se ten „Amerikán“ zdrží v domě jen krátce, a tak si přál pro zahradu vykonat co nejvíc, než bude dům dán znovu do prodeje. Proto nechtěl ten konec uspěchat tím, že bude mluvit o duchovi, který už odtud vyhnal tolik vystrašených majitelů.

Jace se nezmínil, že na něj duch promluvil a že hlas té ženy v něm nevyvolal představu nějaké lupičky z vysoké společnosti.

„No konečně je tady,“ prohlásil Hatch, když počtvrté vyprázdnil svůj džbánek. „Řeknu mu, aby vám pomoh nahoru do vašeho pokoje.“

„Jsem v pořádku,“ bránil se Jace, když se rukou opřel o strom, aby dokázal vstát. Nohy, které byly předtím ztuhlé, nicméně funkční, se teď proměnily v gumu. „Bude mi dobře.

Chtěl bych slyšet o tom duchovi a o -“

Tohle bylo to poslední, co si pamatoval, než se probudil v nějaké neznámé místnosti s vyschlým hrdlem. Překvapilo ho, že mu netřeští hlava, ale mysl měl úplně zastřenou. Nakonec si vzpomněl na dvě tiché poznámky pronesené neznámým hlasem.

„Jste tady?“ zašeptal. Nehnutě ležel, naslouchal a myslel na to, co slyšel. Včera mezi těmi dvěma opileckými dýchánky se mu zdálo, že slyší ženský hlas. Ta žena si z něj dokonce utahovala. Mohlo se to stát, nebo to byl jen důsledek nějakého mimořádně silného dryáku, který mu podali?

„Prosím, odpovězte mi,“ žadonil. „Jestli jste tady, promluvte na mě, prosím. Chci s někým mluvit.“ Dokud to neřekl nahlas, ani si neuvědomil, že na to myslí. Strýci Frankovi tvrdil, že ho duch v domě nijak neznepokojuje, ale teď se mu představa ducha najednou zalíbila. Možná by mu mohl umožnit kontakt se Stacy. Toužil se jí zeptat, co tak hrozného ji postihlo, že nedokázala žít dál.

Když na své otázky nedostal odpověď, uvědomil si pošetilost svého jednání. Neměl tušení, v které části domu se právě nachází. Zapamatoval si, že v hlavní ložnici stála obrovská postel na čtyřech sloupcích. Muž, který v padesátých letech devatenáctého století provedl úpravy domu, koupil to lůžko na aukci nábytku jednoho zchudlého vévody. Jednalo se o bohatě vyřezávanou postel ze stářím zčernalého dubového dřeva s matrací o rozloze čtyř čtverečních metrů. Aby měl majitel jistotu, že postel zůstane v domě, dal kolem ní vystavět pokoj.

Kdyby ji někdo chtěl dostat ven, musel by ji rozřezat na kusy.

Po celá léta prodejů a koupí domu se stala jeho nedílnou součástí stejně jako okna či umyvadla.

Ale Jace byl teď v jiné místnosti. Rozlohou byla poloviční a mnohem hezčí. Na dvou stranách měla okna, jedno z nich ve výklenku s pohodlným sedátkem. Dovedl si představit, jak se tady Stacy spokojeně uvelebila s knihou, když okna bičoval déšť. Vždycky milovala déšť.

Poprvé od její smrti měl pocit klidu. Zavřel oči v touze znovu usnout, ale věděl, že se mu to nepodaří. Jak dlouho spal?

Od chvíle, kdy ztratil vědomí pod tím stromem, který Hatch nazval „jejím“? Ten chlápek mu slíbil informace o duchovi, ale nakonec mu je nedal. Strávil tu krátkou chvíli s ním vypočítáváním toho, co je třeba udělat na zahradě. Jace se dozvěděl, že se musí vyčistit příkopy, přesadit kytky a koupit chlévská mrva. „Musíte mít kolem sebe ňáký zvířata,“ prohlásil Hatch po poslední kapce silného vína. „Potřebujeme hnůj. Že takhle velký místo by jak sůl potřebovalo pohnojit kravským hnojem, je nad slunce jasnější.“ Třicet minut nato Jace zjistil, že těch jako sůl potřebných věcí je tady spousta.

Teď ležel v posteli a přemýšlel. Někdo tohle dělá schválně.

Někdo chce, abych se uklidnil. Část jeho já to považovala za absurdní, ale jiná si uvědomovala, že takový klid v duši nepocítil od Stacyiny smrti. „Jestli jsi tady, mluv se mnou, prosím,“ žadonil.

U okna se ozvalo zašustění látky. Otočil se, zcela připravený spatřit průsvitně bílou postavu, ale nic neviděl. V místnosti byl nehybný vzduch, takže žádný větřík nepohnul záclonou.

Jace s povzdechem přehodil bosé nohy přes pelest postele.

Ležel úplně oblečený, ale měl zuté boty a stažené ponožky.

Kdo mu je sundal?

Vypravil se do nejbližší koupelny. Aspoň něco už se o anglických domech dozvěděl - bez ohledu na náklady se koupelna, která nebyla „dole u haly“, považovala za vzácnost.

Na internetu viděl třípatrové domy za dvanáct milionů dolarů, které měly sedm ložnic a pouze jednu společnou úpravnu -

takzvanou powder room, kde si ženy mohly upravit nalíčení.

Kdo se chtěl vykoupat, musel sejít dolů. Našel koupelnu in suite, jak říkají Angličani, to znamená, že její dveře vedou do ložnice. Jakmile se mu začalo v hlavě jasnit, uvědomil si, že pokoj, v němž spal, byl jednou z těch místností, které předchozí majitelé používali jako skladiště. Když tuhle místnost viděl poprvé, byla v ní spousta krabic a na hácích visely velké pytle plné šatstva. Tehdy se o tyhle věci a o dům jako takový moc nezajímal, takže si ani neuvědomil, jak je ten pokoj krásný.

Když si všiml, že má své toaletní potřeby na umyvadle, došlo mu, že se nachází v hlavní koupelně. S potěšením zaregistroval, že je v ní sprcha i obrovská vana. Shodil ze sebe oblečení, důkladně se osprchoval, snad desetkrát si vyčistil zuby a pak s ručníkem ovinutým kolem beder začal shánět své šaty. Zatímco spal, někdo mu vynesl z auta kufry a vybalil je.

Cítil, že ztrácí klid a zmocňuje se ho panika. Kde je jeho kufr? S narůstajícím pocitem něčeho zlého pátral po svém objemném zavazadle. Chvíli mu trvalo, než ho našel úplně vzadu ve vestavěné skříni v jedné z malých ložnic. Vyndal ho, otevřel a hrábl rukou pod podšívku. Jakmile ucítil kožené pouzdro s fotografií, ulehčeně si oddechl. Přivezl si pouze jedinou Stacyinu fotografii a schoval ji na dně kufru pod podšívku. Usoudil, že bude lepší, když důvod svého pobytu uchová v tajnosti a nikomu se nezmíní o tom, co dělá. Lidem radši řekne, že se zajímá o tu jejich dámu, co se tu zjevuje jako duch, než aby přiznal, že ho zajímá žena, která tady před pouhými několika lety spáchala sebevraždu. Obával se, že kdyby ukázal tu fotografii a začal se vyptávat, někdo by mohl varovat osobu, s níž se tady Stacy setkala; ten dotyčný by třeba pláchl z města. Ještě nevěděl, jak to udělá, ale bylo mu jasné, že musí postupovat obezřetně a oklikou, aby získal informace, které potřebuje.

„Takže jste mě našel!“ uvítala ho paní Browneová, jakmile se objevil v její kuchyni.

„Bez problémů,“ zalhal. Znovu se nestrefil. Zoufale vyběhl ven a snažil se objevit jiný vchod. Nakonec musel obejít celý dům, než našel dveře, z nichž ho paní Browneová den předtím vyšoupla. Prudší tlukot srdce po dlouhé procházce svědčil o tom, že udělal dobře, když si oblékl teplákovou soupravu.

Oběhnout těch svých dvaasedmdesát akrů bude pro něj výborný trénink.

„Je sice pozdě, ale myslím, že vám můžu ještě udělat snídani,“ prohlásila blahosklonně paní Browneová.

Mrkl na nástěnné hodiny. Bylo 8.05. „To bude od vás laskavé.“ Posadil se k mohutnému stolu uprostřed místnosti.

„Kde bydlíte?“ Věděl, že v tomhle křídle jsou dva byty. Bylo mu sděleno, že hospodyně obývá jeden z nich, ale druhý že je prázdný. Jen si chtěl být jistý, aby náhodou nezabloudil na soukromé území paní Browneové.

Stála u sporáku zády k němu a právě podle ztuhnutí těch zad poznal, že jeho otázku špatně pochopila. „Chcete mě vystěhovat?“

„Vyhodit děvče našeho Jamieho? Jak bych to mohl udělat?“

Jeho žert odměnila mdlým úsměvem a talířem plným dobrot.

Byly na něm tři párky, tři sázená vejce, smažené houby a rajčata a dva tlusté krajíce opečeného chleba. Tohle všechno doplnil hrnec silného čaje.

Jace k ní zvedl užaslé oči. „Tohle je od Jamieho?“

„Ne, to je pořádná anglická snídaně. Ale jestli pro takové jako vy je toho až moc… „ Sáhla po talíři, aby ho odnesla.

Zabránil jí v tom. Jako svobodný byl zvyklý denně snídat nudnou misku cereálií, ale jelikož předchozí den zaspal večeři, měl hlad jako vlk. „Zvládnu to,“ chopil se vidličky.

„To udělejte. Na život v Anglii jste kapku hubenej.“

Jace měl znovu možnost zírat na její záda; uvědomil si, že kdyby nevímco ve svém životě dokázal, před paní Browneovou bude pořád takhle maličký jen kvůli místu, kde se narodil. Jídlo bylo úžasně lahodné. Vysoce kalorické, nabité cholesterolem a rozhodně velmi nezdravé, zato fantasticky chutné.

„Tak kde bydlíte?“

„Tamhle přes cestu,“ mávla neurčitě rukou někam ven.

Jace se touhle odpovědí nespokojil. Už už se chtěl zeptat na podrobnosti, když vtom paní Browneová zahlédla dívku přecházející po nádvoří.

„Ta zatracená holka je tu zas! Dejte na moje slova, určitě jde krást maliny. Starej Hatch tvrdí, že je zobou ptáci, ale podle mě v tom jedou spolu. Ta holka je určitě prodává. Jestli ji jednou načapám, vyrazím ji.“ Vyhrnula se z kuchyně a hnala se ke dveřím vedoucím ven. Pár minut nato ji Jace viděl běžet po nádvoří za tím ubohým děvčetem, které se zřejmě provinilo jen tím, že vytřepávalo prach z koberečku.

Využil nepřítomnosti paní Browneové, aby se rozhlédl po kuchyni. Byly tady troje dveře; kromě těch, kterými vešel, ještě dvoje. Jedny vedly do místnosti plné skříněk, kde byl i dřez.

Rychlým pohledem zjistil, že v kredenci je spousta nádobí, ale nic nenaznačovalo, že by šlo o porcelán. Rozhodně by se v tom množství nenašel žádný Herend, Spode, ba ani Wedgewood, přesto všeho bylo dost na to, aby mohl pořádat večeři pro víc než tucet hostů. Kdybych ovšem někoho znal, ušklíbl se.

Když vklouzl zpátky do kuchyně a viděl, že paní Browneová dosud plísní tu ubohou uklízečku, vešel do dalších dveří. Vedly do špižírny se třemi úzkými okny v jedné stěně a poličkami na druhé. Na policích stály plechovky, sáčky, krabice a samozřejmě nechyběly ani sklenice s domácími zavařeninami a nakládanou zeleninou. Velká sklenice s nálepkou „broskve v rumu“ vypadala zajímavě.

„Stává se ze mě alkoholik.“ Náhle se mu zdálo, že slyší nějaký zvuk, a tak vyhlédl z jednoho z úzkých oken. Výhled mu téměř zastínily rozvěšené bylinky a párky. Soustředil pohled na vchod do dvora. Zajímavé, pomyslel si. Nemohl sem přijít nebo odsud odejít nikdo, o němž by paní Browneová, vládkyně kuchyně, nevěděla. Zahlédl ji, jak běží průchodem, ale pak zahnula vlevo do jedněch úzkých dveří. „Její byt,“ řekl si. Cítil, že právě vyřešil jednu záhadu.

Když se vrátila do kuchyně, Jace seděl spořádaně u stolu a dojídal snídani. Vzhlédl k ní v očekávání pochvaly, ale ucedila jen „hm“ způsobem, na který si už u ní zvykl.

Dojedl a vyšel do zahrady. Všechno, co dosud viděl, bylo krásné. Hatch vykonával svou práci skutečně dokonale. Jace tlačila v žaludku opulentní snídaně, a navíc dosud cítil účinky včerejší konzumace piva a vína, ale celkem se cítil líp než v uplynulých třech letech. Znovu mu vrtalo hlavou, co mu kdo udělal nebo řekl, že se v něm rozhostil takový klid.

Procházel pozemek kolem domu a žasl nad jeho upraveností.

Viděl několik květinových záhonů se spoustou svěžích květů bez jediného lístečku plevele. Obdivoval pěkný rybník s hejnem zlatých rybek, ze tří stran obklopený vysokým živým plotem. Jeho pohled zvlášť upoutala řada keřů sestříhaných do tvaru zvířat; labutě, medvěda, velké ryby a čehosi, co mohlo připomínat draka, díval-li se na to někdo z toho správného úhlu.

Vešel pod dlouhou pergolu se čtvercovými cihlovými sloupy a dřevěnými trámy, hustě obrostlými krajkovím vinné révy. Po celé růžové zahradě byla rozestavěná spousta laviček na stinných místech. Na konci růžové zahrady nějaký mladík hloubil jámu, ale způsob, jak to dělal, se Jaceovi nějak nezdál.

Zřejmě se zabýval jinou činností. Ten mladý muž totiž ke kopání použil hrábě.

„Dobré jitro,“ pozdravil Jace.

„Dobrý, pane. Vy jste nový pán?“

Jace se nad tím zastaralým výrazem usmál a sledoval chlapcův pohled upřený ke stromům. Pohnula se tam malá nožka. „A vy jste ten, co má přítelkyni, která ho dožene k záhubě? Tu, co ho svádí na špatnou cestu?“ Za jeho zády se ozval perlivý dívčí smích.

„Ano, pane, to jsem já,“ přisvědčil chlapec. „Jmenuju se Mick a jsem zahradníkův první pomocník.“

Mladík byl vysoký, silný a vypadal inteligentně. „Máte v úmyslu to tady převzít po odchodu pana Hatche?“

Mick se zasmál, jako by Jaceova slova nepovažoval za reálná, ale dívka vystoupila zpoza stromů, majetnicky sevřela Mickovu paži a hrdě prohlásila: „Ano, má.“

Jaceovi bylo hned jasné, že má-li Mick nějaké ambice, pak jen díky tomuhle děvčeti. Oba měli v sobě něco, co mu je okamžitě přiblížilo. „Tak kdy bude svatba?“

Mick sklopil oči, ale dívka se s úsměvem pochlubila: „Na podzim. Končím kurz sekretářek, ale otec mi to jako vdané paní už odmítá platit.“

Jace si vzpomněl, jak mu Hatch říkal, že ta dívka „uklízí hajzlíky“; usoudil, že si asi valnou část školného platí sama.

Její ctižádost a odvahu obdivoval.

„Moudré rozhodnutí. A kde se teď před svatbou scházíte?“

Mick nervózně odvrátil hlavu, a jemu okamžitě došlo, že se stýkají v jeho domě. A proč ne? Léta byl prázdný.

„Micku,“ začal Jace, „a…?“

„Gladys.“

„Není nad kuchyní paní Browneové volný byt? Nechtěli byste se tam po svatbě nastěhovat?“

Mick nevěřícně vykulil oči, zato Gladys zrůžověla radostí.

„Ach ano, pane,“ zvolala. „A nebudete potřebovat sekretářku?“

„Gladys!“ okřikl ji Mick. „Přeháníš to.“ „Vlastně ano, sekretářku opravdu potřebuju. Možná byste se vy dva mohli mrknout na tu kancelář vedle -“

„Prádelny,“ doplnila Gladys. „Ano, pane. Dobře ji znám.“

Jak si ti dva vyměnili pohledy, Jace poznal, že tohle byl od počátku jejich plán. Ano, s ní po boku to Mick někam dotáhne.

„Možná byste mohli sepsat, co budu potřebovat k zařízení kanceláře - počítač, tiskárnu, prostě všechno, a doplnit to ceníkem. A taky bych chtěl znát vaše požadavky na mzdu.

Budeme mít všechno připravené, abyste mohla začít, hned jak ukončíte studium.“

„Může začít ještě dřív,“ vyhrkl Mick. „Bude pracovat po večerech, jestli vám to tak vyhovuje, pane.“

„Naprosto. Ale teď byste se, Micku, měl radši pustit do kopání té jámy, nebo vás pan Hatch vyhodí - a mimochodem, i laik jako já ví, že se jámy hloubí rýčem, nikoli hráběmi.“

Gladys se zasmála, ale Mick zrudl jako rak.

Vzdálil se od nich, aby pokračoval v prohlídce zahrady.

Vycítil, že právě získal dva přátele, a navíc sekretářku, která se postará o placení účtů a… Nebyl si jistý, zda potřebuje sekretářku ještě k něčemu jinému, ale věděl jistě, že v domě chce mít lidi. Ne že by byt těch mladých byl zrovna blízko hlavního domu, spojoval ho s ním dlouhý průchod, ale líbilo se mu, že je bude mít poblíž. Hovor a smích třeba zaplaší jeho stesk po rodině.

Zůstal stát na konci zahrady přesně v místě, kde začínal park, a ohlédl se zpátky na dům. Ano, vypadal děsivě, ale když teď pomalu poznával, co v něm je, uvědomil si, že některé věci za to stály. Jeho americká nátura dost dobře nechápala existenci dvou kuchyní, ovšem jeho matka vždycky tvrdila, že žádná kuchyně na světě není dost velká pro dvě ženy. Kdyby v tom domě bydlela rodina, usoudil, bylo by krásné mít místo, kde by žili jen manželé se svými dětmi.

Stacy by se tenhle dům líbil. Kdyby nebyla v práci, mohla by každou neděli dělat dětem lívance a -

Zarazil se a odehnal tu myšlenku. Stacy zřejmě ten dům znala, ale před ním se o něm nikdy nezmínila. A co se týkalo dětí, tímhle argumentem všechno začalo.

Kráčel lesní pěšinou lemovanou plazivými rostlinami, na něž dopadaly stíny fantastických starých stromů. Viděl červený buk, fíkovník, kaštan, dub a jilm. Většinu stromů nepoznal a usoudil, že se jedná o exotické druhy, které v Anglii obvykle nerostou. Někdo musel tohle místo moc milovat, říkal si.

Tam, kde se pěšiny křížily, zahnul nalevo a došel k vysoké cihlové zdi s dubovými dveřmi. Otevřel je. Za nimi se nacházela zelinářská zahrada. Krásně upravené řádky zeleniny obklopovaly metr vysoké zimostrázové ploty. Na jednom konci stál dlouhý skleník a kolem něj snad půl akru síťových klecí zabraňujících ptákům vyzobat plody rostlin pěstovaných ve skleníku.

Když se rozhlédl, spatřil tu hezkou dívku, které paní Browneová tehdy spílala, jak cupitá od jednoho vysokého stvolu fazole ke druhému. Za ní se objevila další dívka.

Neviděly ho, a tak zůstal stát na konci skleníku a pozoroval je.

Jedna z nich byla hezká a boubelatá, ta druhá kostnatá a úplně všední; teď se plížily k sítím s malinami. Pomalu otevřely dveře, aby nezaskřípaly panty, a po špičkách vklouzly dovnitř. Zahrada byla obrovská a obehnaná vysokou cihlovou zdí, proto ho udivilo, že se dívky bojí, aby je nikdo neslyšel.

Jace nevystoupil ze své skrýše a jen pozoroval, jak se jejich malé cínové nádobky plní zralými malinami. Každá z dlouhých řad keříků byla doslova obsypaná ovocem. Vzpomněl si, jak si paní Browneová stěžovala na toho zloděje, co jim krade ovoce, ale on nebo jeho zaměstnanci přece nemohli všechno sami sníst, tak proč ho nedopřát těm děvčatům?

Jak otevíral dveře klece, všiml si lesknoucího se oleje na zřejmě čerstvě namazaných pantech, utrhl si malinu a vložil ji do úst se slovy: „Jsou dobré, viďte?“

Při zvuku jeho hlasu sebou dívky prudce trhly a ta hezká zřejmě začala nabírat k pláči. Ta hubená se zatvářila vzdorovitě. „Můžeme je zaplatit,“ vrhla na něj nasupený pohled.

„Zavoláte na nás policii?“ vydechla ta první.

„Vy jste…?“

„Daisy, pane,“ odpověděla. „Včera v noci jsem vám pomáhala do postele. Zula jsem vám boty a stáhla ponožky, i když mi pan Hatch řekl, abych vás nechala, jak jste.“

„Děkuju vám.“ Otočil se k druhé dívce. „A vy se jmenujete…?“

„Erin.“

„Obě pracujete pro mě?“

„Ano, pane,“ teď se ozvala zase Daisy. „Uklízíme v domě.“

„A plníme každý protivný příkaz, se kterým na nás chodí paní Browneová,“ dodala Erin, a přitom pozorovala, jak Jace na tohle její prohlášení zareaguje.

Instinkt mu napovídal, že těmhle dvěma nemůže důvěřovat stejně jako předtím Mickovi a Gladys. Obával se, že by vyslepičily paní Browneové každé jeho slovo. „Co s těmi malinami uděláte?“

Dívky si vyměnily pohled a zřejmě se rozhodly říct pravdu.

„Naše matky pečou malinové dortíky,“ ozvala se Daisy, „a ty prodají v místním obchodu.“

„Předpokládám, že totéž děláte s… „ Rozhlédl se po ostatních keřících, aniž věděl, co je co.

„Jahodama, borůvkama, angreštem,“ doplnila Erin. „A trháme taky jablka, kdoule, mišpule, meruňky, broskve, hrušky a višně,“ vyjmenovala Daisy.

„A moruše,“ dodala Erin. „Moje mamka dělá morušový džem, a ten prodávají v Harrods.“

„Vážně působivé.“

Erin postoupila o krok k němu. „Ale dá se na tom vydělat, jen když je ovoce zadarmo. Tady nikdo už léta nebydlí, a tak ovoce zbytečně přicházelo nazmar.“ Zahleděla se na tu klec.

„Ani ptáci se k tomu nemůžou dostat.“

„Co o tomhle ví pan Hatch?“ „Všechno. Bez něj bysme to nemohly dělat.“ „A paní Browneová?“ Dívky se po sobě podívaly, ale mlčely. „Kdyby to věděla, vyhodila by vás, co?“

„Určitě,“ odpověděla Erin. „Kdyby nás tady načapala, v momentě máme padáka.“

„Co kdybych jí řekl, že vás nesmí vyhodit? Jistě víte, že teď tohle místo vlastním já.“

Obě se usmály. „Promiňte, pane, ale myslíte to vážně?

Majitelé přicházejí a odcházejí, ale pan Hatch a paní Browneová zůstávají. A oni určují pravidla.“

„Uvidíme, co se s tím dá dělat.“ Sice to nevyslovil, ale věděl, že i on brzy odejde. „Kdybych třeba paní Browneové řekl, že vy dvě máte mé dovolení načesat si ovoce, které chcete -“

„Ach ne, ne, pane!“ nenechala ho domluvit Daisy. „Udělala by nám ze života peklo, a my toho nemůžeme nechat, protože naše matky ovoce potřebujou, a všichni potřebujeme peníze. Je tu šest žen a všechny mají děti, které se na tom obchodě podílejí. A žádní muži. Můj otec je nemocný a Erinin pláchnul s manželkou poštmistra, takže -“

Erinin ostrý pohled okamžitě uťal její výřečnost. „Chce říct, pane, že musíme živit rodiny, a i když je od vás laskavé, že nám nabízíte pomoc… „

„Bude lepší, když do toho nebudu strkat nos, co?“ „Přesně tak, pane.“ Daisy roztomile zrůžověly tváře. Při pohledu na ni byl skálopevně přesvědčený, že tohle děvče bude do roka vdané a těhotné. „Dobrá,“ usmál se. „Nebudu -“

„Jemine!“ Erin popadla Daisy za paži a obě se rychle skrčily do keříků.

Jace nechápal, co se děje, a zůstal stát na místě. Pak zahlédl paní Browneovou, jak vešla do zahrady s ošatkou přes ruku.

„Prozradíte nás?“ zašeptala Daisy a zvedla k Jaceovi velké modré oči.

Jen zavrtěl hlavou a chtěl pokračovat v cestě, ale Erin ho chytla za nohavici.

„Přijde sem a uvidí nás. Nemohl byste ji nějak zabavit, abysme se odtud dostaly?“

„Třeba si sundat košili,“ kvíkla Daisy, a honem si přitiskla ruku na pusu, aby potlačila smích.

Jace cítil, jak se mu po obličeji rozlévá ruměnec. Těm dívkám nebylo víc než osmnáct, a on se ve svých dvaatřiceti před nimi najednou cítil jako nějaký proutník.

„Červená se,“ špitla Erin. Dloubla do Daisy a měla co dělat, aby se nerozesmála.

Paní Browneová natrhala fazole a teď mířila přímo k malinám. Jace ji musel nějak zastavit, ale jak?

Přemýšlel, co udělat, když náhle spatřil nečekaný obrázek.

Nalevo od něj prošla cihlovou zdí téměř průsvitná postava ženy. Paní Browneová se právě sklonila, aby něco utrhla z keře, a jak byla skloněná, nemohla tu postavu vidět.

Žena zůstala stát pár centimetrů před paní Browneovou a pak vztáhla ruku, aby sundala něco ze zdi. Neviděl, co to je, ale vzala to do obou rukou. Když se paní Browneová narovnala, ta žena-duch rozevřela dlaně před obličejem paní Browneové a foukla do nich. Ve zlomku vteřiny Jace zahlédl cosi podobného pavoukovi, jak se přesunuje z ženiných rukou na obličej hospodyně.

V příštím okamžiku se to paní Browneová pokusila setřást.

Připleskla ruku k tváři, upustila košík se zeleninou a hnala se k domu s oběma rukama na obličeji.

Daisy a Erin za jeho zády vyskočily ze své skrýše a se smíchem sledovaly tu podívanou.

Ale Jaceovy oči ulpívaly na ženě, která stála u zdi s úsměvem na rtech. Viděl skrze ni. Měla bílou halenku s dlouhým rukávem, upnutou až u krku, štíhlý pas ovíjel široký pásek sukně sahající ke kotníkům a na nohou měla měkké šněrovací boty. Dlouhé tmavé vlasy byly spletené do silného copu splývajícího po zádech až téměř k pasu. Sledoval její obličej z profilu a všiml si jemných rysů, dokonalého nosu a očí s dlouhými řasami. Skrze ni viděl cihlovou zeď.

Daisy a Erin se chechtaly a dělaly pošklebky, ale v jeho obličeji se nepohnul jediný sval a víčka se při pohledu na ženu ani nezachvěla.

Ta žena-duch se s úsměvem otočila k Daisy a Erin, které ji zřejmě vůbec neviděly. Jakmile si všimla Jaceova upřeného pohledu, doširoka rozevřela oči a ty se na okamžik setkaly s jeho. Byla hezká tím klidným půvabem, jako tomu bývá na starých reklamách na šampon nebo mýdlo. Měla tmavě modré oči a malá, dokonale tvarovaná ústa.

Když si uvědomila, že Jace ji vidí, dala najevo překvapení, a pak asi na tři vteřiny její tělo jako by nabylo hmotnosti. V

žádném případě to neznamenalo, že je z pevnější substance, ale teď viděl víc z ní a méně z těch cihel za ní. V následující vteřině byla pryč. Ne že by postupně mizela, prostě v jednu chvíli byla, a vzápětí nebyla.

Jace chvíli nehnutě stál, než si uvědomil, že Daisy a Erin na něj zírají.

„Vypadáte, jako byste zahlédl ducha, pane.“

Váhavě odvrátil oči od té zdi. „Ne, jen se vzpamatovávám z těch deseti liber snídaně. A vy byste si to měly rychle natrhat a zmizet, než se paní Browneová vrátí.“

„Ano, pane, děkujeme, pane,“ vyhrkly a rychle vyběhly. U

dveří v cihlové zdi se Daisy zastavila a s milým úsměvem řekla: „Když budete něco potřebovat, dejte mi vědět. Ať je to cokoli. Třeba masáž chodidel. Nebo -“ Erin ji popadla za paži a protáhla ji dvířky.

„Té hádám tak šest měsíců do těhotenství,“ zamumlal.

Ještě chvíli stál uvnitř klece na ovoce a upíral pohled na místo, kde předtím viděl ducha. Ta žena zachránila dvě rozesmátá děvčata, tajně sbírající maliny, tím, že sundala ze zdi pavouka a odfoukla ho do obličeje paní Browneové, takže ta musela utéct a neviděla, co dívky za jejími zády provádějí.

Nejvíc ale Jace překvapilo, že ani děvčata, ani paní Browneová neviděly to, co on spatřil naprosto zřetelně.

„To jste vy,“ ozval se zprava hlas, a když se otočil, paní Browneová otvírala dvířka klece. „Zdálo se mi, že tu někoho vidím.“

„Ano, přiznávám, mlsal jsem maliny.“ Znovu se zahleděl do místa; kde se předtím objevila ta žena. „Neviděl jsem vás před chvílí tančit?“

„Dalo by se to tak nazvat. Ze zdi spadl pavouk přímo mně do obličeje. Řekla jsem Hatchovi, co si myslím o jeho zahradničení. Nechává ty kluky, aby se flákali. Nic nedělají.“

„Nejsou jako vaše dívky.“

„Dokážu je přimět k práci, jestli myslíte tohle.“ Snažila se dostat k malinám za ním, ale Jace stál jako vrostlý do země.

„Máte na tváři ten výraz.“

„Jaký?“

„Výraz toho ducha. Viděl jste ji? Nabídnete ten dům k prodeji?“

Jace se přinutil podívat se na ni. „K prodeji? A přijít o vaše snídaně? Jak bych to mohl udělat?“

Chraplavě se zasmála. „Jste vy ale lichotník, co, pane Montgomery? Proč vlastně nemáte ženu a děti? Naplňte ten dům mládím, potřebuje to.“

„Má to být nabídka k sňatku?“ zasmál se.

„Jděte vy, najděte si ňákou práci a mě nechte dělat tu moji.“

Jace zamířil k dvířkům klece, ale otočil se. „Paní Browneová,“ řekl vážně, „chtěl bych vědět něco o tom duchovi. Vídají ho lidé uvnitř domu, nebo venku?“

„Uvnitř. Nikdy jsem neslyšela nikoho říkat, že ho zahlíd venku. Starej Hatch by se vyděsil k smrti, kdyby se mu zjevila někde na zahradě.“

„A neříkala jste mi, že někdo ji vidí a někdo ne? Třeba se zjevila venku, ale nikdo ji neviděl - nebo ji nevidí v denním světle.“

Paní Browneová k němu zvedla přimhouřené oči. „Snažíte se mi namluvit, že jste viděl lady Grace mimo dům? Třeba tady na zahradě?“

„Pokouším se vás použít jako nástroj výzkumu,“ zazubil se na ni. „Chci totiž napsat knihu o lady Grace, a tak o ní potřebuju získat co nejvíc informací, chápete?“

„Napsat knihu o ženě, která už dávno leží v zemi? No…,“

pokrčila rameny, „jestli se chcete pustit zrovna do tohodle, prosím, ale já znám lepší způsoby, jak naložit se svým časem.“

„Takže venku ji ještě nikdo nezahlédl?“

„Pokud vím, ne, a já vím —“

„Všechno, co je tu k vědění,“ povzdechl si. Možná že opravdu věděla spoustu věcí, ale bylo obtížné z ní něco vymáčknout. Děsil se pokusu dozvědět se od ní něco o Stacy.

Jestli se tady Stacy s někým setkala a paní Browneová se to dozvěděla, zřejmě by od ní slyšel spíš lekce morálky než informace.

„Asi si půjdu zaběhat,“ prohlásil. „Nějak zpracovat tu snídani a připravit se na oběd.“

„Bude Jamieho pečené kuře,“ hlásila. „S rozmarýnem.“

S úsměvem se rozběhl na druhou stranu. Když dospěl k místu ve zdi, kudy prošel duch, předstíral, že si udělal něco s kotníkem. Paní Browneová ho upřeně sledovala. Chvíli si třel kotník, pak se narovnal a za zády ucítil zeď. Byla masivní a stará. Nenacházela se v ní žádná dvířka a zřejmě tam ani nikdy žádná nebyla.

3

Jace obíhal park víc než hodinu. Často se zastavoval, aby si prohlédl okolí. Když se na kusu půdy žilo téměř devět století, lidé po sobě vždycky něco zajímavého zanechali. Minul čtyři kůlny, všechny zamčené a zbytky dvou dalších. Našel pěkný kamenný přístřešek s kupolovitou stříškou a mramorovou podlahou, která se začínala rozpadat. Aby se k němu dostal, musel se prodrat bujnou vinnou révou a zahnat rodinku malých chlupatých tvorů pohybujících se tak rychle, že nepoznal, co jsou zač. Našel dva kamenné půlkruhy vedle čehosi, co - jak se později dozvěděl - bylo prý vyschlé koryto řeky. Mniši tady chovali ryby v rybnících s kamenitým dnem. Po návratu do domu se sotva stačil před obědem osprchovat. Jedl v kuchyni paní Browneové, kde musel vyslechnout tirádu stížností na to, že někdo úplně oškubal maliní. Spustila na Jace palbu otázek, koho viděl. Bez uzardění jí zalhal. Říct jí pravdu by bylo mnohem horší než lhát. A povědět jí, že ten duch jí foukl do obličeje pavouka? Ani nápad.

Po výborném obědě vyběhl nahoru a zatelefonoval Nigelu Smith-Thompsonovi, realitnímu agentovi, aby mu položil pár otázek. Chtěl vědět, zda bývalý majitel náhodou nepůjčil někomu ten dům v oněch posledních třech letech, kdy byl na prodej. Kdo tam bydlel? Agent popřel, že by tam kdokoli pobýval. Majitel a jeho rodina vyšli z domu uprostřed noci a vrátili se do své rodné země, aby do něj už nikdy nevkročili.

„Jste si jistý, že dům někomu nepůjčili?“ naléhal Jace.

„Můžu mu zavolat a zeptat se,“ slíbil agent, ale očividně to neměl v úmyslu.

„Prosím, udělejte to.“ Jace mu dal číslo svého mobilního telefonu. „Chci vědět, kdo tam měl dovoleno bydlet.“

„Na tohle znám odpověď. Jediná osoba, která tam smí bydlet, je hospodyně. Zahradník žije v tom malém domku na jižním konci pozemku.“

„Ale třeba měl majitel přítele, který dům používal.“

„Předchozí majitel svěřil péči o dům nám, a mohu vás ujistit, že my jsme nikomu nedovolili ho užívat.“ V jeho hlase bylo znát napětí, jako by ho Jace obviňoval z nějaké špatnosti.

„Myslím, pane Montgomery, že byste si měl promluvit s paní Browneovou. Jestli se tam objevil někdo, kdo tam být neměl, pak to bude vědět paní Browneová.“

„Promluvím s ní.“ Jace si povzdechl při pomyšlení, že z té ženy stejně nic nedostane. „Ale tomu majiteli hned zavoláte a zeptáte se ho, ano?“

„Jistě,“ odpověděl unaveně agent. „Zavolám.“ Jace mu poděkoval, zavěsil a rozhodl se, že se půjde projet. Cestou se zastavil v kuchyni a zeptal se hospodyně, jestli někdo nepobýval v domě, když byl prázdný. Jak předpokládal, skoro se urazila a vyštěkla, že tam nikdo nebydlel. Uprostřed jejího sáhodlouhého řečnění se zvedl a vyšel ven hledat svůj vůz.

Venku, skrytá za rohem domu, byla garáž pro tři vozy, kterou předtím nějak přehlédl.

Chvíli trvalo, než našel klíčky v malé přihrádce na stěně.

Když odemkl vůz, všiml si, že kobereček na podlaze je vyluxovaný a na sedadle pro spolujezdce leží pořadač. Uvnitř našel archy papíru s dokonale natištěným seznamem vybavení potřebného pro kancelář. Jace se usmál, když viděl, že jednotlivé položky pocházejí ze čtyř různých zdrojů. „Snažila jsem se získat ty nejlepší ceny,“ našel Gladysinu poznámku na konci seznamu. „Mohla bych všechno koupit v pondělí a v úterý ve dvě začít pracovat. Vyučování mám do jedné.“

Jace musel obejít vůz, aby se dostal k sedadlu řidiče. Chvíli mu potrvá, než si zvykne na volant umístěný na opačné straně, než byl zvyklý.

Vycouval z garáže a rozhlížel se po zařízení pro samočinné otvírání dveří, ale nemohl ho najít. Jako odnikud se vynořil Mick a dveře stáhl. Jace spustil okno a vystrčil hlavu: „Vyřiďte Gladys, že to úterý se hodí.“ Mick mu s úsměvem zamával na znamení díků.

Cestou do vesnice Margate zazvonil Jaceovi mobilní telefon.

Ozval se Nigel s oznámením, že ten majitel velmi důrazně prohlásil, že dům nikdy nikomu nepůjčil. „Děkuji vám.“ Jace zavěsil.

Buď někdo lhal, nebo se Stacy a ten neznámý, s nímž se měla setkat, do domu vloupali. Ano, nebo ne? Jace neměl žádný důkaz, že se ta jejich schůzka uskutečnila. Třeba do domu přišla, čekala na dotyčnou osobu, ale ta se neukázala.

Proto si možná v zoufalství vzala život.

„Ale jestli tolik milovala jeho, proč se chtěla provdat za mě,“

vyslovil nahlas a strhl volant, aby se vyhnul protijedoucímu vozu. Ze zvyku vjel na pravou stranu vozovky.

Sjel se svým range roverem ke straně, zastavil a položil ruku na volant. Jelikož si s sebou nevzal Stacyinu fotografii, aby mohl lidem klást otázky, nebyl si jistý, jak dál postupovat. Četl zprávu o její smrti. Tu noc ji v hostinci nikdo nenavštívil.

Přijela pozdě, majitelova žena řekla, že dala Stacy klíč a že Stacy cestou do schodů téměř upadla. Od té ženy se taky dozvěděl, že Stacy byla uplakaná. Majitel se jí zeptal, jestli nepotřebuje pomoc. „Ne, jsem v pořádku,“ ujistila ho.

„Potřebuju jen dlouhý, hluboký spánek.“

Když sem Jace přijel poprvé, zahnul k Priory House dřív, než dojel do vesnice, takže ji neviděl. Teď si všiml, že je malebná a půvabná, a že taková je většina anglických vesnic.

Všechny potravinářské obchody byly rozdělené, takže tam měli řeznictví, pekařství, zelináře a obchodníka s vínem. Na jednom konci hlavní silnice zvané High Street, jak to bylo zavedené ve většině vesnic, byla hospoda a další stála na druhém konci ulice.

Která z těch hospod to byla? hádal Jace. Jeho kopie policejní zprávy byla přilepená k zadní straně Stacyiny fotografie, a Jace nepomyslel na to, aby ji vzal s sebou. Třeba by mohl navštívit místo, kde Stacy… umřela - ztěžka se mu i vzpomínalo na to slovo - a zjistit… co vlastně chtěl zjistit?

Když projížděl kolem nízké cihlové budovy -Margateské knihovny - dostal nápad.

Zaparkoval vůz na silnici a vypravil se pěšky ke knihovně.

Každý, koho minul, na něj chvíli zíral a pak kývl na pozdrav.

Nepochyboval o tom, že už všichni věděli, kdo je nejnovějším majitelem Priory House. Téměř slyšel, jak se chtějí zeptat, jestli už viděl toho ducha. Měl dokonce připravenou odpověď.

„Ano, ale polekal se mě a zmizel.“

Když dospěl ke dveřím knihovny, uvědomil si, že s sebou nemá ani pero. Nemohl předstírat, že je spisovatel a sbírá materiál, když nemá ani pero a papír.

Rozhlédl se po vesnici a na protější straně zahlédl papírnictví. Přešel ulici a vstoupil dovnitř. Jako ve většině anglických vesnických obchodů měli od každého zboží po dvou kouscích na rozdíl od amerických obchodů, kde se dalo vybrat z pětadvaceti kusů každého zboží.

„Tady to máte,“ řekla vysoká, hubená šedovlasá žena za pultem, když mu přistrčila krabici.

„Prosím?“

„Je v tom všechno, podívejte se,“ vybídla ho. „To bude asi omyl. Nic jsem neobjednal.“

„Volala mi Alice Browneová a říkala, že jste venku na zahradě viděl toho ducha. To se nikomu před vámi ještě nepodařilo, tak jsme obě usoudily, že vaše první cesta povede do knihovny, abyste si o ní něco vyhledal, a budete si chtít nejspíš psát poznámky, takže v téhle krabici je všechno, co budete potřebovat.“

Jelikož se Jace ani nehnul, posunula krabici k němu tak blízko, že div nesklouzla z pultu.

„Všechno to jde na váš účet,“ pokračovala. „Na konci měsíce pošlu Gladys Arnoldové fakturu. Nechci, aby nakupovala něco v Aylesbury. Můžete jí ode mě vyřídit, že se nevyplatí znepřátelit si místní prodejce.“

Když se Jace ani teď nepohnul, nasadila netrpělivý tón.

„Přejete si ještě něco?“

„Ne,“ odpověděl pomalu, sebral krabici a vracel se s ní k vozu, kde ji položil na sedadlo vedle řidiče a usedl za volant.

Potřeboval trochu času, aby se uklidnil. Třebaže paní Browneové řekl, že neviděl ducha v zahradě, nevěřila mu.

Zavolala do místního papírnictví a prodavačce oznámila, že se tam Jace cestou do knihovny zastaví.

Jeho prvním impulzem bylo zajít za paní Browneovou, vynadat jí a možná ji i propustit. Jak se opovažuje vyžvanit celé vesnici, co on dělá?

Po několika minutách vztek opadl a on si uvědomil, že tohle je vlastně dobré řešení. Nebude muset lidi přesvědčovat, že se zajímá jen o toho ducha, a zastře tím svůj skutečný zájem. Ano, bude jako všichni ostatní.

„Fajn,“ konečně se vzpamatoval. „Dobré řešení, a vhodné maskování.“

Uvolnil napnuté svaly, pohlédl na krabici na vedlejším sedadle a začal se jí probírat. Jen užasle kroutil hlavou. Byla plná věcí, které by badatel mohl potřebovat. Našel šest černých per, čtyři barevná pera, dva bloky, jeden linkovaný, druhý bez linek, a další a další pomůcky. Úplně na dně byla dokonce i malá lampička na baterii pro čtení ve tmě.

Jace vyndal velkou papírovou tašku, vložil do ní nelinkovaný blok a dvě černá pera, a vypravil se do knihovny.

Knihovnice, žena přibližně stejného věku jako majitelka papírnictví a paní Browneová, ho přivítala slovy: „Už mám pro vás všechno přichystané.“ Přisunula k němu další krabici.

„Říkáme jí krabice pro Priory House a už z ní ty knihy ani nevyndáváme. Doufám, že vlastníte videopřehrávač. Alice mi řekla, že moc nábytku nemáte, jen zbytky po bývalém majiteli.

Budete-li potřebovat video, můžeme vám ho půjčit.“

„Děkuju.“ Jace se snažil upřímně poděkovat, ale doslova to v něm vřelo. „Video už jsem si objednal.“ „Vážně? Alice mi neřekla -“

„Paní Browneová neví o mém životě všechno,“ prohlásil upjatě.

Žena na něj párkrát mrkla. „Rozumím. Třeba tyhle knihy ani nechcete,“ poznamenala a chystala se je sundat z pultu.

Přes své nejlepší úmysly Jace zřejmě urazil další Angličanku. „Ty knihy si moc přeju,“ bránil se a honem přitáhl krabici k sobě, aby mu ji nesebrala. „A od vás bylo velice laskavé, že jste je pro mě shromáždila.“

Nijak ji tím neobměkčil. „Nedělala jsem to pro vás, ale pro paní Grantovou.“

„Ano?“ Usmál se, aby si u ní šplhl. „Tu neznám.“

„Jistěže ne! Byla to čtvrtá majitelka od konce.“ Knihovnice na něj vrhla pohled naznačující, že ji zbytečně okrádá o čas.

„Teď, jestli si nepřejete ještě něco…“

„Vlastně bych se tu rád porozhlédl. Po jiných věcech. Tedy jestli dovolíte.“

Bez odpovědi se otočila. Jace zvedl krabici a postavil ji na jeden ze stolků. Měl v úmyslu prohlédnout si místní noviny ze dne, kdy Stacy zemřela. Chtěl vědět, co se o ní psalo a kdo všechno byl do toho případu zapletený.

Věděl, že knihovnice by mu mohla zodpovědět otázku, kde začít hledat, ale zároveň mu bylo jasné, že by pět minut nato už pravděpodobně žhavila dráty, aby poreferovala paní Browneové. A požádat ji o dovolení? uvažoval. Volala by paní Browneové, jestli je v pořádku, aby si Jace prohlížel tři roky staré noviny?

Našel, co chtěl, aniž se zeptal, a vložil do čtečky mikrofilm, na kterém byly hledané noviny.

Den po nalezení Stacyina mrtvého těla byly místní noviny plné zahradní slavnosti, takže zpráva o její smrti se nacházela až na druhé stránce úplně dole. Na jednu stranu ho mrzelo, že její smrt nebyla událostí číslo jedna, ale zároveň byl rád, že se spekulace o ní nestaly středem pozornosti. Všechno proběhlo v klidu a důstojně, utěšoval se.

Ten článek napsal Ralph Barker. Napsal ho, zredigoval a vytiskl. Jace si zapsal jméno a adresu do bloku.

Dlouho se nemohl odhodlat přečíst si, co o tom Barker napsal. Nakonec se zhluboka nadechl a začal číst. Jednalo se o typický novinářský článek, pouze fakta, žádné melodrama, žádné spekulace.

Dne 12. května 2002 ve tři odpoledne v pokoji nad hostincem U Skákajícího jelena našla žena majitele, paní Emma Carewová, mrtvé tělo slečny Stacy Evansové, sedmadvacetileté Američanky. Paní Carewová oznámila konstáblu Clivu Seftonovi, že slečna Evansová přišla do hostince kolem půlnoci a zeptala se, zda by si mohla na noc pronajmout pokoj. Paní Carewová si prý všimla, že slečna Evansová byla dost nepořádně oblečená, měla roztrženou blůzu na rameni a pod očima rozmazaný make-up, jako by předtím plakala. Paní Carewová se jí zeptala, jestli je v pořádku. Slečna Evansová řekla, že ano, jen se cítí velmi unavená a chce dlouho spát. Požádala, aby ji příští ráno nikdo nerušil, a řekla, že kdyby musela zaplatit za dvě noci, udělá to. Paní Carewová prý z jejího dechu cítila likér, tak usoudila, že ta žena pila a nechtěla řídit. Cestou nahoru slečna Evansová na schodech škobrtla.

Když se příští den vůbec neukázala, paní Carewová dostala strach, co s ní je. Její manžel, majitel hostince George Carew, jí řekl, ať nechá slečnu Evansovou na pokoji, ale paní Carewové to nedalo. Vzala náhradní klíč, aby otevřela dveře, ale ty byly zevnitř na řetěz. Skulinou uviděla slečnu Evansovou, jak leží natažená přes postel, a instinkt jí napověděl, že ta žena je mrtvá. Zavolala policii.

Konstábl Clive Sefton dorazil na místo ve 15.06 a spolu s paní Carewovou vnikli do pokoje. Slečna Evansová byla mrtvá.

Konstábl Sefton našel kabelku slečny Evansové, vyndal z ní cestovní pas a pak zavolal na číslo, napsané na lístku pro případ nehody.

V článku se dále uvádělo, že z výsledku vyšetřování vyplynula pravděpodobná příčina úmrtí - sebevražda.

Jace prošel ještě noviny z následujících dvou dnů, plné článků a fotografií zachycujících vesnickou soutěž o nejhezčí zahradu. Neušlo mu, že tam nebyla jediná zmínka o jeho domě nebo o Hatchově nádherné zahradě v Priory House. Že by nesoutěžil?

V novinách, které vyšly tři dny po Stacyině smrti, našel druhý článek, tentokrát na straně šest, znovu až úplně dole.

Stručně rekapituloval původní příběh a ještě dodal, že do Margate přiletěla vdaná sestra slečny Evansové, paní Regina Townsendová, aby převezla její tělo domů do Spojených států.

Paní Townsendová prý na otázku konstábla Seftona odpověděla, že její sestra se už nějakou dobu zdála sklíčená, protože ji donutili k vdavkám, ale ona se nechtěla vdávat a nevěděla, jak se dostat z toho slibu manželství, který dala.

Jace se zaklonil na židli. Náhle měl pocit, jako by dostal ránu. V prvním okamžiku se mu nedostávalo vzduchu. Při Stacyině pohřbu si její rodina na něm vylila vztek, ale jeho rodina ho uchránila od nejhoršího. Po pravdě řečeno, Jace byl v takovém šoku, že vůbec nechápal, co se kolem něj povídá.

Teprve později si vzpomněl, co říkali, a to jen částečně.

Ale tady to stálo černé na bílém. Stacyina sestra, žena, kterou považoval za svou přítelkyni, řekla policii, že Stacy nevěděla, jak se vyzout ze svého slibu. „Slibu, že si mě vezme,“ zašeptal.

„Prosím, pane Montgomery?“ zeptala se chladně knihovnice.

„Potřebujete něco?“

„Ne, já jen… „ Vyčkávavě se na něj podívala, a když přistoupila blíž, vypnul přístroj. Nechtěl, aby viděla, co čte.

„Jen jsem se divil, proč se Hatch nezúčastnil té soutěže o nejhezčí zahradu,“ odpověděl. Spěšně převinul mikrofilm a uložil ho do košíčku.

„Tomu se každý divil,“ přikývla. „Kdyby se totiž zúčastnil se svými květinami, nikdo jiný by neměl šanci vyhrát. Je frustrující, když se někdo celý rok snaží, aby byl vyhlášený za nejlepšího. Možná že teď, když jste novým majitelem Priory House, si s o tom panem Hatchem promluvíte.“

„To rozhodně udělám, ale musím přiznat, že jestli růže před touhle budovou svědčí o vašem pěstitelském umu, nejsem si už tak jistý, že by Hatch zvítězil.“

„Dělám, co je v mých silách.“ Paní Wheelerovou jeho pochvalná slova viditelně potěšila.

Jace jí s úsměvem ještě jednou poděkoval a vyšel ven. Na okamžik se musel soustředit, aby vůbec dokázal dýchat.

Krabici s knihami o historii domu uložil do vozu. Co teď?

uvažoval, ale přitom už mířil ulicí k hostinci U Skákajícího jelena. Strýc ho upozornil, že může zjistit něco, co si nebude přát vědět. Chtěl zjistit důvod, proč se Stacy toužila vykroutit z manželství. Pohrdala jím snad?

Ve chvíli, kdy dojel k hostinci, vůbec netoužil získat víc informací. To bylo to poslední, co by si teď přál. Chtěl se jen napít a na okamžik zapomenout.

V hostinci bylo plno starých trámů a lesknoucích se koňských postrojů, turistická představa, jak má vypadat typická anglická hospoda. U jednoho stolku hodně vzadu seděla mladá dvojice, ale jinak tady bylo prázdno, až na muže za barem. Byl vysoký, asi čtyřicátník a jeho mohutné břicho kryla našponovaná zástěra. Na první pohled bylo patrné, že je to majitel tohohle podniku.

„Obyčejné pivo asi nemáte, viďte?“ vyzvídal Jace. Muž mu s úsměvem nalil sklenku temně zlatavé whisky.

„Jak vidím, už jste se setkal s tím ,trojlístkem’,“ poznamenal hostinský. Jace nechápal.

„S paní Browneovou, paní Parsonsovou v papírnictví a s paní Wheelerovou v knihovně, a teď je čas na whisky. Ještě jednu?“

„Dvojitou, prosím.“

Hezká žena Jaceova věku, pyšnící se pěknou postavou, vyšla ze zadní místnosti. „No ne, jste vy ale fešák,“ zahlaholila.

„Slyšela jsem, že jste, ale tohle jsem nečekala.“

„Ruce pryč, miláčku,“ okřikl ji hostinský dobrosrdečně.

„Abych nezapomněl, já jsem George Carew, a tahle drzá ženská je moje manželka Emma.“ Kývl hlavou směrem k Jaceovi. „Právě absolvoval to trio.“

Na Emmině obličeji se objevil účastný výraz. „Chudáku.

Nabídla bych vám něco k jídlu, ale Alice už to určitě zvládla.“

„Kolik může člověk přibrat během čtyřiadvaceti hodin?“

zasmál se Jace.

„Na dnešní večer připraví ovocné koláče - jestli ovšem najde ještě nějaké maliny.“ V jejích hezkých očích se objevil šibalský ohníček.

„Jak dokážou ty dívky v takovéhle vesnici udržet v tajnosti, co dělají?“ zeptal se tiše Jace. Whisky ho uvolnila, ale věděl, že už si nemůže dopřát další, aby pak neprozradil něco, co nechce.

„Všechno se zpracovává v Lutonu,“ vysvětlila mu Emma. „o tom ovoci vím jen proto, že s tím začala právě moje matka.“

„Ale co s tím má společného Hatch?“ zajímalo Jace.

„Je do toho zapletená jeho nejmladší sestra,“ řekla Emma.

„No, mladá zrovna není,“ usoudil hostinský.

Manželé si vyměnili pohled tak plný lásky a porozumění, že Jace měl chuť vzít tu láhev whisky a hodit ji do sebe celou.

Vzpomněl si, že něco takového prožil se Stacy, ale pak si náhle uvědomil, že to není pravda. „Ano, o vaší ženě už jsem slyšel,“

vyhrkl bez uvážení, než si uvědomil, že jim nemůže říct, kde se dozvěděl o Emmě Carewové.

Ale hostinský se jen hrdě usmíval. „Takže už jste tu knihu četl.“

„Ano, jistě, četl,“ přikývl Jace. Emma ho pozorovala. Určitě věděla, že lže. Chtěl si otevřít blok a zapsat: Najít knihu.

Přečíst si o Emmě.

„Pane Montgomery -“ začala Emma.

„Jace,“ opravil ji.

„Tak tedy Jace.“ Její úsměv ho zahřál. „Co takhle sklenku piva a pár těch vašich amerických kuřecích křidýlek?“

„Kdo vařil to pivo?“ strachoval se. „Neříkejte mi, že jste se napil toho Hatchova dryjáku?“ zděsil se George. „Jednu pintu.“

„A jste dosud naživu?“

„A to jsem tentýž den měl ještě dvě sklenice jeho vína.“

„Je zázrak, že jste neoslepl.“

„Nedivím se, že jste včera zaspal večeři.“ Emmu rozesmál Jaceův udivený výraz. „Daisy to řekla své matce, ta mojí mamince a od ní to vím já. Jste hlavním tématem konverzace celé vesnice. Velký, nádherný chlap jako vy, úplně sám v tom obrovském domě. Všichni sdílejí stejný názor — že potřebujete manželku. Vlastně je tu pár nezadaných žen, které už si na vás brousí zuby.“

„Kdo potřebuje manželku? Tedy kromě mne?“ ozval se hlas ode dveří.

Jace se otočil. Na prahu stál mladý muž blížící se třicítce, urostlý modrooký blonďák. Byl v policejní uniformě a Jace intuitivně vycítil, že právě tenhle muž tehdy otevřel dveře pokoje a našel Stacy.

Posadil se na barovou stoličku vedle Jace a objednal si limonádu. „Jsem ve službě. Clive Sefton. Tak proč jste zrovna vy koupil ten dům?“

Jaceovi se nepovedl úsměv. „Zamiloval jsem se do jeho krásy.“

Ostatní tři zaúpěli.

„Lahůdky paní Browneové? Zahrada?“ Zaúpění ještě zesílilo.

Jace se napil piva, výborného světlého moku v americkém stylu, snědl jedno Emmino příšerně pálivé kuřecí křidýlko a přisunul talíř Clivovi, aby se s ním podělil. „Tak dobrá. Prostě mi jedna dobrá investice vynesla trochu peněz, tak jsem si řekl, že musím někde bydlet, a koupil jsem dům.“

„Proč tenhle dům?“ Clive se nedal odbýt.

„Abych mohl napsat knihu o tom duchovi, samozřejmě.“

„Jako všichni ostatní,“ poznamenal George.

„Odpusťte, drahoušku,“ Emma oslovila Jace, „ale tam nevydržíte. Moc zlé.“

„Povězte mi přesně, co ten duch vlastně provádí?“ žadonil Jace.

„Celou vesnicí už se šíří zpráva, že jste ji dneska ráno viděl v zahradě.“

„Víte, co jsem tam viděl? Dvě dívky kradoucí moje maliny.

Paní Browneová je odtamtud vyhnala.“ Nebyla to úplná lež, ale ani pravda.

Emma se podívala na Cliva. „Tak mu pověz, co se tu povídá.“

Clive spořádal čtvrté kuřecí křidýlko. „Poslední majitel mi svěřil, že viděl ženu obklopující jeho sedmiletého syna.

Chlapec byl uvnitř toho ducha a hrál s matkou hru.“

„Jakou?“

„Xbox. Ona se dívá lidem přes rameno, a když hrajou příliš pomalu, posunuje stránky. Nejstarší syn předminulého majitele tvrdil, že slyšel, jak vyjíždí na koni do schodů, ale já si myslím, že ten kluk kouřil něco, co neměl.“

„A co víte o tom Jejím stromě?“ zajímal se Jace.

„Tohle spadá ještě do dávných dob,“ pokračoval Clive.

„Říká se, že tam oběsila nějakého muže. Zradil ji, tak přikázala svým lidem, aby ho pověsili. Ať vám Hatch ukáže místo, kde býval ten provaz. Ten tam byl ještě asi před deseti lety, než ho ten předposlední majitel odřízl. Taky se povídá, že svou kořist zakopala pod tím stromem. Hatch pod ním nejednu noc spal s puškou na klíně. Zdejší muži mají sto chutí strom porazit a podívat se, co je pod ním, proto ho Hatch tolik chrání.“

„Zajímavé,“ prohodil Jace s pohledem upřeným na sklenici piva. „Najdou se v téhle vesnici ještě jiné nevyřešené vraždy?“

vyhrkl.

Emma se zasmála „Chápu. Máte v úmyslu psát o vraždě v anglické vesnici, co?“

„Jen o záhadné vraždě, ty se prodávají samy.“ Jace si dopřál další doušek. „Už někdo někdy vypracoval studii zabývající se podílem lidí zabitých na anglickém venkově v porovnání s počtem obyvatel?“

„Nemůžu tvrdit, že by se mi něco takovýho doneslo,“ zasmál se George. „Ale kdyby někdo s podobným návrhem přišel, vláda by za takovou studii určitě ráda zaplatila.“

„Podle mě,“ Emma spěšně skočila manželovi do řeči, než začne mluvit o politice, „je anglický venkov tak nudný, že lidé myslí na vraždu, jen aby ten zapadákov nějak oživili.“ Vrhla na manžela výmluvný pohled.

„Emma si přeje, aby ji George vzal na jeden večer do Londýna,“ vysvětlil Clive.

„Jestli to neudělá, budete mít v Margate další vraždu.“

„Takže se tady nestalo nic jiného, než že se objevil duch, když matka se synem hráli ten xbox?“

„Výborný titul pro vaši knihu,“ prohlásil George. Duch a xbox.“

Clivovi to došlo. „Zajímá vás nějaká konkrétní vražda?“

vyzvídal.

Jace odvrátil hlavu. Příliš toho vypil, a bylo tu příliš mnoho naslouchajících uší. Ulevilo se mu, když do hostince vešlo šest mužů vracejících se z práce. Pustili hudbu a všichni se usadili ke stolkům.

Jace zůstal v hospodě do dvou do rána. Smál se, bavil se s lidmi a dělal všechno pro to, aby zapomněl, co ráno spatřil a odpoledne si přečetl. Několik rusovlasých pihovatých mužů ho nad ránem odvedlo domů.

4

Příští ráno se Jace rozhodl strávit den doma. Nebyl zvyklý moc pít a ty dva dny mu daly pořádně zabrat, pokaždé zmoženě padl do postele a spal. U snídaně se ho paní Browneová zeptala na jeho játra. Na to neodpověděl, ovšem vzápětí paní Browneovou zajímalo, na co se mu podařilo přijít - kromě toho ducha. Uvědomil si, že musí něco říct, nebo si ta šuškanda vytvoří vlastní vysvětlení.

Sklopil oči k francouzskému toastu - ála Jamie Oliver - a dělal, jako by věděl něco, co nechce říct. Hospodyně pilně leštila velký belfastský dřez a vyčkávala.

Jace jí dopřál nějaký čas, než jí položil nečekanou otázku: „Proč nebyla moje zahrada zařazená do té místní soutěže?“

Paní Browneová okamžitě spustila stavidla stížností na svůj oblíbený předmět: Hatche. Nikdy se nezúčastnil vesnické soutěže, protože si myslel, že by to vůči ostatním soutěžícím nebylo fér. Byl přece profesionál. Paní Browneová měla na mysli jeho zahradnické dovednosti, samozřejmě.

S dost škodolibým pocitem odešel nahoru do ložnice, kam mu někdo donesl krabici knih, co mu půjčila knihovnice. Mohl by se do nich hned pustit, usoudil.

Předchozí noc spal ve velké dubové posteli v hlavní ložnici, ale i ve spánku mu připadala příliš velká a prázdná. Ve stěně byly dveře, takže bývalí majitelé mohli místnost na západním konci používat jako šatnu, a Jace se odebral na východní konec, do ložnice, kde spal první noc a kterou už si zamiloval.

S úsměvem do ní vešel.

U jedné stěny stál krásný mramorový krb a druhou zdobila okna od podlahy ke stropu s výhledem do zahrady. Stěna před ním měla hluboký výklenek s obrovskými okny a se sedátkem pod nimi. Postel byla umístěná u čtvrté stěny, z níž také vedly dveře do koupelny.

Seděl na sedátku pod oknem a díval se do parku, na vlnící se pole trávy, na němž jako tečky… Rozhodně se musí zeptat Hatche, jestli tamty ovce patří jemu.

Otočil se zpátky do místnosti. Bylo v ní málo nábytku, jen postel, nebo spíš matrace a péra zasazená do rámu, a u krbu jediná židle. Věděl, že dole je několik obrovských pokojů s pohovkami, a kdyby měl rozum, sešel by se svými knihami tam, ale chtěl zůstat v ložnici. Už proto, že to byla jediná místnost, kde necítil takovou vnitřní prázdnotu. I kuchyň paní Browneové, přestože byla přecpaná věcmi, dýchala samotou.

Ale tady, v téhle ložnici…

„Jen takhle pokračuj, Montgomery,“ spílal si nahlas, „a brzy tě odvezou do blázince.“ Říkal si, že tohle je pěkná světlá místnost, má tady sedátko u okna a víc nepotřebuje.

Natáhl se na postel a krabici s knihami položil na podlahu vedle sebe. Nejprve si vyndal malou modrou knížku vydanou v roce 1947 a pojednávající o té zlořečené Barbaře Caswellové, lady Grace. Narodila se v roce 1660 v jedné zchudlé rodině a byla krásná, znuděná a neklidná. V osmnácti se provdala za boháče, majitele Priory House, a předpokládala, že její život bude jedna dlouhá nekonečná řada večírků a zábav. Ale její manžel nenáviděl Londýn a nesnášel veškerý společenský život. Mladá manželka se nudila k zbláznění. Jednoho dne se vykradla z „čincového pokoje“, po tajném schodišti vyběhla do jedné ze čtyř místností ve věži, oblékla se do mužských šatů a znovu po schodišti sešla do přízemí. Hvízdla na svého oblíbeného koně a vydala se olupovat lidi, ne pro peníze, jen pro vzrušení, které jí takové dobrodružství skýtalo.

Po několika měsících potkala jiného lapku, zvaného „Gentleman Jack“, a stali se z nich milenci. Léta okrádali lidi společně. Ale nakonec se mladá žena opět začala nudit, a tak ve své touze po silnějším vzrušení začala lidi zabíjet. Zastřelila chlapce, jehož viděla vyrůstat, a když to jeden starý sluha zjistil, otrávila ho. Pak přistihla „Gentlemana Jacka“ v posteli s jinou ženou a udala ho šerifovi. Lapku chytili, soudili a pověsili. Barbara Caswellová se jen obávala, aby ji neprozradil.

Ale ten člověk, věren svému jménu, nic neřekl.

Jace dočetl knihu do dvou třetin a cítil, že už dál nemůže.

Ten příběh nedával žádný smysl, i když ho všichni považovali za pravdivý. Barbara Caswellová celá léta, noc co noc, vycházela z domu. Copak si nikdo nevšiml, že je pryč?

Nedošlo nikdy v noci k něčemu, co by lidi vyhnalo z postelí, a přitom zjistili, že se někam vytratila?

Váhavě přece jen četl dál. Po letech vraždění se Barbara Caswellová zamilovala do snoubence jediné osoby, která ji podezírala, a napravila se. Ach bože, pomyslel si Jace. Ta síla lásky! Barbara Caswellová se snad přes noc proměnila z chladnokrevné vražednice ve spokojenou ženu v domácnosti -

až na to, že se chystala svého manžela otrávit, aby se ho zbavila a mohla se provdat za muže, jehož milovala.

U poslední stránky už Jace sotva udržel oči otevřené. Asi měl uvěřit, že tahle historka má v sobě divokou romantiku, ale neuvěřil. Když se dočetl, že se lady Grace vypravila naposledy na lup a přitom ji zastřelil její milovaný muž, uklidnilo ho to.

„Zasloužená smrt,“ zamumlal a odhodil knihu zpátky do krabice. Chtěl si zdřímnout, ale pak si vzpomněl na Emmu Carewovou, a začalo mu vrtat hlavou, co si o ní měl vlastně přečíst.

Vyndal z krabice objemný paperback: Historie Margate.

Jelikož kniha vážila několik liber, nemínil ji číst od začátku.

Nahlédl do rejstříku, vyhledal heslo „Carewová“ a našel si patřičnou stránku. Byla na ní fotografie Emmy, pořízená asi před deseti lety; Emma byla v plavkách s korunkou na hlavě a s žezlem v ruce. „Miss Margate“ stálo pod obrázkem. „Zvolena nejhezčí dívkou vesnice.“

Jace s úsměvem sklapl knihu a ponořil se znovu do krabice.

Vylovil čtyři brožury z doby, kdy se dům prodával. Prolistoval je a všiml si, že kromě nábytku nedošlo k žádným velkým změnám. Jeden majitel naplnil dům chromem, sklem a černou kůží. Úplně na dně krabice našel knížečku o anglických domech, v nichž straší, a Priory House tam byl věnovaný dlouhý odstavec. Přečetl si, jak často se objevoval duch Barbary Caswellové, dámy přepadávající cestující v kočárech.

Kromě jiného taky zažíhala svíčky v okně věže a uvnitř domu jezdila na koni.

„A její manžel neměl tušení, co se děje,“ řekl Jace nahlas, když vrátil brožurku do krabice.

Pohodlně se opřel o polštáře na posteli a rozhlédl se po pokoji. Na stropě nebyla žádná výzdoba, jen štuk. Stěny byly do poloviny obložené dřevem a podlahu tvořily dubové parkety. „Zajímalo by mě, jak ten pokoj vypadal dřív,“ zašeptal pár vteřin předtím, než usnul.

Okamžitě se dostavil sen. Zdálo se mu, že je v ložnici, stojí tam, kde je lůžko, ale viděl jen úzkou postel u protější stěny.

Sklopil oči ke svým nohám a všiml si, že mu levá noha vězí ve velké skříni. Zděšeně udělal krok vpravo, ven z toho šatníku.

Zvláštní, ruka mu projela skříní, a pak i židlí vedle ní. Věděl, že se mu to zdá, proto si ten pocit vychutnával. Zamířil ke krbu, prošel velkým zeleným otomanem a usmál se, když prostoupil i polstrovaným ušákem.

U krbu se pokusil zvednout nějaké ozdobné předměty, ale nešlo to. Jaký nádherný sen, pomyslel si, ten magický pocit vidět, ale nebýt tam, kde se to odehrává. A jaký kouzelný pokoj si jeho mysl vytvořila. I když viktoriánský styl nebyl zrovna podle jeho vkusu. Kdyby si mohl vybrat, asi by si zvolil Priory House v době, když sloužil jako klášter.

Tahle místnost určitě patřila nějaké ženě, usoudil, když jí procházel, občas se zastavil, aby rukama prostoupil lahvičky na malém toaletním stolku, a pak se zadíval na tituly knih hustě narovnaných ve vysoké, úzké knihovně. Byly to většinou dětské knížky, ale i pár knih o přírodě. „Ptáci,“ řekl, ovšem svůj hlas neslyšel. „Ona má ráda ptáky.“ Když nezaslechl žádný hlas, pomyslel si: Jako němý film, tohle je němý film.

Ve starožitnostech se sice moc nevyznal, ale odhadoval, že místnost mohla pocházet z časů americké občanské války.

Obešel celý pokoj a zastavil se u skříně. Nalevo se otevřely dveře do haly. Jak si domyslel, další dvoje dveře, jedny vedoucí do hlavní ložnice a druhé do koupelny, tam chyběly.

Ty patřily k pozdějším úpravám.

Třebaže věděl, že sní a že všechno, co vidí, není skutečné, jakmile zaslechl hlasy, div se mu nezastavilo srdce.

Do místnosti vešly dvě ženy. Jedna byla vysoká a štíhlá, s vlasy sčesanými do týla. Jace v ní poznal bytost, která odfoukla pavouka do obličeje paní Browneové. Jeho prvním impulzem bylo pozdravit je, ale tolik si přál vědět, co se bude dít, že ustoupil blíž ke skříni a schoval se za ni. Neviděl jasně, spíš jako by měl na očích sluneční brýle, ale ty ženy viděl a zajímalo by ho, jestli ony vidí jeho.

Druhá žena byla menší a buclatější. Měla krásný obličej, i s nevytrhaným obočím a velmi slabým nalíčením. Podle trendů jednadvacátého století byla nevýrazná. Ale Jace žasl, co udělala se svým tělem. Horní část a zadeček mu připadaly dost mohutné, zato pas byl tak útlý, že by se dal sevřít do dvou dlaní.

Svým způsobem vypadala úžasně, ale tak nějak zvláštně; říkal si, kdyby si uvolnila korzet, asi by se nafoukla jako balon.

Napadlo ho, že té vyšší ženě by pravděpodobně slušely bikiny.

„Ann, vypadáš skvěle,“ řekla ta silnější. Vláčela na sobě snad dvacet kilo zeleného hedvábí a možná sto metrů třásní a stuh.

Ta hubenější, Ann, byla oblečená do světle žlutého hedvábí a spokojila se s polovinou toho, co ta druhá. Jaceovi se líbila víc.

„Vážně?“ zeptala se Ann. „A myslíš, že Danny bude rád, když si je obléknu k naší svatbě?“

„Podle mě by se Dannymu Longstreetovi víc líbilo, kdyby ses navlékla do taftu s rudočernými proužky a po celé sukni měla fialové třepení.“

Ann se usmála. „Možná. Pan Longstreet mi řekl, že jakmile se stanu jeho dcerou, můžu si zajet do Londýna nakupovat.

Dovedeš si to představit, Catherine? Londýn?“

„To by ti tvůj otec nikdy nedovolil,“ prohlásila Catherine, ale vzápětí se její obličej rozjasnil. „V Londýně budeš u mě, viď? Děti se nemůžou dočkat nejnovější kapitoly tvého příběhu.“

„Samozřejmě budu bydlet u tebe, Catherine. A poskytnu ti alibi na dobu, kterou strávíš se svým posledním… Jakže se jmenuje?“

„Jméno mého milence dobře znáš. Sergej. Ach Ann, měla bys ho vidět. Když řeknu fantastický, ještě to plně nevystihnu.

A ta jeho ruská nátura!“ „Jak se líbí tvému manželovi?“

„Nemám tušení. Peregrine má milenku, herečku.“

Ann potřásla hlavou. „Myslela jsem, že svého manžela miluješ.“

„Miluju. A moc. Vlastně mám dojem, že naše poslední dítě by mohlo být jeho.“

Ann se zasmála. „Jsi nenapravitelná.“

„Já? Ty si bereš muže, který je o jednu generaci dál než syn té hospodyně, a já že jsem nenapravitelná?“

„Jak dobře víš, má drahá sestřenko, naše rodina už tři generace nemá se šlechtou nic společného. Byl to tvůj obličej a vosí pas, čím jsi uchvátila svého manžela-hraběte, nikoli tvoji předkové.“

„Ano, ale když jsem ho teď získala, odrazí se to i na tobě.

Mohla sis vybrat líp, než syna Hugha Longstreeta. Ten muž touží po tomhle starém domě, a svého syna ti dává jen proto, aby ho dostal. Tvůj otec využil tebe, aby získal to, co chce. Jsi si jistá, že nezměníš svůj názor na sňatek s ním?“

„Naprosto jistá,“ Ann odložila svatební šaty na pohovku a zamířila ke skříni. „Ještě jsem ti neukázala své šaty. Mají kašmírový živůtek.“

„Hrozně ráda se na ně podívám. Já - Ann? Co se děje?“

Ann otevřela dveře do šatníku a uvnitř stál Jace. Když mu došlo, že se dívka chystá otevřít skříň, snažil se skrýt, ale nemohl couvnout, to by znamenalo, že by musel projít stěnou, a z nějakého důvodu se jeho tělo nedokázalo pohnout stranou, aby se schovalo za druhými dveřmi.

Zděšený výraz na Annině obličeji ho zamrzel, ale nemohl s tím nic udělat. Na rozdíl od ní tehdy v zahradě on neměl tu moc z vlastní vůle zmizet. Usmál se na ni, a dokonce jí maličko zamával, ale to ji ještě víc vyděsilo. Byla bledá, úplně průsvitná.

Ann ukázala rukou na šatník a Catherine do něj vešla.

Neviděla v něm nic neobvyklého. Vyndala šaty a krabice.

Jak se Catherine shýbla, aby prozkoumala hlubokou skříň, Jace se zmocnil nepříjemný pocit, jako by mu její hlava prošla hrudí. Krabice na klobouky mu prostoupily nohama.

Nedokázal odtrhnout oči od toho, co Catherine dělala, ale po chvíli mu to všechno přišlo k smíchu. Zvedl oči k Ann, aby se s ní podělil o svůj zážitek, avšak ta se právě chystala omdlít.

Jace zaječel na Catherine, aby se postarala o Ann, ovšem jeho hlas byl úplně nezvučný. Bušil na stěnu skříně, ale ani tehdy se neozval jediný zvuk.

Teprve když Annino tělo dopadlo na podlahu, Catherine se otočila. Ann se znovu zadívala na Jace, zamžikala víčky a pak zcela ochabla. V okamžiku, kdy ztratila vědomí, se Jace probudil a zjistil, že leží na posteli.

Několik minut byl naprosto dezorientovaný a nechápavě mžikal do stropu. Vůbec si neuvědomil, kde se nachází.

Postupně se mu začala před očima vynořovat holá místnost.

Byl to stejný pokoj jako v tom snu, ale jinak už nic jiného nebylo stejné. Její - Anniny - tapety nad táflováním měly smetanovou barvu s malými pugétky polních květů svázaných modrými stužkami. Postel byla mahagonová, úzká, ale vysoká.

Koberec —

Jace si promnul oči, posadil se a pohlédl na hodinky. Spal jen deset minut.

Po chvíli, když se víc probral, začal si vybavovat, co slyšel.

Jména. Danny Longstreet. Ann. Catherine. Peregrine.

Sáhl po Historii Margate a nalistoval si rejstřík. Huberta a Daniela Longstreetovy našel v kapitole o Priory House. Hubert „Hugh“ Longstreet byl otec Daniela, snoubence Ann Stuartové, dcery majitele Priory House. Ale když se manželství neuskutečnilo, Hugh a jeho syn odjeli z Margate a už o nich nikdo nikdy neslyšel.

„Ale co Ann?“ vyhrkl nahlas Jace. „Proč si nevzala Dannyho Longstreeta?“

Listoval stránkami a vzpomínal, jakými chorobami trpěli lidé ve viktoriánské době. Co strašného se asi stalo Ann, že se nemohla provdat za Dannyho Longstreeta?

O dvě stránky dál našel článek, jehož autorem byl N. A.

Smythe a který nesl název „Tragédie Priory House a Stuartů“.

Jace ten příběh doslova zhltl, pak zvolnil tempo a přečetl si ho znovu a pomalu. Smythe psal, že Arthur Stuart, milovaný syn a majitel Priory House, opustil bohatou mladou ženu, s níž měl uzavřít sňatek, a místo toho se oženil z lásky. Jeho ženou se stala milá a půvabná dcera vikáře venkovské farnosti.

Nastěhoval se s ní do Priory House. Bohužel, ona a její milovaný otec rok nato zemřeli. Ovšem Arthur nezůstal sám, protože měl milovanou dcerku Ann, která ho v jeho zármutku utěšovala.

„Milovaná,“ povzdechl si Jace. „Každý je něčí milovaný.“

V roce 1877 se zjistilo, že dům potřebuje generální opravu, avšak Arthur Stuart, proslulý vědec, na ni neměl peníze. Hubert Longstreet, bohatý Američan, chtěl ten dům koupit, ale pod podmínkou, že se jeho syn přižení do Stuartovy rodiny, kterou Longstreetovi považovali za aristokratickou. I když Longstreetovi neměli žádný titul, odvolávali se na příbuzenství s královskými Stuarty, a dokonce i s britskou královnou.

Longstreet toužil dostat se na vyšší společenskou příčku a vyšvihnout se nad své nízké americké kořeny, a Arthur Stuart si zoufale přál zachovat dům svých předků.

Oba muži uzavřeli obchod. Domluvili se, že se jejich děti vezmou a po svatbě budou všichni žít v tomto velkém domě.

Ale ukázalo se, že to byl ďábelský obchod. Danny Longstreet, nevzdělaný hejsek, opilec a hazardní hráč, si zvykl navštěvovat domy nevalné pověsti. Ann Stuartová byla dáma těšící se bezúhonné pověsti, vzdělaná a pro svou milou povahu všemi milovaná.

Ann chtěla poslechnout otce, psal N. A. Smythe, ale když se přiblížilo datum jejího sňatku, nedokázala se s tímhle manželstvím smířit. Dvě hodiny před svatebním obřadem vypila jed. Radši se zabila, než by se provdala za takového ničemu, jako byl Danny Longstreet.

Pochovali ji ve svatebních šatech, ale bohužel nemohla být pohřbená do svěcené půdy hřbitova, jelikož spáchala sebevraždu.

Pár týdnů poté jedna místní dívka přiznala, že otcem jejího nemanželského dítěte je Danny Longstreet. Ubohá Ann! Nechť odpočívá v pokoji!

Jace sklapl knihu. Ne, Ann Stuartová neodpočívá v pokoji.

Ona vlastně vůbec neodpočívá. Je odsouzena bloudit po Priory House po… Jak dlouho? Dokud někdo nezjistí, že nespáchala sebevraždu, ale byla zavražděna?

Napřímil se. Vražda. Hned jak se Jace dozvěděl, že žena, kterou miloval, spáchala sebevraždu, okamžitě ho napadlo, že byla zavražděna ale nikdo ho neposlouchal. Stacy vždycky špatně spala, proto si pokaždé brala prášky na spaní. Ale za léta jejich známosti jim pozvolna začala odvykat. Ani nevěděl, jestli na ně měla recept. Po její smrti mu zavolal její lékař, o němž jakživ neslyšel, a omlouval se, že dal Stacy nový recept.

„Slyšel jsem o její smrti,“ řekl mu tehdy doktor. „Byla mou pacientkou, ale neměl jsem vůbec tušení, že je závislá nebo maniodepresivní.“

„Ani jedno z toho!“ zařval na něj Jace, než mu strýc Mike stačil vytrhnout sluchátko. Mike potom s tím mužem pár minut hovořil. Když zavěsil, byl rudý vzteky. „Zřejmě měl strach, že ho dáme k soudu, proto se nám snaží namluvit, že Stacy nebyla duševně v pořádku.“ Jace z té věty slyšel jen slovo „byla“.

Stacy už neexistovala.

Během těch pekelných týdnů, které následovaly po Stacyině smrti, jako by mu stále v hlavě dunělo to „nebyla duševně v pořádku“ a léta chodila k psychiatrovi. Její rodina zřejmě dospěla k závěru, že její zasnoubení s člověkem jako Jace, jehož zajímá pouze práce a který neustále cestuje, ji dohnalo až na hranici sil. Přála si vymanit se ze slibu manželství, ale nevěděla, jak to říct. Od Stacyiny nevlastní matky se dozvěděl, že prý nechtěla zranit Jaceovy city. „A tak se zabila?“ vykřikl.

Nato se Stacyina macecha rozplakala a manžel ji odvedl. Strýc Mike se postaral o Jace.

Nemusel ani moc přemýšlet, aby mu došlo, jak moc Stacyina macecha získala tím, že byla smrt její nevlastní dcery označena za sebevraždu. Stacyiným odchodem na sebe strhla veškerou manželovu pozornost. Nikdy mu moc nezáleželo na jeho druhé dceři Regině, která se provdala mladá a porodila čtyři pečlivě vychované děti. Stacy byla zřítelnicí otcova oka, s ní se dovedl smát a být šťastný.

Jace zavřel oči a vybavil si to, na co se pokoušel zapomenout - Stacyin pohřeb. Pan Evans, byl bledý jako stěna a tupě zírající oči měl zrudlé pláčem. Stacy byla jeho oblíbenkyně.

Sice tvrdíval, že mu působila jen problémy, ale měl ji rád. Při pohřbu seděl zhroucený na židli, otupělý hořem. Nad ním se tyčila jeho mladá žena a nemilovaná druhá dcera, snažící se ho utěšit ze ztráty dcery, která spáchala sebevraždu.

Co by se stalo, kdyby byla Stacyina smrt prohlášena za vraždu? dumal Jace. Roger Evans by nepotřeboval útěchu těch dvou žen. Řval by jako lev a sám by se ihned pustil do hledání vraha své milované dcerky.

Jaceova matka vždycky tvrdívala: chcete-li vědět, proč někdo něco udělal, měli byste se podívat na výsledek. Když Stacyina macecha a její sestra obvinily Jace a řekly policii, že Stacy byla hluboce nešťastná, dosáhly dvou věcí. Roger Evans jim pak věnoval veškerou pozornost, a navíc se zbavily Montgomeryů. Jace moc dobře věděl, jak Rogera těšilo, že se jeho dcera provdá do bohaté a mocné rodiny Montgomeryových. Tohle muselo bolet Reginu, jejíž manžel si zřejmě nedokázal udržet zaměstnání.

Jace si přejel rukou oči. Teď viděl všechno úplně jasně.

Aspoň motivy dosud žijících lidí byly průhledné.

Ale co Stacy?

Rozhlédl se po místnosti. Teď už věděl, co ho přivedlo do tohohle domu. Ten dopis, který našel, na něj zřejmě celé tři roky čekal. Potřeboval čas, aby se přenesl přes svůj zármutek a šok způsobený Stacyinou smrtí, a k tomu, aby si uvědomil, že musí najít pravdu. Nemohl dál žít ve strachu, že každá žena, se kterou se seznámí, skončí… Nedokázal domyslet.

Vražda, nikoli sebevražda. Tahle myšlenka ho neustále pronásledovala. Ale kdo? Proč? Jak? Jednou věcí si byl ale opravdu jistý: nebyla to náhoda, že viděl ducha někoho, o němž se předpokládalo, že spáchal sebevraždu.

Jace zvedl Historii Margate a znovu se podíval na příběh Ann. Z toho mála, co slyšel ve svých snech, to vypadalo, že všechno v té historce je mylné. Z Catherinina tónu hlasu usoudil, že Ann nebyla „milovanou“ dcerou Arthura Stuarta. A Ann se taky rozhodně nechtěla vykroutit ze sňatku s tím lotrem Dannym Longstreetem. Naopak, Ann se na svatbu těšila.

„Co se stalo?“ zvolal. „A co s tím vším můžu udělat já?“

Věděl, že Ann se ukázala i jiným lidem - nebo ji zahlédli —uvnitř domu, ale jen on ji viděl venku. To mělo určitě nějaký význam.

Zvedl se. Potřeboval Ann Stuartovou. Potřeboval vědět, co viděla, co se v tomhle domě stalo, a vycítil, že ona potřebuje jeho. Hádal, že se Ann po něčem pídila… Uvažoval. Bylo možné, že sto dvacet sedm let hledala někoho, kdo by jejímu tělu pomohl spočinout v posvěcené půdě hřbitova?

„Pomůžu tobě, a ty pomůžeš mně,“ řekl, ale necítil žádnou odpověď. Místnost, i celý dům, zely prázdnotou. Jace se usmál při pomyšlení, že Ann už dvakrát vyděsil: jednou v zahradě a podruhé v její vlastní době. Byl si jistý, že právě teď se skrývá v pokoji Barbary Caswellové ve věži a je rozhodnutá už nikdy odtamtud nevyjít.

Potřeboval si s ní promluvit a říct jí o svých problémech se Stacy. Musí ji přimět, aby přišla za ním.

Po obličeji se mu rozlil úsměv. Začne se jí dvořit. Uvede ji v pokušení. Hodlal utkat síť, a pak ji do ní vtáhnout.

Stále s úsměvem vešel do velké ložnice. Nebude to snadné, ale věděl, že musí využít několika lidí.

5

Gladys odložila štětec. „Potřebuju pauzu.“

„Jistě, hned jak -“ Jace pohlédl na Micka a Gladys a všiml si, jak na něj ti dva zírají. Byli mladí, zamilovaní a chtěli být aspoň část víkendu sami. Byla neděle, tři hodiny odpoledne, a on je nutil pracovat už od pátku.

„Jděte,“ vybídl je. „Dokončím to tady. Vy dva —“ Vystřelili z místnosti, než stačil doříct větu.

„Vypadá to dobře,“ volala za ním Gladys, když se spolu s Mickem řítili dolů ze schodů.

Jace musel potlačit pocit žárlivosti, když se jejich smích rozlehl domem. „Tenhle dům potřebuje trochu smíchu,“

usoudil, než trochu ustoupil, aby si prohlédl Annin pokoj.

Vypadal opravdu pěkně.

V pátek oznámil paní Browneové, že hodlá strávit víkend v Londýně. Zdvořile vyslechl její přednášku, že v Anglii se tráví všední dny v Londýně a víkendy na venkově. „Ale já nejsem Angličan, že?“ Jaceovi bylo jasné, že podle ní „nebýt Angličan“ je horší než spáchat zločin.

Když se dostal ke svému vozu, podle očekávání už byl Mick poblíž, a Jace mu nabídl práci přes víkend.

„V Londýně? S mým děvčetem?“

„Jestli nemáte nic proti pobytu v Claridge,“ usmál se Jace a Mick div neomdlel štěstím. Dokonce i venkované věděli, že Claridge je světoznámý hotel.

Jelikož si Jace nepřál, aby vesnice věděla, co dělá, setkal se s nimi v St. Albans; jejich auto nechali na parkovišti a všichni tři odjeli do Londýna v Jaceově range roveru. Mick řídil, Gladys seděla vedle něj a Jace si vzadu dělal náčrty a psal poznámky do velkého čtverečkovaného bloku, který mu dala paní Parsonsová do krabice s ostatními pomůckami.

Jace se před oběma mladými lidmi o svém plánu nezmínil, a oni se ho neptali. Jen řekl, že má v úmyslu ložnici v jihozápadním rohu domu upravit do podoby, jakou měla v roce 1878.

„Tu místnost s čincovými potahy,“ Mick pohlédl do zpětného zrcátka.

„Myslíte ten čincový pokoj?“ Jace si vzpomněl, že v něm bydlela Barbara Caswellová. „Jak tohle víte?“

„Když jsem byla malá, matka v Priory House uklízela. Často jsem se tam schovával, když jsem zaslechl paní Browneovou, protože jsme věděli, že by maminku vyhodila, kdyby zjistila, že jsem tam s ní. Nakonec to zjistila a maminka přišla o místo.“

Jace se chystal něco říct, ale Mick ho předešel. „Ne, pane, to tajné schodiště jsem nenašel. Nikdo ho nenašel.“

Nikdo živý, pomyslel si Jace, když se ještě jednou zahleděl na své náčrty. Nebyl malíř, ale dokázal zachytit dekorace, porcelán, nábytek, látky, tapetu a oblečení Catherine a Ann.

„Micku? Propouští paní Browneová hodně lidí?“ zajímal se.

Mick a Gladys se spontánně rozchechtali. Dostal požadovanou odpověď.

V Londýně se zapsali v proslulém hotelu Claridge a dostali dva propojené pokoje. Jace dělal, že nevidí zklamaný výraz obličeje těch dvou. Viděl na nich, jak rádi by se věnovali něčemu jinému než shánění starožitností, ale ještě nebylo pět, proto jim Jace uložil úkoly. Mick měl nejdřív najmout vůz, který zpátky poveze nakoupené věci, a pak ho ještě čekala cesta na bleší trh, kde měl sehnat různé předměty z roku 1878.

„Nic o tom nevím,“ odporoval a významně pohlédl na Gladys.

„Já o tomhle mám určitou představu,“ prohlásila a přistoupila k němu blíž.

„Spolu jít nemůžete,“ rozhodl Jace. „Gladys, od vás chci, abyste něco prozkoumala.“ Podal jí kus papíru. „Je na něm všechno, co vím o jedné ženě a jejím manželovi, kteří žili v Londýně v roce 1878. Potřebuju, abyste o ní zjistila, co se dá, a sehnala všechny obrázky, jaké se vám podaří získat.“

Zaujalo ji to a odstoupila od Micka. „Osmnáct set sedmdesát osm?“

„A později. Co se stalo s tou ženou a jejími dětmi. Micku, vy se snažte sehnat co nejvíc rámečků na fotografie. Malých.“

Každému dal štos bankovek.

Přestože Mick nad svými úkoly trochu hudral, všichni tři se s nadšením pustili do práce. Sešli se zpátky v hotelu včas na večeři, kterou jim v osm přinesli do Jaceova pokoje. Při ní si vzájemně sdělili výsledky své celodenní činnosti.

Mick objednal vůz a pak taxíkem dojel na bleší trh, kde poznal jednu příjemnou starou dámu, která mu s radostí pomohla. „Řekl jsem jí, že pracuju pro BBC a mám za úkol sehnat dekorace do ložnice mladé dámy z roku 1878.

Vyptávala se mě na vzhled té ložnice a já jí řekl o Priory House. Pak už stačilo jen naslouchat, jak líčí historii každého předmětu.“ Vybalil flakony od parfémů, sadu sestávající z hřebene, kartáče a zrcátka, porcelánové ozdoby, pěkné vlásničky, tři brože a jedny punčochy. „Jestli toho chcete víc, bude tam i zítra. Jak se zdá, její jedinou činností je obíhat trhy.

Její starší dcera -“ Mick se zarazil a vypálil na Gladys. „Co jsi sehnala ty?“

Jace se v duchu usmál té rivalitě mezi milenci. I tohle postrádal.

„A co vy, pane? Co jste získal?“ zajímala se Gladys. Jace si uvědomil, že Gladys měla málo času, proto možná nic nenašla.

Nechtěl ji přivést do rozpaků. Sám navštívil čtyři obchody se starožitnostmi a objevil postel velmi podobnou té Annině a velkou zelenou pohovku. Jeden obchodník mu řekl, že to, co si vybral, jsou ty nejobyčejnější kousky z viktoriánské doby, a že jako znalec -

Jace ho rázně přerušil, neměl chuť mařit čas posloucháním prodejních blábolu. To, že nábytek v Annině pokoji byl „ten nejběžnější“ jen potvrdilo jeho přesvědčení, že Ann nebyla „milovaná dcera“ Arthura Stuarta. Na chvíli zauvažoval o vylepšení nábytku. Možná by měl koupit postel na čtyřech sloupcích z růžového dřeva, která jako by z oka vypadla Lincolnově posteli v Bílém domě. Ale ne, chtěl přece vytvořit Ann její známé prostředí, proto se řídil tím, co předtím viděl ve snu.

Když se Jace pochlubil svými nákupy, otočil se ke Gladys.

„Měla jste čas zjistit Catherinino příjmení?“

Gladys se vzdálila a po několika minutách se vrátila s vysokým štosem fotokopií. „Anglická aristokracie za sebou zanechává stopy.“

Jace převzal papíry a začal se jimi probírat. Catherine Nightingale Stuartová se provdala za Peregrina Willmota, hraběte z Kingsclere, v roce 1872. Měli devět dětí.

„Zastavila jsem se v jedné turistické kanceláři a dostala tohle.“ S kočičím úsměvem mu podala jakési leporelo lákající k prohlídce nějakého zámku. Kolem něj se prostíraly akry parku, hřiště pro děti, bludiště a -

Jakmile Jace rozložil poslední část, zatajil dech. Našel tam fotografii Catherinina portrétu. „Nejkrásnější obyvatelka zámku Veraine, Catherine Nightingale Willmotová,“ četl pod fotografií. „Matka devíti dětí, která nikdy nepřišla o svůj útlý, osmnáct palců široký pas.“

Jace pohlédl na Gladys. „Zítra -“

„Už jsem si našla vlakové spojení, zítra se tam rozjedu.

Vrátím se včas k večeři. Koupím každou knížku, v níž bude její jméno, a každý její dostupný portrét.“

„Hodné děvče!“ pochválil ji Jace. Neušel mu pohled, který si ti dva vyměnili. Zřejmě si předtím něco povídali. Gladys chtěla slyšet víc než chválu, toužila po informacích.

„Proč tohle děláte?“ vyhrkla. Nechtěl lhát. „Abych přivolal toho ducha.“ Mick vypadal, jako by chtěl vzít nohy na ramena, ale Gladys to zaujalo. Hatch měl pravdu, říkal si Jace. Buď Mick nějak dospěje k její úrovni, nebo mu Gladys dá nakonec kopačky.

„Předěláváte interiér pokoje lady Grace,“ poznamenala zamyšleně Gladys. „Ale nedělá vám trochu starost její pověst vražednice?“

„Co kdybych vám řekl, že v tom domě straší duch mladé viktoriánské dámy, o níž si lidé myslí, že spáchala sebevraždu?“

„Mluvíte o Ann Stuartové?“ pochopila. „Gladys zná celou historii Margate,“ pochlubil se Mick. „Určitě se jednou stane místní radní.“

„Já bych to spíš odhadoval na křeslo ministerské předsedkyně,“ prohlásil vážně Jace. Mick se rozesmál, ale Gladys roztomile zrůžověla.

Jace jim svěřil celý svůj plán, takže změnili téma. V sobotu dopoledne se všichni tři znovu rozdělili. Mick nepožádal o dovolení jet vlakem s Gladys. Po jejím triumfu z předchozí noci se zřejmě rozhodl ji dnes trumfnout. Dal si udělat kopii Jaceových náčrtů a odešel před devátou ráno. „Jdu na rande,“

dobíral si Gladys při odchodu z hotelu.

Jace měl největší potíže s tapetami. Podařilo se mu sice sehnat tapetu podobnou Annině, ale nikde jí neměli tolik, aby vystačila na celý pokoj. Jakmile se doslechl, že někdo právě objednal spoustu rolí s tímhle vzorkem, požádal majitelku obchodu, aby mu zavolala a nabídla dvojnásobek ceny.

Zaslechl její uštěpačnou poznámku o „Amerikánech“. Když měl konečně tapety, koupil čajový servis podobný tomu, který viděl na Annině krbové římse. Prodavač, vypadající dost staře na to, že mohl Ann znát, ho ujistil, že ten vzor se v roce 1878

vyráběl.

Jace podnikl čtyřikrát cestu po Londýnu a nakoupené věci skládal do vozu, který si vypůjčil Mick. Večer v osm se všichni sešli v jeho hotelovém pokoji. Jace by se nejradši hned rozjel domů a pustil se do tapetování, ale stačil mu jediný pohled na Micka a Gladys, aby to vzdal. Přáli si strávit v hotelu ještě jednu noc. Ráno v pět už je vyhnal z postele a vypravili se na zpáteční cestu. Paní Browneová mívala volné neděle a řekla mu, že je tráví se svými přítelkyněmi, paní Parsonsovou a paní Wheelerovou. Jace si usmyslel, že pokoj vytapetuje, než se hospodyně vrátí. A bude-li to možné, utají svou činnost i před příliš zvědavou vesnicí.

Micka a Gladys vysadil u jejich auta v St. Albans a do Priory House dojel sám. Byl rád, že nemusí s přívěsným vozíkem projíždět vesnicí.

Tři hodiny jim trvalo, než odnosili všechno do domu, a pak se pustili do tapetování. Jace s tím neměl žádné zkušenosti, zato oběma mladým to šlo od ruky jedna radost. Dávali mu pořádně zabrat a smáli se jeho nešikovnosti.

V poledne podnikli nájezd na malou ledničku paní Browneové a nevynechali ani velkou špižírnu. Stůl se pak prohýbal pod Jamieho dobrotami. Jace už zmeškal několik večeří, a většinu z nich paní Browneová dosud schovávala.

Pochutnali si na pečeném jehněčí s mrkví, petrželí a špenátem vypadajícím, jako by ho pan Hatch právě natrhal na zahradě.

Gladys ještě důkladně prošmejdila špižírnu, kde na chladných kamenných policích našla malinový dort.

Jace si nebyl jistý, jestli vědí o Daisyině a Erinině „pytláctví“, a tak jen diplomaticky poznamenal: „Jsem rád, že paní Browneová našla dost malin.“

Mick a Gladys se hurónsky rozesmáli.

Bylo jim teď spolu dobře. V posledních dnech odpadlo oslovení „pane“. Od postavení šéfa a zaměstnanců přešli k soutěžícím. Gladys vyhrála soutěž ve „výzkumu“, a tohle vítězství jí dodalo sebevědomí.

„Co se teď vrátit k práci?“ nahodil Jace po důkladném obědě.

Ve tři odpoledne už byl pokoj vytapetovaný — díkybohu za samolepící tapety — a všechny koupené věci v pokoji, až na ty malé, dosud zabalené. Jace si ty drobnosti přál vybalovat a rozestavit sám, a tak byl rád, že mladí chtěli odejít.

Po jejich odchodu okamžitě poznal, že v pokoji není sám.

Vycítil Anninu přítomnost. Byla tichá, seděla bez pohnutí a sledovala ho, ale vyzařovala z ní síla.

Nábytek, i ta skříň, byly na místě. Obchodník Jaceovi ukázal, jak má všechno rozebrat, aby se to dalo odnést nahoru po kusech a pak zase složit dohromady.

Jace si koupil přehrávač a pár cédéček, a teď si pustil Mozarta. Pomalu vybaloval nádherné věcičky, které Mick s pomocí stařenky nakoupil. „Myslím, že jsem udělal dobře, když jsem jí jako výraz díků dal stolibrovku,“ prohlásil Mick.

Chtěl potěšit svého nového šéfa, ale zároveň si vychutnal pocit, že může někomu dát sto liber spropitného.

Jace si vzal nejdřív na starost postel. Natáhl silná, hrubá prostěradla, jimž sebedelší praní nemohlo vrátit jejich původní bělost. Jako další přišla na řadu vlněná přikrývka a po ní krásný, ručně háčkovaný přehoz, po krajích zdobený drobnými střapci. Pak si pohrál s velkými polštáři s lněnými povlaky a nezapomněl na jeden roztomilý modrobílý kulatý polštářek, na němž byly vyšité polní květy, téměř shodné s těmi na tapetách.

Jace si pomyslel, že žena, co pro Micka tyhle věci vybírala, z nich musela mít sama radost.

Vybalil tucet malých křehkých skleniček a rozestavil je na servírovací stolek, který taky koupil. Keramičtí psíci našli své umístění na krbu a dvě tanečnice na jeho římse.

Otevřel další krabici. Gladys měla včera večer hodně práce -

vystříhávala fotografie, které shromáždila v domě Catherinina manžela. Nakoupila pohlednice, knihy a brožury a dala do kupy všechny obrázky Catherine a jejích dětí, které se jí podařilo najít. Pečlivě vystříhávala fotku za fotkou, aby se vešly do těch třiadvaceti viktoriánských rámečků, které nakoupil Mick, a na zadní stranu každého z nich nalepila štítek.

Jace pečlivě, zvolna a s jistou dramatičností vybaloval portrét po portrétu. Třiadvacetkrát se musel rozmýšlet, jak zasadit fotografii do rámečku. A pokaždé nahlas vyslovil jméno vyfotografované osoby. „Catherine vedle své nejmladší dcery Isabelly. Narodila se po tvém odchodu, takže jsi ji nikdy neviděla. Vyrostla ve stejnou krasavici, jakou byla její matka.“

Otevřel další balíček. „Ach ano, Catherinina nejmladší dcera, Ann. Byla tak hezká jako její matka.“ Když kolem sebe ucítil vůni květin a dřeva, neotočil se, jen se usmál.

Vyprázdnil krabici. Našel v ní fotografii Catherininých posledních potomků, lorda a lady Kingsclereových. Lord Kingsclere měl stejný pohled očí jako Catherine. Jeho matka se jmenovala Ann. Vůně zesílila, ale ani když zaslechl šustot Anniny sukně, neotočil se.

Ačkoli už vyprázdnil celou krabici, dával si pozor, aby příliš rychle nezvedl oči. Sebral poházené papíry, odnesl je do hlavní ložnice a zavřel dveře.

Zbýval mu ještě jeden balík. Byl zabalený v novinách, ovázaný provázkem a opřený o krb. Předchozí večer jim Gladys dramaticky vylíčila, jak k němu přišla, a pak předvedla svůj nález. Byla to reprodukce Catherinina portrétu o rozměrech dvakrát tři stopy. Jedna z prodavaček v obchodě s dárky jí řekla, že je prodávali před lety, ale byly příliš velké na přepravu letadlem, tak je přestali prodávat.

Gladys jim se smíchem vyprávěla, jak prodavačce namluvila, že se její americký šéf zamiloval do ducha ženy, která byla sestřenicí lady Catherine, a ten portrét měl být dárek od něj duchovi Ann Stuartové. Ta žena prodávala v dotyčném obchodě už třicet let a Gladysinu povídačku považovala za pitomost, nicméně jí potvrdila, že pár lidí vědělo o sestřenici lady Catherine, která se jmenovala Ann Stuartová. Prodavačka se zadívala na Gladys zpod přimhouřených víček. „Jak Ann zemřela?“

„Spáchala sebevraždu, chudinka malá,“ poučila ji Gladys.

„Kde Ann bydlela?“ zajímala se ta žena.

„V Priory House, ve vesnici Margate.“ Gladys ji dále informovala, že ten dům koupil jeden láskou zaslepený Američan. Žena povytáhla obočí.

„Počkejte tady.“ Po patnácti minutách se vrátila s velkým portrétem namalovaným na tenké překližce, a přenechala ho Gladys za původní cenu dvou liber. Jako výraz díků Gladys koupila obrovský drahý pozlacený dřevěný rám, který se jí jen obtížně podařilo dostat do vlaku na zpáteční cestě do Londýna.

Gladys jim se svým obdivuhodným vypravěčským nadáním líčila, jak si ve vlaku prohlížela ty knihy a přišla na to, že žena, která jí našla ten obraz, byla matka lorda Kingsclerea, lady Ann.

Všichni se té historce upřímně zasmáli, dokonce i Jace, i když ho zaskočilo Gladysino plácání o jeho lásce k duchovi.

Musí si v budoucnu dát větší pozor na to, co před ní řekne.

Měla příliš bujnou fantazii.

Pak jim Gladys konečně ukázala ten portrét s fanfárami hodnými cirkusového čísla.

Po jeho spatření Jace přivolal pokojovou službu a objednal šampaňské.

Teď jak nejpomaleji to šlo rozstřihl provaz a balík rozbalil. Z

obrazu na něj s lehkým úsměvem shlížela Catherine, žena nesmírné krásy. Seděla na židli, takže byl vidět její útlý pas.

Portrét nesl datum 1879, rok po Annině smrti, a Jaceovi neušel nádech smutku v Catherininých očích. Pověsil portrét na skobu nad krbem.

Ustoupil a zvolna couval až k protější stěně; po pravé straně měl postel, po levé šatník. Věděl, že Ann stojí nalevo od krbu a hledí na portrét.

Zůstal nehybně stát a neodvážil se ani dýchat. Nebyla tak průhledná jako tehdy v zahradě. Dosud skrz ni viděl, ale teď byla hmotnější. Dívala se na portrét s obličejem odvráceným od něj, a tak mohl obdivovat její postavu, vysokou a pěkně tvarovanou, i ty husté vlasy, jichž by se tak rád dotkl.

Když se k němu konečně otočila, usmíval se. Těšilo ho, co udělal. Všechna ta práce a vynaložené výdaje, aby ten pokoj vypadal jako tehdy, se vyplatily. Byla tady, a on teď zjistí, jak to bylo se Stacy.

Jeho radost z toho, co se mu podařilo, hraničila až se samolibostí, proto když se otočil, chvíli mu trvalo, než poznal, že se Ann zlobí. Zpočátku se mu zdálo, že plakala, ale teď viděl na jejím obličeji jen výraz vzteku.

Udělala krok k němu. Chtěl couvnout, ale už se nacházel těsně u stěny a nebylo kam ustoupit.

„Domníval jste se, že potřebuju, aby mi někdo připomínal, co mi bylo odňato?“ promluvila nahlas a úplně jasně, když k němu přistoupila blíž. „Myslíte si, že tahle existence není už tak dost zlá, a chcete ji ještě zhoršit?“

Tiskl se ke stěně, duch na něj křičel a hlavou mu probíhaly všechny hororové příběhy, které kdy slyšel. V příští vteřině se na něj vrhne. A za dvě vteřiny? Bude dosud naživu?

„Nechte mě o samotě,“ šeptala s obličejem přitisknutým k jeho. Jelikož byl vyšší než ona, znamenalo to, že se její nohy nedotýkaly podlahy.

Když otevřel ústa, aby se hájil, prostoupila jím a následně i stěnou za jeho zády. Vzala mu dech.

Stál tam a lapal po vzduchu, ale do plic mu nic nešlo.

Uplynula celá minuta, a on se stále nemohl nadechnout. Tiskl si hrdlo a cítil, jak slábne. Zabila ho? Padl na postel a vzápětí se mu vrátil dech. Ležel tam, namáhavě dýchal, špatně viděl a cítil se jako omámený. Jakmile se s ním přestala točit místnost, zvedl oči ke Catherininu portrétu: „Takže to vyšlo, co?“

Po několika vteřinách klesl zpátky na lůžko. Co to provedl?

Znovu narazil hlavou do zdi. Doslova. Pohlédl na hodinky.

„Jestlipak už má hospoda otevřeno? Potřebuju se napít.“

6

Jace seděl na barové stoličce v hostinci U Skákajícího jelena, před sebou sklenici piva. Společníka mu dělal mladý policista Clive Sefton. George a Emma za barem obsluhovali několik dalších zákazníků. Jace jim právě řekl, že se mu vůbec nelíbil ten příběh Barbary Caswellové, lady Grace. „Jak si někdo mohl myslet, že ta žena představovala nějakou romantickou postavu?“

„Přece víte, jak to bylo, ne?“ ozvala se Emma. „Celý příběh je vymyšlený.“

„Ale já ho považoval za pravdivý,“ namítl. Ztišila hlas.

„Neříkejte to před turisty. Díky lady Grace se o nás píše v každé knize o anglických domech, ve kterých straší.“

„Všechno začalo knihou o přízracích,“ vložil se do řeči George, zatímco do velkých sklenic čepoval silné pivo.

Emma se naklonila k Jaceovi. „Ve třicátých letech kdosi napsal knihu o zjeveních v Anglii a zmínil se, že v Priory House strašil duch jisté aristokratky, která se po nocích vykrádala z domu a přepadala a olupovala lidi. Nic jiného tam nebylo. V roce 1946 někdo dopsal konec té historky a prezentoval ji jako pravdivou. Viděl jste ten film?“

„Neměl jsem čas,“ odpověděl Jace.

„Slyšeli jsme, že jste byl v Londýně.“ Emma se přes rameno ohlédla na manžela. „Tak jaký je Londýn?“ zeptala se hlasitě.

George jen potřásl hlavou.

„Stejný jako vždy,“ odpověděl a čekal, že se ho Emma zeptá, proč upravuje ve svém domě jeden pokoj jako výpravu k nějaké viktoriánské hře. Když mlčela, doufal, že dokáže zachovat alespoň jedno tajemství. „Nechci psát o něčem, o čem už psal někdo jiný. Víte určitě, že v téhle vesnici se neudaly i jiné záhadné věci?“

Clive Sefton sklopil oči ke svému pivu. „Jedna tady byla.“

Emma a George zaúpěli.

„Proboha, už ne,“ vyhrkla Emma. „Ať už s tím zase nezačíná. Je to Clivovo oblíbené téma, a mele to pořád dokola, až je nám všem z toho nanic. Byla to sebevražda, čistá a jasná.“

Jace nabral dech a snažil se zůstat klidný. „Sebevražda?“

„Ano!“ Emma vrhla zlý pohled na Cliva. „Sebevražda.“

„Ale vy si to nemyslíte, co?“ Jace honem sáhl po sklenici a sevřel ji, aby nebylo vidět, jak se mu třesou ruce.

„Myslím… „ Clive zvolna začal.

Emma se pustila do mytí sklenic. „Asi před třemi lety jedna mladá žena -“

„Skutečná krasavice,“ skočil jí do řeči George.

„Ano, krásná mladá žena spáchala sebevraždu v jednom pokoji nad hostincem. Opilá a uplakaná se tady zastavila a zeptala se, jestli máme volný pokoj.“

„Dosud volný,“ ozval se Clive.

„Nevím, jestli to vyjádřila zrovna takhle. Vím jen, že já to řekla těsně potom, co jsme našli její tělo, ale pozdějc už jsem si nebyla tak jistá. Byl tady hluk, a možná jsem jí špatně rozuměla.“

„A příští den jste ji našli,“ řekl Jace a měl co dělat, aby se mu nezachvěl hlas.

„Ano. Ubožačka. Spolykala skoro celou tubu prášků na spaní. Zavolala jsem George a on ji uviděl škvírou dveří - byly zevnitř na řetízek - a pak zavolal Clivovi, který byl tehdy policejní zelenáč a nic nevěděl.“

„Ne že by teď věděl víc,“ prohlásil George, ale Clive se neusmál.

„Přesto si myslíte, že šlo o sebevraždu,“ Jace se otočil ke Clivovi, avšak mladý policista mlčel.

„No tak, pověz mu to,“ vybídla ho Emma. Clive stále mlčel.

George sebral Jaceovu prázdnou sklenici a postavil před něj další pivo. „Její sestra a matka přijely ze Států a -“

„Její matka?!“ vyhrkl Jace, ale hned se vzpamatoval. „Musel to být pro ně strašný pohled!“ Dopřál si důkladný doušek.

„To byl,“ přisvědčila Emma. „Obě ty ženy byly úplně bez sebe. Neustále opakovaly, že k tomuhle dřív nebo později muselo dojít.“

„Byla asi vážně cvok,“ usoudil George. „Její matka nám ukázala štos lejster od psychiatra. Už dřív se pokusila o sebevraždu.“

„A její matka se tady oháněla těmi dokumenty?“ žasl Jace.

„Člověk by si myslel, že ji zpráva o smrti její dcery natolik zdrtí, že nebude na nic jiného myslet. A ona tu vzápětí dokazuje, že dcera byla šílená.“

Clive teď na něj upřel pronikavý pohled. „Myslel jsem si přesně totéž. Jako by nám ty ženy chtěly dokázat, že to neměla v hlavě v pořádku. Matka požádala, abychom nedávali do záznamu, že sem přijela. Kdyby obě nebyly ve Státech, když se to stalo… „ „Co?“ vyhrkl Jace. „Považoval bych je za pachatelky.“ Emma prudce zvedla ruce a George něco zavrčel.

„Pověz mu, proč myslíš, že nespáchala sebevraždu,“ vybídla Emma policistu. „No tak, řekni mu to.“ „Škobrtla na schodech,“ zamumlal Clive.

„Cože?“ nechápal Jace.

„Prostě zakopla na schodech,“ řekla hlasitě Emma a pak ztišila hlas. „Clive, už jsem ti tisíckrát opakovala, že byla opilá.

Cítila jsem to z jejího dechu. Byla opilá, a jak šla nahoru do schodů, zakopla. Docela prosté.“

„Jak zakopnutí na schodech souvisí s vraždou?“ nechápal Jace.

Clive zvedl hlavu a otočil se na barové stoličce, aby viděl Jaceovi do obličeje. Jeho hlas zazněl energicky: „Víte -“

„Začne zase znovu,“ povzdechl si George.

Jace se snažil potlačit rozmrzelost z hlasu i výrazu obličeje.

„Pojďme ke stolu,“ vybídl policistu. Oba si vzali sklenice a posadili se do boxu ve vzdáleném koutě. „Myslím, že tohle by mohl být případ, jaký hledám,“ začal Jace, „proto bych rád znal všechny podrobnosti. Mohl byste začít úplně od začátku?“

„Budu vás nudit.“

„Určitě nebudete.“

„Tak dobrá,“ přikývl Clive, „ale upozorňuju vás, že všechno se zakládá jen na mém pocitu, na ničem jiném. Faktem je, že jedna mladá Američanka, Stacy Evansová, se po hádce se svým přítelem zastavila v hostinci, zeptala se, jestli mají volný pokoj, odešla nahoru a spolykala tubu prášků na spaní. Zavolali jsme její rodině; její matka a sestra okamžitě přiletěly a hned nám předložily papíry dokazující, že dívka byla problematická už od dětství. Matka jí záhy zemřela, a to ji prý dohnalo téměř k šílenství.“

„Její matka zemřela? A kdo se tu tedy po její smrti objevil?“

„Nevlastní matka, ale tvrdila, že byla Stacyinou matkou už od dětství, a že ji moc milovala.“ Clive znovu upřel pohled na své pivo.

„Ale vy jste jí nevěřil!“

„Ne, nevěřil. Řekl jsem to superintendantovi, ale ten prohlásil, že jsem asi přečetl moc pohádek o zlých macechách.

Nenašly se žádné známky cizího zavinění, do místnosti vedly jen jedny dveře, a ty byly zamčené zevnitř. Našla se její kabelka plná peněz a na prstě jí zůstal diamantový prsten. Nic nebylo ukradeno a nic nenasvědčovalo předchozímu sexuálnímu styku.“

Jace musel zvednout pohár s pivem k obličeji, aby zakryl výraz, který se na něm po Clivových slovech objevil. Už na tom sice nezáleželo, přesto byl rád, že mu Stacy nebyla nevěrná.

„Byl to jasný případ,“ pokračoval Clive. „Ta bláznivá ženská se sama odkráglovala. Šmytec.“

Jacem otřásla mladíkova hrubost. „Ale co to zakopnutí na schodech?“

„Jo, no víte, tahle hospoda bývala fakt hnusná špeluňka. Jako kluk… Radši vám ani nebudu říkat, co jsem vyváděl jako kluk.

Už jste slyšel o našem vikáři, co pomáhá mladíkům jako já?“

„Vlastně ano,“ přiznal Jace. „Byl jste jedním z jeho triumfů?“

„Spíš jedním z jeho obtížnějších případů. Vyrůstal jsem u… „

Clive potřásl hlavou. „Příběh mého života nestojí za vyprávění, jen vám řeknu, že jsem tady promarnil spoustu hodin vymýšlením lotrovin, pořád jsem se dostával do průšvihů. Asi byste si nepomyslel, že taková klidná malá vesnička jako Margate může mít tak ďábelský místo, ale opak je pravdou. V

tý zadní místnosti hazard, nahoře holky a na záchodě se prodávaly drogy. Tam jste si je mohl kdykoli koupit.“

Jaceovi svitlo. „A ty schody se změnily.“ „Jo. Po smrti starého majitele koupili hospodu Carewovi a dali všechno do pořádku. Přijel sem bagr, strhl zadní zeď a vyházely se všechny staré krámy.“ Clive se pousmál. „Valná část se spálila. Bylo to v době, kdy už jsem měl snahu se napravit. Stál jsem s dalšími kluky kolem ohně a pořádně jsme se nadýchali toho kouře.“

Jace se povinně usmál Clivovu líčení, ale přál si, aby muž radši mluvil o Stacy. „Všechno se změnilo?“

„Všechno. Vzhledem ke svému promarněnému mládí —zábavnému, ale promarněnému — jsem to místo dobře znal, ale když ho George s Emmou tak předělali, vůbec jsem ho nepoznal. A poté co se ze mě stal policajt, musel jsem párkrát jít po těch schodech nahoru, a pokaždé jsem na tom samým místě škobrtnul. Schody jsou sice na stejném místě jako bývaly, ale teď je na nich takový zvláštní malý ohyb. Emma to tak chtěla, aby do něj mohla postavit ten legrační džbán. Vidíte ho?“

Jace přelétl očima velkou mosaznou vázu na odpočívadle schodů a znovu se otočil ke Clivovi. „Myslíte si, že tahle mladá žena… Jak se jmenovala?“ „Stacy Evansová.“

„Domníváte se, že slečna Evansová chodila do tohohle hostince hodně často a všechno tady dobře znala, a na těch nových schodech potom zakopla?“

„Přesně to si myslím.“

„Ale i kdyby tomu tak bylo, proč by vražda měla být pravděpodobnější než sebevražda? Možná se tady v Margate setkala s nějakým dávným přítelem, pohádali se, a ona si kvůli tomu vzala život.“

„Takhle si to každý vysvětluje.“

„Tak proč vy tomu nevěříte?“

„Když vám to řeknu, vysmějete se mi.“

„Ne, to rozhodně ne.“

„Nevypadala nešťastně, víte? Byl jsem v internátní škole -

aspoň tak tomu říkají, ale spíš to bylo vězení pro mládež — a tam jsem zažil pár pokusů o sebevraždu. Jednou jsem si s tou myšlenkou pohrával i já. Lidi, co se sebou hodlají skoncovat, mají úplně jiný výraz než ostatní. Je to kolem očí a… „ „Slečna Evansová ten výraz neměla?“ „Ne, vypadala spíš šťastně.

Ležela na posteli a usmívala se. Páni, byla tak krásná! Jen jsem nemohl pochopit, že se taková žena může kvůli něčemu trápit.

Její táta byl boháč, a ona byla — jak říkáte vy Amerikáni -

šťabajzna?“

„Stacy Evansová byla úžasná,“ řekl tiše Jace a tón jeho hlasu přiměl Cliva, aby na něj upřel zvídavý pohled.

„Jo, to byla.“

„A zemřela s úsměvem na rtech. Možná se usmívala proto, že se konečně zbavila svých problémů. Neříkal jste, že byla zasnoubená a měla se vdávat?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Clive. „Nic takového jsem neříkal. A ani nikdo jiný.“

„Asi jsem to jen předpokládal. Měla před svatbou?“

Clive už zřejmě pochopil, s kým mluví. „Vy jste on, že jo?

Stacy měla v peněžence vaši fotku. Často jsem se na ni díval a nešlo mi do hlavy, proč jste se tu neukázal a nepostaral se o ni.“

Jace se musel okamžitě rozhodnout. Má se z toho nějak vylhat? Ne. „O její smrti jsem se dozvěděl, teprve když její tělo převezli do Států,“ přiznal. „Povíte —“ „Jestli vás prozradím?

Ne. V tomhle městě znám tolik lidských tajemství, že byste se divil. Vidíte tamhle toho malýho chlápka? Když mu bylo devatenáct, zabil při rvačce v baru tři muže. Většinu života strávil ve vězení. Teď pěstuje pivoňky. A tamhleta žena? Sám si uděláte obrázek. Takže jste koupil Priory House jen proto, abyste zjistil, co se stalo Stacy? Asi bych o ní měl mluvit jako o slečně Evansové, ale na jejím případu jsem strávil tolik času, že mám pocit, jako bych ji znal. Jaká byla?“

Jace se dlouze napil. „Veselá, roztomilá a milovala moruše.

Připravovala je na všechny možné způsoby, do toastů, v čokoládě, prostě sháněla všemožné recepty, jak je zpracovat.

Měla fotografickou paměť. Byla nesmírně laskavá a já ji hluboce miloval. Když zemřela, přál jsem si umřít s ní.

Rozhodně nebyla blázen, a jsem přesvědčený, že ji někdo zavraždil.“ Clive chvíli upíral oči na Jace a přemýšlel o jeho slovech. Ztišil hlas. „Kdo ještě zná vaši totožnost a důvod, proč jste tady?“

„Jen vy, a já si nepřál, abyste se to dozvěděl.“

„Neprozradím vás. Jestli někdo opravdu Stacy zabil, mohl by teď jít po vás.“

„Podezíráte někoho?“

„Vůbec nikoho. Nemám žádné vodítko.“ Clive mluvil tak tiše, že ho Jace sotva slyšel. „Rok jsem tady ukazoval její fotku, vyptával jsem se na ni, kamkoli jsem šel, ale nikdo nepřiznal, že ji viděl. Musel jsem se vyptávat tajně, protože, kdyby se to dozvěděl superintendant, vyrazil by mě. Neměl mě rád především kvůli mé minulosti tady v Margate, ale -“

„Proč jste neodešel jinam? Vaše rodina žije tady?“

„Žádnou nemám. Osiřel jsem už jako dítě, a pak si mě všelijak podávali. Jako kluk jsem tady napáchal dost škody, a tak jsem to chtěl nějak odčinit, proto jsem se vrátil sem,“

přiznal policista.

„Chtěl jste dokázat lidem, kteří vám dávali najevo, že z vás nic nebude, že přece jen něco dokážete.“

„Přesně tak,“ usmál se Clive.

„Jenomže byste nemohl dokázat pravdu o Stacyině smrti, kdyby zjistili, že jste neuposlechl příkazu, co?“

„Ne. A co jste zjistil vy?“

„Nic,“ povzdechl si Jace, ale pak se rozhodl využít příležitosti. Opravdu si přál promluvit si s někým o tom, co se v posledních letech dělo v jeho životě. „Snažil jsem se přimět Ann Stuartovou, aby mi něco pověděla, ale prohlásila, že mě nenávidí, takže teď nevím, jak postupovat dál.“

„Ann Stuartovou? Tu nejspíš neznám. Je to Američanka?“

„Ann Stuartová je duch z Priory House.“

Výraz policistova obličeje se poněkud změnil, ale Clive už měl dostatečnou praxi v předstírání, že věří absurdním historkám. „Rajtuje po domě na koni, co?“ „Promiňte, že jsem vůbec něco řekl.“ Jace si okamžitě uvědomil, že už je příliš pozdě. „Ale abych odpověděl na vaši otázku, nezjistil jsem o nic víc, než co je ve vašich novinách. Mám co činit s paní Browneovou a jejími dvěma čmuchajícími přítelkyněmi a —“

„Tak jak vypadá ten duch?“ ušklíbl se Clive. „Má trouchnivějící šaty? Prázdné oční důlky? Něco takového?“

Jace dal Georgeovi znamení, že chce platit, aby mohl odejít.

„Doufám, konstáble Seftone, že to, o čem jsme spolu mluvili, si necháte pro sebe.“

„Samozřejmě.“ Clive Sefton se nepřestával usmívat.

„Nechám si všechno - chápete, co myslím - jen pro sebe.“

„Jo, vím, co máte na mysli.“ Jace se zvedl a vyšel z hostince.

7

Druhý den ráno se Jace probudil před úsvitem. Zůstal ležet a přemýšlel, co se zatím dozvěděl. Potěšilo ho, že i Clive považoval Stacyinu smrt za vraždu, ale ani on, ani ten policista dosud nezjistili, kdo nebo proč to udělal. Litoval, že se Clivovi zmínil o Ann. Byla Jaceovým tajemstvím, tak neměl nic prozrazovat.

Po chvíli vstal, oblékl se a znovu uvažoval o svých dalších krocích.

Paní Browneovou zastihl v kuchyni. Vypadala jako bouřkový mrak. „Jakživ jsem neviděla takový nepořádek,“

spustila. „Všude špinavý nádobí a spíž prázdná. Musel jste tu mít partu aspoň dvaceti lidí.“

Očividně se z něj pokoušela vytáhnout nějaké informace.

„Jo, pořádali jsme tady orgie,“ pronesl vážně. „Po celém domě se proháněly nahaté Američanky.“

„Pchá!“ ucedila a postavila před něj talíř se špekem, vajíčky, rajčaty, houbami a toastem. „Kdybyste tu lítal nahatej, upatlal byste se od lepidla na tapety. Co jste to provedl s tím krásným pokojem nahoře?“

Další žádost o informace. „Myslíte tu místnost, kterou poslední majitelé používali k uskladnění krabic? Ten krásný pokoj?“

„Neměli vůbec vkus. Příšerný lidi. Jsem ráda, že je vyděsila a vyhnala odsud.“

„O kom to mluvíte?“

„O tom duchovi, přece,“ vyštěkla. „O tý ženský, co jste viděl v zahradě.“

„Aha. O té velké ženě? S rudě planoucími vlasy? Nechtěl jsem vám to říct, paní Browneová, ale jela na obrovském černém koni a mířila přímo na vás. Ale nemá snad žádný důvod se na vás zlobit, že ne?“

„Ne, rozhodně ne,“ ohradila se, nicméně zbledla, a když jí došlo, že si z ní utahuje, zrudla. „Dejte pokoj a vypadněte odtud. Mám práci.“

Jace s úsměvem vyběhl nahoru, sebral svůj laptop a vzal si ho ven, kde se posadil do stínu růžového keře. Zapnul ho a začal psát, co věděl o Stacy.

Když měl dvě stránky, pár věcí ho zarazilo. Stacyina sestra a nevlastní matka předložily anglické policii štos dokumentů od psychiatra s posudky, že Stacy měla vážné „problémy“. Jediný problém, o němž věděl, byla její nespavost. Nikdy nespala déle než tři hodiny v kuse. Ale záhy poté, co se nastěhovala k němu a zmizel vliv její rodiny, problémy s nespavostí zvolna ustávaly. Než se Jace do toho rázně vložil, její sestra zavolala Stacy třeba ve tři hodiny ráno. Kvůli malým dětem nemohla spát. „Vzájemná pomoc opravdových sester,“ tvrdívala Regina.

Ovšem Stacy by se nikdy neopovážila volat sestru ve tři hodiny ráno. Jace si tedy zvykl na noc vypínat telefon. Jeho rodina mu mohla volat na mobil, ale Stacyiným příbuzným jeho číslo nedal.

Až do Stacyiny smrti by byl přísahal, že před sebou neměli žádné tajnosti, ale pak zjistil, že léta chodila na terapii. Když uvážil, že matka Stacy zemřela, když byla ještě malá, a otec se ani neobtěžoval věnovat jí trochu času, terapie byla pochopitelná. Ale jak přišla k té nálepce „problémová“?

Na chvíli zavřel oči. Lži Regininy rodiny jako by mu úplně vymyly mozek. On a Stacy se milovali. Vzájemně si všechno řekli.

Ba ne, nebyla to pravda. Neřekla mu, že zná Margate, ani že tam už byla.

Znovu ho napadlo, že o Stacyině návštěvě v domě by věděla Ann Stuartová. Ta všechno věděla, ale nemluvila s ním, a on už celý den necítil její přítomnost. Po obědě (nadívaná kuřecí prsa ála Jamie Oliver) přecházel po čincovém pokoji a zvolna tiskl ruku ke každému panelu. Ta historka o dámělupičce byla sice vymyšlená, přesto se mohla aspoň částečně zakládat na pravdě.

Třeba to tajné schodiště opravdu existovalo, a kdyby ho našel, možná by se dozvěděl něco o Ann, a to by ho přivedlo k -

Zaťukání na dveře mu přetrhlo myšlenkovou nit. Zamračeně otevřel. Za dveřmi stála hezoučká malá Daisy, celá zrůžovělá, zřejmě jak se hnala do schodů. Úzkostlivě se mu nejdřív podívala přes rameno, jako by očekávala, že se odněkud vynoří paní Browneová, schovaná za skříní. Tak takhle tedy ne, řekl si Jace, a už otvíral ústa, aby jí uštědřil lekci o rozdílu mezi jejím a jeho věkem.

Daisy mu vrazila do ruky srolované noviny. „Asi byste měl vidět tohle, pane.“

„Co je to?“

Znovu vrhla pohled přes jeho rameno, a teprve potom přistoupila blíž. Jace zůstal stát mezi dveřmi, nemínil ji pustit dovnitř.

„Vesnické noviny,“ špitla a podávala mu je. Byly stočené do úzké ruličky a na jejich povrchu viděl cosi průhledného a rosolovitého. „Omlouvám se za to vajíčko, ale vytáhla jsem je z kbelíku, kam paní Browneová hází odpadky. Dejte pozor, ať nevidí, že je máte, abyste jí nemusel prozradit, že jsem vám je dala já.“

Jace to dohřálo. Ten strach z hospodyně musí přestat. „Ne, nepovím jí to,“ slíbil normálním hlasem, nikoli šeptem. „Ale ne proto, že se jí bojím, nýbrž proto, že jste mě o to požádala.

Vážně si myslím -“ Nedořekl, jelikož Daisy zaslechla zdola nějaký zvuk a okamžitě odběhla.

Jace s povzdechem nad absurditou toho všeho odnesl noviny do pokoje a zavřel dveře. Mrak na obličeji vystřídal nevěřícný výraz při spatření titulku. Uprostřed titulní stránky se skvěla jeho fotka ještě z doby studií. Na ní spolu s ostatními kumpány popíjel a všichni vyřvávali oplzlé písně. Jeden z těch mladíků je tehdy fotil. Jace tu fotku už léta neviděl, ale teď byla tady a zabrala půlku titulní stránky novin. Měl na ní rozcuchané vlasy, nezapnutou košili, objímal dva z těch parťáků a současně v rukou třímal dvě lahve piva. Vypadal jako chlastem zmožený, nepořádně oblečený alkoholik.

TOHLE MÁ V ÚMYSLU PROVÁDĚT V MARGATE?

hlásal titulek.

Jace se zapotácel, až kolenem narazil do židle. Posadil se a začal číst.

Jak už všichni v Margate vědí, byl Priory House znovu prodán. Ale tentokrát ten úctyhodný starý dům nekoupila rodina, která v něm hledá domov. Stal se majetkem bohatého Američana, který hned v prvních dnech získal ve městě špatnou pověst. Každý večer vysedává v hospodě, a prý pije i pivo pana Hatche. Podnikl už jednu záhadnou cestu do Londýna. Otázku na účel své cesty odmítl zodpovědět, ale obyvatelé Margate to záhy zjistili. Zdá se, že odjel do hlavního města nakoupit nábytek a různé doplňky, aby mohl předělat známý čincový pokoj v Priory House ve špatnou kopii viktoriánské místnosti.

Má to snad být předehra k otevření toho domu veřejnosti pod hlavičkou nějakého Domu duchařských hororů? Všechny obyvatele Margate teď zajímá, co má pan Montgomery vlastně za lubem.

Náš reportér si dal tu práci a zjistil, že bohatství rodiny Montgomeryů sahá už několik století zpátky. Mají panská sídla po celém světě. Pan Jace Montgomery koupil dům opředený pověstí nejstrašidelnějšího domu v Anglii. A už se každému, kdo chtěl naslouchat, pochlubil, že spatřil ducha lady Grace v zahradě za denního světla.

Má v úmyslu nějak využít toho vraždícího ducha v Priory House? Nahradí naši vesnickou slavnost oslavy na počest lady Grace, která zabila tolik nevinných lidí? Změní se naše poklidné, krásné Margate v město děsu? Nebudou nakonec z pěkných starých kamenných oken toho velkolepého domu viset plastoví upíři? Nenatře pan Montgomery kameny falešnou krví jako ve filmu? Tohle si přejeme pro naše město ?

Přijel sem tenhle velice bohatý Američan s úmyslem proměnit historií prodchnutý Priory House v turistickou atrakci? Bude ten znuděný Američan znamenat konec naší štastné a útulné vesnice? Jsme připraveni na turisty parkující na našich trávnících? Jsme připraveni na šarlatány, jasnovidce či vyznavače ďábla, kteří se budou objevovat v naší krásné vesnici?

Co si o tom myslíte ?

Plných deset minut Jace jen tupě zíral na noviny před sebou.

Nemohl pochopit, jak o něm mohli napsat něco tak absurdního.

Měl pocit, že se mu rozskočí hlava. Někdo shromáždil pár zrnek pravdy a překroutil je do téhle směšné pomluvy. Ne, tohle bylo horší než pomluva. Z tohohle čišela zloba.

S novinami v ruce seběhl dolů a zamířil ke garáži.

Nepřekvapilo ho, že Mick stojí poblíž s připravenými klíčky od vozu.

„Nalevo od knihovny,“ instruoval ho Mick, když od něj Jace převzal klíčky. „Po pravé straně o tři domy níž.“

Jace byl tak rozlícený, že teprve hodný kus cesty od domu si uvědomil, že mu Mick popsal místo, kde se nachází redakce novin. Když dojel do středu vesnice a zastavil na rohu, nějaký muž mu zaťukal na okénko. Jace ho stáhl.

„Mohl bych vám dělat průvodce,“ začal ten chlapík. „Kdysi jsem pracoval v Priory House, dokud mě starý Hatch nevyrazil.

Mohl bych lidem vylíčit, jak se lady Grace každou noc proháněla na svým koni po schodech. A můžu je i děsit, jestli budete chtít.“

„Díky, vlastně žádné díky,“ vypěnil Jace. „Nemám v úmyslu udělat ze svého domova turistickou atrakci.“

„Takže nepotřebujete, co?“ Mužova tvář zbrunátněla vztekem. „Vy už jste bohatej, tak co byste se staral o nás ostatní, co se jen snažíme vydělat si na živobytí.“

Jace znovu vytáhl okénko, a když kdosi další zaťukal na opačné straně vozu, nereagoval. U místní knihovny zahnul vlevo a zaparkoval před starým domem nesoucím malou mosaznou tabulku s nápisem MARGATESKÁ POŠTA.

Jace ignoroval ty dva, co za ním spěchali, a čtyřmi dlouhými kroky po cementové dlažbě dospěl ke dveřím pošty. Ani se neobtěžoval zaklepat a prudce je otevřel. Vešel do místnosti zařízené jako obývací pokoj, dokonce i s televizí. Na dlouhé stěně bylo okno a pod ním pracovní stůl s počítačem.

„Vy jste určitě pan Montgomery,“ ozval se malý, zavalitý starší muž, který právě vešel do místnosti. „Nigh mi řekla, že vás mám očekávat. A mám vás prý poslat k ní.“

Jace zmateně naslouchal, o čem ten chlápek mluví. Se zuřivým výrazem mu zamával novinami před obličejem.

„Tohle jste o mně napsal vy?“

„Bůh chraň, ne,“ ohradil se mužík a přistoupil k počítači. „Já jsem spíš přes politiku, a radím vládě, jak by to mělo šlapat samo. O místní skandály se nezajímám.“ Sebral ze stolu spoustu pošty a začal ji třídit. „Ne, vy si potřebujete promluvit s Nigh.“

„Nigh?“ protáhl nechápavě Jace.

„N. A. Smytheová, autorka článku,“ vysvětlil mu.

„Se jménem jako Nightingale udělala moudře, že si ho zkrátila.“

„Stuartová,“ zamumlal Jace.

Novinář se choval, jako by ho Jace moc nezajímal, ale teď přemýšlivě naklonil hlavu. „Ann Nightingale Stuartová?“

zeptal se tím zvláštním způsobem Angličanů, kteří z každé věty vytvářejí otázku. „Něco jste si přečetl, viďte? Opravdu máte v úmyslu udělat z Priory House turistickou atrakci? Ten příjem by se vesnici hodil.“

„Ne nemíním -“ začal Jace, ale včas se zarazil. Tenhle muž byl reportér. „Jak naložím se svým domem, je čistě moje věc.

Kde je autorka toho hanopisu o mně?“

Muž povytáhl obočí. „Hanopisu? Ach bože, doufám, že se s námi nebudete soudit. Kdyby ano, stejně byste moc nezískal.“

Mávl rukou, jako by chtěl obsáhnout celou malou redakci.

„Jsme jen chudý místní plátek. Já, Ralph Barker, jsem jeho vydavatel. Rád bych slyšel vaši verzi té historky.“

„To věřím,“ ucedil Jace. „Ale jediná verze, kterou pravděpodobně uslyšíte, bude od mého advokáta.“

„Ach ne, vy Amerikáni a vaše soudní procesy.“

Jace se zpod přimhouřených víček zahleděl na Barkera.

„Chci vědět, kde je ta žena. Rád bych si s ní promluvil.“

„Ale nemáte zbraň, že ne?“ Pohled na Jaceův výraz vyloudil na vydavatelově tváři prchavý úsměv. „Jen jsem žertoval.

Vraťte se zpátky, kudy jste přišel, a až minete vrata vašeho domu, je to první dům vlevo. Nigh by tam teď měla být.

Doufám, že ji nezastihnete v županu. Vyvolalo by to ještě větší skandál, a to si teď nemůžete dovolit.“

„Větší skandál?“ zasípěl Jace. „Nejsem si vědom, že bych způsobil jakýkoli skandál.“

„A právě tohle byste měl vysvětlit Nigh. Nechám vám příští týden místo v Postu. Jestli máte nějaké své fotografie z poslední doby —“

Jace už konec věty neslyšel, protože práskl dveřmi a vrátil se do auta. Uvědomoval si, že překročil povolenou rychlost, jak se řítil k tomu domu na konci svého pozemku, ale pokud se zatím mohl přesvědčit, Angličani rychlosti jízdy nevěnovali pozornost.

Jakmile dojel k malému, dvoupatrovému kamennému domu na křižovatce dvou cest tvořících hranici jeho usedlosti, zastavil tak zběsile, že div neproletěl čelním sklem. Do nízké zdi byla zasazená branka, kterou otevřel dokořán. Došel ke dveřím chráněným okrouhlou stříškou a zabušil na ně.

„Je otevřeno,“ ozval se ženský hlas.

Dveře narazily do zdi, jak jimi třískl. Vešel do malého obývacího pokoje. Nejprve uviděl krb a nalevo hluboký okenní výklenek, v němž stál stůl a na něm laptop. U stolu seděla hezká mladá žena s tmavými vlasy a tmavýma očima. Z těch očí vyzařovala inteligence a ještě něco jiného, co nedokázal definovat. Kdyby měl hádat, řekl by, že v nich spatřil spoustu věcí, které si nepřála, aby viděl.

Jace zvedl ruku s novinami. „Každé slovo je lež!“ vybuchl.

Samým vztekem nemohl ani mluvit.

„Vážně? Pokud vím, všechno, co jsem napsala, se zakládá na pravdě.“

V prvním okamžiku na ni jen mlčky zíral, než zuřivě vybafl: „Všechno je zkreslené a překroucené.“

Sáhla po stenografickém bloku a peru. „Prosím, posaďte se, a povězte mi tedy pravdu. Slibuju, že napíšu vaši pravdivou verzi.“

„Existuje pouze jedna pravdivá verze. Co jste napsala, jsou samé lži.“

Chvíli se na něj dívala a pak se zvedla ze židle. „Dal byste si šálek čaje?“ Otočila se k němu zády s naprostým sebevědomím ženy zvyklé, že muži vždycky udělají to, co po nich žádá.

Jace, aniž si to vlastně uvědomil, šel za ní; po třech schůdcích sešli do kuchyně. Jednu stěnu zakrývala stará kredenc a visely tam i otevřené poličky s nejrůznější směsicí nádobí. U protější stěny stál úzký stůl a v rohu byly dvoje dveře. Na její vybídnutí se posadil a noviny s tou starou fotkou položil před sebe. „Kde jste vzala tohle?“ zeptal se tiše.

„Internet. Velký bratr moderního světa. Chvíli to trvalo, než jsem ji našla. Vaše rodina dělá velké tajnosti s tím, co má i z kolika členů se skládá.“

Na tohle neodpověděl. „Zdejší lidé už mě žádají o práci.“

„Napíšu odvolání, takže ti milí lidé zapomenou, na co jsem se ptala.“

Stála u dřezu zády k němu a točila vodu do čajové konvice.

Byla oblečená do úzkých černých kalhot končících v polovině lýtek a do černého pleteného svetru s dlouhým rukávem.

Ačkoli nebyla moc vysoká, svou štíhlostí připomínala modelku. Když vzhlédl, všiml si, že ho pozoruje v okně.

„Co chcete?“ zeptal se. „Nemůžu uvěřit, že byste byla tak hloupá a věřila tomu, co píšete. Tak co ještě chcete?“

Postavila konvici na kamna a otočila se k němu. „Vlastně jsme se vzájemně nepředstavili, viďte? Jsem Nightingale Augusta Smytheová - s Y a E na konci. Moje matka se pokoušela získat nějakou kompenzaci za sňatek s mužem jménem Smith, takže si sama jméno trochu upravila. Starý pravopis, nicméně pořád je to Smith. Maminka se narodila jako Jane Bellinghamová, a pak se z ní stala Jane Smithová.

Nesnášela to neslané nemastné jméno, takže mně dala trochu exotické.“

„Nightingale bylo Annino jméno,“ překvapil ji.

Vytřeštila na něj oči a překvapeně zamrkala. „Vy jste to četl,“ zamumlala.

Otočila se k němu zády a narovnala se. „Pijete Earl Grey?

Ale vy Američani toho o čaji moc nevíte, co? Povězte mi, je pravda, že do něj dáváte spoustu cukru a pak přidáte led? Nebo je to jen jedna z těch amerických legend šířených proto, abychom byli rádi, že jsme nebojovali za udržení kolonií?“

Bylo mu jasné, že se ho snaží rozptýlit. Přála si získat informace, ale na oplátku žádné neposkytnout. „Ann Nightingale Stuartová. Vaše příbuzná?“

„Vzdálená,“ přiznala. „Mám sáčkový čaj, vyhovuje vám?

Nebo máte radši sypaný? Poznáte rozdíl?“

Nemínil se nechat odvést od tématu. „Riskovala jste značnou nepříjemnost, abyste mě sem dostala, tak co vlastně chcete?“

„Použiju sypaný čaj,“ ignorovala jeho slova. „Pije ho královna. Věděl jste, že královna matka se v životě nenapila čaje ze sáčku? A jaká je to dáma.“ Usmála se na něj, ale on její úsměv neopětoval. „Opravdu jste viděl lady Grace za denního světla?“ vyhrkla s doširoka rozevřenýma očima. „Celé město si o tom šušká. Říkají, že jste ji spatřil, jak se na koni řítí na paní Browneovou, a její rozevláté vlasy plály jako oheň. Myslím Graciny vlasy, nikoli paní Browneové.“

Jace už měl na jazyku, že si to vymyslel, ale včas se vzpamatoval. „Co je vám po tom, jestli jsem ji viděl? Dokud neotevřu svůj dům veřejnosti a na mém pozemku nebudou přistávat helikoptéry, není vám vůbec nic do toho, co dělám.“

Nigh se posadila naproti němu. „Asi jste nikdy neslyšel o autorce jménem Norah Loftsová, co? Ne, určitě ne. Moje matka ji četla a já jí ty knížky často tajně brávala a schovávala pod přikrývku. Nejvíc se mi líbila její kniha o jednom domě.

Vyprávěla o lidech, kteří ho postavili, pak ho popisovala, jak vypadal ve dvacátém století, kdy ho upravili na jednotlivé byty, aby se nakonec zase vrátil ke svému původnímu účelu —rodinnému domu. A právě to chci teď zpracovat a přála bych si použít Priory House jako prototyp.“

Naklonila se přes stůl a zamrkala na něj hustými řasami.

Byla si vědoma své krásy a využívala ji k tomu, aby od mužů získávala, co chtěla. Ale tohle na Jace neplatilo. Na odvedení pozornosti od tématu by musela použít něco víc než půvabný obličej. „Neříká se tomu plagiátorství? Konečně, tomu, kdo dokázal dát dohromady takové lži, nevadí ani drobná krádež, co?“

Chystala se odpovědět, ale zapískala konvice. Vstala od stolu.

Mlčky sledoval, jak nalila horkou vodu do keramické čajové konvice, pak ji vylila a znovu naplnila. Vsypala do ní několik lžiček čaje, přikryla ji vyšívaným poklopem a postavila na stůl.

Připadala mu ponořená do vlastních myšlenek, jak se pohybovala po kuchyni a připravovala dva šálky s podšálky.

Z malé ledničky vyndala džbáneček mléka. „Mléko nejdřív, nebo jako poslední?“ zeptala se, stojíc nad ním.

„Úplně nakonec, jako královna.“ Přál si, aby věděla, že i on má nějaké znalosti o čaji.

Ze rtů jí vyšlo cosi podobného zasmání. Pak oběma nalila čaj a přidala mléko.

Jace usrkával ze svého šálku a mlčky ji pozoroval. Jestli se chtěla vyhrabat z té patálie, do níž se dostala, musela mu poskytnout nějaké informace.

„O Priory House toho vím docela dost,“ začala.

„Nashromáždila jsem o něm spoustu poznatků.“

„Vím. Četl jsem váš článek v té knize.“

Znovu se napila a zřejmě se rozhodovala, co mu má ještě prozradit. „Vím, jak se do toho domu tajně dostat.“

„Poslouchám.“

„Paní Browneová má své zvyky a každou neděli není doma.“

Jace náhle pochopil, co mu povídá. „Snažíte se mi říct, že jste se vkradla do toho domu, když byl prázdný?“ A najednou vytřeštil oči, protože mu něco došlo. „To vy jste bývala v noci ve věži,“ zvolal.

„Lidi tedy viděli vaše světlo, nikoli světlo ducha nebo nějakého zločince.“

„Možná,“ pokrčila rameny. „Ale nikdy jsem neslyšela mluvit o lady Grace jako o někom, kdo se dopustil zločinu. Většina lidí v ní vidí romantickou postavu.“

„Pak mají úplně jinou představu o romantice než já,“ ušklíbl se. „Znala jste poslední majitele?“

„Ne. Jsem zpátky v Margate teprve posledních šest týdnů.

Pracovala jsem jinde.“

„Jak dlouho jste byla pryč?“ Připadal si jako vyšetřovatel.

Poprvé v jejích očích zahlédl jiskřičku opravdového zájmu.

„Od konce roku 2001.“

„Jste si těmi daty opravdu jistá?“

„Ano,“ odpověděla zvolna. „Moje matka zemřela v listopadu 2001, a já jsem tady bez ní nevydržela, proto jsem odjela.

Prostě jsem cestovala.“

„Sama?“

„Někdy s přítelem, někdy sama. Proč?“

„Vy víte všechno o mně, tak proč bych já neměl vědět něco o vás?“ odpověděl otázkou.

„Hm,“ řekla. Takhle zřejmě Angličané reagují na otázku, na niž nechtějí odpovědět. Upřela na něj pronikavý pohled, jako by se mu snažila cist myšlenky. „Vy něco hledáte, viďte?“

„Klid,“ vyhrkl.

Posměšně si odfrkla.

„Mohla bych vám hodně pomoct, třeba jako vaše sekretářka.“

„Mám sekretářku.“

„Gladys Arnoldovou,“ pohrdavě se ušklíbla. „Gladys chodí ráno do školy, odpoledne pracuje pro vás a večer uklízí další školu. A s Mickem se miliskuje každou volnou chvilku, tak kolik práce může u vás zastat?“

„S Gladys a Mickem jsme dobří přátelé. Rozhodně nechci, aby se o nich mluvilo špatně.“

„Dobrá. Ale vezměme to jinak. Gladys je mladá a nezkušená, já zkušenosti mám a můžu vám pomoct v hledání.

Znám složitosti britského knihovnického systému. Vy taky?

Mohla bych být vaší asistentkou.“

„A k jakému konci by to vedlo? Jen mi nelžete, že jste už dávno mohla napsat knihu,“ poznamenal s pohledem upřeným na svůj šálek. Když se nedočkal odpovědi, vzhlédl.

Chvíli ho pozorovala a pak se jejich oči setkaly. Zhluboka se nadechla. „Jako devítiletá jsem se pohádala se svou matkou —běžná záležitost — a rozhodla jsem se, že uteču z domova.

Představovala jsem si, jak jim chybím, jak mě postrádají a jak vykřikují, že mě moc milovali. Všechny ty obvyklé věci.

Vyklouzla jsem kuchyňským oknem a hnala se přes pole k Priory House. Bylo to v době, kdy v něm nikdo nebydlel, majitele vyhnal strach z toho ducha. Byla tma a - Ještě čaj?“

Jace beze slova zvedl šálek. „Nenudím vás?“

Jace se jí upřeně zahleděl do očí, ale stále nic neříkal.

„Já… tu noc jsem něco cítila. Nemohla jsem najít cestu do domu, tak jsem se schoulila pod jedním z oken a usedavě se rozplakala. Musel to být opravdu dojemný obrázek.“

„A ona k vám přišla,“ zašeptal Jace.

„Ne ta vražednice s planoucími vlasy, jak jí říkáte, ale…

nechtěla bych, abyste si myslel, že jsem přišla o rozum.“

Jace se poprvé usmál. „Vy nemůžete vědět, co znamená přijít o rozum.“

„Nemylte se, vím toho dost, proto jsem o tom nikomu neřekla. Žádného ducha jsem neviděla, nikoho jsem neslyšela, a přesto jsem cítila něčí přítomnost, jako by někdo byl vedle mě a uklidňoval mě. Dává to smysl?“

„Vetší, než si myslíte. Jak to s vámi dopadlo? Strávila jste noc venku?“

Nigh se usmála. „Ne. Po chvíli jsem došla k závěru, že moje mamka měla asi právo se zlobit. Já a moje přítelkyně jsme totiž docela náhodou rozsypaly mouku po celé kuchyni těsně předtím, než k nám přišly dámy z klubu. Navíc jsme snědly všechny sendviče a většinu sladkostí, které maminka celé odpoledne připravovala. A tak když jsem se trochu uklidnila, vrátila jsem se domů.“

„Zlobili se vaši rodiče, že jste utekla?“

„Právě to bylo zvláštní. Maminka se na mě vždycky, než si šla lehnout, přišla podívat, ale tu noc to neudělala. A tatínek pokaždé zkontroloval dveře a okna, jestli jsou zavřená. Ale ten večer to neudělal. Vklouzla jsem do kuchyně oknem a hupla do postele. Nikdo se nikdy nedozvěděl, že jsem byla pryč.“

„A vás od té doby fascinoval Priory House.“

„Přesně tak. Léta jsem zkoumala, co se dalo, a když mi bylo dvanáct, našla jsem ten tajný vchod. Ne, nesnažte se mě vyptávat, kde je. Musím se napřed dozvědět, co jste zjistil vy, než vám to tajemství odhalím.“

Jace se znovu napil čaje. Odhadoval, že v poslední době vypil tak osm šálků denně, ale kdyby se na to někdo zeptal paní Browneové, určitě by řekla, že panu Montgomerymu čaj zřejmě nechutná, jelikož ho skoro nepije.

„Jak bych měl využít vaší pomoci?“ divil se. „Jste žvanivá lhářka. Nikdy bych vám nemohl věřit. Tohle… „ Ukázal na noviny dosud ležící na stole. „Tohle možná nenapravitelně poškodilo mou pověst.“ Jeho slova zněla směšně i jemu samotnému.

Nigh se zvedla a přistoupila ke dřezu. Vycítila, že se Jace dá zlomit. „Odkdy se vy Yankeeové staráte o něco jiného než o svobodu? Vyslov před Američanem ,svoboda‘, a začne křičet.“

„Skoro jako vy Britové reagujete na ,hovězí a pivo‘,“

nezůstal Jace pozadu.

Otočila se a usmála se na něj. Úsměv sice neopětoval, ale zajiskřilo mu v očích.

„Podívejte se na to takhle,“ vysvětlovala. „Jestliže vy a já budeme trávit hodně času spolu, vesnice si bude myslet, že se v tom domě miliskujeme, takže lidé nebudou pátrat po tom, co máte ve skutečnosti za lubem. Proč jste například ten známý čincový pokoj proměnil ve viktoriánskou komnatu? A kdo je ta žena na portrétu nad krbem?“

„Měl jsem dojem, že o Priory House víte všechno,“

poznamenal.

„O tom portrétu jsem jen něco zaslechla. Neviděla jsem ho.

Povězte mi o té ženě něco.“

„Krásná. Pas osmnáct palců.“

„Sestřenice Ann Stuartové. Jejich otcové byli bratři. Ann se radši zabila, než —“

„Ne, nezabila,“ spěšně jí skočil do řeči.

„A jak víte, že ne?“ vyhrkla.

„Slyšel jsem mluvit Ann a Catherine. Ann se chtěla provdat za Dannyho Longstreeta.“

Nigh úplně ztratila řeč. Jen na něj mlčky zírala.

„Vidíte, konečně se mi podařilo umlčet ten váš břitký jazyk.“

„Vy jste vyslechl jejich rozhovor? To tedy znamená jisté putování časem. Neříkejte mi -“

„Nemám v úmyslu vám něco říkat, a jestli o tomhle napíšete, celé město se vám vysměje.“ Vstal.

Postavila se před něj. „Vím o všem, co se v tom domě stalo, a lidé z vesnice mi donášejí klepy. Vím i to, že vy a Clive Sefton máte společné tajemství.“

„Jaké tajemství?“ Jace zvážněl. Něco jiného bylo sdílet společné informace o duchovi, ale rozhodně si nepřál, aby se dozvěděla o Stacy.

„To nevím, a určitě to není moje věc. Mě zajímá jen ten dům. Ráda bych vám pomohla ve vašem pátrání, ať se týká čehokoli.“

„Co konkrétně chcete?“

Podívala se mu do očí. „Kdybych vám řekla pravdu, nevěřil byste mi.“

„Zkuste to.“

„V tom domě něco je, a já to chci najít. Nazvěte to zvědavostí nebo prostě jen znuděností z toho, že mám psát pořád o těch starých známých historkách. Ať je to cokoli, ten dům mě fascinuje od mých dětských let, a jak vidím, jsme na tom stejně. Lidé, kteří ten dům kupují, jsou naší vesnici pro smích. Někteří majitelé tu nevydrží déle než šest měsíců.

Realitní kanceláře přijímají sázky na délku pobytu nových majitelů. Ale vy… „ Zarazila se.

„Já jsem jiný.“

„Rozhodně na vás není vidět strach z toho, co jste v domě viděl a slyšel.“

„Ne. Duchové mě neděsí. Spíš mám hrůzu z těch klevet, které se tu šíří.“

Nigh na něj vrhla nechápavý pohled. „Proč byste…,“ začala, ale pak se zarazila a vzápětí s úsměvem pokračovala.

„Neuzavřeme obchod? Vy mi ukážete to svoje a já vám to moje?“ Když se Jace ani trochu neusmál, spěšně dodala: „Omlouvám se, myslím to čistě obchodně. Už žádné nechutné žerty.“

„Přijďte dnes večer ke mně s tou napsanou omluvou do novin. Dáme si něco k snědku.“

„Myslíte nějakého Jamieho? Páni, tak už zase.“

„Ano, paní Browneová. Budu ji muset požádat… Ne že by mi něco nařizovala, ale řídí ten dům. Chci říct… „

„Vím přesně, co máte na mysli. S ní si nedělejte starost.

Zvládnu ji.“

Jace prošel obývacím pokojem k předním dveřím a tam se k ní otočil. „Co tomu řekne váš přítel?“

„Před šesti měsíci se oženil. Chtěl sice mě, ale já jsem se nemohla vzdát osobního života a kariéry a stát se ženou v domácnosti.“

„Přál si zarazit vám to čmuchání v životech jiných lidí, a když jste odmítla, opustil vás, co?“

„Jasnější než - jak to říkáte vy Amerikáni?“

„Jasnější než facka, a než ty lži, co jste o mně rozšířila.“

„Napravím to,“ slíbila a zvedla k němu oči s hustými tmavými řasami.

„Zajímá vás opravdu jen ten příběh, nebo pasete ještě po něčem jiném?“

Tón jeho hlasu byl zcela neomylný. „Ten příběh,“ ujistila ho.

„Nebojte se, i když jste tím svým americkým způsobem —odvaha a svaly — docela atraktivní, můj typ nejste.“

„Fajn. Nápodobně.“ Vyšel ven. „Něco vám povím. Podle toho, jak se vám povede ta omluva, pouvažuju pak o naší spolupráci v oné duchařské záležitosti.“

„Nápad udělat z Priory House turistickou atrakci by byl skvělou zástěrkou pro váš skutečný záměr,“ pronesla rozvážně.

„Mám už plné zuby toho, jak mě lidi žádají o práci. Povězte jim, že jsem spisovatel. Do vnitřní úpravy domu jim přece nic není, nemyslíte?“

„Vlastníte velký dům, takže všechno, co podnikáte, stojí za zmínku v novinách.“ Za ten úsměv, který mu věnovala, by u většiny mužů získala, co chtěla, ale jím ani nehnul.

Otočil se, seběhl k autu a odjel.

8

Pět minut po Jaceově odchodu už Nigh žhavila telefon své nejlepší přítelkyni Kelly Grahamové. „Tak co?“ vyhrkla Kelly, jakmile zvedla sluchátko, aniž se obtěžovala zeptat, kdo volá. Na kamarádčin hovor čekala už víc než hodinu. „Jak to šlo?“

„Perfektně!“

„Vážně? Tak spusť. Chci to slyšet slovo od slova.“

„Pěkně ho nadzvedlo, co jsem napsala.“

„Nedivím se mu. Byla jsi vážně ostrá! Co to prokrista do tebe vjelo? Obvinila jsi ho z příšerných věcí, a ve vesnici si teď všichni myslí, že z nich udělá boháče.“

Nigh s očima sklopenýma k desce stolu se náhle nedostávalo slov.

„Halo! Co má znamenat to ticho?“

„Nic,“ ozvala se konečně Nigh. „Jen jsem si prohlížela svoje poznámky.“

„Nevěřím ti, Nigh! Co se děje?“

„Vážně nic. Byl prostě jiný, než jsem očekávala, to je všechno. Trochu mě to rozhodilo.“

„Jiný? Rozhodilo? O čem to mluvíš?“

„Řekněme, že pár těch mládenců dole v hospodě o mně ještě uslyší. Napovídali mi věci, které neodpovídaly pravdě.“

„Jako co?“

„Že ten nový obyvatel Priory House je opilec, zhýralec, bohatý chlápek, co v životě ani den nepracoval, a naprostý hlupák.“

„Chápu.“

„Co jako?“ vyhrkla Nigh.

„Že se ti líbil, je to tak?“

„Nemůžu přímo říct líbil, ale byl zajímavější než kdokoli, s kým jsem se tady po svém návratu setkala.“

„Místní hoši tě neberou? Co David?“ „David je právník, žije v Londýně a vyšla jsem si s ním všehovšudy třikrát.“

„A co ty jeho čtyři telefonáty během mé včerejší návštěvy u tebe?“

Když Nigh neodpověděla, Kelly pokračovala „Tak mi pomoz, Nigh, jestli se mnou nebudeš mluvit, jsem schopná jít vzbudit děcka a přihnat se k tobě. Věř mi, že jsi nikdy nezažila peklo, pokud ses neoctla mezi třemi dětmi vytrženými ze spánku.“

„No tak dobrá, líbil se mi. Tohle chceš ode mě slyšet? Ale neměl o mě zájem. Vlastně mě asi nenávidí.“

„Po tom, co jsi o něm napsala? Jak je to možné? Takže co teď míníš podniknout?“

„Nastěhovat se k němu, doufám.“

„Prosím??“

„V Priory House se děje něco velkého, a já mám v úmyslu zjistit co. Poslyš, už musím končit. Potřebuju si promluvit s několika lidmi, a pak… Vlastně nevím, co udělám pak, ale musím to vymyslet. Zavolám ti později.“ Zavěsila, než Kelly stačila položit další otázku.

Nigh nasedla do svého žlutého mini cooperu a rozjela se do vesnice. Měla nejasný plán konfrontovat Lewise a Raye a od plic jim povědět, co si myslí o těch jejich lumpárnách. Ale uvědomila si, že si za to může sama. Byla tak dlouho pryč, že už zapomněla, jak to na vesnici chodí. Lewis a Ray bývali už ve škole rošťáci, příšerní smradí, kteří se náramně bavili, když někomu přilepili domácí úkol k lavici nebo pomalovali obličej barvou, která nešla smýt. Nikdy sice neprovedli nic skutečně hrozného, tedy například nepodpálili nikomu dům, ovšem jejich představa žertíku stála často spousty slz.

Jak mohlo Nigh napadnout, že když teď dospěli a měli vlastní děti, stali se z nich řádní občané? Před dvěma dny seděla večer v hospodě a vyslechla jejich nekonečné tlachání o Amerikánovi, co koupil Priory House. Večer předtím přiletěla ze Středního východu. Dosud se nevzpamatovala z té změny pásem, a tak poslouchala, jak se ti kluci - nedokázala na ně myslet jako na muže - „bojí“ o tu svou miloučkou malou vesničku Margate. Tehdy se v její unavené mysli zmateně smísily problémy Středního východu a „problémy“ jedné anglické vesnice.

Teď si uvědomila, že to od těch chlápků byla pomsta. V

šesté třídě viděla, jak si Lewis nechutně dobíral jednoho prvňáčka, a Nigh mu tehdy dala pěstí do nosu takovou, že ho museli odvést domů. I když to byli tyrani, žádný z nich už Nigh nikdy neobtěžoval, a byla-li někde poblíž, nechali na pokoji i ty ostatní.

A teď se jí konečně dostali na kobylku. Trvalo to léta, ale dočkali se.

Jakmile dorazila k Lewisovu domu, zpomalila, aby zahnula na jeho příjezdovou cestu, ale pak si to rozmyslela. Kdyby ho seřvala, jen by mu poskytla zadostiučinění.

Pokračovala k silnici do Aylesbury. Veškeré své oblečení už měla obnošené a špinavé. A s botami na tom nebyla o nic líp.

Taky potřebovala novou řasenku a možná jednu nebo dvě rtěnky. Dopřeje si trochu volna na nákupy.

K Priory House dojela deset minut před sedmou. Jace ji neinformoval o tom, kdy se podává večeře, ale věděla, že Američané večeří brzy. Vjela do dvora a snažila se potlačit to nepříjemné chvění v žaludku. Bylo samozřejmě zbytečné.

Vždyť se už dvakrát ocitla v místech, kde právě vybuchovaly bomby, tak proč by ji mělo znervózňovat pozvání na večeři s tímhle Američanem?

Sjela očima po svých nových přiléhavých šatech z tmavomodrého hedvábí. Byly výtvorem návrháře, o němž Nigh nikdy neslyšela, ale jak ji v prodejně ujistili, byl už slavný. A podpatky bot byly aspoň čtyři palce vysoké. Div si na té štěrkové pěšině vedoucí k předním dveřím nevymkla kotník, ale zvládla to.

Jakmile došla pod podloubí, zaváhala. Které dveře má použít? Jako pozvaný host by měla vstoupit předními. Ale na druhou stranu, pro obyvatelku vesnice, která už tady pobíhala jako dítě, by se asi spíš hodil vchod do kuchyně.

Na okamžik stiskla rty. Proboha, co šílí? Dvakrát večeřela v Buckinghamském paláci, a přitom tady je… Fajn, Nigh, jen si to přiznej, bojíš se paní Browneové.

„Nebudu se bát,“ řekla nahlas a zamířila k předním dveřím.

Než se k nim dostala, snad odnikud se vynořila paní Browneové.

„Copak, teď používáme přední dveře?“ ušklíbla se hospodyně. „A navíc takhle vyfintěná, no ne! Zaujal tě ten Američan? Jdeš přece za ním, ne?“

„Byla jsem pozvaná na večeři.“ Nigh zaťala nehty do dlaní.

„Pan Montgomery mě pozval a -“

„Mě o žádný návštěvě neinformoval, ale není to má věc.

Kdyby se mi zmínil, že pozval tebe, mohla jsem mu říct pár věcí. Například to, jak hnusnej článek jsi o něm napsala. Jen se divím, že na tebe nevzal ňákej americkej revolver. Tak se takový věci vyřizujou v Americe. Za urážku střílejí. Ale co je mi do toho, co dělá ve svým volným čase. Nebo s kým to dělá.“

„Kde je?“ procedila Nigh zaťatými zuby. Svářily se v ní dva pocity — na jednu stranu měla chuť tu příšernou mrňavou ženskou udeřit, a na druhou zatoužila utéct a skrýt se v sukních své matky.

„Na tom kamenným kulatým plácku. Pamatuješ se na něj, ne? Jako dítě jsi tady pořád někde šmejdila, tak by sis měla pamatovat, kde to je. Tenhle barák byl pro tebe školou, co?

Slyšela jsem, že cestuješ po světě a všude strkáš noc do věcí, do kterých ti nic není.“

Tohle je absurdní! žasla Nigh. „Ano, tohle dělám. Všude strkám nos, takže bych mohla panu Montgomerymu oznámit, kam se poděla ta brandy z tohodle domu. Vy a vaše staré přítelkyně pořád plníte prázdné lahve studeným čajem?“

Paní Browneová s nosem nahoru odkráčela.

„Skvělé, Nightingale,“ pochválila se Nigh. „Dva nepřátelé v jednom dni. Měla ses zastavit v Lewisově domě a seřvat ho, bylo by to do třetice.“

Vysoké podpatky nebyly vhodnou obuví na procházku po měkkých anglických trávnících. Když potřetí škobrtla, sundala střevíce a nesla je v ruce. Tím „kamenným pláckem“ paní Browneová myslela krásný altánek z osmnáctého století. Měl kamennou podlahu, sloupy a pěknou kupolovitou střechu.

Aspoň kdysi býval krásný. Když ho viděla naposled, Hatch ho používal k uskladnění plastových pytlů s pískem.

Jak kráčela mezi stromy po zřídka používané pěšině k altánku, něco ji napadlo. Co když Montgomery v altánku připravil večeři? Svíce, na stole damaškový ubrus. Co když bude podávat ústřice? Jakou lahodnou krmi podle receptu Jamieho Olivera připravila paní Browneová k dnešní večeři? I když byla ta žena odporná, muselo se jí přiznat, že jako kuchařce se jí sotva kdo vyrovnal.

Nigh si s úsměvem představila, jaký večer ji asi čeká.

Nehledě na to nepříjemné, co se odehrálo mezi ní a Jacem Montgomerym, cítila, že ji fyzicky přitahuje. Byl velmi hezký ;> ona… ani na ni nebyl nepříjemný pohled. Proto už jí možná odpustil ten článek v novinách, a třeba byl připravený na něco trochu víc osobního…

Když se vynořila z aleje stromů a spatřila altán, nenaskytl se jí pohled, jaký očekávala. Jace Montgomery tam sice byl, ale v ruce držel cosi jako mačetu, s níž vysekával prastarou vinnou révu a plevel. Koupal se v potu a ze špinavé košile mu vykukovala umouněná kůže. Při spatření Nigh vypadal překvapeně, jako by zapomněl na to pozvání k večeři, ale pak se mu na tváři objevil úsměv. Ať už zapomněl, nebo ne, ona si jeho pozvání zřejmě nesprávně vyložila. Asi měl na mysli sendviče a pivo, zatímco ona si vysnila večeři při svíčkách a ve večerním obleku. Kvůli svému nevhodnému oblečení upadla do rozpaků a cítila pošetilost svého počínání. Už se mu chystala říct, že po návštěvě u něj odchází na nějaký večírek, a proto se tak vystrojila, ale nakonec od té lži upustila. Střevíce s vysokými podpatky skryla za zády.

„Přinesla jste to odvolání,“ ozval se Jace. „Můžete ho položit tamhle. Omlouvám se, že nepřestávám, ale -“ nedokončil, jen trhl ramenem směrem k té změti kupící se kolem altánku.

„Ne, to je samozřejmé,“ zamumlala. Jejím jediným přáním v téhle chvíli bylo propadnout se do země a zmizet. Mohla samozřejmě odejít, ale to by se musela vracet kolem oken paní Browneové. A to by byla voda na její mlýn! Hned by si řekla, že Nigh nikdo nepozval k opravdové večeři v jídelně, a Nigh by to moc ponížilo. Když si představila, jaké úsilí museli muži vynaložit, aby přijala jejich pozvání a někam si s nimi vyšla!

Pozorovala ho při práci, jak odsekává větve révy a odtahuje je od altánku. „Postavil ho Annin dědeček.“

„Vážně? Hodný člověk?“ zajímal se.

„Ne. Žádný z Anniných mužských předků nebyl hodný.“

Jace se snažil odtáhnout větev, ale ta se držela sloupu.

Napadlo ji, že to víno je možná silnější než mramor. Zatáhne příliš prudce - a všechno se na ně zřítí.

Odhodila střevíce do trávy a z vedle stojícího trakaře vyndala zahradnické nůžky. „Počkejte,“ řekla, bosá vešla dovnitř a začala stříhat šlahouny vína přisáté ke sloupu.

Některé z nich držely tak pevně, že k jejich vyproštění musela použít nehty. Hlavně že si odpoledne udělala manikúru!

Jace šlahouny révy přidržel, a když je uvolnila, vytrhl je.

„Tak jaký byl váš dědeček?“

Nigh chvíli přemýšlela. „Myslím, že všechno vypovídá jeho smrt. Utopil se, když mu bylo teprve osmadvacet let. Vsadil se s jedním mladíkem, že přeplave jezero pod hladinou. Všichni čekali, že se vynoří, ale nestalo se. Zřejmě se mu zaklínila noha do hromady starých cihel nakupených na dně jezera. Naházel je tam jeho otec, aby jezero nepotřebovalo k naplnění tolik vody.

Všechno zanechal svému jedinému dítěti, Anninu otci, jemuž byly tehdy teprve čtyři roky. Jeho mladé ženě nezůstalo ani penny, přesto podle poslední vůle musela dál žít v Priory House. Nechtěl po sobě zanechat bohatou vdovu. Matka a dítě pak žily jen v několika pokojích a ten velký dům jim pomáhali udržovat pouze dva lidé.“

„Chápu, anglická láska k prvorozenému dítěti,“ poznamenal Jace; oba se teď svorně potýkali s tvrdošíjnou révou ovinutou kolem sloupu.

„Nevysmívejte se tomu. Tahle láska udržuje velké usedlosti pohromadě. Au!“ vysála si krev z prstu v místě, kam ji šlehl nepoddajný šlahoun.

„Touhle prací si zničíte šaty,“ upozornil ji. „Měla byste tu nechat, co jste napsala, později si to přečtu a zavolám vám.“

Nigh se pousmála. Především nic nenapsala. Zkoušení šatů a bot a pak neschnoucí lak na nehtech jí zabránily napsat něco, co v první řadě napsat nechtěla. Za druhé by radši umřela, než by teď proběhla pod okny kuchyně paní Browneové a dala jí najevo, že pozvání na večeři se vůbec nekonalo. „Ne, to je v pořádku. Byl to dlouhý den a trochu cvičení mi neuškodí.“

„Jo, asi vím, nač myslíte. Opravdu mizerný den. Měla jste vidět, co jsem se dneska ráno o sobě dočetl v novinách.“

V prvním okamžiku na něj vrhla užaslý pohled, ale pak se jí rty zvlnily úsměvem. Nechtěla se zasmát nahlas. Zřejmě mluvil smrtelně vážně, tak se mu přizpůsobila. „Umím si ale představit, že si dokážete poradit se vším, co vám kdo naservíruje.“

„Máte pravdu. Zpočátku mě popadl takový vztek, že jediné, nač jsem byl schopný myslet, byli právníci, ale pak jsem se uklidnil a došel k závěru, že existují jiné způsoby řešení problému. Po městě jsem vyvěsil šest oznámení, že autorka článku přijímá žádosti a pohovoří si o nich s lidmi, kteří mají zájem o některé z osmadvaceti možných zaměstnání v novém Duchařském centru v Priory House.“

„To jste neudělal,“ zašeptala.

„Bohužel ano.“ Teď se na ni usmál.

„Asi se mi zvedne žaludek,“ hlesla.

Jace si stáhl propocenou košili a podal jí ji. „V tom případě byste si měla přes ty nové šaty přehodit tohle.“

Nigh jen zkoprněle stála a zírala na jeho do bronzova opálenou nahou hruď s hromadou svalů. Co celý den dělal?

Zápasil s býky? Čím jiným si mohl vypěstovat takovéhle tělo?

Mlčel, ale vědoucně se na ni usmíval. Vzala si košili a odvrátila hlavu. To by tak hrálo, aby mu dala znát obdiv nad jeho vytrénovanou muskulaturou. Vklouzla pažemi do vlhké košile a v duchu si spílala za to, jak se opájí měkkostí látky a hlavně tím mužským pachem, jímž je prosycená. Existovalo něco víc vzrušujícího než teplý, zpocený muž?

Popadla révu a zatáhla, a když to nešlo, ustřihla ji, a trhla ještě silněji.

„Hej!“ křikl na ni. „Nechte taky něco pro mě. Odkud se bere všechna ta energie? Vyvolalo ji něco z toho, co jsem řekl?“

Nigh se honily hlavou představy, jak ji ve vesnici neustále zastavují lidé a chtějí si s ní promluvit o možnosti, jak si vydělat peníze v „Duchařském centru“. „Co jste dneska odpoledne měli v plánu, vy a mrtvá Ann?“ zeptala se s takovou dávkou sarkasmu, jakou jen dokázala vydolovat ze svého hlasu.

„Neviděl jsem ji,“ odpověděl, když se mu podařilo odstranit ze sloupu poslední šlahoun. „Zlobí se na mě. Vlastně mě skoro zabila. Nemohl jsem popadnout dech a zmodral jsem. Stačilo ještě pár vteřin a následoval bych ji.“

Odložila nůžky a přiměla se pohlédnout na něj. „Zabila vás?

Vzala vám dech? Myslela jsem, že jste ji spíš viděl prostoupit zdí nebo tak něco. Nebo že jste ji slyšel. Máte… jste s ní nějak spřízněný?“

„Dalo by se to tak říct. Tady, hned ten vedle,“ ukázal na sloup tak obrostlý révovím, že se bílý mramor pod ním úplně ztrácel.

Nigh pár minut stříhala a čekala, jestli jí k tomu ještě něco řekne, ale mlčel. „Povíte mi něco víc?“

„Abych si to přečetl v zítřejších novinách? Mimochodem, uživí vás práce v malém místním plátku?“

Nigh otevřela pusu, aby se mu svěřila se svým skutečným povoláním, ale hned ji zase sklapla. On měl tajemství, bude je tedy mít i ona. Až na to, že to její bylo zcela veřejné, a dozvěděl by se ho, kdyby se obtěžoval zeptat se někoho na ni.

„Ne, v novinách se to nedočtete. Kdyby ano, co byste mi udělal?“

„Něco výjimečného, něco rovnajícího se trestnému činu.“

Vyčkávala, ale když nepokračoval, opřela se o sloup a začala si čistit nehty špičkami zahradnických nůžek.

Zasmál se. „Dobrá. Spatřil jsem ji za neobvyklých okolností, a chtěl jsem ji uvidět znovu, tak jsem se rozhodl… no prostě…

dvořit se jí. Svádět ji, aby si přála znovu mě vidět.“

Nigh se zase pustila do práce. „Pokračujte. Nenechte mě žadonit. Mluvte!“

„Když jsem ji uviděl v jejím pokoji, já—“

„Viděl jste ji? Jak jste ji viděl? Byla průhledná?“

„Chcete tenhle příběh, nebo tamten?“

„Oba. Chci slyšet úplně všechno. Od začátku.“

„To potrvá hodiny.“

„Nemám nic jiného na práci, vy ano?“ „Vůbec nic,“

přisvědčil a jal se odtahovat větve, které Nigh odstřihla.

„Nemáte hlad?“

„Jako vlk. Ale vy jste mě přece pozval na večeři.“ „Ááách!“

Teď ji s úsměvem přejel očima od hlavy k patě. Věděla, že tuší, když ji vidí tak nafintěnou, jakou večeři zřejmě očekávala. „Já taky. Omlouvám se, úplně jsem zapomněl. Dneska myslím na několik jiných věcí. Ale paní Browneová má tak jako tak plnou kuchyň jídla. Jakmile to doděláme a já vám povím všechno, co vím, půjdeme se najíst.“

„Tak dělejme! A mluvte! Dostanu k tomu jídlu taky nějaké víno?“

„Všechno, co se najde ve sklepě.“

„Hlavně že to nebude brandy. Tak spusťte, ať už se dozvím, kdy jste poprvé uviděl Ann.“

„No, vlastně jsem měl pravdu s tou svou historkou o dámělupičce.

Abych nezapomněl, chtěl jsem se vás zeptat -“

Stála před ním s nůžkami hrozivě namířenými proti jeho tělu. „Zeptáte se mě později. Teď chci slyšet všechno, všecičko, co víte a co jste udělal.“

Pozorovala ho koutkem oka a neušlo jí, že ho její slova potěšila. Přesto si znovu položila otázku, proč koupil tenhle obrovský dům v Anglii. Na internetu se dozvěděla, že pochází z početné rodiny. Pohádal se s nimi? Provedl něco hrozného, co je přimělo zbavit se ho? Nebo naopak, co když se někdo z nich dopustil něčeho, co on nemohl snést, a proto odjel ze země? Jestli ano, proč si radši nekoupil pěkný byt v Londýně?

Nebo jestli si přál žít na venkově, proč si nevybral hezkou malou faru? Něco, co se dá snadno udržovat?

Po několika minutách úvah nad tímto tématem ovládl její myšlenky Jaceův příběh. Třikrát jí musel připomenout, aby pokračovala ve stříhání těch větví, protože se tak ponořila do jeho slov, že zapomínala na svůj nejbližší úkol. Skrýval se v šatníku a naslouchal hovoru dvou žen, už déle než století mrtvých? Nevěřila samozřejmě jedinému slovu z toho, co vyprávěl, ale rozhodně dokázal vykouzlit úžasně poutavý příběh.

9

Už ani nevidím ruku před obličejem,“ prohlásil Jace. „Pojďme radši dovnitř.“ „Jistě,“ špitla Nigh, plná toho, co právě vyslechla. „Mluvila s vámi? Skutečně na vás promluvila?“

„Ano,“ přikývl. Naložil nářadí do trakaře. „Myslíte, že v té tmě najdeme cestu zpátky?“ „Chodím po těchhle pěšinách od -

“ „Já vím, od svých devíti let.“

„Správně,“ usmála se na něj. „Vracím tu košili, budete ji potřebovat. Začíná být chladno.“

„Chladno? Takhle tomu říkáte? Anglie má trojí klima: chladné, chladnější a nejchladnější.“

Žila v příliš mnoha místech, než aby se jí jeho slova dotkla.

„Při mírném chladu se jedeme ohřát do Skotska. Vám je chladno už teď. Vlněná košile v srpnu.“

Se smíchem si znovu oblékl košili. „Dáme si závod k domu.“

„Vy první,“ vyzvala ho a s úsměvem sledovala, jak se dal do běhu.

Nigh mu dopřála čas; chvíli jí trvalo, než v té tmě našla střevíce odhozené do trávy, a pak se beze spěchu pustila temnou pěšinou k domu. Chvíli naslouchala, ale nic neslyšela.

Jako dítě se s gustem kradla přes pozemek patřící k Priory House. Vždycky tušila, že Hatch o jejích návštěvách ví, ovšem až do dnešního večera neměla ponětí, že to věděla i paní Browneová. Ale paní Browneová strkala nos i do záležitostí jiných lidí.

Jakmile dospěla do poloviny pěšiny, pouhých pár metrů od domu, shrbená se proplížila hustými keři azalek a pak ostře zahnula nalevo k prastarému živému plotu. Poté se bosa rozběhla přes otevřené prostranství k starému domku u studny.

Hatch tady teď skladoval zahradní nářadí, proto doufala, že v něm dosud najde ta malá dvířka. Ve tmě to nebylo snadné a západka navíc zrezivěla. Kdysi si půjčovala olej z otcovy garáže a promazávala západku a panty, aby nevrzaly.

Dostat se dovnitř jí trvalo déle, než když byla dítě, jelikož teď se před dvířky nakupila spousta krámů, ale podařilo se jí je otevřít natolik, aby se jimi protáhla. Musela si rukama rozhrnovat husté pavučiny zachytávající se jí na obličeji; obula si střevíce a vešla do staré podzemní chodby. Jako malá se nikdy nebála, že by se na ni mohly zřítit staré trámy držící hlínu nad její hlavou, ale teď pocítila opravdový strach.

Zašátrala rukou napravo a našla cínovou krabici se svíčkami a zápalkami, které sem před mnoha lety sama přinesla. Budou ještě hořet? Anglie má dost vlhké podnebí. Montgomery by pravděpodobně řekl: vlhké, vlhčí a nejvlhčí, pomyslela si, a popadl ji vztek. „Jestli je naše podnebí tak špatné, porovnejme naše zahrady s vašimi americkými „zadními dvorky“, zamumlala, když zažehla svíčku. „Není zas až tak vlhké,“

usoudila.

Opatrně kráčela chodbou a podezíravě sledovala trámy nad hlavou. Proč jsem si já idiot zvolila tuhle trasu? nadávala si.

Jen proto, že mě nějaký chlap vyzval k závodu. Dostal by se k domu rychleji než ona, ale rozhodla se ho překvapit tím, že sama sejde po hlavním schodišti a zeptá se ho: „Kde jste byl?“, jako by na něj čekala. Stála jí ale taková dětinská hra za to, aby ohrozila svůj život?

Šlápla na tři nějaké podivně kluzké věci a trámy nad hlavou zlověstně zapraskaly. Jako dítě zbožňovala každý zvuk v tomhle tunelu a nikdy se nebála. Ovšem tehdy jí vůbec nepřišlo na mysl, že by se mohlo něco stát. Kdyby se její dítě někdy takhle plížilo tunelem…

Zarazil ji zvuk, jaký nikdy předtím neslyšela. Zastavila se a naslouchala, ale nic neobvyklého nezaslechla. Znovu zamířila k domu. Zbývalo jen několik metrů. Co když před těmi starými dveřmi do domu, skrytými v táflování, teď stojí nějaký těžký kus nábytku? Už se to jednou stalo, a tak musela počkat, až se ti majitelé vystěhují, a teprve potom mohla znovu chodit na zvědy. Ne že by někdy vešla do domu v době, kdy tam byli lidé, ale… No, možná jednou, ale to jí bylo třináct a ten sedmnáctiletý mládenec, co tam bydlel, byl fantastický. On —Nigh téměř vykřikla úlevou, když se dostala na konec podzemní chodby, a tam se opatrně opřela do dveří. Prosím, ať se otevřou, modlila se. Prosím, prosím. Dveře se s hlasitým zaskřípěním prudce rozlétly, ale ten skřípot jí nenahnal strach, protože věděla, že se otvírají na úzké kamenné spirálovité schodiště, pozůstatek z doby, kdy dům sloužil jako klášter.

Nikdo v domě nemohl ty vrzající panty zaslechnout. Schody vedly až nahoru na věž, ke dveřím chytře skrytým v dřevěné podlaze.

Když se konečně ocitla na kamenných schodech, ulehčené si oddechla. Tohle už nikdy neudělá. Jít pod těmi ztrouchnivělými trámy bylo opravdu riziko. Kamenné schody stoupající k věži byly špinavé a chladné, a Nigh litovala, že si zvolila cestu tunelem. Najednou ji roztřásl chlad, měla ukrutný hlad a byla celá špinavá. Zatoužila po vaně plné horké vody a levandulovém mýdle.

Pustila se po schodech nahoru, nechtěla vystoupit až do věže, ale zastavit se u dveří vedoucích do čincové ložnice, když za sebou zaslechla nějaký zvuk. Nechala otevřené dveře? Nebo se za ní do tunelu vkradlo nějaké zvíře? Pes? Vlk?

„Zatraceně!“ uslyšela a spadla jí brada. To nemůže být pravda!

Sklonila se, strčila do vysokých dveří, jimiž vešla na schodiště a vsunula dovnitř rozsvícenou svíci, jak nejdál to šlo.

V té tmě zahlédla pohyb a vzápětí se ve světle objevil Jace Montgomery.

„Zatraceně nebezpečné,“ zabručel. „Minimálně polovina těch trámů je shnilá. Drží jen silou vůle. Byl to od vás vážně hloupý nápad chodit tamtudy. A když pomyslím, že jste to prováděla jako dítě! Váš otec měl na vás vzít pásek.“

Nigh natolik překvapila jeho přítomnost, že nebyla schopna slova. Bez ohledu na to, co zbylo z těch nových šatů, se posadila na kamenný schod a zvedla k němu oči. Střásal ze sebe pavučiny. „Jak…?“ začala.

„Jak jsem vás sledoval? Pionýrští předkové. Ale dělala jste rámus jako stádo indických buvolů. Neměl jsem tušení, že když vás vyzvu, budete se chtít předvést a vejdete do domu vaší tajnou cestou. Jak je vidět, máte tendenci v každé hře vyhrávat. Zatraceně, tohle byla nebezpečná hra. Musím sehnat techniky, co to tam dají do pořádku s pomocí nějaké kvalitní americké oceli. Na tu starou chodbu zapomeňte.“ Vrhl na ni přísný pohled. „Měla byste mít víc rozumu než se prodírat něčím takovým. Tak jak se odtud dostaneme? Nevím, jak vy, ale mně je zima a mám hlad.“

„Vystupte pár schodů nahoru,“ podařilo se jí ze sebe dostat.

Ještě se nevzpamatovala ze šoku, ze strachu z tunelu a z toho, že šel za ní.

Překročil ji, aby dosáhl na schod nad ní. „Pojďte. Neseďte tam. Máte přece svíčku. Když už o tom mluvíme, dám do toho tunelu nainstalovat elektrické osvětlení.“

„Jistě, proč ne?“ už se vzpamatovala. „A co takhle bar? Stroj na výrobu ledu, pár křišťálových likérek. A nezapomeňte na rožnění!“

„To není špatný nápad, i když k čemu je při anglickém počasí stroj na výrobu ledu. Fajn, tak kde jsou ty dveře?“

„Našla jsem je, když mi bylo devět, tak proč byste je ve svém věku nemohl najít vy?“

„Zřejmě nejsem tak chytrý jako vy.“ S úsměvem sáhla rukou do úrovně kolena a stiskla malý kousek železa, který nebyl téměř vidět. V mladším věku na něj viděla mnohem líp, jelikož byla menší.

„Šikovná,“ pochválil ji, když se dveře otevřely a oba se ocitli v čincové ložnici. V Annině pokoji. Napůl ji tady očekával, ale místnost byla prázdná kromě nábytku, který tam spolu s Gladys a Mickem nanosili. Na okamžik zavřel oči a vdechl. Cítil ji.

„Vždycky jsem měla ráda vůni toho pokoje,“ prohlásila Nigh.

Jace na ni vrhl ostrý pohled, ale neřekl jí, že ta příjemná vůně zavanula od Ann Stuartové.

„Nevím, jak vy, ale já se chci před jídlem vykoupat.“

Významně ji sjel očima.

Nigh zkontrolovala své oblečení. Šaty dostaly pořádně zabrat. Dole u lemu byly na třech místech natržené a pořádně zaprášené.

„Chcete se vykoupat v koupelně u hlavní ložnice?“ zeptal se a vzápětí ho rozesmál její výraz. „Můžete ji mít jen pro sebe. Já použiju tuhle.“ Podívala se na něj. „Anninu.“

„Neříkal jsem vám, že se chodíme koupat spolu?“ Smál se při pohledu na její zamračený obličej. „V zásuvkách v koupelně najdete čisté prádlo. Mám tam taky tepláky, můžete si je půjčit. Já musím co nejrychleji dolů.“ S tím ji div nevystrčil z místnosti a zavřel za ní dveře.

Nigh se ocitla v hale a zaváhala. Bylo to od ní opravdu hloupé, ale ona teď téměř žárlila na ducha.

Potřásla hlavou, aby si ji trochu pročistila, načež se vypravila do koupelny. Jestli si dobře vzpomínala, bývala tam obrovská vana. Jen doufala, že bude dostatek horké vody na její naplnění.

„Trvalo vám to pěkně dlouho,“ poznamenal Jace, jakmile vešla do kuchyně. „Angličané zřejmě milují koupání.“

„Angličané mají rádi teplo v jakékoli podobě,“ připustila, než pohledem zalétla k potravinám rozloženým na velkém dubovém kuchyňském stole. „Jak vidím, nečekal jste na mě.“

Zvedla jednu černou olivu a vložila ji do úst, což jí jen připomnělo, jak ukrutný má hlad. V následující minutě už seděla u stolu a doslova se ládovala vším možným; čím více jedla, tím víc jí nakládal na talíř.

„Ochutnala jste tohle?“ opakovaně se ptal při dalším „nášupu“. „A co tohle?“

„Snažíte se mě vykrmit, abych ztloustla?“ „Jste kost a kůže.

Jíte taky něco jiného než kukuřičné sendviče?“

Chtěla mu začít líčit, že se často proháněla v džípu po poušti a pomáhala kameramanovi tahat stovky liber těžké přístroje, takže neměla čas se pořádně najíst, a těch pár sendvičů bylo její jediné jídlo za celý den. Ale radši mlčela. „Jsou lepší než grilovaná kuřata.“

„Zásah,“ zasmál se a přidal jí na talíř další porci pastiňáku.

„Tak co myslíte vy, že Ann chce?“ zeptal se, když Nigh potřetí nalil víno.

Z toho zdůrazněného „vy“ usoudila, že si už udělal názor na to, po čem touží Annin neklidný duch. „Aby konečně spočinula v posvěcené půdě na hřbitově?“ hádala. „Není to právě tohle, po čem duchové mrtvých, jejichž smrt byla neprávem označena za sebevraždu, obvykle touží?“

„Jak se to dozvíme?“

Nigh sklonila hlavu, aby neviděl její úsměv. Potěšilo ji, že použil množné číslo. „Jestli něco z toho, co jste řekl, je pravda, pak je důležité najít důkaz, že se sama nezabila. Jestliže se nejednalo o sebevraždu, pak by mohla být pohřbená do posvěcené země. Co vy? Jaký je váš názor, co myslíte, že chce?“

„To s tím pohřbem mě taky napadlo, ale nevím… Myslím, že jde o něco jiného. V tom snu, kdy jsem ji viděl s její sestřenicí, mi připadala dost energická.“

„Energická?“

„Rázná, troufalá, jak vy Britové říkáte. Nejspíš si dobře uvědomovala si, jaký život ji čeká, jestli se nevdá, a brala svou budoucnost po boku toho záletníka Dannyho Longstreeta realisticky. Zajímalo by mě, jaký byl.“

„Zřejmě jako jeho potomek.“

Jace teď sáhl po kousku domácího pšeničného chleba s medem. „Chcete říct, že nějací Longstreetovi dosud žijí tady ve vesnici?“

„Jen jeden. Většina z nich se odstěhovala.“

„A jaký je tady ten?“

„Jsme stejně staří a chodili jsme spolu do školy. Je moc hezký.“ Upřeně se na něj zadívala. „Vypadá jako Superman v menším vydání, má lesklé černé vlasy, temně modré oči a tělo samý sval. Je majitelem garáže, kde opravuje auta. Ta garáž je v postranní ulici, takže jste ji pravděpodobně neviděl; říká se jí U Longstreeta.“

„Hezký muž, podnikatel, a přesto cítím, že přijde nějaké ,ale’.“

„Máte dobrý čich. Je to rošťák. Děvčata ho zbožňujou.

Nedívejte se na mě takhle. Mám ráda muže, co dovedou dát pár vět dohromady. Dívky, které zajímá jen fyzický vzhled, se na Geralda doslova třesou. Ale jeho problém spočívá v tom, že chce všechny ženy, minimálně tři najednou.“

„Takže nesplňuje ideál věrného muže, co?“

„Ani nápad. A co vy?“

„Co já?“ nechápal. „Jste věrný typ?“

„No jistě. Pravý buldok. Jedna žena a dost.“ „Aha. A kdo je ta žena?“

„Zrovna teď Ann Stuartová. Jste s ní nějak spřízněná?“

„Myslím, že ne. Matka sice tvrdila, že jsme, ale já nevím jak.

Zřejmě ji tak vyděsilo, že se má provdat za muže jménem Smith, že aspoň mně dala to nejšílenější jméno, na jaké přišla, a mně nadosmrti zůstala ta Nightingale. Nejspíš si ho přečetla v knize o Priory House.“

„To jméno vám ale sedí, protože poletujete ve tmě jako nějaký noční pták.“

„Mmm. Řekl jste, že nadělám víc rámusu než… co to bylo?

Stádo buvolů indických.“

Jace jí znovu naplnil sklenku. „Tolik hluku přece jen ne. Ale určitě dokážete proklouznout i škvírami. Já sám jsem se obával, že zůstanu trčet v úzkých dvířkách té malé kamenné stavby. Myslíte, že Hatch o tomhle místě ví?“

„Podle mě pan Hatch zná každičký centimetřík téhle usedlosti. Určitě slyšel sebetišší zaskřípění dveří, když jsem to tady v dětství prolézala.“

„Doufám, že zkontroloval ty stropní trámy, jestli už neztrouchnivěly.“

„Já taky.“ Nigh do sebe hodila poslední sklenku vína a odstrčila židli. „Je pozdě, asi bych už měla jít.“ Jak se zvedla, musela se zachytit okraje stolu, aby se nezapotácela.

„Jo, to jistě. Posadím vás do auta a nechám řídit, to tak,“

ušklíbl se. „Pojďte, můžete se vyspat v některé z toho půltuctu postelí, které jsou k dispozici v tomhle obrovském, nevytopeném domě. Kterou ložnici si vyberete?“

„Annin pokoj, samozřejmě.“ Přitiskla si dlaň k čelu. Točila se jí hlava a… vůbec by jí nevadilo, kdyby se jí tenhle krásnej mužskej dotkl.

„Ne, Annin pokoj je můj.“

„Vy ji milujete, viďte?“ vyhrkla, dosud pevně svírajíc hranu stolu.

„No jistě, hynu touhou po ženě, která umřela před více než sto lety.“ V jeho sarkastickém tónu nechybělo pobavení.

„Přesně před stoosmadvaceti lety.“ Nigh udělala krok a div neupadla. „Tak si vážně myslím, že jsem opilá.“

„Hodně opilá,“ opravil ji a vzal ji kolem ramen.

„Ááách, to je krása,“ zvedla k němu oči a zamrkala svými hustými řasami. „Je na vás docela pěkný pohled, pane Montgomery.“

„Nápodobně,“ oplatil jí lichotku, ale nepodíval se na ni, když s ní zamířil ke schodišti.

„Jestliže se já líbím vám a vy mně, tak proč bysme… „

„Doufám, že si na tohle nevzpomenete ráno. Postavte nohu na ten schod. Fajn, hodná holka. A teď druhou. Výborně. A další schod.“

„Tak do koho jste zamilovaný?“ naléhala. „Myslím do ženy, která je živá.“

„Do žádné živé ženy nejsem zamilovaný,“ odpověděl tiše.

- „Ale každý potřebuje někoho milovat.“ Opřela se o jeho paži, jak ji vedl nahoru do schodů.

„Ano, to je pravda.“

„Tak proč vy nikoho nemáte?“

„Nevšiml jsem si, že byste měla na ruce prsten. Kdo je tedy ten váš někdo?“

Zhluboka si povzdechla. „Muži nesnášejí mé povolání. Žárlí.

Jsem ve své práci lepší než oni. Neznám pocit strachu. Tohle mi říkají do očí, ale já jim rozumím. Považují mě za šílenou. A chorobně ctižádostivou. Ale víte co?“ blábolila opile.

„Co?“

„Od nich jsou to jen kyselé hrozny. Nechodím s nima do postele. Na to se cením příliš vysoko.“

„Vážně?“ usmál se. „Už jsme skoro nahoře.“

Zastavila se na schodišti a podívala se na něj. „Je to pravda.

Mám značnou sebeúctu. A mám taky čich na hlupáky.“

„To rád slyším.“ Snažil se ji dotáhnout přes ty dva poslední schody, ale když to nezvládla, nebo nechtěla zvládnout, vzal ji do náručí a odnesl na odpočívadlo, načež zamířil k hlavní ložnici, kde ji posadil na židli, aby mohl rozestlat postel.

„Být Ann, chtěla bych někoho milovat,“ zamumlala.

„Nestrašila bych v domě, abych dostala svý starý shnilý tělo za plot hřbitova. Chápete, co myslím?“

„Co?“ zeptal se, když odhodil přikrývku.

„Myslím, že nezáleží na tom, kam lidi odloží tělo nebo co s ním udělají tady na zemi. Je přece na Bohu, aby tohle rozhodl.

A navíc, kdo rozhoduje, která země je svatá a která ne? Nějaký člověk, obyčejný muž, řekne, že tady tohle je posvěcený, ale tamhle pod tím stromem už ne. Dává to nějaký smysl?“

„Naprosto žádný.“

Jace stál před ní. „Zvednete se sama, nebo potřebujete mou pomoc?“

„Pomoc,“ hlesla. „Velkou pomoc.“

Jace se s úsměvem sklonil, aby ji objal kolem ramen a pomohl jí vstát.

Na okamžik se o něj opřela - a Jace ji k sobě přitiskl. Byla to pouhá vteřina, ale existovala, a ona to cítila.

„Líbím se vám, viďte?“ zašeptala s ústy přitisknutými k jeho hrudi.

Ostřeji od sebe odtáhl na délku paže. „Jo, líbíte se mi.

Musím být zřejmě masochista po tom, co jste o mně napsala, ale líbíte se mi.“

„Nebyla to moje vina,“ bránila se, když se dopotácela k lůžku. „To Lewis a Ray se mi takhle pomstili. Jako šestiletá jsem Lewisovi pořádně nabančila.“

„Vážně?“ rozesmál se a důkladněji přikryl.

„Lewis a Ray mi o vás napovídali příšerné věci. Věřila jsem jim, a tak jsem Ralphovi napsala ten článek. Nechtěl ho uveřejnil, ale já mu tvrdila, že musí zachránit vesnici.“

Posadil se na pelest postele. „Ralphovi? Do jeho novin? Vy tam nepracujete?“

„Ne.“ Už se jí zavíraly oči. „Jako holka ano, teď ne. Teď lítám.“

„Jo, zrovna teď odlítáte,“ poznamenal s pohledem na její zavírající se oči.

Zhasnul, vyšel z pokoje a zavřel za sebou dveře. Na okamžik se o ně opřel a taky zavřel oči. Opravdu se mu líbila. Moc se mu líbila. Byla první ženou, s níž se seznámil od chvíle, kdy ho Stacy… opustila, a kterou si oblíbil.

„Co to provádíš, Montgomery?“ vyslovil nahlas. Uvědomil si, že dneska ji vyzkoušel. Ale kvůli čemu? zeptal se sám sebe.

Dobře si pamatoval, že ji pozval na večeři. Už ve chvíli, kdy to udělal, by si nejradši nakopal, ale ona byla první osoba, která si s ním tady vlastně promluvila. Při pohledu na šťastný manželský pár Emmu a George Carewovy i na to, jak Gladys a Mick nedokážou od sebe odtrhnout ruce, si dvojnásobně uvědomoval svou osamělost tady v té cizí zemi.

Pak potkal tuhle krásnou mladou ženu s proříznutou pusou a neskutečným smyslem pro humor, a přestože mu provedla husarský kousek, toužil celý den prosedět v její malé kuchyňce.

Rozhodně to bylo lepší než přítomnost paní Browneové s jejími nikdy nekončícími stížnostmi.

Než si to stačil rozmyslet, našel důvod, proč ji pozval do svého domu, a navíc na večeři - aniž jí řekl, kdy má přijít.

Kolem šesté, po dnu stráveném další četbou o historii Margate, už cítil takový neklid, že nutně potřeboval těžkou fyzickou práci, aby se uklidnil, takže se rozhodl pročistit okolí altánku.

Jakmile se Nigh objevila v těch neuvěřitelně sexy šatech a na vysokých podpatcích, v nichž při chůzi půvabně kroutila zadečkem, byl rozhodnutý pokračovat v práci. Uvědomil si, že kdyby přestal a povečeřel s ní, kdyby viděl její půvabný obličej ve světle svící naproti sobě, určitě by s ní skončil v posteli. Ale na to teď ještě nebyl připravený.

Kromě toho, v duchu se usmál, kdyby po třech letech celibátu, šel do postele s ženou… Radši ani nedomyslel, jak by to mohlo dopadnout.

Teď odešel do té místnosti s čincovými pestrobarevnými potahy, do Annina pokoje, jak ho Nigh nazvala. Usmál se při vzpomínce na ten její žárlivý tón. Dělalo mu to dobře. Nahlédl do přilehlé šatny, odsunul boty a nadzvedl jedno podlahové prkno. Měl pod ním schovanou fotografii Stacy. Vyňal ji, přiblížil ke světlu a zadíval se na ten obličej, který tolik miloval.

Pustil se do správné věci? Možná měl udělat to, co mu každý radil: dál žít svůj život. Pokaždé odpověděl, že už nemá proč žít, ale během posledních hodin si začal uvědomovat, že nějaké možnosti existují. Viděl… Zarazil se. Poprvé za ty tři roky ho napadlo, že může žít i bez Stacy.

Vrátil obrázek zpátky do skrýše, pečlivě zasunul ten kus starého dřeva na místo a na něj znovu postavil boty.

Svlékl se, dopřál si rychlou studenou sprchu, pak vklouzl do čistých spodků, vlezl si do postele a zhasnul světlo.

V měsíčním svitu, který se okny prodral do pokoje, se rozhlédl po místnosti a uviděl úzký proužek táflování, o němž věděl, že skrývá tajné dveře. Bylo to opravdu vynalézavé.

Nebýt toho, že zůstal v té místnosti uvězněný, nikdy by na to nepřišel.

Znovu si vzpomněl na Ann, a dokonce i tu ženu-lupičku, jestli vůbec existovala. Byly i ony dvě uvězněné v tomhle pokoji?

„Byla jste ochotná udělat cokoli, jen abyste se odsud dostala?“ zeptal se Ann nahlas. „Byla byste si kvůli tomu vzala i takového nedospělého kluka, jako byl Danny Longstreet?

Chlápka s polovičním IQ, než máte vy, možná říhajícího u stolu. Byl to únik, nebo chuť poznat něco nového? Či pouhé vzrušení?“ Na okamžik se zaposlouchal, ale nic neslyšel. Ne že by to očekával. Věděl, že se Ann na něj zlobí kvůli obnově jejího pokoje. Rozhlédl se a na toaletním stolku viděl malé skleněné lahvičky a nad krbovou římsou portrét její sestřenice Catherine. Sice se slabě usmívala, přesto měl pocit, že v jejích očích se skrývá smutek.

„Určitě víte, že vzrušení opadne. Znám muže typu Dannyho Longstreeta, každý je zná. Takový člověk si potrpí na novoty.

Byl by na manželku hodný do té doby, než by se jí nabažil, a pak by se vrátil k jiným ženám.“

Jace ani nedutal, naslouchal a doufal, že něco uslyší, ale v domě panovalo mrtvé ticho. Připadal si jako hlupák, otočil se na bok a zavřel oči. Nebyl opilý, ale z té přemíry vína se mu chtělo spát. Nigh byla přímo v sousedním pokoji, a to se mu líbilo. Spokojeně vplul do polospánku, polobdění.

„Miloval mě,“ zaslechl. „Danny mě miloval.“

„Nevyčítám mu to,“ zašeptal.

Těsně před usnutím uslyšel hlas: „Řekl mi to.“

10

Jace a Nigh seděli u kuchyňského stolu nad opulentní snídaní, kterou jim nabručeně připravila paní Browneová.

Jace sešel dolů jako první, aby co nejlépe připravil hospodyni na šokující fakt, že s ním v domě strávila noc nějaká žena.

Nikoli „s ním“, ale… Jace obrátil oči k nebesům v zoufalství nad sebou samým, jak tu ubohou paní Browneovou vyděsil.

Ale na usmíření to nevypadalo. Jakmile Nigh vešla do kuchyně, paní Browneová dělala, jako by Nigh byla vzduch.

Připravila druhou porci vajec na špeku a vzápětí vypadla; zřejmě nemohla snést pobyt v jedné místnosti s ženou typu Nigh.

„Chovala by se takhle ke každé ženě, která by tady přespala?“ zeptal se. „Nebo má spadeno jen na vás?“

„Většinou na mě. Neschvaluje moje zaměstnání. Považuje ho za ,nadřazené’, nevhodné pro ženskou.“

„Aha. Vaše zaměstnání. A co vlastně děláte?“ Už otvírala pusu, aby mu pověděla pravdu, ale včas se zarazila. „Jsem jeskyňářka.“

Zasmál se. „Asi byste měla tohle všechno sníst. K obědu toho možná moc nedostaneme.“

Nigh namočila kousek toastu do žlutého rozteklého žloutku.

„My?“

„Pokud nemáte na práci něco jiného. Jestli chcete být mou asistentkou výzkumu…“ Zavrtěl se na židli. „Abych nezapomněl, jakou máte představu o platu?“

„Nic nechci. Dostatečnou odměnou pro mě bude zjistit něco o tomhle domě.“ V okamžiku, kdy ta slova vypustila z úst, si uvědomila svou chybu. Co si Jace pomyslí? Že všechno dělá proto, že se do něj zamilovala? Ale už nic nedodala, chtěla vědět, jak na to zareaguje.

Jace se taky chystal něco říct, a rozmyslel si to. Zamračeně civěl na svůj talíř. „Nigh,“ začal pomalu. „Co se týče…“

Zaváhal. „Co se týče toho ,my‘. Já nemůžu… chci říct, nechtěl bych, abyste si myslela…“

Skočila mu do řeči. „Nechcete, abych si myslela, že vy jste ta odměna? Vážně, pane Montgomery, měl byste své ego držet trochu na uzdě. Vím, že jsem byla včera večer opilá, a určitě jsem se na vás věšela, ale já se v opici věším i na kandelábr —což vysvětluje, proč obvykle bývám v pití střídmá. Omlouvám se za všechno, co jsem vám provedla.“

„Neprovedla jste nic,“ ujistil ji. „Byl jsem to vlastně já, kdo udělal — nebo spíš neudělal — nic. Jen jsem chtěl říct, že v mém životě jsou věci, které…“ Odmlčel se.

„Dobře že jsme si to ujasnili,“ prohlásila Nigh, ale stále s ostřím vzteku v hlase. „Chápu, že jste se uzavřel do sebe. Od této chvíle se alkoholu ani nedotknu. A co kdybychom se teď pustili do toho, oč se oba zajímáme, tedy do historie tohohle domu?“

„Jistě,“ souhlasil. Neměl dobrý pocit z toho, co si Nigh asi myslí, a bylo mu trapné, že jí neřekl pravdu. Kdyby měl trochu rozumu, udělal by… co? Vrátil se domů do Spojených států a na tohle všechno zapomněl?

Zahleděl se na temeno její hlavy. „Nejsem si úplně jistý, ale mám dojem, že Ann na mě včera v noci promluvila.“

„Co řekla? Abyste se zapojil do programu léčby alkoholiků?“

„Ne, ale poradila mi, abych tam poslal vás,“ pronesl s kamennou tváří.

Nigh ulomila kousek chleba a hodila ho po něm. Uhnul, takže ho minul.

„Teď vím, jak se cítil Lewis.“

„Lewis?“ vytřeštila oči. „Proboha, jen mi neříkejte, že jste včera večer mluvil s Lewisem.“

„Nabančila jste mu, když vám bylo šest.“

Zaúpěla. „Už nikdy mi nedovolte pít, prosím.“ Nadechla se.

„Teď vážně, co opravdu Ann řekla?“

„Už jsem skoro spal, ale myslím, že mluvila o své lásce k Dannymu Longstreetovi.“

„Milovala ho víc než ostatní své nápadníky? Chudák Ann prožila celý život zavřená v tomhle domě. Když byla malá, vesničané si lámali hlavy, proč se vůbec neukáže, jestli třeba není tělesně postižená.“

„Ve skutečnosti je docela hezká. Když jsem ji viděl -“

„Když jste se skrýval v tom šatníku?“

„Ano. Schovaný v šatníku jsem slyšel, jak lituje, že není tak pěkná jako její sestřenice Catherine. Ale měřítka krásy se mění.

Dnes by byla Catherine závislá na pilulkách na hubnutí z reklam a Ann by byla hvězdou modelingu.“

„Modelku by nemohla dělat. Neměla by požadovanou výšku.

Ona —“ Zmlkla, když z poličky na kredenci spadla hnědá kameninová mísa a s třeskem se roztříštila na podlaze.

Nigh se podívala na Jace a on na ni. „Když o tom tak přemýšlím,“ řekla opatrně, „myslím, že Ann byla stejně krásná jako každá dnešní modelka.“

Jace na ni vrhl pohled mající jí dát na vědomí, aby vážila slova, která vypustí z úst. Společně se pustili do úklidu rozbité mísy.

„Takže Ann milovala Dannyho Longstreeta, opravdu ho milovala,“ mumlala si pro sebe Nigh, když smetla střepy do nádoby, kterou odněkud přinesl Jace.

Když Jace nijak nereagoval, zvedla k němu oči a udivil ji skelný výraz jeho obličeje. „Co je?“

„Spletl jsem se. Ann neřekla, že miluje Dannyho, ale že Danny miluje ji. A že jí to řekl.“

Nigh se nervózně rozhlédla po místnosti. „Promiňte, ale já si to nemyslím.“

Jace vyhodil střepy do odpadkového koše a znovu se posadil ke stolu. „Stavíte na svém názoru na Longstreeta, jaký zastáváte dnes. Danny byl možná jiný.“

„Stavím na faktu zapsaném ve farní matrice. Jedna vesnická dívka porodila dítě Dannyho Longstreeta pár měsíců po Annině smrti. V době zasnoubení s Ann udělal dítě tomuhle děvčeti.

Takhle vypadá opravdová láska?“

„Vy už jste něco zjistila?“ udivilo ho to. „Tak mi povězte, jak to s Dannym dopadlo.“

„Zemřel po pádu z koně čtyři roky po Annině smrti. Nikdy se neoženil.“

„Žádné další děti?“

„Jen to jedno, o kterém vím. Ta dívka se za Dannyho neprovdala, ale děcku dala otcovo jméno -Longstreet. Nynější Gerald ve vesnici je potomek toho dítěte.“

„Jestliže pojmenovala dítě Longstreet, Danny s tím musel souhlasit, ne? Neoženil se s ní, ale přiznal se k otcovství,“

usoudil Jace.

„A třeba ho po celý svůj život podporoval. Dannyho otec byl dost bohatý člověk.“

Jace se zamyslel. „A co se stalo s Anninými dopisy? Lidé viktoriánské doby nic nevyhazovali. Možná jsou v knihovně a my bychom mohli -“

„Jsou spálené,“ skočila mu do řeči. „Po Annině smrti její otec spálil všechno, co jí patřilo.“

„Všechny dopisy? Třeba nějaký opomněl. Možná by se v podkroví ještě něco našlo.“

„Arthur Stuart nespálil jen dceřiny dopisy, ale všecičko, co jí patřilo. Příšerně zuřil, že se jeho dcera zabila ve svůj svatební den. Nechal veškerý její nábytek, oblečení, prostě všechno snést dolů, vynést ven a spálit. Kdyby aspoň něco věnoval charitě, ale to ne. Místní vikář si vedl deník, a já jsem si ho přečetla. Celá vesnice tehdy přihlížela tomu obrovskému ohni.

Arthur Stuart prohlásil, že se jeho dcera smaží v pekle, a tam teď má taky přijít všechno, co jí kdy patřilo.“

„Dobrák,“ ucedil Jace. „Není divu, že se Ann chtěla provdat za někoho s polovičním IQ, než měla ona, jen aby se dostala z domova.“

„A není divu, že Dannyho milovala. I kdyby byl nevěrný, měl v sobě dost velkorysosti, aby dovolil nemanželskému dítěti nést jeho příjmení. V sedmdesátých letech devatenáctého století tohle nebyl běžný jev.“

„Jen se divím, proč si nevzal matku svého dítěte.“

„Neříkal jste, že miloval Ann?“

„Znám váš sarkasmus,“ usmál se, „ale stává se, že někdo jednu osobu miluje, a do postele jde s jinou.“

„Mluvíte z vlastní zkušenosti?“ dobírala si ho. Zamračil se.

„Ne,“ vyřkl tónem, který jí zmrazil úsměv na rtech a přiměl odvrátit pohled.

Rozhostilo se mezi nimi rozpačité ticho. Zbylé jídlo na talířích vychladlo a vypadalo nevábně.

Vstala. „Asi půjdu nahoru a…“ Myslela na to, že si vyčistí zuby a oblékne něco, co jí padne víc než ty obrovské Jaceovy tepláky, ale vzápětí si vzpomněla, že s sebou nic nemá. „Měla bych jet domů. Třeba se setkáme někdy později a —“

Do kuchyně se přihnala paní Browneová a ze šťastného výrazu jejího obličeje se dalo vyčíst, že přináší děsivou zprávu.

„Celá vesnice se po tobě shání,“ oznámila Nigh hlasem překypujícím radostí. „Po mně? Proč by se po mně měli shánět?“ „S žádostmi o práci, jak jinak! Mezi nima dva mladí, co přijeli z Londýna. Jsou to média. Čtou lidem myšlenky.

Řeknou vám, nač myslíte a co s vámi bude. Už oznámili, že dneska přijede z Londýna víc lidí, ale musí si připravit svoje přístroje.“

Nigh se znovu sesula na židli. „Přístroje?“

„Jo. Duchařský přístroje. Mají je v telce. Takový malý strojky a kamery, všechno možný. Chtějí si vyfotit tu dámu na koni. A zachytit zvuky koňskejch kopyt na schodech.“

„A ti všichni chtějí vidět mě?“ zhrozila se Nigh. Hlavou jí proběhly děsivé obrázky.

„Po celým městě se povídá, že ty jsi jediná, co ji viděla.“

Nigh se zvolna otočila k Jaceovi stojícímu u dveří s arogantním výrazem na tváři. „Tohle je vaše vina.“

„Ne,“ aroganci vystřídal úsměv. „Způsobila jste si to sama.

To vy jste si vymyslela to Duchařské centrum. Já jsem jim jen poradil, aby se místo na mě obrátili na vás.“

„Před tvým malým domkem parkuje asi dvacet aut,“ hlásila paní Browneová. „Lidi z vesnice už tudy ani nemůžou projíždět. Clive vydává parkovací lístky. Tvrdí, že jestli to takhle půjde dál, získáme dostatek peněz na opravu střechy knihovny. Paní Wheelerová byla celou noc vzhůru, dávala dohromady brožuru o duchách v Priory House, a paní Parsonsová ji teď tiskne. Budou je prodávat po pěti librách za kus.“

„Pět liber?“ Nigh nemohla uvěřit svým uším.

„Nezapomeň, že máme jednadvacátý století, a inflaci. Ale teď vy dva odsud vypadněte. Musím něco upíct pro čajovnu.

Při tolika návštěvnících ve vesnici se všechno sní.“

Nigh s pocitem jako po ráně basebalovou pálkou se namáhavě vlekla ke dveřím kuchyně, kde se ohlédla: „Paní Browneová?“

„No co je?“ vybuchla hospodyně netrpělivě. „Jestli ti lidé přijeli do vesnice kvůli duchům v Priory House, proč teď nejsou přímo tady? Proč netlučou na dveře domu?“

„Řekli jsme jim pravdu, že tady žije jeden Američan.“

Nigh nepochopila, co tím myslí. Podívala se na Jace, ale ten jen pokrčil rameny. Znovu se otočila k paní Browneové.

„Zbraně,“ pronesla dotyčná s důrazem, jako by Jace i Nigh byli naprostí idioti. „Podle americkýho zákona musí každej v tý zemi mít zbraň.“

„To je pravda,“ se vší vážností přisvědčil Jace. „V naší ústavě se říká, že máme právo nosit zbraň. Ten zákon byl vydán výslovně proto, abychom mohli střílet Angličany.“

Paní Browneová s rukama v bok vypěnila: „Ať už jste venku!“

Jace a Nigh se vyřítili z kuchyně, a teprve nahoře v hlavní ložnici dali průchod bouřlivému smíchu.

11

Cítím se jako klaun,“ posteskla si Nigh, a i sama sobě připadala jako nedůtklivé, trucovité děcko. Povytáhla si příliš dlouhé tepláky, aby si na ně nešlapala. Nohavice sice končily manžetami, ale mezi tím bylo asi deset metrů látky, která jí překážela v pohybu. A vršek byl stejně hrozný. Když se sklonila, každý mohl výstřihem dohlédnout až na podlahu.

Tenhle úbor rozhodně nebyl sexy. Co se týkalo bot, vlastnila jen ty své nové, teď hodně poničené střevíce na jehlách. Na nohou měla Jaceovy sportovní ponožky.

Jace ji přelétl pohledem, přikývl, ale hned se otočil zpátky k obrazovce laptopu. „Tak co zatím máme?“

Nigh se uvelebila na sedátku u okna v čincovém pokoji.

Venku se spustil déšť, a tak Jace rozdělal oheň. V tom krásném pokoji bylo teď teplo a útulno. Za jiných okolností by mohla být spokojená. Možná jí připadalo dost zvláštní, že se s Jacem usídlili v ložnici, ale byla to místnost, kterou předělali na Annin pokoj, a tudíž si řekla, že to bude chápat jako součást jejich společného bádání. Nicméně jí tady něco nesedělo.

Zatím nepřišla na to, co, ale byl to prostě pocit. Její život už několikrát závisel na vlastních instinktech, a teď tomu bylo taky tak.

„Co chcete dokázat?“ zeptala se útočnějším tónem, než měla v úmyslu.

„Asi bychom měli začít s důkazem, že Ann nespáchala sebevraždu,“ usoudil.

„Jak můžeme zjistit, co se stalo před sto osmadvaceti lety?

Jestli Ann zanechala nějaký vzkaz, její otec ho zničil. A jestli psala dopisy nebo si vedla deník, i to lehlo popelem.“

„Co přijít na to, komu ty dopisy psala? Adresáti si je třeba uschovali,“ napadlo Jace.

„I když si přečteme všechny Anniny dopisy, co zjistíme? Že se chtěla provdat za Dannyho Longstreeta? Možná se dozvíme, že si ji Danny chtěl vzít. Ale tohle všechno už víme. Jak bychom se mohli dozvědět, co se událo v těch posledních několika minutách před její smrtí?“

„Zamilovanost neodradí člověka od úmyslu spáchat sebevraždu,“ poznamenal tiše Jace. „Co bychom získali důkazem, že Ann byla zavražděná? Právo přenést její kosti na hřbitov? Nejsem si tím jistý, ale kdybyste si promluvila s vikářem, určitě by to udělal.“

„Pravděpodobně,“ přikývla s pohledem upřeným na déšť za oknem.

Jace odložil laptop na postel a přistoupil k ní. „Chcete, abych vás odvezl domů?“

„A nechal ty lidi, aby mi bušili na dveře a žebrali o zaměstnání při seancích?“ „Vážně se kvůli tomu tak zlobíte?

Šlo o to: buď vy, nebo já, a vy jste začala,“ hájil se Jace. „Já si myslím -“

Zvedla k němu oči. „Ne, ty lidi zvládnu. Jde o něco jiného.

Něco, co se týká téhle místnosti. Mám pocit, že Ann mě tady nechce. Možná vás miluje stejně hlubokou láskou jako vy ji.“

„Já ji ne…,“ začal. Pak se sklonil a dotkl se jejích vlasů.

Ucukla. „Tak kde je ta věž, kde ta dáma-lupička mívala svoje oblečení?“

„Skvělý nápad!“ zvolala, rychle se zvedla a vzápětí zakopla o tepláky. Jace ji zachytil před pádem na podlahu, ale okamžitě ji pustil.

Trvalo jim minutu, než otevřeli ty staré dveře. Bylo snazší je otevřít z podzemní chodby. Jakmile vypadli z Anniny ložnice, Nigh se hned cítila líp. Ulehčeně si oddechla a na okamžik se opřela o kamennou zeď. „Vy ji vidíte, ale já ji zřejmě cítím, tuším, že ji něco zneklidňuje. Mám dojem, že nesouhlasí s tím, co děláme.“ Ve světle svíčky se zadívala do Jaceova obličeje.

„Nebo se Ann možná hněvá, že vás olupuju o čas.“

„Jestli si je člověk něčím na světě naprosto jistý, pak je to láska druhé osoby k němu,“ prohlásil. „Ne tím, že slova lásky vyřkne, ale že lásku opravdu cítí. Jsem si jistý, že bych poznal, kdyby mě Ann nebo kterákoli jiná žena milovala. A ona mě nemiluje.“

„Tak o co tady vlastně jde? Proč se vám zjevuje? Během svého pátrání jsem se ani jednou nedoslechla, že by Ann kdokoli viděl.“

„Ale každý, kdo tady bydlel, spatřil duchy,“ připomněl jí.

„Všichni měli za to, že je to ta lupička. Já si to nemyslím, spíš viděli Ann. Nicméně se domýšlím, že s ní mohly komunikovat jen děti.“

Nigh stoupala nahoru do schodů. Kameny studily i přes tlusté ponožky, ale hřálo ji vědomí Jaceovy blízkosti. Tyhle schody už zdolala snad stokrát, ale pokaždé sama a v dětství.

Starala se o ni Ann Stuartová i tehdy, když byla ještě malá?

„Jste-li první dospělý, s nímž se spojila, a neřídíte se jejím přáním, možná právě z toho plyne její frustrace,“ podívala se na něj. „Jestli ji znovu uvidíte, rozhodně se jí zeptejte, co si přeje, abyste udělal.“

„Podle mě chce, abychom našli ducha Dannyho Longstreeta a přivedli jí ho, aby mohli spolu odletět do nebe,“ usmál se.

Nigh po zbytek cesty do schodů mlčela a Jace už taky nepronesl ani slovo.

Úplně nahoře byla kulatá místnost mající asi tři metry v průměru. Stála v ní stará židle a na okenních parapetech se válela spousta věcí zvenku: ptačí hnízdo, tři lastury, žíhaný kámen a haldy suchého listí.

Jace uhodl, že tyhle věci sem nanosila Nigh jako dítě.

„Hračky malé holčičky,“ poznamenal, když postupně zvedal jednu věc po druhé a prohlížel si je. „Žasnu, že nikdo nezjistil, že jste sem chodila.“

„Myslím, že Hatch to věděl, ale nikdo jiný. Rozhodně ne moji rodiče. A nezapomeňte, že valnou část mého života byl ten dům neobydlený.“ „Kdy jste sem přišla naposled?“

„V den, kdy mi zemřela matka. Každý mi chtěl projevit soustrast, ale já jen toužila být sama. Tohle bylo jediné místo, kam jsem mohla utéct a kde mě nikdo nemohl najít. Zůstala jsem tady většinu dne, a když jsem potom sešla dolů, byla jsem už schopná postavit se před ně.“

Nic na to neřekl. „Taky jste přišel o někoho blízkého?“

zeptala se.

„Ano,“ zaznělo stručně a odměřeně. Očividně se nechtěl pouštět do podrobností.

„Má ta smrt něco společného s tímhle domem a s důvodem, proč se zajímáte o Ann?“

Jace se zřejmě rozhodoval, co jí má odpovědět. Zahleděl se ven z okna a po chvíli tiše řekl: „Ano, to má.“

Nigh se chystala k dalším otázkám, ale otočil se k ní se zachmuřeným výrazem.

„To je všechno, co vám řeknu. A jestli si chcete uchovat tohle takzvané zaměstnání, už se mě přestaňte vyptávat. Je mi chladno. Vrátíme se dolů.“ Otočil se a sbíhal ze schodů.

Nigh se za jeho zády usmála. Měla pocit, jako by právě vyhrála. Pronikla jeho brněním! Byla to pouze drobná dírečka, ale brzy ji rozšíří.

Škoda, že neuměla hvízdat, byla by si vesele zahvízdala, když se řítila po starých kamenných schodech, a do čincového pokoje vhupkala s úsměvem na rtech.

„Měl jsem pravdu. Musíme najít Dannyho Longstreeta,“

prohlásil Jace.

„Myslíte jeho hrob?“

„Poslední místo jeho pobytu, nebo místo, které miloval.

Prostě něco o něm. Ale potřebujeme ho najít.“

„Dobrý nápad,“ souhlasila. „Co vás k tomu vlastně žene?“

„Tohle.“ Natočil k ní laptop, aby viděla na obrazovku. Četla velká červená písmena: Najít Dannyho Longstreeta.

Nigh si třela předloktí, protože se jí na něm zježily chlupy.

„Myslím, že je to dost jasné.“

„Co o něm víte, kromě toho, že zemřel a měl nemanželské dítě?“

„To je právě to. Co vím, pochází z vikářova deníku. O

Dannym nenapsal nic, zmínil se teprve o jeho smrti, a pak pár poznámek o dítěti, které v Margate vychovávala jeho matka.

Už uplynulo pár let od doby, kdy jsem to četla, proto se nepamatuju, jestli poznamenal, kde Danny tehdy bydlel. Vím, že po Annině smrti Dannyho otec nekoupil Priory House.“

Zavrtěla hlavou. „Víc toho bohužel nevím.“

„Kde je ten diář?“

„Hádejte.“

„Ve vašem domě, teď obklopeném médii s těmi přístroji.

Nigh vzpurně zvedla hlavu. „Pomyslel jste vůbec někdy na —“

„Tak mi pomozte. Ale jestli mi navrhnete, abych těm šarlatánům dovolil vniknout do Annina pokoje a oni tam všechno prohrabali, vyhodím vás ven na déšť, z tamtoho okna.“

Mrkla na něj. „A pak že do ní nejste zamilovaný.“

„Mohla byste s tímhle přestat? Nemůžete se zamilovat do někoho, s kým jste se , setkala‘ třikrát.“

Na okamžik se jejich pohledy setkaly a Jace vzápětí upřel oči na počítač.

„Zavolám Jerrymu,“ nabídla se Nigh. „Třeba bude o svých předcích něco vědět, ne?“ vyhrkla, když Jace začal udiveně potřásat hlavou.

„Jenom v Anglii se někdo zajímá o své vzdálené předky.“

„Jestli to ví, pak jen proto, že Dannyho táta měl plné tašky peněz, ale jeho potomci nic. Copak se s nimi asi stalo? Hazard?

Koňské dostihy?“

„Myslím, že jsou v tom ženy,“ usoudil Jace, načež se soustředil na skleněnou láhev, která spadla ze servírovacího stolku na zem.

„Přestaňte!“ vykřikla. „Vy možná ty duchy můžete vidět, ale já mám slabé srdce.“

Jace sebral z nočního stolku telefon a podával jí ho. „Jestli není Longstreet doma, pravděpodobně ho zastihnete u vašeho domu.“

„Úžasné!“ odsekla. „Jste fakt fórista.“

Zavolala na informace, kde jí poskytli číslo do Longstreetovy garáže, které vzápětí vyťukala. Jerry se ozval po čtvrtém zazvonění.

„Jerry? Tady Nigh. Pamatuješ se na mě?“

„Nightingale, dítě, zlato, jistěže se na tebe pamatuju.“

Třebaže držela sluchátko těsně u ucha, Jerry mluvil tak hlasitě, jako by stál vedle ní v místnosti, a Jace mohl slyšet každé jeho slovo. Otočila se k němu zády.

„Chtěla bych se tě na něco zeptat.“

„Ach, zlatíčko, i já mám na tebe pár otázek. A ňáký nápady ohledně toho novýho byznysu, co jsi začala. Myslel jsem na duchařskej auťák. Něco na způsob těch velkejch americkejch bouráků. Dokázal bych ho pro tebe dát dohromady, a jak by ses do něj posadila, zaječel by. Co tomu říkáš?“

„Bezva!“ pochválila ho. „Budeme to muset detailně probrat.

Ale teď jsem se tě chtěla zeptat na jednoho z tvých předků, Dannyho Longstreeta.“

„Chlípníka Dannyho?“

Při tom silném výrazu se ohlédla po Jaceovi, právě v okamžiku, kdy jedna z keramických figurek začala sklouzávat z krbové římsy. Jace ji včas zachytil před pádem na podlahu.

„Poslyš, Jerry,“ pokračovala, „víš, kde Danny bydlel, když zemřel?“

„Jo, vím. V domě nazvaným Tolben Hall. Je to v Hampshiru.

Teď je z toho penzion. B&B. Matka vždycky tvrdila, že ten dům měl patřit nám. Dannyho táta ho koupil tehdy, když musel svýho syna dostat z Margate. Danny totiž po sobě zanechal spoustu parchantů, takže tady byla pro Longstreety příliš horká půda.“

Jace zachytil další figurku před pádem na podlahu, ale nepodařilo se mu to u jedné z lahviček s parfémem, která slétla z toaletky.

„Co to bylo?“ vyhrkl Jerry.

„Nic. Jen déšť naráží do oken.“

„Takže, Nigh, zlato, kdy tě zase uvidím? Postrádal jsem tě.

Zahlíd jsem tě sice párkrát v televizi, ale to není jako malý pomuchlování na zadním sedadle auťáku, co ty na to? Máš pořád to znamínko ve tvaru srdíčka na —“

„Jerry!“ okřikla ho hlasitě. „Vážně jsi mi moc pomohl, a ani ti nedokážu dostatečně poděkovat. Určitě se uvidíme, někdy. A pozdravuj svou dívku, co teď máš.“

„Žádnou nemám.“

„Já vím,“ unaveně si povzdechla. „Nemáš jenom jednu, máš jich stovku.“

„Nezapomeň na mě, zlato. A zavolej mi kvůli tomu auťáku.

Pro tvoje Duchařský centrum to bude trhák!“

Rozloučila se, zavěsila - a bála se na Jace pohlédnout.

Ten ale seděl u počítače a vůbec nevzhlédl. „Tady to je.

Tolben Hall v Hampshiru. Mám jim zavolat?“

„Určitě,“ opatrně souhlasila a čekala na jeho další reakci.

„Jerry… „

„To není má věc,“ odbyl ji, plně soustředěný na obrazovku.

„Jen chci říct, že jsme ve škole spolu chodili, byli jsme přátelé, to je všechno. A teď kvůli vám a tomuhle Duchařskému centru —“

„To jste vymyslela vy, ne já.“

„Dobrá, tedy kvůli mému Duchařskému centru. Je tím úžasně nadšený, a…“

Vzhlédl od obrazovky. „Zůstaneme tady a porozhlédneme se. Co tomu říkáte?“

Popotáhla tu tunu látky tepláků, co měla na sobě. „Jestli se nedostanu k sobě domů, nemám nic na převlečení.“

Podíval se na ni. „To je problém. Myslíte, že byste se dokázala vplížit do vašeho domu zadním vchodem a vzít si nějaké oblečení?“

„Aby mě nikdo neviděl? Ani uprostřed noci.“

„Počkejte, už to mám. Co zavolat vašemu domácímu a požádat ho, aby vám něco přinesl? Musí mít přece náhradní klíč.“

Pohlédla na něj jako na hlupáka. „Vy jste můj domácí.“

„Žertujete.“

„Vy to vážně nevíte? Proč jste proboha kupoval tenhle obrovitý barák, když o něm očividně vůbec nic nevíte?“ Mínila to jako řečnickou otázku, ale pohled na jeho obličej ji ujistil, že provrtala další otvor do jeho brnění.

Než mohla něco dodat, zaslechli zdola nějaký hluk. Hlasy.

„Paní Browneová je snad nepustí dovnitř, co myslíte?“

znervózněl.

„Asi je rozlícená tou vaší poznámkou o postřílení Angličanů.“

„Nebo se vzteká, protože tuší, že ukazujete to vaše mateřské znamínko ve tvaru srdce ještě dalšímu muži.“

„Věděla jsem, že to bude voda na váš mlýn. Danny je sice hlupák, ale dovede být zábavný. Aspoň se umí zasmát.“

„Jerry.“

„Cože?“

„Řekla jste Danny.“

„Ne, neřekla.“

Zmlkli, když zaslechli na schodech kroky. „Někdo si pro nás přišel,“ zašeptal Jace. „Jeden z nás bude muset čelit davu a přiznat, že jste to byla vy, kdo tohle všechno spískal.“

„Já se jen zeptala. A vy jste všechno rozjel, když jste dal lidem na vědomí, že se můžou dát najmout.“

„Ne, řekl jsem jim, že pracovní síly budete najímat vy.“

Kroky se blížily a teď byla slyšet změť hlasů. „Jděte napřed.

Seberu pár věcí a setkáme se u mého auta,“ rozhodl.

„Jestli s ním vůbec vyjedete.“

„Bez obav. Mick bude mít otevřenou garáž, takže jen rychle nasedneme a odjedeme.“

Nigh se rozběhla ke skrytému zadnímu schodišti a mávla na Jace, aby si pospíšil. Nechtěla odejít bez něj. S laptopem a šňůrou v podpaží ji následoval na odpočívadlo. Při zavřených dveřích tonulo schodiště v naprosté tmě, a tak jim pár minut trvalo, než se ujistili, že za sebou bezpečně zavřeli. Zaslechli bušení na dveře ložnice.

„Nic nevidím,“ zamumlal Jace. „Kde jsou svíčky a zápalky?“

„Na opačné straně podzemní chodby.“

„Móóc chytré!“

„Bylo mi devět, když jsem to tady objevila. Co byste očekával? Elektřinu?“

„Jen doufám, že ty zatracené trámy vydrží ten úprk. Ááu!“

„Jste moc vysoký. Skloňte hlavu!“

„Ne, já nejsem moc vysoký, to ten strop je příliš nízký.“

„Podejte mi ruku.“ Nigh v běhu tmavým, vlhkým tunelem zašátrala za sebe, ale jeho ruku nenašla. Nahmátla jeho hruď a dokonce i paži, ovšem dlaň ne. Zastavila se a natáhla před sebe obě ruce, aby ho našla. Po chvíli jí došlo, že si nepřál, aby ho vzala za ruku.

„Hodiny jsem dneska strávila zamčená v ložnici s vámi, a teď si se mnou chcete začít sexuální hrátky? Podejte mi ruku, a ať už jsme odtud pryč. Mezi těmi lidmi by se mohlo vyskytnout nějaké médium a prozradit ostatním, kde jsme.“

Jace jí se smíchem podal ruku a oba pospíšili na konec chodby. Bylo časné odpoledne, ale déšť hustě zatáhl oblohu a závoj mlhy jim poskytl úkryt. Jace si vsunul laptop pod triko a rozběhl se s Nigh v patách. Dvakrát museli zůstat stát a ukrýt se před lidmi, kteří se houfovali po celém pozemku.

„Nepřekračují ti vaši lidé zákony?“ sykl na ni. Než stačila odpovědět, popadl ji za ruku a rozběhl se tak rychle, že téměř upadla. Drsně ji zvedl a pokračovali v cestě.

Přesně jak Jace předpokládal, byly dveře garáže už otevřené a auto nastartované. Mick stál v garážových vratech. „Hatch vás zahlédl přicházet,“ hlásal, „a věděl, kam máte namířeno.

Nařídil mi, abych vám vysvětlil cestu.“

Pohlédl na Nigh. „Jeďte tou starou silnicí k dálnici,“ poradil jí. Přikývla. „Nevím, co se tam děje. Dneska jsme slyšeli o nějakých polámaných stromech, takže buďte opatrní.“

U range roveru se Nigh zdvořile zeptala, jestli by mohla řídit.

„Cítíte se na to?“ zeptal se Jace.

Mick při jeho otázce povytáhl obočí. „Ona to zvládne!“

vykřikl, než zabouchl dvířka.

„Připoutal jste se?“ Nigh naprosto klidně vycouvala s obrovským, těžkým vozem z garáže.

Jakmile je lidé zahlédli, rozběhli se za nimi, jako když do nich střelí. Někteří běželi podél Jaceova vozu, ale ostatní se vrátili ke vchodu do domu, aby nasedli do svých aut a pronásledovali je.

Zadní silnice vedoucí k Priory House, po níž se vozilo zboží, byla plná děr, kam napadalo všechno možné. Mick je už předem upozornil, že dnešní déšť polámal větve stromů. Když Nigh narazila do první z nich, Jace na ni zařval, aby dávala pozor, ale přejela ji docela v pohodě, až na to, že se přitom Jace praštil do hlavy o střechu vozu.

Při spatření protijedoucího vozidla to Nigh bez váhání ostře střihla napravo a zamířila k sráznému břehu řeky. Musela jet na plný plyn, kdyby zpomalila, určitě by vůz někde zapadl.

Po prvním varovném výkřiku Jace už mlčel, ale sledoval, kam Nigh míří. „Napravo!“ zaječel v jednu chvíli. „Stočte volant napravo!“ Zahlédl pár ostrých kamenů, které by mohly proříznout pneumatiky, a které ona neviděla. Prudce strhla volant a vyhnula se jim.

Teď ujížděli po svahu v pětačtyřiceti stupňovém úhlu, jako když pasažéři sedí na sedadle tryskáče, který právě vzlétl.

„Dobré,“ bylo to jediné, co utrousil, když se znovu vrátili na rovnou zem.

Dostali se k ohrazené pastvině a Nigh projela drátěným plotem. Všude kolem nich se pásly ovce. Lenivě k nim zvedly hlavy, aniž přestaly žvýkat.

„Moje ovce?“ vyhrkl Jace, který ještě stále pevně svíral madlo nad oknem.

„Vaše pastvina, ale pronajal jste ji majiteli ovcí.“

„Dobře že to vím,“ dostal ze sebe, jak se vůz hnal po skalnatém povrchu. Zatajil dech, když nedohlédl na opačnou stranu skály. Pokud mu bylo známo, byl tam prudký sráz.

Ale nebyl. Vůz nadskakoval, jak narážel do nerovností, přehnal se kolem překvapeného ovčáka, a nakonec se dostal na štěrkovou cestu.

Další relativně pokojná a hladká jízda mu připadala jako klid po bouřce. Párkrát se zhluboka nadechl a snažil se vzpamatovat. „Soudím, že takhle řídit jste se naučila ve svém zaměstnání… tedy ať je jakékoli.“

„Máte pravdu,“ přitakala. „Chcete teď převzít řízení?“ Sjela na krajnici a vystoupila. Chvíli zůstala stát vedle vozu a několikrát se důkladně nadechla. Jace obešel vůz a postavil se vedle ní. Když viděl, jak se chvěje, vzal ji do náručí a chvíli ji tak držel.

„Oukej?“

„Jsem v pořádku,“ ujistila ho, ale cítila se v jeho objetí moc dobře. Voněl kouřem dřeva z krbu a vlhkým pachem deště.

Zatoužila svinout se do klubíčka vedle něj a zůstat tak hodně, hodně dlouho.

Jace se obával, aby se to otcovské objetí nezvrtlo v něco jiného, proto ji rychle pustil. „Můžeme pokračovat? Jestli okamžitě neodjedeme, někdo může použít virguli a najít nás.“

S úsměvem přikývla, a tentokrát usedla na místo spolujezdce. Jeli mlčky až k hlavní silnici, kde ho Nigh navigovala, jak pokračovat do Hampshiru.

„Je tu poblíž nějaké město, kde se můžeme zastavit?“

zajímal se. „Potřebuju zavolat do B&B a taky si musíme obstarat nějaké oblečení.“

„Nemám s sebou kabelku, takže všechny mé kreditní karty —“

„Můžete mi to zaplatit později,“ přerušil ji. Natočil k ní hlavu. „Byla jste skvělá,“ řekl tiše. „Nikdy jsem nezažil, aby žena takhle dokonale ovládala volant.“

Zahleděla se na něj.

„No dobrá, nikdy jsem neviděl člověka-neprofesionála, aby takhle řídil. Musela jste mít dobrý trénink.“

„Hm,“ zamumlala.

„Nechcete mi to povědět?“

„Ne, dokud mi nezačnete odhalovat svá tajemství.“

„Ale řekl jsem vám přece všechno o Ann,“ namítl. „Každé slovo.“

„A mám uvěřit, že ona je vaše tajemství? To máte tak špatné mínění o mé inteligenci? Podle mě jste o Ann Stuartové nebo lady Grace před koupí toho domu nevěděl zhola nic. Je to tak?“

„Možná,“ připustil.

„Já vím, že je. Oblbování s tou duchařskou historkou je jen něco navíc, něco…“ Odmlčela se a pozorovala jeho profil.

„Mrtvého. Vy od ní něco chcete, viďte? Chcete něco, co vám jen mrtvá osoba může poskytnout, mám pravdu?“

„Jsme na rozcestí,“ skočil jí do řeči. „Radši byste měla sledovat ukazatele, nebo to tady budeme objíždět donekonečna.“

„Tamhle,“ mávla rukou. „Jak je napsáno Winchester.

Nesnažte se mě odvést od tématu. Zjistím si to. Řekla jsem vám, že jsem kdysi randila s Clivem Seftonem?“

„Ani jste nemusela. Mám pocit, že jste chodila s každým margateským chlapem.“

„Co to má znamenat?“

„Jak se zdá, všichni vědí, kde máte mateřské znamínko.“

„Dovolím vám —“ zarazila se, ale vzápětí se zasmála.

„Chcete se se mnou hádat jen proto, abyste mi zabránil v dalších otázkách.“

Spokojeně se zaklonila na sedadle. Měla dobrý čich na nějakou historku a vytušila, že je na správné stopě. „Takže pomůžeme Ann a vy pak budete doufat, že ona pomůže vám, je to tak?“

„Možná,“ opakoval, ale tentokrát se mu v koutcích úst usadil lehký úsměv.

12

Sehnala jste tu rezervaci?“ zajímal se Jace, když se Nigh vrátila ke stolu v restauraci. Mezitím co šla volat do Tolben Hall, koupil sendviče a nějaké pití.

„Ano,“ hlesla s hlubokým povzdechem. „Sehnala, ale je tu problém. Měli volnou jen jednu místnost, takže se o ni musíme podělit. Majitel mě ovšem ujistil, že v pokoji je velikánská postel. Můžeme doprostřed naskládat polštáře. Chrápete?“

„Nikdy se nevzbudím, abych to zjistil,“ zamračil se Jace.

„No tak, vzmužte se, Montgomery, a netvařte se tak utrápeně. Měli dva volné pokoje, takže vaše cudnost nepřijde k úhoně.“ Posadila se naproti němu. Pořád se mračil. „Nechtěl byste s tím už přestat? Já po vás nejedu. Jenom jsem žertovala.

Zapomeňme na to.“

Když k ní vzhlédl, v jeho očích bylo něco, co ji zarazilo.

„Co vás tolik zranilo?“ zašeptala. „Kdo vám způsobil bolest?“

„Nikdo a nic.“ Znovu sklonil hlavu.

Nepřiměla ho říct něco víc. Nacházeli se ve Winchesteru a měli hodinu do zavření obchodů. Cítila se velmi nepříjemně v těch obrovských teplácích a pánské košili, a rozhodně nemohla ignorovat udivené pohledy lidí u okolních stolů.

„Jak si představujete ten nákup? Jako že budu Pretty Woman a vy půjdete se mnou?“

„Cože?“ Jace zřejmě vytrhla z hlubokých myšlenek, protože vůbec nechápal, o čem Nigh mluví.

Naklonila k němu hlavu a ztišila hlas, aby to ostatní stolovníci neslyšeli. „Omlouvám se za ty sexuální žerty, oukej?

Už se to nebude opakovat. Jste gay? V tom je ten problém?“

Teď mu vesele svitlo v očích a usmál se na ni. „Jo, tak je to.

Gay. Vůbec nemám rád ženy. Zvlášť jednu takovou drzou malou ženskou, která vypadá nádherně i v šatech, do nichž by se vešla dvakrát. Ženu, která se směje, raduje se ze života, je chytrá a zábavná, a je prvním člověkem, který mě za poslední tři roky vytrhl ze smutku. Ano, jsem gay, asi jako vy. Už jste dojedla? Teď si půjdeme koupit nějaké oblečení a vypadneme z tohohle města.“

Vstal a vyšel na chodník. Nigh spěšně dopila a vyběhla za ním.

„Najděte nějaký obchod, vejděte dovnitř a kupte si, co potřebujete. Za hodinu se pro vás zastavím a odjedeme.“

„Tenhle,“ ukázala na dost přepychový butik se značkou Prada ve výloze. „Ale vypadá moc draze.“

„Jistě jste čmuchala v mém životopise, takže víte, že si to můžu dovolit.“

„A já vám to později zaplatím, ano?“

„Jistě.“ Otočil se a odkráčel.

Nevěděla, co mu udělala, že měl takovou zlost. Ale s tím si teď nebude lámat hlavu. Má spoustu práce a málo času. Vešla do obchodu, kde prodavačce oznámila, že má pouhou hodinu na obstarání garderoby, kterou zaplatí její přítel, až se pro ni staví.

Půldruhé hodiny nato už znovu seděli v Jaceově roveru a mířili k Tolben Hall. Byli oblečeni jako anglická venkovská šlechta, Jace v saku, v košili s vázankou a kalhotách z lehké vlny, zatímco Nigh si zvolila šaty vypadající dost obyčejně, které však ve skutečnosti stály dva tisíce liber. Byla jimi unesená a pořád rukou přejížděla rukávy.

„Chvíli potrvá, než vám všechno budu moct splatit,“

prohlásila s pohledem na dva kufry, které Jace přinesl s sebou, když za ní přišel do obchodu. Přinesl je prázdné, a teď byly nacpané šatstvem a toaletními potřebami, které nakoupili v Bootsově drogerii.

„Tak a teď chci pravdu,“ prohlásil Jace. „Čím se vlastně živíte?“

„Jsem novinářka.“ Protáhl obličej.

„Ne, to, co jsem napsala o vás, není příklad mé skutečné práce. Bylo to… „

„Co to bylo?“

„Možná únava z cesty, změna pásem. A… děs. V posledních dvou letech se v mém životě udála spousta věcí, a někdy jsem před sebou neviděla žádnou perspektivu.“

„Vyprávějte mi o tom.“ V jeho hlase zaznělo tak silné vcítění, že zatoužila povědět mu všechno.

Řekla mu, že oba rodiče jí zemřeli během jednoho roku —nejdřív otec, pak matka — a Nigh jako by náhle ztratila pevnou životní kotvu. Najednou celý svůj život nenáviděla, a jen si přála odjet z Margate a uniknout vzpomínkám. Chtěla se dostat pryč.

„Tak jste odjela do Londýna.“

Zasmála se. „Přesně. Tam, kam se všichni Angličané a Angličanky uchylují, když chtějí sami sebe najít - nebo ztratit.

Dostala jsem práci v jedněch novinách, kde jsem většinou vařila pro šéfy kafe. Nevěděla jsem, co vlastně chci dělat, a oni nevěděli, co mají dělat se mnou. Ale jednou večer se nedostavila zprávařka. Později jsme se dozvěděli, že spadla doma ze schodů. Žila sama, takže nikdo nemohl zavolat, že je nemocná a nepřijde.“

Nigh líčila Jaceovi, jak všichni ve studiu horečně hledali někoho, kdo by za ni zaskočil, a Nigh byla jediná osoba, která, jak se vyjádřili, by nevyděsila diváky, proto ji poslali do maskérny upravit účes a make-up a hurá do éteru. Dostala jediný pokyn — přečíst to, co vidí na čtecím zařízení.

Tehdy to nikdo nevěděl, ale byl to konkurz. Nigh všechno bezvadně přečetla a byla fotogenická. Příští den dostala skutečnou práci.

Měsíc nato slyšela, že se tým reportérů chystá do Egypta, měl napsat reportáž o autobusu s turisty, na který se střílelo, a požádala, aby mohla jet s nimi.

„Zahraniční zpravodaj,“ poznamenal.

„Ano. Během uplynulých osmi let jsem se nikdy nikde nezdržela déle než čtyři dny v kuse. Žiju v letadlech a v hotelích.“ Otočila hlavu k oknu a odmlčela se.

„Ale teď jste přijela domů. Nadobro?“

„Nevím. Vím jen to, že jsem unavená, že jsem viděla příliš mnoho krve a děsivé hrůzy ve světě.“ Zhluboka se nadechla.

„Před jedenácti měsíci jsem byla v Iráku a můj kameraman Steve tam přišel o život. Stál pár kroků ode mě, natáčel mě a zároveň hovořil s nějakými ženami a dětmi. Měla jsem u sebe tlumočníka, a tak jsem se jich ptala na všechny ty hrůzné věci v jejich životě. Div jsem se nerozplakala, když jsem slyšela, co říkaly. V následující vteřině jsem uslyšela divný zvuk, a najednou všude stříkala krev a létaly částečky kovu. Minomet nebo řízená střela, nevím, co to bylo - a můj kameraman dostal přímý zásah. Měla jsem ho moc ráda, zůstala po něm manželka a tři děti. Jeho tělo explodovalo nad námi a kamera se rozlétla na tisíc střípků. Spousta těch dětí, s nimiž jsem právě mluvila, byla vážně zraněná. I já jsem utrpěla zranění, ale hlavně jsem byla v šoku.“

Jace se k ní naklonil, vzal její ruku do své a pevně ji držel.

„Pak už si toho moc nepamatuju. Dostavili se zdravotníci a ošetřili ty děti.“

„A co udělali s vámi?“

„Odvezli helikoptérou, zašili, dali pár pilulek a řekli, jestli chci s někým mluvit, že mě vyslechnou.“

„Chtěla jste?“

„Ne,“ řekla tiše. „Nemohla jsem mluvit, protože jsem nevěděla, co mám říct. Přála jsem si pomáhat světu, ale asi nejsem stavěná pro smrt a ničení. Nedokázala bych se odpoutat od toho, co vidím.“

Teď se ona otočila k němu a usmála se. „Myslela jsem si, že dokážu bojovat, ale jsem zřejmě moc zbabělá.“

„Mně nepřipadáte jako zbabělec,“ ujistil ji. „To, co se stalo vám, by způsobilo trauma každému.“

„Neznáte žurnalistický svět. Ti opravdoví novináři jsou takoví, že i když se jim něco přihodí, kopnou do sebe pár skotských a jdou do toho znovu.“

„Ale vy jste nemohla.“

„Ne. Od té doby jsem nějaké reportáže dělala, ovšem ne moc, a postupně čím dál míň. Myslela jsem, že bych mohla… „

„Mohla co?“

„Psát o tom, co jsem viděla. Mohla bych napsat o lidech, s nimiž jsem se setkala, co jsem slyšela a viděla. Vrátila jsem se domů, abych se uklidnila, naslouchala vlastním myšlenkám a přemýšlela o tom, co chci udělat se zbytkem svého života.“

„A zjistila jste, že do vaší malé vesničky vtrhl jakýsi velký, zlý Američan.“

Usmála se. „Omlouvám se. Jsem zvyklá zaslechnout dvouvětou informaci a během šesti minut ji proměním v příběh se strhujícím titulkem. Nevěřil byste, kolik reportáží jsem stvořila v helikoptéře.“

„Dospěla jste tedy k nějakému rozhodnutí?“ zajímalo ho.

„Tady zahněte,“ instruovala ho. „Zatím ne. Mou představu, jak trávím své dny v osamění při dlouhých procházkách nahradilo sledování ducha s jedním Američanem, který v sobě skrývá víc tajemství než celý Střední východ.“

„Malá tajemství. Pouze osobní. Důležitá jen pro mě. Nikoli otřásající světem či vaším životem.“

„Tady to je,“ upozornila ho na ukazatel: Tolben Halí.

Jace vjel na dlouhou příjezdovou cestu a vzápětí mezi stromy zahlédli krásný, obrovský viktoriánský dům, na jednom konci s malou věžičkou, s lomenou střechou a hlubokým zápražím s několika kulatými okny.

„Chápu, proč Longstreet místo Priory House koupil tenhle dům.“

„A je to tu zase,“ zakroutila hlavou. „Vy ten váš dům nenávidíte. Připadá vám příšerný, a přitom jste za něj zaplatil takovou fůru peněz. Proč?“

„Neříkal jsem vám, že jsem masochista?“

„Skvělé! Ještě že jsem si přivezla náčiní dominy. Později vás připoutám.“

Jace se smíchem vystoupil z vozu a otevřel zavazadlový prostor, aby vyndal kufry.

„Zajdu se tam zaregistrovat.“ Vyběhla po schodech k předním dveřím.

Pár minut nato vešel i Jace, v každé ruce kufr. Nigh hovořila s malou, hubenou šedovlasou ženou, která se představila jako paní Fenneyová. „Právě jsem říkala slečně Smytheové, že budete mít celý dům pro sebe,“ hlásila Jaceovi. „O víkendech míváme obvykle plno, ale ve všední dny tady není tak rušno.

Jak dlouho se zdržíte?“ Pohlédla na Jace.

„Tři dny,“ spěšně odpověděl.

„Tak to je skvělé. Ukážu vám vaše pokoje.“

Stoupali za ní do schodů a dostali se do dlouhé chodby s několikerými dveřmi. Jedny otevřela a před nimi se objevil prostorný hezký pokoj s růžovo-zeleným čalouněním. Na jednom konci bylo kulaté místo k posezení. „Ten je můj!“

zvolala Nigh. „Ano, je to náš nejhezčí pokoj,“ pochlubila se paní Fenneyová. „A teď vy, pane,“ vybídla Jace, který ji následoval.

Nigh okamžitě přistoupila k oknu a vyhlédla ven. Pod sebou spatřila akry stromů patřících k penzionu, a už se těšila, jak se půjde projít. Měla v úmyslu prozkoumat celou vesnici a zajít do každého obchodu v tomhle malém městečku.

Opřela si hlavu o chladné sklo a přemýšlela o tom, co řekla v autě Jaceovi. Když se probudila z děsivého snu, kdy tak blízko vedle ní stála smrt, musela být skvělou herečkou, když nikdo nepoznal, jak strašlivé trauma ji poznamenalo. Vyšla z nemocnice s téměř stovkou stehů, ale až na občasné zachvění na ní nikdo nepoznal, jak hrozně trpí.

Zašla dokonce za Stevovou manželkou a promluvila si s ní.

Ta žena plakala, ale Nigh ne. Věděla, že kdyby se rozplakala, už by nikdy nepřestala. Steve byl skvělý chlapík, zábavný, vždycky dokázal vidět jasnější stránky života. Nesnášel pesimismus, nikdy neztrácel naději. Byl přesvědčený o tom, že dělá něco dobrého pro svět, a chtěl, aby to dělali i ostatní.

Nigh celých sedm měsíců nezaplakala, ale pak najednou jako by vůbec nemohla přestat. Rozplakaly ji televizní reklamy, smějící se děti, staří lidé dívající se na sebe s takovou láskou.

Ať udělala, řekla, slyšela nebo si myslela cokoli, všechno ji rozplakalo.

Její šéf, muž zhruba kolem šedesátky, si jako jediný všiml, jak se Nighin stav horší. „Uvažuju o tom, kdy jste se začala tak hroutit. Chtěl bych, abyste si vzala dovolenou a přemýšlela o téhle práci. Někteří jsou pro ni jako dělaní, jiní ne. Po čtyřiceti letech v téhle branži bych vám doporučil, abyste z ní odešla.

Ale je to jen můj názor.“

„Mám nějaké úkoly.“

„Dobrá, dodělejte je a pak se vraťte domů, do nějaké vesnice nebo do místa, kde vás všichni znají.“ „Do Margate,“ špitla.

„Dobrá. Do Marwell nebo kamkoli jinam. Odjeďte tam a důkladně si promyslete, jak naložíte s těmi roky, které vás ještě čekají. Až se rozhodnete, zavolejte mi.“

Přikývla a chystala se k odchodu, když ji zastavil.

„Smytheová?“ Otočila se k němu. „Jste šťastná. Máte srdce a cit. Ale co je nejlepší, umíte psát. Využijte to.“

Ozvalo se zaklepání na dveře ložnice. „Dále,“ zvolala, a když se otočila, na prahu stál Jace.

Vrhl na ni pronikavý pohled. „Jste v pořádku?“

„V naprostém. Jen trochu unavená. Jaký je ten váš pokoj?“

„Tmavomodrý, s mahagonovou postelí. Pánský pokoj.

Zeptal jsem se jí na Longstreetovy, a představte si, že má dvě krabice starých novin. Prý je vyštrachá někde na půdě a zítra si je můžeme prohlédnout.“

„To je skvělé.“ Nigh odstoupila od okna a setřela si slzu.

„Hej!“ přistoupil k ní a položil jí ruce na ramena.

„Nevypadáte zrovna dobře.“

Zvedla k němu oči. „Je mi dobře. Jen moc přemýšlím.

Musím být od rána do večera zapražená, abych nemohla vzpomínat.“

„Stejně jako já. Co byste řekla večeři? Dozvěděl jsem se, že ve městě je výborná restaurace.“

„Ne, myslím že… „

Rukou jí zvedl bradu a jeho oči vyhledaly její. „Vím, jak se cítíte,“ řekl tiše. „Vím, co to je ztratit někoho blízkého, a znám ten pocit, když vás neustále užírá otázka ,proč‘? Proč se to stalo? Jaký to mělo smysl? Vím —“

Zmlkl, sklonil se a jeho ústa se spojila s jejími v dlouhém, něžném polibku, v němž ale bylo tolik touhy, až ji zamrazilo v zádech.

Náhle se odtrhl a ustoupil od ní. „Tohle jsem neměl v úmyslu.“

„V pořádku,“ uklidnila ho. „Líbat někoho je přece hezké.

Líbilo se… „

„Ne!“ přerušil ji. „Tohle jsem neměl v úmyslu.“

Zmátlo ji to. „Ano, řekl jste to.“

Přejel si rukou po obličeji. „Poslyšte, oba víme, že nás to k sobě přitahuje. Od okamžiku, kdy jsem vás poprvé uviděl, se mi potí dlaně. Měl jsem zuřit kvůli tomu, co jste o mně napsala. Mohl jsem vás žalovat, ale co jsem udělal? Posadil se a dal si s vámi šálek čaje. A od té doby jsem bez vás nestrávil v bdělém stavu déle než deset minut — a takhle to nechci. Nejde o to, zda vás chci nebo nechci líbat, muchlovat se s vámi či miliskovat, jak vy Angličané říkáte, ale říkám vám, že jsem to nemínil udělat.“

Chrlil to na ni tak, že na něj jen udiveně zírala. Z jeho postoje vůči ní si už začala tvořit obrázek, že je skutečně gay, ale…

„Tak kdo mě políbil?“ Namáhavě polkla.

„Zpocené dlaně,“ řekl.

„A jak poznáte ten rozdíl?“

Chystal se k odpovědi, ale místo toho ji popadl do náruče a líbal s vášní, jakou cítil ode dne, kdy ji poprvé uviděl. Rukama jí přejížděl po zádech, po šíji, jeho prsty se zabořily do jejích vlasů, pak znovu sklouzly na záda, aniž se jejich rty od sebe odtrhly, a jeho jazyk si našel cestu do jejích úst.

Uvolnil ji tak náhle, jak ji předtím k sobě přitiskl, a když to udělal, oba zůstali proti sobě stát, popadali dech a nespouštěli ze sebe oči.

„Tohle jste měl na mysli?“ vydralo se jí z úst.

„Jo.“ Udělal krok blíž k ní, ale zastavil se. V příštím okamžiku stál u dveří její ložnice. „Víte, Nigh, mám nějaké věci -“

„Neopakujte to,“ přerušila ho. „Jistě, ve vašem životě existují jisté úkoly. V mém taky. Ale já se právě teď chci vykoupat. Za hodinu se sejdeme dole. Povečeříme bez alkoholu, nebo aspoň já.“

Přikývl a beze slova se vzdálil.

Po jeho odchodu usoudila, že by se na něj měla zlobit. Měla by mu říct, co si o něm myslí a co si myslí o jeho náladách a jednou vřelém, podruhé chladném postoji k ní, ale necítila to tak. Najednou začala tancovat po pokoji a prozpěvovat si melodii z My Fair Lady - „chtěla bych tančit jen…“

Téměř půl hodiny se rozkošnicky máčela ve vaně, celou dobu se usmívala a pak strávila dlouhou lenivou půlhodinku líčením a oblékáním; zvolila si koktejlové šaty z černého hedvábí, černé punčocháče a černé lodičky na vysokém podpatku.

Když sešla dolů, měla už připravený dopis, který pošle faxem Ralphovi, majiteli plátku, který způsobil tolik problémů.

Žádala v něm, aby uveřejnil odvolání obsahující zprávu, že žádné Duchařské centrum se neotvírá a že všechno byl omyl, a tudíž nebudou ani žádné možnosti zaměstnání. Priory House je soukromá rezidence a tou také zůstane.

Ukázala koncept Jaceovi, který s ním doslova utíkal za paní Fenneyovou, u níž použil fax. Když se po deseti minutách vrátil, oznámil jí: „Hotovo.“

Oba se ulehčeně zasmáli.

13

Po příjezdu do vesnice Jace a Nigh zašli rovnou do restaurace. Podle vzájemné tiché dohody nehovořili o Longstreetových nebo o Stuartových, ale pouze o sobě. Jace si přál slyšet víc o tom, co Nigh v životě dokázala a kde všude byla. Ona se zase chtěla dozvědět něco o něm. Záhy poznala, že Jace je ochoten mluvit a odpovídat na její otázky, pokud se nebudou týkat nedávných událostí. Mohla z něj vytáhnout jen to, co se s ním dělo do doby asi před šesti lety. Pak bylo všechno tabu - prostě mlčel.

Věrna svému slovu Nigh vypila pouze půl sklenky vína. Po večeři se vrátili do hotelu a každý odešel do svého pokoje.

Rozloučili se bez polibku, bez podání ruky, bez jakýchkoli rozpaků. Ale když Nigh za sebou zavřela dveře svého pokoje, na okamžik se o ně opřela a zavřela oči. Nestávalo se to často, ale někdy člověk může potkat muže, s nímž se dá mluvit, smát se, škádlit ho a… a třeba se do něj i zamilovat.

Usínala s úsměvem na rtech.

Ráno v osm se setkala s Jacem u snídaně a ani ji nepřekvapilo, že ho vidí, jak si pochutnává na opečené klobáse.

„Lidi si už tohle moc často nedávají,“ prohlásila paní Fenneyová, když nakládala na Jaceův vrchovatý talíř smažená rajčata. „A je to škoda. Můj manžel takhle snídal čtyřicet let a nikdy mu nic nebylo.“

Nigh se naklonila přes stůl a zašeptala. „Ale teď tady není, co? Tohle jídlo vás zabije.“

„Nemůžu si pomoct,“ povzdechl si. „Paní Browneová mě rozmazlila.“ S chutí se zakousl do krvavé klobásky.

Po snídani se vypravili pěšky do města. „Tahle vesnice se mi líbí,“ řekla uznale Nigh. „Víc než Margate.“

„Měl jsem dojem, že Margate milujete.“

„Vědí tam toho o mně příliš mnoho.“

„Jako třeba kde máte mateřská znamínka?“

„Jako kdy zemřeli moji rodiče, koho jsem viděla, co jsem udělala nebo koho znám. Myslím, že by bylo dobré se někam odstěhovat a začít znovu. Úplně od začátku, s čistým štítem.“

„A co vaše zaměstnání?“

„Třeba začnu psát o záhadných vraždách, budu to prodávat Američanům a vydělávat miliony.“

„Tamhle je ten kostel, a právě do něj zřejmě vchází vikář.

Pospěšme si, ať nám neuteče,“ vybídl ji.

„Jděte vy. Je příliš hezký den, než abych ho trávila někde zavřená. Zůstanu venku.“

„Setkám se s vámi… „

Mávla rukou. „Tak už jděte. Neztratím se vám. Budu poblíž.“

Usmál se na ni a spěchal ke kostelu. Volnějším krokem ho následovala a cestou se pozorně rozhlížela. Co řekla Jaceovi o své touze po novém začátku s čistým štítem jí bezděčně vyklouzlo z úst, ale ta myšlenka se jí zalíbila. Nenarodila se přece s horečnou ctižádostí stát se novinářkou. Bylo to něco, co se jí prostě přihodilo. Na druhou stranu ale podle názoru druhých v tom byla dobrá, tak si asi přála to dělat. Otázkou ovšem bylo, zda její profese novinářky nějak ovlivnila svět.

Kostel byl obehnaný železným plotem, starým a místy zrezivělým, ale nedotčeným a důkladně opraveným. Nalevo byl hřbitov. Uvědomila si, že by tam měla zajít a poohlédnout se po hrobu Dannyho Longstreeta, ale nechtěla vidět žádné náhrobky. V tuhle chvíli jí byla smrt na hony vzdálená.

Napravo od kostela zářil pěkný květinový záhon, vedle něhož stála dřevěná lavička. Posadila se a pozorovala kamenný kostel. Na chvíli zavřela oči a div neusnula. Vyděsil ji nějaký zvuk.

Kolem ní přešel mladík v jezdeckém úboru, zřejmě se snažil našlapovat tiše, ale pod nohama mu zapraskala větvička. „Chtěl jsem jít potichu, ale nepovedlo se mi to,“ omlouval se. Zpytavě se na ni zahleděl. „Znám vás?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou a podívala se na něj. Trochu se podobal Jerrymu Longstreetovi, jen byl hezčí, kultivovanější, ne tak… ach bože, její třídní systém byl nedotknutelný. Tenhle mladý muž vypadal, že náleží k vyšší společenské vrstvě než Jerry. „Nejmenujete se náhodou Longstreet?“

Vykulil oči. „Jste buď vědma, nebo vzdálená sestřenice.

Doufám, že to druhé, nikoli to první.“

Usmála se. „Ani jedno ani druhé. Jsem asistentka muže, který koupil dům ve vesnici Margate. Jmenuje se -“

„Priory House,“ dopověděl.

„Ano. Víte o něm něco?“

„Jen co se týká mých příbuzných. V roce 1870 muž jménem Hugh Longstreet chtěl ten dům koupit.“

„Až tak moc, že se snažil přinutit svého syna k sňatku s dcerou majitele Priory House,“ překvapila ho svou znalostí tehdejších poměrů a zároveň ho zkoušela, kolik toho ví on.

„Podle toho, co jsem slyšel, ,přinutit‘ není to správné slovo.

Ti dva se prý milovali.“

Nigh se narovnala. „To se doneslo i mně, ale z jakého zdroje to víte vy?“ Nemohla mu dost dobře říct, že jejím zdrojem jsou dva duchové.

Jeho milý úsměv mu ráda oplatila. „Takže to bude odhalování rodinných tajemství, viďte?“

Nigh se zahleděla ke vchodu do kostela, ale po Jaceovi ani vidu. „Máte právě teď něco na práci? Moc ráda bych vám položila pár otázek.“

„Mluvíte jako nějaká reportérka,“ podivil se, když se posadil vedle ní.

„Takže jsem se prozradila, co?“ Otočila se k němu tak, aby viděla na vchod do kostela. „Chtěla bych se dozvědět všechno, co víte o Dannym Longstreetovi, jeho otci a Priory House, a vůbec všecičko, co mi můžete říct. Mimochodem, jsem Nigh Smytheová.“

„A ,Nigh‘ je zkratka pro…?“

„Nightingale,“ doplnila, jako pokaždé s určitými rozpaky.

„Jako Ann Nightingale Stuartová?“ zeptal se tiše. „Jste s ní spřízněná?“

„Maminka sice říkala, že jsme, ale mně se to nezdá. Moje matka pocházela z Yorkshiru.“

„Ale to je docela možné. Nevěděla jste, že Annin otec prodal Priory House po Annině… smrti, odstěhoval se na sever a znovu se oženil? Třeba se usadil právě v Yorkshiru, ale nejsem si tím jistý. Myslím, že měl víc dětí, protože jeho druhá žena byla docela mladá.“

Nigh ho chvíli pozorovala zpod přivřených víček. Nikdy se nijak zvlášť nezajímala o genealogii, a své matky se neptala, odkud pocházejí její prarodiče. Zemřeli, když byly Nigh tři roky, takže se na ně nepamatovala. Bylo by zajímavé zjistit, že je opravdu nějak spřízněná se Stuarty.

„Připadá mi jako příliš velká náhoda, že by potomek vzešlý z druhého manželství Arthura Stuarta skončil v nepatrném Margate,“ zakroutila hlavou.

„Pokud tam neodešla s určitým záměrem,“ usoudil.

„Zajímala se vaše matka o rodinnou historii? Třeba odjela do Margate, aby o své rodině něco vypátrala.“

„To je velice pravděpodobné,“ souhlasila s pocitem viny.

Matka měla o své předky velký zájem, zato její dcera ne. Po pravdě řečeno, Nigh si jasně vybavila, jak ji otravovalo, když matka vytáhla staré fotky a nad nimi vzpomínala.

Znovu obrátila pozornost na muže vedle sebe. Jako reportérka se naučila spíš se soustřeďovat na osobu, s níž vedla rozhovor, než na sebe. „Ubytovala jsem se v Tolben Hall.“

„Krásné, co? Hugh ho koupil po Annině smrti, ale nežil tak dlouho, aby si ho mohl dostatečně užít.“

„Proč si Hugh Longstreet tolik přál vlastnit Priory House?“

„Byl to sen jeho ženy. A vlastně i pro něj byl hnací silou života, kvůli němu se chtěl stát milionářem.“ S omluvou se odmlčel. „Asi vás nudím, viďte?“

„Ani trochu,“ odpověděla po pravdě.

„Tamhleten mladý muž patří k vám?“

Otočila se. Jace stál na rohu před kostelem a hovořil s vikářem. Pokynula mu rukou. Přikývl. Obrátila se zpátky ke svému novému kamarádovi. „Proč byl ten dům Hughovým celoživotním snem?“

„Jeho matka tam dělala hospodyni. Říkalo se, že… ale ne, nudilo by vás to.“

„Slibuju, že se nebudu nudit.“

„Jde o takovou dost hloupou historku, něco ála Dickens. Prý se Hugh jako mladík dozvěděl, že jeho matka pro majitele Priory House znamenala mnohem víc než hospodyni. Bylo tudíž možné, dokonce velmi pravděpodobné, že ten majitel byl jeho otec. Taky se traduje, že v den, kdy to Hugh zjistil, ukradl polovinu stuartovského rodinného stříbra a utekl do Ameriky.

A Hugh prý zasvětil celý život jediné věci — získání Priory House.“

„Ale Arthur mu ho neprodal,“ připomněla mu Nigh.

„Správně. Arthur byl ještě malý chlapec, když tam Hugh žil, a Hugh se choval… řekněme, že s ním zacházel dost nelaskavě.“

„Nemilosrdně ho týral?“

„Neustále,“ přitakal mladík. „Proto ho Arthur chtěl dostat zpátky. Arthur byl vzteklý, zahořklý člověk. Otec si přál, aby se oženil pro peníze, ale Arthur ho neposlechl a oženil se z lásky s úplně chudou dcerou vikáře. Zemřela necelý rok po svatbě.“

„Při Annině narození,“ doplnila Nigh.

„Ano. Arthur se kvůli tomu na svou dcerku nemohl ani podívat.“

„Celé dětství ji držel v domě, takže vesničané usoudili, že má zřejmě nějakou tělesnou vadu,“ řekla Nigh.

„Přesně tak.“

„Pak se objevil Hugh Longstreet se svým hezkým synem a Arthur uzavřel obchod.“

„Ano. Jednání o tomhle obchodu se táhlo měsíce. Arthur chtěl po té koupi žít dál v Priory House, a Hughovi bylo jedno, kdo tam žije. Jen si přál vlastnit ten dům, který mu měl patřit už od narození, jelikož byl Arthurovým starším bratrem.“

„A co Ann a Danny?“

„Ale,“ mladík se usmál. „Na světě se někdy opravdu dějí zázraky. Na první pohled snad neexistovala odlišnější dvojice než Ann Stuartová a Danny Longstreet. Ona - jemnost a vznešenost sama, zatímco on… „

„Lehkomyslný divoch. Jeden z jeho potomků žije v Margate a dobře ho znám.“

„Vážně?“ Na mladíkovi byl patrný opravdový zájem. „Musí pocházet od… „

„Dannyho nemanželského dítěte.“

„Ach ano, ano,“ na okamžik sklonil hlavu a zamyslel se.

„Danny byl bohatý a hezký, a zbožňovaly ho ženy každého věku.“

Zasmála se. „Hnedle jako Jerryho, ale Danny byl možná bystřejší.“

„Nebyl hloupý, jestli to myslíte takhle,“ naježil se.

„Omlouvám se, neberte to jako urážku.“

„To já se musím omluvit. Dannyho matka pocházela ze zchudlé, ale lepší bostonské rodiny. Otec byl po svém otci aristokrat, zatímco matka vyrůstala v dělnické rodině.

Dannymu v žilách kolovala směs různých krví, a Ann v něm probudila to nejlepší, co v něm bylo. Zatímco se jejich otcové celé měsíce handrkovali o nábytek, Danny a Ann si užívali volnosti, že mohli být stále spolu. O světě toho moc nevěděli, proto mezi nimi nepanovalo žádné soupeření ve znalostech.

Ona ho učila znát poezii a milovat květiny, a on ji seznamoval… „ Na okamžik zavřel oči a zamyslel se.

„Se sexem, drsným, živočišným sexem,“ zasmála se Nigh.

Teď k ní otočil obličej zrůzněný vztekem. „Tohle neříkejte!

Danny Ann ctil. Kromě pár cudných polibků se jí nikdy nedotkl.“

Nigh si od něj kousek odsedla. Ještě že byl bílý den a seděla na veřejném prostranství v blízkosti Jace. Ohlédla se přes rameno. Už nehovořil s vikářem, ale stál na rohu kostela, opíral se o zeď a pozoroval ji. Chtěla mu dát znamení, aby přišel blíž, ale bála se, že se ten mladík odmlčí a už z něj nevytáhne nic dalšího o Dannym a Ann. Přesto vítala Jaceovu blízkost.

Otočila se k tomu muži. „Omlouvám se. Zřejmě zaměňuji naši nízkou morálku s jejich vysokou.“

„Je mi to líto. Ještě jednou prosím za prominutí. Už dlouho o tomhle všem přemýšlím, a ta nespravedlnost mě ustavičně rozčiluje.“

„Souhlasím. Ani vy si nemyslíte, že Ann spáchala sebevraždu?“

„Jistěže ji nespáchala. Milovala Dannyho a on ji. Oba toužili po manželství.“ „Tak kdo ji zabil?“

„Myslím, že to mohla být ta dívka z vesnice.“ „Aha, matka Dannyho dítěte.“

Mladík protáhl obličej. „Až moc ginu, bujaré písně, hodně veselí, a přílišná láska k ženě, jíž se nemohl dotknout. Náhoda.

A nešťastný výsledek.“ „A vy si myslíte, že ta dívka zabila Ann.“ „Ano, myslím. Nenašel se sice žádný důkaz, ale její sestřenice Catherine oznámila, že na podlaze v Annině pokoji ležel kousek cukroví. Ta vesničanka pracovala v jedné továrně na cukrovinky.“

„Hrůza!“ vydechla Nigh. „Ubohá Ann. Všichni její skon považovali za sebevraždu, a tak nemohla být pochovaná na hřbitově.“

„Ano,“ sevřel muž pevně rty. „Absolutně nikdo nemohl uvěřit, že se dáma jako Ann mohla zamilovat do amerického hejska, jako byl Danny Longstreet. Nikdo nepochyboval, že než by se za něj provdala, radši spáchala sebevraždu.“

„Chudák Danny. Víte, co se s ním stalo?“ „Týden jenom pil a pak spolu s otcem odjeli z Margate, aby se už nikdy nevrátili.“

„Ale to dítě podporoval,“ připomněla mu Nigh. „A dal mu i své příjmení.“ Otočila se. Jace dosud stál u zdi a s neztenčeným zájmem ji sledoval. V jeho výrazu se nevyznala, nic z něj nevyčetla. Co když - svým způsobem - žárlil, že se baví s jiným mužem? Proč se tedy k nim nepřipojil?

Představila by ho.

„Ani jsem nezaslechla vaše křestní jméno,“ obrátila se na svého společníka.

Rychle se zvedl. „Ten váš kamarád začíná být netrpělivý, a já už musím jít. Věděla jste, že se trochu podobáte Ann?“

„Jak to víte? Domnívala jsem se, že její otec všechny Anniny fotky spálil.“

„Danny jednu měl a ta mu zůstala.“

„Je ve vašem domě? Nebo ji máte u sebe? Moc ráda bych ji viděla.“

„Rozhlédněte se v Tolben Hall. Uvidíte ji.“ Zadíval se přes její rameno. „Přichází vikář. Musím jít.“

Nigh se ohlédla. Vikář stál vedle Jace s haldou papírů v rukou, a díval se na ni. Zvedla ruku k pozdravu a znovu se otočila k mladíkovi, ale už tam nebyl. Zatraceně! Přála si, aby se setkal s Jacem a aby si vzájemně sdělili informace. Rozběhla se za ním, ale už ho nezahlédla. Rozhlížela se ulicí na všechny strany, nikde nebyl.

S pokrčením ramen se vracela k Jaceovi a vikáři. „Vy jste určitě slečna Smytheová,“ uvítal ji vikář. „A já jsem Innis.

Slyšel jsem, že zjišťujete něco o lidech, kteří kdysi vlastnili Tolben Hall.“

„Ano,“ s úsměvem si s ním potřásla rukou. „Právě jsem se setkala - au!“ vyjekla, jak se jí do paže zaryly Jaceovy prsty.

„Kotník,“ pospíšil si s vysvětlením Jace, aby předešel otázce starostlivého vikáře, co bylo příčinou toho bolestného zaúpění.

„Otec Innis mě ujistil, že tady žádný Longstreet nebydlí. Přijel sem Danny s otcem, koupili Tolben Hall a oba potom zemřeli bez potomků.“

„Ale já jsem právě -“

„Opravdu vám za tohle všechno moc děkuji,“ Jace jí hodně hlasitě skočil do řeči. „Ty fotokopie nám určitě moc pomohou.“

„Jak už jsem vám řekl, většina z toho mála, co zbylo, zůstala v Tolben Hall.“

„Ano, paní Fenneyová nám slíbila, že najde tu krabici s dokumenty, abychom si ji mohli dnes odpoledne prohlédnout.

Abych nezapomněl, prodávají tady někde jídlo přes ulici?

Odneseme si ho do Tolben Hall a najíme se tam.“

Nigh mlčela ke všem Jaceovým plánům, které připravil bez jakékoli porady s ní. Měla na něj vztek jednak kvůli tomu, jak jí skočil do řeči, a taky pro ten štípanec do paže. Ale uvědomila si, že si nepřál, aby se zmiňovala o tom mladíkovi, s nímž právě mluvila. Byl to Longstreet, a přitom se vikář dušoval, že ve vesnici žádní Longstreetové nežijí. Přijel sem ten mladík jen na návštěvu? Na druhou stranu proč ale utekl, jakmile zahlédl vikáře. Co se tu proboha děje?

Jen jako z dálky slyšela, jak vikář Jaceovi radí, kam zajít pro jídlo přes ulici, které si pak odnesou do penzionu.

Jakmile se dostali z vikářova doslechu, obořila se na Jace.

„Co to mělo znamenat? Proč jste mě takhle přerušil?“

„Nechtěl jsem, abyste o tom muži mluvila před vikářem.“

„Ale proč —? Aha, zase tajemství. Nechme si pro sebe, co děláme; mám pravdu?“

„Něco takového.“ Nepodíval se jí do očí.

Pár minut nato se pěšky vraceli vesnicí, zastavili se v několika obchodech, kde nakoupili spoustu ovoce, kuřecí paštiku a džusy v plechovce. Dopřáli si i malé čokoládové dortíky se šlehačkou.

„Ztloustneme,“ zasmála se, spokojená s množstvím získaných informací, které mu hodlá sdělit.

„Tu čokoládu asi budeme potřebovat,“ zamumlal.

„Endorfiny. Jsou moc důležité. A taky láhev vína -radši rovnou dvě nebo tři. Možná i whisky. Máte ráda whisky?“

„Ne. Je na mě příliš silná. Probůh, co je to s vámi? Sice vím, že jste ten nejnáladovější chlap na světě, ale -“

„Já že jsem náladový? To rozhodně ne!“ „Ne? Tak mi vysvětlete, proč jste koupil Priory House!“

Už otvíral ústa k odpovědi, ale zase je zavřel. „Co takhle gin? Chutná vám?“

„Proč se mě snažíte opít?“ svraštila obočí. „Nechci vás opít, jen uklidnit.“

„Uklidnit mě? Proč?“

„Ale nic. Zapomeňte na to.“ Obchodníkovi s vínem podal svou kreditní kartu. „Tak s kým jste se to bavila na té lavičce?“

„S jedním velice příjemným mladým mužem. Choval jste se nezdvořile. Proč jste k nám nepřišel a nepředstavil se?“

„Nechtěl jsem vás rušit. Kdo to byl?“

Počkala, dokud se neocitli na chodníku. „Nějaký Longstreet.

Potomek Dannyho Longstreeta, a bydlí tady.“ „Neříkal ten vikář, že ve vesnici žádný Longstreet nežije?“

„Ano, a to mi připadalo divné. A ještě divnější je, že ten mladík při spatření vikáře vyskočil a utekl. Skoro se zdálo, že se ho bojí.“

„Nebo svěcené vody,“ zamumlal.

„Cože?“

„Nic. O čem jste se vy dva bavili?“

Zamířili k Tolben Hall, Jace plné ruce těžších balíčků, Nigh pár těch lehčích. „O sexu,“ prohlásila.

Neusmál se, ale kráčel stále se sklopenou hlavou, jako by pozorně naslouchal každému jejímu slovu. „A o čem ještě? A v jakém kontextu o sexu?“

„Myslím, že jsme použili termín ,drsný, živočišný sex‘.“

„Co dál?“ zeptal se s naprosto vážnou tváří.

Pochopila, že v něm očividně žárlivost nevyvolá, tak to vzdala. Měli před sebou téměř míli cesty zpátky do B&B, a Nigh ani na okamžik nezavřela pusu, vylíčila Jaceovi všechno, co se dozvěděla od toho mladíka.

„Ale jeho celé jméno jste nezjistila?“

„Chtěla jsem, ovšem jeho vyprávění mě natolik fascinovalo, že jsem to zapomněla zjistit. Nicméně jsem se ho zeptala, jestli je Longstreet, a on řekl ano. Jsem přesvědčená, že kdybychom použili některá fakta na internetu, zjistíme jeho adresu.“

„Myslím, že přesně vím, kde bydlí.“

„Jak jste se to mohl dozvědět?“

„Je to v novinách, co mám od vikáře. Ofotil mi pár zápisů v matrice, kde jsou údaje o úmrtí.“ „Jak tohle souvisí s tím mladým mužem?“

„On…,“ nedopověděl Jace. „Chudák Danny Longstreet.

Určitě se snažil říkat lidem, že Ann byla zavražděná, ale co mohl dělat? Prozradit jim, že osoba, co Ann zabila, byla matkou jeho dítěte?“

„Máte pravdu,“ povzdechla si. „Byl by tu ženu poslal na šibenici, a co by se pak stalo s dítětem? Kdyby si Danny to děcko vzal k sobě, mohl se octnout ve stejné situaci jako Annin otec. Dítě by mu ustavičně připomínalo Anninu smrt.“

„Na všechny strany to bylo zlé,“ poznamenal.

„Ubohá panenská Ann, a chudák Danny. A všechno jen proto, že se jednou v noci nezřízeně opil.“

„Myslím, že na tom, co se stalo, nesou vinu všichni kromě Ann. Ta v celé té záležitosti vystupovala jako jediná skutečně nevinná osoba.“

Skrze stromy zahlédli Tolben Hall.

„Takže podle tohohle Longstreeta jste podobná Ann?“

„Ano, a někde na Tolben Hall je její obrázek.“

Jace zasténal. „Ukrytý v šatně pod podlahovým prknem?

Odsuneme boty a na to prkno vezmeme šroubovák.“

Nigh na něj vrhla zvědavý pohled, a když se odvrátil, její zvědavost ještě vzrostla. „Doufám, že visí na stěně. Viděla jsem tam spoustu drobných viktoriánských tretek.“

„Ano, všude kolem je spousta viktoriánských věcí,“

souhlasil. „Věcí a lidí.“

14

Nevěřím vám ani slovo.“ Loupla po něm očima. Byli v její ložnici v Tolben Hall a na malém stolku měli před sebou rozložený obsah krabice, kterou jim půjčila paní Fenneyová.

Moc toho v ní nenašli, pouze pár obchodních dopisů od Hugha Longstreeta a hlavní pokladní knihu s ročními záznamy o vedení podniku. Žádné osobní dokumenty, žádné sladké milostné dopisy, které Ann posílala Dannymu.

Jedinou zajímavou věc objevili na samém dně krabice. Byla to fotografie mladého muže opírajícího se o strom a dívajícího se na fotografa, jako by si myslel, že celý svět je tady pouze k jeho potěšení.

„To je on,“ vyhrkla Nigh při pohledu na tu podobiznu. „Chci říct, ne on, vím, že tohle musí být Danny, ale je to přesná kopie muže, s nímž jsem dneska mluvila. Longstreetové mají silné geny, když můžou tak kompletně předávat potomkům svou podobu. Je to, jako by posledních několik generací nemělo co do činění s dětmi.“

Podala fotku Jaceovi. „Vypadá jako on, viďte?“

Jace mlčel. „Přece jste ho viděl,“ zamračila se, „tak víte, že se mu podobá?“

„Dovedl bych si představit, že vypadá jako on,“ poznamenal zamyšleně Jace.

„Můžete mi vysvětlit, co tím chcete naznačit? Že byste si ho tak představoval? Co jste viděl?“

Usmál se na ni způsobem, jaký se jí nelíbil. „Zapomněl jsem se zeptat paní Fenneyové na ten Annin portrét. Co se projít po domě, třeba někde najdeme obraz někoho, kdo se vám podobá.“ Zvedl se ze židle a zamířil ke dveřím, ale Nigh se nehnula. „Co zrovna teď skrýváte?“ vyhrkla. Jace vypadal, jako by radši dělal cokoli na světě, jen aby nemusel odpovědět na její otázku. Ale s povzdechem se znovu posadil naproti ní.

„Nikoho jsem neviděl,“ hlesl se skloněnou hlavou, aby se jí nemusel podívat do obličeje.

„Cože?“ Vyskočila a šla k oknu. Chvíli trvalo, než se k němu obrátila. „Nelíbí se mi, co se snažíte říct. Chcete mi tím snad naznačit, že jsem s nikým nemluvila?“

Teď zvedl hlavu a pokusil se o úsměv. „Nevěřím vám!“

Přiblížila se k němu. „Víte, co si myslím? Že jste tak posedlý celou touhle duchařskou záležitostí, že se zoufale bráníte, aby vám do ní někdo nakoukl. Zřejmě jste si tu historku o tom, jak Ann mluvila se svou sestřenicí, sám vybájil a teď chcete i mně vsugerovat, že jsem viděla ducha. Můžu vás ujistit, že muž, s nímž jsem dnes dost dlouho mluvila, byl stejně skutečný jako vy a já. Myslím -“ „Můžete mi uvést jediný důvod, proč bych něco takového dělal? Měl bych snad nechat plavat své zaměstnání a rozjet to Duchařské centrum, které jste si vymyslela vy?“

Chystala se nějak zareagovat, ale nedokázala přijít na žádný důvod, proč by si měl vymýšlet ten duchařský příběh. Přesto byl tajnost sama. „Nevím, proč byste něco takového dělal, ale domnívám se -“ Zmlkla, když z těch papírů jeden zvedl, šel k telefonu a vytočil číslo. „Komu voláte?“

„Vikáři. Když nevěříte mně, možná uvěříte jemu.“ Za několik vteřin už mluvil s otcem Innisem. „Omlouvám se, že vás tak záhy znovu obtěžuji, otče, ale moje asistentka by se vás ráda na něco zeptala.“ Předal telefon Nigh.

Převzala ho se vzdorovitým výrazem. Ověřuj své zdroje, vtloukali jí do hlavy od první chvíle, kdy začala s novinařinou.

„Říkal jste, že ve vesnici není žádný Longstreet,“ začala.

„Někde jsem slyšela nebo četla, že v téhle oblasti existuje pár Longstreetů.“

„Ale žádný živý,“ zasmál se vikář. „Už se mi několikrát doneslo, že jakýsi mladík odpovídající popisu Dannyho Longstreeta bývá často viděn na hřbitově. Nechtěl jsem nic říkat, jelikož nerad rozšiřuju takové povídačky, ale teď, když jste zjistila…“

„Chápu,“ přerušila ho a cítila, jak jí podklesávají kolena.

„Proč si myslíte, že se Danny Longstreet tady kolem potuluje?“

„Nemám ponětí. V Tolben Hall bydlel jen pár let, ale místní tvrdí, že podle vyprávění jejich prarodičů to byl ten nejnešťastnější muž na zemi. Prý v Tolben Hall jezdil na koni po schodišti. Vlastně se traduje, že tohle bylo příčinou jeho smrti. Vyjel na koni až úplně nahoru na schodiště, spadl z koně, skutálel se ze schodů a zlomil si vaz. Jemine! Vidíte, i já opakuju ty povídačky. Na co jste se mě vlastně chtěla zeptat?“

„Dneska ráno, když jsem seděla na lavičce u květinového záhonu, si ke mně přisedl jakýsi mladík a hovořili jsme spolu.

Odešel dřív, než jsem se ho mohla zeptat, jak se jmenuje.

Zajímá mě, jestli ho znáte.“ Pohlédla na Jace, ale ten stál zády k ní a díval se z okna.

Vikář hodnou chvíli mlčel, a když promluvil, jeho hlas byl až přehnaně klidný. „Vás jsem viděl sedět na té lavičce zády k nám, ale nikoho jiného jsem tam nespatřil.“ Téměř zašeptal: „Hovořila jste s Dannym? Dva zdejší lidé nám hlásili, že s ním taky mluvili.“

„Ne, jistěže ne,“ řekla spěšně. „Máte pravdu. S nikým jsem nemluvila. A… mockrát vám děkuju, otče Innisi, velice jste mi pomohl. Díky,“ opakovala, než zavěsila.

Jace se otočil, pohlédl na ni a ona na něj. Všechno, každičký okamžik dnešního rána, to, jak seděla na lavičce s tím hezkým mladým mužem a hovořili o jeho předcích - a možná i o jejích - to všechno se jí znovu vybavilo. Ale nebylo to reálné. Byl to duch? Tomu měla uvěřit?

Podívala se na Jace, viděla jeho oči rozšířené děsem a v příští vteřině už o ničem nevěděla.

Když se probudila, ležela na posteli s pokrývkou naskládanou kolem sebe; záclony byly zatažené a na čele cítila studenou žínku. Jak se snažila posadit, otevřely se dveře do koupelny a vyšel z nich Jace s další žínkou.

„Klidně ležte,“ upozornil ji, a když jí vyměňoval obklad, posadil se k ní na lůžko.

„Tohle nechci!“ strhla tu věc z čela a znovu se pokusila posadit. Ale zatočila sejí hlava a padla zpátky na postel.

Zadívala se na něj. „Jak dlouho jsem tady?“

„Asi čtyři hodiny,“ informoval ji, a když se znovu pokusila zvednout, zatlačil ji zpátky. „Vikář poslal místního doktora a ten vám předepsal sedativa. Nejpozději zítra ráno se z toho dostanete.“

„Doktor? Sedativa?“ Zvolna se začala upamatovávat na to, co slyšela těsně před tou mdlobou. „Danny Longstreet,“

zašeptala. „Seděla jsem a mluvila s duchem.“ Skryla obličej v dlaních a rozplakala se.

Vzal ji do náruče a hladil po zádech a po vlasech, aby ji uklidnil.

„Proč vy se nebojíte duchů?“ vzlykala s hlavou zabořenou do jeho ramene. „A proč já si dokážu poradit s bombami, ale ne s duchy? Co od vás chtějí? A ode mě?“

„Podobáte se Ann a jste s ní spřízněná,“ vysvětlil jí. „Danny si zřejmě přál být v blízkosti člověka, který měl v sobě něco z ženy, kterou miloval.“

„Ale nikdy mě nekontaktovali v době, kdy jsem žila v Margate. V tom domě jsem se pohybovala často a ducha jsem nezahlédla ani jednou.“

„Možná jste Ann cítila. Třeba nad vámi držela ochrannou ruku.“

Pravdivost jeho slov ji ještě víc rozplakala, ale pak ten vzlykot pomalu ustával. Jace jí podal plnou hrst bílých papírových kapesníčků z krabičky na nočním stolku.

„Přejí si, abychom pro ně něco udělali? Něco zjistili?“

zeptala se, když si důkladně pročistila nos. „Proč se nám zjevují?“

„A proč nám poskytují informace?“ zeptal se. Položil ji zpátky na polštáře, ale zůstal sedět na kraji lůžka. „Připadá vám zvláštní, že vy a já jsme spolu? Chci říct, já jako majitel Priory House a vy, potomek Ann Stuartové. A teď jsme tu společně a oba vidíme duchy.“

„Vám se aspoň o nich zdálo, takže jste si mohl zachovat zdravý rozum, kdežto já jsem za bílého dne mluvila s mrtvým mužem.“

„Co vlastně víme o světě duchů? Jak o nich zjistíme něco víc?“

Nigh se znovu hlasitě vysmrkala. „Nic nevíme, protože duchové neexistují. Objevují se nám na televizi, a všichni mají pocit, že cítí duchy. A jestli nějakého vidí, pak jen jako světlo.

Nesedí na lavici a nebaví se s nimi. Vy jste mě viděl, jak se bavím s nikým. Určitě vás napadlo, že jsem se zbláznila.“

„Dovedl jsem si představit, co se děje. Byla to zvláštní situace. Jen jsem měl strach, jestli se něco nestalo.“

„Jako tehdy vám, když vás Ann div nezabila?“

„Přesně.“

„Danny mě mohl odvézt na svém koni.“ Na okamžik znovu zabořila hlavu do dlaní, a pak k němu zvedla oči. „Do téhle vesnice by měli nainstalovat výstražné tabulky. Nebezpečí napadení duchem hledajícím svou dávno ztracenou lásku. V

případě zranění vyhledejte lékaře.“

Zasmál se. „V margateském ubohém plátku se objevil váš lživý článek, a jaké z toho vzešlo pozdvižení, kolik lidí se na něm snažilo profitovat. Představte si, jak by to asi dopadlo, kdybyste nějakému… odpusťte… reportérovi vykládala, že jste seděla na lavičce a vedla dlouhý rozhovor s někým, kdo tam nebyl.“

„To si nedovedu představit,“ hlesla. „Mimochodem, díky za to, že jste mě nenechal vybrebtat vikáři všechno, o čem… o čem jsme si s Dannym povídali.“

„Nemáte zač. Nemyslím si, že zdejší lidé nějak zvlášť touží po povídačkách, že tady někdo další viděl duchy. Zdá se, že k většině těch, co zahlédli Dannyho, musel zajít zdejší praktický lékař.“

„A ten má zřejmě vždycky při ruce zásobu barbiturátů. Je to stejné, jako nechávat protilátky na uštknutí jedovatým hadem přímo v teráriu.“

Usmál se. „Jak je vidět, už je vám líp, vrátil se vám smysl pro humor. Pobyl jsem chvíli s tím lékařem a s vikářem a —“

„Kdo to ještě ví?“ skočila mu do řeči. „Zavolal jste mému vydavateli do Londýna? Už se na CNN objevilo, že se jedné válečné zpravodajce zjevil na lavičce v jedné anglické vesnici hezký duch?“

„Neřekla jste mi, že byl hezký.“ Jace se zvedl a teď stál v nohách lůžka a s úsměvem pozoroval, jak se začala hájit. „Od toho doktora jsem dostal příkaz, abych vám dal k večeři, co si budete přát, a mluvil s vámi o všem, co jste viděla, jestli to ovšem budete sama chtít. Jinak můžete dělat, co chcete, záleží na vás.“

„Prostě cokoli, co mě odvrátí od šílenství, je to tak?“ Sjela ho výmluvným pohledem. „Jak se zdá, moje reakce na shlédnutí toho ducha byla naprosto normální.“

„Jestli je mdloba normální, pak doufám, že se neocitnu v blízkosti další osoby, která spatřila ducha,“ prohlásil.

„Přesně tak. Uvědomte si, že jsem úplně normální. Jen jsem jednala hystericky a totálně jsem zkolabovala. Vy ovšem ne.

Viděl jste ducha a vůbec vás to nerozrušilo. Proč?“

Podal jí sklenku vody, ale když viděl, jak se jí třese ruka, znovu se posadil na pelest postele a přidržel jí sklenku u úst.

Napila se a opakovala svou otázku:“Proč?“

Přistoupil k oknu a trochu rozhrnul záclonu. Venku byla tma.

Otočil se k ní a tiše řekl: „Možná mám blíž k smrti než vy.“

Vykulila oči. „Jste nemocný? Takže to je to vaše velké tajemství?“ Oči se jí znovu naplnily slzami.

„Ne,“ s úsměvem zavrtěl hlavou. „Nejsem nemocný, ale díky za váš zájem.“ Na chvíli se odmlčel, jako by si rozmýšlel, co říct. „Někdo, koho jsem velice miloval, zemřel, a od té doby prakticky nežiju. Třeba to ti duchové vycítili.“

„A teď se chcete spojit s osobou, která zemřela, viďte?“

zeptala se tichounce. „Proto jste předělal ten pokoj, aby vypadal jako Annin. Přál jste si ji naklonit, jak jste se sám vyjádřil, aby se vrátila, protože jste se jí chtěl na něco zeptat.

Mám pravdu?“

„Ano.“ V jeho úsměvu zahlédla úlevu, že se jí svěřil.

„Možná očekáváte příliš mnoho,“ pokračovala a sama vycítila, jak se z ní dere na povrch profese investigativního novináře. „Při svých setkáních s lidmi v jiných zemích jsem často dostávala otázky, jestli znám to či ono v Anglii. Říkali mi: ,Setkal jsem se s jedním Angličanem, možná ho znáte.‘“

„To se stává i ve Spojených státech. Co tím chcete říct?“

„Jestli se všichni duchové na téhle planetě navzájem znají.

Znají každého, kdo umřel?“

„To nevím.“ Z Jaceova hlasu vycítila narůstající vztek. „O

tomhle nevím víc než kdokoli jiný. Ale jsem si naprosto jistý, že žádnému duchovi nemůžu ublížit. Přál bych si zamilovat se do Ann Stuartové. Chtěl bych se s ní oženit, jít s ní do postele a zplodit s ní děti. Kéž bych naplnil ten obrovský dům malými čilými dětičkami, které by žily navěky a nikdy nezemřely.“

Zlostně se posadil na kraj postele. Zírala na jeho obličej zrůzněný emocemi. Odhodila přikrývky, naklonila se k němu, objala ho a položila mu hlavu na rameno. „Je mi tak líto všeho, co se vám přihodilo. Hluboce s vámi cítím,“ zašeptala.

Poplácal ji po ruce. „Asi bych už měl jít. Omlouvám se za ten svůj výbuch. Na stole jsou sendviče a paní Fenneyová slíbila, že během půlhodiny přinese nahoru konvici s čajem.“

„A co vy?“ zeptala se.

„Je mi dobře,“ ujistil ji, když se zvedl k odchodu. „Můžu zajít do vesnice pro něco k jídlu.“

„Chcete jít k tomu kostelu, posadit se na lavičku a požádat Dannyho Longstreeta, aby k vám přisedl. Je to tak?“

„Já…,“ nedořekl. Zamířil ke dveřím. „Myslím, že už budete v pořádku. Podle doktora nějakou chvíli pocítíte slabost, ale to pomine. Po zdravém nočním spánku vám možná všechno bude připadat jen jako sen. A třeba si z něj ani moc nezapamatujete.

Dobrou noc,“ popřál jí a vyšel z pokoje.

Po jeho odchodu jí ta místnost připadala obrovská, velmi tmavá a nesmírně prázdná. Jestli Jace odešel, paní Fenneyová se nacházela na opačné straně domu a jiní hosté tady nebyli, zůstala úplně sama. Vylézt z postele ji stálo dost sil. Slabé, roztřesené nohy ji sotva donesly do koupelny. Pak rozsvítila všechna osvětlovací tělesa, která našla. Tma ji děsila.

Snědla půlku sendviče s kuřetem, vypila láhev vody, spěšně se vykoupala a oblékla si novou noční košili. Paní Fenneyová se s čajem neukázala, což Nigh znepokojilo. Možná se ta žena bála stejně jako ona.

Byl teprve časný večer, když si Nigh vlezla zpátky do postele. Cítila se tak slabá, jako by právě zdolala výstup na nějakou vysokou horu. Zatoužila zajít do Jaceova pokoje a zjistit, jestli už se vrátil, ale pochybovala, že by k tomu měla dost sil.

Ležela na lůžku, všude spousta světla, a přicházely k ní představy. Hovořila s mužem už víc než sto let mrtvým. Co chtěl? nepřestávalo se jí honit hlavou. Pořád a pořád. Co chtěli?

Kdo byli oni? Ann, Danny a Jace. Co si přál Jace? Rozloučit se s osobou, kterou kdysi velice miloval? Promluvit si s ní —Nigh byla přesvědčená, že šlo o osobu ženského pohlaví -

naposled?

Nebylo snadné usnout se všemi těmi myšlenkami vířícími v její mysli a při rozsvícených světlech. Záclonami proniklo světlo reflektorů. Najednou cítila srdce až v krku. Jasná světla míhající se před ní vypadala tak neskutečně jako z jiného světa, ze světa duchů. Pevně semkla víčka.

Když se probudila, nevěděla, kolik je hodin, ale v místnosti se nesvítilo, pokoj tonul ve tmě. Okamžitě zostražitěla, avšak velká, silná ruka ji pohladila po tváři. „Pst,“ uslyšela hlas, který teď už tak dobře znala. „Všechno je v pořádku. Jen klidně ležte a odpočívejte.“ Ucítila teplo silného těla tak blizoučko jejího a teplé paže kolem svých ramen. Usmála se a vmžiku se znovu ponořila do spánku.

Když se ráno vzbudila, záclony byly roztažené a do pokoje proudilo sluneční světlo. Vybavila si včerejší události, ale už ne tak jasně, a rozhodně ji neděsily.

Osprchovala se, umyla a vysušila si vlasy, oblékla se, nalíčila a seběhla dolů. Měla hlad jako vlk. V tuhle chvíli by dala bůhvíco za smaženky paní Fenneyové.

Jace už seděl u snídaně. Byl dokonale oholený, zřejmě vykoupaný, ale jeho oči měly uštvaný a unavený výraz.

„Vypadáte, jako byste to byl vy, kdo spatřil ducha,“

prohlásila bezstarostně, ale její žert padl na neúrodnou půdu, protože Jace se neusmál.

„Asi byste měla dnes odtud odjet,“ prohlásil nad šálkem čaje. „Myslím, že už jste viděla víc než dost.“

Ani to, čím musela projít, by ji nepřimělo k odjezdu. „Ještě jsme nenašli Annin portrét,“ namítla. „Podle Dannyho je někde tady.“ Vytřeštěně pohlédla na Jace. „Vážně jsem to teď vyslovila? Mrtvý Danny mi řekl, kde ten obrázek je, a já se o tom zmiňuju, jako bych s ním právě mluvila po telefonu.“

Jace natáhl ruku přes stůl a zvedl nějaké desky. Byla v nich fotografie hezké mladé ženy v tmavých šatech s honzíkem, jaké se nosily v sedmdesátých letech devatenáctého století.

Vlasy měla pevně stažené dozadu a jejich bohatství na šíji spínala lesklá spona. Byla štíhlá a zřejmě i vysoká. Jak se vyjádřil Jace, kdyby žila dnes, mohla z ní být modelka.

„Lichotí mi názor těch, co tvrdí, že se jí podobám,“

prohlásila Nigh.

„V dnešní době ji považujeme za krasavici, ale pochybuji, že tehdy měli na její vzhled stejný názor. Byla příliš vysoká a moc hubená. A netvářila se příliš upejpavě.“

„Vám se zdá, že vypadala až příliš sexy.“

„Ano,“ přikývl a fotku jí vzal.

Nigh přistoupila ke kredenci, kde si do misky nasypala mušli a zalila je mlékem. Posadila se ke stolu a z konvice si nalila čaj. „Kde jste vzal ten obrázek?“

„Paní Fenneyová měla krabici plnou starých fotografií. Po Dannyho smrti byl dům i s jeho veškerým vybavením prodán, ale nikoho nenapadlo vyprázdnit i podkroví, takže v domě zůstala ještě spousta věcí.

„Co se stalo s penězi z toho prodeje?“

„Všechno šlo na Dannyho dluhy.“ Jace odsunul na kraj talíře míchaná vajíčka. Z bohaté anglické snídaně paní Fenneyové toho moc nesnědl. „Danny zřejmě věděl, že zemře, proto spoustu peněz věnoval na dobročinné účely, a pak žil čtyři roky na dluh. Včera večer jsem hovořil s jedním mužem, co zná historii vesnice, a od něho jsem se dozvěděl, že ty peníze vyšly téměř přesně. Prodej domu a nábytku do puntíku vyrovnal Dannyho dluh.“

„Myslíte si, že spáchal sebevraždu, viďte?“ zeptala se opatrně.

Zvedl k ní oči. „Myslím, že Danny po Annině smrti nechtěl dál žít. Věděl, že zemřela jeho vinou. Kdyby se neopil a nepřivedl tu vesničanku do jiného stavu, ta by potom nezabila Ann. Jak by se vám žilo s vědomím, že jste zabila někoho, kdo pro vás znamenal všechno na světě?“

Jeho slova zazněla tak srdceryvně, že se naklonila, aby se dotkla jeho ruky, ale stáhl ji.

„Nigh?“

„Ano?“ Vycítila, že jí chce říct něco moc důležitého, a zatajila dech.

„V posledních dnech jste byla mou neocenitelnou pomocnicí, ale odteď potřebuju pracovat sám. Zjistil jsem, že odtud jede vlak přímo do Margate. Potřebujete se jen nějak dopravit na nádraží. Odpoledne už můžete být doma.“

Nevěděla, má-li se vztekat, nebo být uražená. Vztek zvítězil.

„Mimořádně mě rozrušil hovor s nějakým duchem, takže teď se mě chcete zbavit. Mám padáka, co?“

Pohlédl jí přímo do očí. „Ano. Přesně tak. Jako asistentka mi nejste moc k užitku, jestli k vám musím volat doktora, protože omdléváte, a pak musím vysedávat celou noc u vašeho lůžka.

Potřeboval jsem někoho, kdo mi může opravdu pomoct s tím, co dělám, ale vy jste příliš zbabělá, abyste mi byla nějak prospěšná. Chci, abyste se vrátila do Margate a nepřibližovala se k Priory House. Už žádné čenichání v mém domě. Nechám pevně uzavřít vchod do podzemní chodby. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

„Naprosto.“ Zvedla se a vyběhla z jídelny. Deset minut nato už měla sbaleno.

Paní Fenneyová stála dole připravená odvézt ji na nádraží.

„Je mi to moc líto,“ omlouvala se. „Náš vesnický duch už se léta nikomu neukázal, tak jsme si mysleli, že už se mu dostalo nebeské odměny, ale vikář řekl, že jste s ním strávila pár chvil.“

Nigh nedokázala nic víc než přikývnout. Samým vztekem ze sebe nevydala hlásek.

Čtyři míle k nádraží ujely v naprostém mlčení. Když se loučily, paní Fenneyová jí podala jízdenky. Byly do první třídy.

„Pan Montgomery mě požádal, abych se vás zeptala, jestli něco nepotřebujete, a dal mi pro vás tohle.“ Byla to obálka očividně obsahující peníze.

„Nechci -“ začala, rozhodnutá peníze odmítnout. Nají se až doma.

Paní Fenneyová vzala její ruce do svých. „Neměla byste se na něj zlobit, drahá. Měl o vás takovou starost. Včera dlouho ponocoval a slyšela jsem, že o vás mluvil s doktorem a s vikářem, a taky navštívil našeho vesnického kronikáře. Když se vrátil, musela jsem mu odemknout přední dveře, a tak náhodou vím, že v noci zůstal u vás v pokoji. Staral se o vás. Musí vás moc milovat.“

„Ne,“ vybuchla Nigh. „On -“ Zmlkla. Nemínila se té ženě svěřovat se svými soukromými problémy. „Děkuju vám.

Děkuju vám za všechno. Máte krásný dům a jídlo u vás mi moc chutnalo.“

„Ráda slyším, že se vám líbila aspoň část vaší návštěvy,“

usmála se stará žena, když vlak právě vjížděl do stanice.

Nigh si hodila tašku na rameno a zamířila k nástupišti.

„Postarejte se o něj, ano? A hlavně už mu nedávejte ty zatracené pudinky.“

„Mému manželovi nikdy neublížily,“ pochlubila se paní Fenneyová.

„Jo, ale kde je teď?“ zvolala Nigh z nástupiště.

„Na Aljašce pracuje na ropném vrtu,“ volala za ní bytná, když se vlak dal do pohybu.

Nigh jí se smíchem zamávala a šla najít své sedadlo.

15

Nigh požádala zelinářova syna, aby ji odvezl z nádraží domů. Celou cestu nezavřel pusu. „Řeknu vám, Nigh, jste fakt třída. Tahle vesnice nikdy nezažila větší vzrůšo. Lidi sice tvrdí, že největší senzace je ten Priory House a duchové, co se v něm zjevujou, ale já sázím na vás. Nejdřív jste odsud utekla den po pohřbu svý matky a brzy nato jsme vás viděli v telce, jak čtete zprávy, a za nějakou dobu jste se objevila na obrazovce přímo z - kde jste to byla?“

„V Afghánistánu.“

„Jo, přesně. Věděl jsem, že to bylo ňáký fakt cizí místo.

Jestlipak víte, že některý místa jsou cizejší než druhý?

Austrálie je cizí, ale ne tak úplně. Víte, co myslím, ne? Možná je to tím jazykem. A Spojené státy jsou cizí, ale ne tak docela. I když starej Harris u řezníka tvrdil, že jsou ze všech nejcizejší.

Chápete, jak to myslím? Tak či tak, každej určitě bude souhlasit s tím, že Afghánistán je opravdická cizina. A vy jste tam byla, a všichni už přestali počítat, do kolika zemí jste cestovala. A pak se tu objeví tenhle bohatej Amerikán a první, co se dozvíme, je váš společnej útěk. ,Ale jak mohli?‘ žasnou všichni, zvlášť po tom, jak jste o něm napsala ten příšernej článek do novin. Bez urážky, Nigh, ale kdyby moje přítelkyně napsala něco takovýho o mně, přestala by být mou přítelkyní.

Víte, co myslím, ne? No, Harris má možná pravdu, že Američani jsou nejdivnější, protože vy dva jste spolu utekli bůhvíkam zrovna jako byste byli normální zamilovaný hrdličky. Od paní Browneový vím, že jste spolu strávili celej den v tý strašidelný ložnici, a ani jste nepřišli k obědu. Pak jste společně utekli. Taky jste si prej vymyslela celou tu věc s tím domem a teď z toho nic není, ve vesnici nebude žádnej výdělek, a lidi by ho potřebovali. Tak kam jste se s tím Američanem poděli, jestli se smím zeptat?“

Konečně zastavili před jejím domem. Nigh otevřela dveře vozu, poděkovala mu za odvoz a vystoupila.

„Až budete mít cizinců po krk, víte, kde bydlím,“ volal za ní otevřeným okénkem.

„Jo, vím, co myslíte.“ Zamávala mu, rozběhla se k domu, vlétla dovnitř a zabouchla za sebou. Za dveřmi zůstala chvíli stát, aby se uklidnila, načež vešla rovnou do kuchyně a postavila vodu na čaj. Ještě se ani nezačala vařit, když uslyšela hlas své přítelkyně Kelly. Jediné, co si teď přála, byla samota, v níž by si mohla utřídit myšlenky.

Podařilo se jí nasadit úsměv, když Kelly vpadla do kuchyně.

„Kelly, drahoušku, tak ráda tě vidím.“

„S těmahle řečma na mě nechoď!“ zavrčela Kelly a odhodila tašku na kuchyňský stůl. „Nejradši bych ti zakroutila krkem!

Ve městě se mě všichni ptají, co máš vlastně za lubem, a já jim musela říct, že nemám sebemenší ponětí. Z Afghánistánu jsem od tebe dostávala sáhodlouhé videopohlednice s podrobným vylíčením všeho, co prožíváš. Ze svého pobytu v Saúdské Arábii jsi mi poslala dvanáct pohlednic. Telefonovala jsi mi z míst, co jsem ani nenašla na mapě. Teď se vrátíš domů a co se děje? Zmizíš. Ale ne sama, ty zmizíš s chlápkem, o němž tady nikdo nic neví. Kde jste ksakru byli?“

Odpověď na Kellyinu otázku byla tak dlouhá a složitá, že Nigh nevěděla, kde začít - i kdyby chtěla. Mlčky naplnila čajovou konvici, z kredence vyndala dietní suchary a rozložila je na talíř.

Kelly nalila čaj a přidala do něj mléko, aniž odtrhla oči od obličeje své přítelkyně. Když znovu promluvila, její hlas už zněl mnohem klidněji. „Vypadáš, jako by ses vrátila z pekla.“

„Jo, v pekle jsem byla.“

„A kde je on?“

Nigh pokrčila rameny. „V jedné hampshirské vesnici.“

„Strávili jste spolu noc? Co se stalo? Pohádali jste se a rozešli?“ Položila dlaň na Nighinu ruku. „Promiň. Ale možná je to tak lepší. Třeba -“

„Sahají tvé myšlenky trochu výš než pod pas?“ vypěnila Nigh. „Tak zaprvé: neutekla jsem s ním. Jestli si vzpomínáš, celá vesnice začínala šílet, protože všichni počítali s tím, že se otevře Duchařské centrum a oni v něm najdou zaměstnání.“

„Ale tak jsi to napsala, ne?“

„Tehdy jsem si myslela, že je to jeho záměr. Tak mi to bylo řečeno.“

„Kým?“

Nigh zavrtěla hlavou. „Na tom teď nezáleží. Je to tak dávno, že si skoro na nic nevzpomínám.“

„Bylo to před třemi dny,“ připomněla jí Kelly.

„Tři dny mohou vydat za celý život.“

Kelly vypila čaj a snědla jeden suchar. „Tak a teď mi všechno podrobně vylič,“ vybídla přítelkyni.

„Ne,“ odmítla Nigh. „Nemůžu.“ Zvedla ruku, aby zabránila Kellyiným dalším slovům. „Ne že bych ti to nechtěla říct, já jen nevím, co bych ti řekla.“

„Snažíš se mi namluvit, že jsi s tímhle mužem strávila několik dní, aniž jsi z něj vypáčila každé jeho tajemství, včetně toho, kam si v dětství ukrýval svou krabici s poklady?“

„Nevím o něm teď o nic víc, než když jsem se s ním setkala.

Jistě, dozvěděla jsem se, kde vyrůstal a jak se jmenovali jeho bratranci a sestřenice. Jsem obeznámena s fůrou nedůležitých věcí, ale nevím, co ho pohání. Nevytáhla jsem z něj ani to, proč koupil Priory House.“

„Kvůli těm duchům. Paní Browneová všude vykládala, jak vylepšil ten strašidelný pokoj, aby vypadal jako z doby královny Viktorie. Každý samozřejmě říká, že Američani o historii nic nevědí, protože sami žádnou nemají, ale on by měl vědět, že lady Grace nežila ve viktoriánské době. Někdo by mu měl pomoct vyznat se v historických obdobích.“

„Přestaň!“ Nigh si zacpala uši. „Těch pomluv mám už po krk! Je mi nanic z lidí, co si vymýšlejí historky o něčem, o čem vůbec nic nevědí.“

Kelly mlčela, a když se na ni Nigh zadívala, překvapil ji její vážný výraz.

„Máš pravdu. A já jsem jedna z nich,“ přiznala Kelly.

„Klesla jsem dokonce tak hluboko, že jsem naslouchala té semetrice Browneové. Omlouvám se. Jestli chceš, vyslechnu tě, a to, co mi povíš, se z téhle místnosti ven nedostane. Jestli si přeješ, můžu rozšířit nějaké fámy, aby se lidi nedozvěděli pravdu. Když tak o tom teď přemýšlím, docela bych se tím bavila.“

„Jsi moje dobrá přítelkyně a já si moc přeju, abys jí zůstala i nadále.“ Nigh vzala její ruku do své.

„Takže mi nic nepovíš.“

„Přesně tak,“ přikývla Nigh. „Ale chtěla bych nějaké informace od tebe.“

„S jednou podmínkou.“

„Jakou?“

„Seženeš mi autogram George Clooneyho. Ale věnovaný přímo mně. O žádný anonymní podpis nestojím.“

„Zbláznila ses? Já přece nedělám rozhovory s celebritami.“

„V televizi jsem viděla George Clooneyho a jeho otce, jak jeli do stejné země jako ty a -“

„Fajn, slibuju, že jestli pojedu do nějaké válkou poničené země a náhodou tam natrefím na oba pány Clooneye, požádám toho mladšího, aby se na úlomek šrapnelu podepsal a svůj podpis věnoval výslovně Kelly. Teď jsi spokojená?“

„Naprosto. Tak co chceš vědět?“

„Všechno, co víš a co můžeš zjistit o Clivu Seftonovi.“

„Tohle?“ protáhla zklamaně Kelly.

„Konkrétně bych potřebovala vědět něco, čím bych ho přiměla prozradit mi nějaká tajemství. Udělám všechno, kromě sexu s ním. Jsem dokonce odhodlaná mu uvařit.“

„Tak tohle ho určitě přiměje, aby promluvil,“ prohlásila Kelly s notnou dávkou sarkasmu.

„Víš, co myslím,“ zasmála se Nigh.

„Co?“

„Z nádraží domů mě odvezl syn zelináře.“ „Aha,“ zaúpěla Kelly. „Ten mládenec nezavře pusu, že?“

„Když jsem ho viděla naposled, byl to ještě kluk.“ „Dlouho jsi tu nebyla.“

„Mám pocit, že tady jsem delší dobu než tam venku.“ Nigh si přejela rukou po obličeji. „Pan Montgomery se v tomhle městě něčeho nebo někoho tolik bojí, že jsem z něj nedostala slovo. Opravdu bych potřebovala vědět, co to je.“

„Duchové,“ usoudila Kelly. „V podstatě každý normální člověk se bojí duchů. Kdybych nějakého viděla, tak bych -“

„Omdlela, a doktor by ti píchnul sedativa, která by tě uzemnila na posteli na víc než čtyřiadvacet hodin.“

„Doufám, že tohle neříkáš z vlastní zkušenosti.“

„Nic takového neříkám,“ usmála se Nigh. „Ale teď, jestli ti to nevadí, běž a zjisti, co můžeš. Zeptala bych se sama, ale… „

„Pohled na tebe by vyvolal vzbouření. Lidi jsou rozpolcení -

vztekají se, a současně jsou rádi, že se Margate neproslaví díky duchovi té dámy, co přepadávala dostavníky a loupila. Co je na tom k smíchu?“

„Jen si nejsem jistá, že duch téhle lupičky někdy existoval.

Ovšem s absolutní jistotou vím, že tady volně pobíhá dvojice viktoriánských duchů.“

„Pak tedy ten tvůj Američan není takový nevzdělanec.“

„Máš pravdu, není nevzdělaný ani hloupý, a rozhodně nemíní z Priory House udělat výletní místo pro turisty.“ Prudce zvedla hlavu. „Kelly? Mají MacFarlandovi dosud toho příšerného psíka, co očurává lidi?“

„Jo, ale zavírají ho v zahradě.“

„Mohla bys pro mě udělat něco doopravdy hrozného?“

„S radostí.“

„Nevíš, jestli spolu Lewis a Ray stále ještě obědvají před požární stanicí?“

„Pokud je mi známo, své zvyky za těch deset let nezměnili.“

Nigh a Kelly byly nej lepšími přítelkyněmi od svých tří let a často dokázaly uhodnout myšlenky té druhé.

„Moment! Nic mi neříkej! To tihle dva mizerové ti napovídali všechny ty lži o tom Američanovi. A tys jim uvěřila?“

Nigh jen rozpačitě pokrčila rameny.

„Dobrá. Postarám se o ně. Jsem si jistá, že mi MacFarlandovi toho psa půjčí. A asi jim řeknu, nač ho potřebuju. Náklaďák plný Londýňanů přejel přes jeden z květinových záhonů paní MacFarlandové, takže mi ráda pomůže.“

„Zní to dobře. Teď jdi, ať se můžu dát do práce. Potřebuju si to promyslet. Jakmile něco zjistíš, okamžitě se ozvi.“

„Dneska večer hodím děti na krk Jamesovi a přijdu ti povědět, co se dozvím. A přinesu večeři.“

„Skvělé!“ Nigh vyprovodila přítelkyni ke dveřím.

Dům znovu ztichl. Rozhodla se strávit zbytek dne sepisováním všeho, co si o Montgomerym zapamatovala. Moc jí toho neřekl, ale něco z těch útržků dá dohromady. Už ve vlaku přišla na jediný důvod, proč ji poslal pryč - bál se o ni.

Protože věděla, že těch dvou duchů, co se milovali před více než stoletím, se nebál, byla příčina jiná, a Nigh musí za každou cenu zjistit jaká.

16

Kelly zavolala v sedm a omlouvala se, že nemůže přijít, ale Emma Carewová prý ví „všechno“.

„Co to znamená?“ podivila se Nigh.

„Nevím. George řekl, že Clive a tvůj Montgomery seděli jednou večer skoro hodinu s hlavami u sebe a velice vážně se o něčem bavili.“

„Co je svedlo dohromady?“ nechápala Nigh.

„George si nemohl vzpomenout, ale znáš George, jak se nejedná o politiku, nemá zájem. Jen říkal, že Emma a Clive se o něčem dohadovali a pak Montgomery odtáhl Cliva do jednoho zadního boxu. Odkázal mě na Emmu.“

„Doufám, že jsi jim nevyzvonila, že se o to zajímám já.“

„Jistěže ne! Řekla jsem jim, že jsem tě neviděla. Promiň, ale já tady musím žít, a tvoje jméno teď nemá dobrý zvuk.“

Nigh zavěsila. Najednou nechápala, proč opustila relativní klid Středního východu.

Pořídila si seznam všeho, co věděla o činnostech Jace Montgomeryho od jeho příjezdu, a snažila se přijít na skutečný důvod, proč koupil Priory House. Dvěma věcmi si byla jistá.

Zaprvé: nekoupil ten dům proto, že se mu moc líbil a chtěl v něm navěky žít. A zadruhé: nebydlí tam kvůli těm duchům. Pro něj duchové znamenali jen prostředek k něčemu jinému, k něčemu, co ho přimělo přiznat, že měl „blízko k smrti“.

Načrtla si přehled, kde všude byl a s kým se setkal. Něco jí řekl on sám a něco se doslechla od jiných. Dozvěděla se, že potkal „ty tři“, Browneovou, Wheelerovou a Parsonsovou.

Vesnické děti se předháněly v přezdívkách, které si tenhle „triumvirát“ od nich vysloužil: Příšerná trojka, Děsivá trojice a mnohé další. Kelly držela prvenství - pro ni to byly Tři obludy.

Bez ohledu na svá jména se tyhle ženy považovaly za vládkyně Margate. Znaly se od dětství a byly blízké přítelkyně, které spojoval zájem o to, co se kde šustlo. Nic jim neuniklo, věděly úplně všechno o všech a šířily to dál. Svá osobní tajemství ale držely pod pokličkou. Ne že by se lidi o ně nějak zvlášť zajímali, ale stejně si střežily své soukromí. Manžel paní Browneové přišel o život v nějaké válce - někteří tvrdili, že v první světové - a vdova se vrátila s dítětem a potřebovala práci.

Od té doby žila v Priory House. Její dcera v osmnácti utekla z městečka a už ji nikdo nikdy neviděl, ani o ní neslyšel.

Paní Parsonsová ovdověla teprve loni, a její manžel si za života vysloužil pověst největšího chudáka pod pantoflem, jakého kdy tahle země nosila. Pod jejím tvrdým šéfováním dělal poskoka v papírnictví a dřel jako otrok.

Paní Wheelerová se narodila v Margate jako Agnes Harkensová. V šestnácti někam odjela se svými rodiči a ve třiadvaceti se vrátila s titulem paní Wheelerová. Neměla rodiče, manžela ani žádné děti, zato dost peněz na to, aby si koupila na hlavní ulici dům, v němž si otevřela takzvanou historickou knihovnu. V třiadvaceti vypadala stejně nepříjemně jako ve svém současném věku a nikdo se jí nikdy neopovážil zeptat, co se stalo s jejími rodiči nebo s manželem.

Ty tři ženy obnovily přátelství z dětství a vládly Margate už půl století. Neudálo se nic, o čem by nevěděly a co by si navzájem nepověděly a okamžitě nerozšířily po městě.

Nigh zjistila, že Jace už měl to potěšení setkat se s těmi třemi gráciemi, které si ho vzaly „do parády“. Paní Parsonsová mu prodala spoustu drahých bloků a per a paní Wheelerová mu půjčila krabici se vším, co se týkalo Priory House.

Jak si Nigh prohlížela svůj seznam, napadlo ji, že Jaceovi možná na té knihovně něco nesedělo.

Unaveně zívla a rozhodla se jít do postele. Hned však neusnula, asi ze strachu, aby se jí znovu nezjevil Danny Longstreet, ale všude panoval klid, a tak zavřela oči. Zdálo se jí o Jaceovi, viděla ho, jak se smíchem strhává šlahouny vinné révy z kamenného podstavce. Měla pocit, že pokaždé, když se na něho podívala, se smál.

Probudila se do slunného dne. Vrátila se jí energie a víc než jindy byla rozhodnutá vypátrat, co Jace Montgomery skrývá.

Se svým mini to vzala zadem, nechtěla jet po hlavní ulici, a zaparkovala za knihovnou. Věděla, že knihovna otvírá až v devět, ale bylo jí známo i to, že paní Wheelerová tam chodí už v sedm. Zaklepala na zadní dveře.

„Ještě není otevřeno,“ ozvala se paní Wheelerová svým pánovitým hlasem, když otevřela dveře, aby té drzé osobě dala najevo, co si o ní myslí. „Ach, to jste vy.“

„Ano, já. Neměla byste nic proti tomu, kdybych si tady provedla malý soukromý výzkum? Nebudu vás rušit.“

Servilnost u paní Wheelerové často zabodovala.

„Tak dobrá,“ bručivě souhlasila, ale Nigh neušlo, že ji to potěšilo. Konečně, Nigh byla místní celebrita. „Jestli máte zájem o Střední východ, tak o něm toho tady moc nemám.“

Ztišila hlas. „Zato mám pár věcí o Cornwallu.“

Nigh ji zpočátku nepochopila, ale pak na ni spiklenecky mrkla: „Copak, zase se tam dole pašuje?“

„O tom já nemůžu mluvit,“ bránila se knihovnice, přesto Nigh vytušila, že ta žena ví něco, co nikdo jiný neví.

„Máte o to místo zájem, protože jste tam možná žila po svém odjezdu z Margate?“ zeptala se nevinně Nigh, když z tašky vytáhla blok a pero, jako by si chtěla zaznamenat všechno, co jí knihovnice odhalí.

Podle očekávání se paní Wheelerová okamžitě stáhla. „Tak s čím vám můžu pomoct?“ Její hlas teď studil.

„Chci se dozvědět něco o našem novém sousedovi, panu Montgomerym.“

„Aha.“ Paní Wheelerová začala roztávat. „Je to divný patron.

Ne že bych chtěla pomlouvat, ale paní Browneová mi řekla o velice zvláštních věcech kolem něj.“ Sjela Nigh pohledem od hlavy k patě. „Ale vy byste to měla vědět. Strávila jste s ním spoustu času.“

„Dobrý zpravodaj musí něco obětovat,“ prohlásila Nigh.

„Aha, chápu, co myslíte.“

Nigh se měla co držet. Uvědomila si, že si teď zadělala na další klepy, které se rychlostí blesku rozšíří po celém městě.

Bude se to vykládat tak, že se Nigh jen snažila vydolovat z Jace nějakou historku? „Chci vědět, jestli se pan Montgomery sháněl i po něčem jiném než po informacích o Priory House, když tady minulý týden byl.“

„Vlastně ano,“ vzpomněla si paní Wheelerová. „Jak dobře víte, ten chlap Hatch už léta odmítá předvést něco ze zahrad Priory House na každoroční zahradní soutěži. Paní Browneová, já i paní Parsonsová to považujeme za neodpovědné jednání.

Jak se zdá, pan Montgomery chce tohle změnit.“

„Změnit zahradní soutěž?“

„Aspoň tím, že do ní zapojí i Priory House. Celou vesnici už unavuje poslouchat, jak by Hatchovy kytky přetrumfly výpěstky ostatních zahrádkářů. Podle mě by to měla být spravedlivá soutěž a -“

„Mohla bych vidět ten článek, na který se pan Montgomery díval?“ Nigh přerušila tok řeči výmluvné knihovnice z obavy před sáhodlouhou tirádou. Nevěděla, co tady Jace četl, ale vsadila by se, že nešlo o místní soutěž zahrádkářů.

„Tady je to.“ Paní Wheelerová podala Nigh roličku mikrofilmu.

Bylo toho na ní hodně, a jelikož Nigh nevěděla, co hledá, trvalo jí téměř dvě hodiny, než to našla. Byla to krátká zpráva zabírající nepatrné místo v porovnání se stránkami věnovanými zahradní soutěži, považované v Margate za nejvýznamnější událost roku.

Ta krátká zpráva se zmiňovala o sebevraždě jedné krásné Američanky. Kdyby to byla sebevražda někoho z místních, měla by vyhrazenou titulní stranu. Ale obyvatelům Margate se nelíbilo, že si do jejich vesnice přijede nějaký cizinec a použije ji k nepříjemným účelům. Margate nebylo vždycky tak čisté a „poctivé“ místo jako teď, a nynější vesničané si přáli zapomenout na ty nepěkné časy. Stará hospoda se svými odpornými majiteli už neexistovala. Koupili ji Carewovi a udělali z ní slušný rodinný hostinec. Teď všichni jen s rozpaky vzpomínali, jak mohli ve své vesnici dopustit něco tak ohavného.

Nigh si okamžitě pořídila kopie článků o sebevraždě, zaplatila za ně a vyšla z knihovny. Musela paní Wheelerové slíbit, že Montgomeryho přesvědčí, aby promluvil s Hatchem o účasti v soutěži. „Přimět Hatche, aby něco udělal, je stejné jako pokoušet se o to s paní Browneovou,“ zamumlala Nigh, když se vrátila do vozu, kde nechala kopie článků a zamířila do hospody.

Jak doufala, Emma Carewová tam byla sama a připravovala se na otevření v jedenáct, kdy se začínaly podávat obědy.

Jakmile uviděla Nigh, odemkla dveře a hned postavila na čaj.

„Tohle určitě není společenská návštěva, tak jak vám můžu pomoct?“ zeptala se Emma.

„To jsem tak průhledná?“

„Celé město bylo na nohou po vašem útěku s tím fantastickým Montgomerym. Povídejte, jaký je v posteli?

Úžasný, co?“

„Nebyla jsem s ním v posteli.“

Emma na ni vrhla nevěřícný pohled. „Ale každý tvrdí -“

„Co kdo může vědět? Zabývá se nějakým výzkumem a já mu pomáhala. Čistě pracovní záležitost.“

„To je moc zlé. Zklamala jste mě. U děvčete z velkoměsta, jako jste vy, bych si představovala, že…“ Nedořekla, jen pokrčila rameny. „Mám občas příliš bujné představy. Tak s čím vám můžu pomoct?“

„Zůstane to mezi námi?“ chtěla se ujistit Nigh.

„Samozřejmě. Klepy sice ráda slyším, ale nešířím je dál.

Například nemůžu zklamat všechny ženy v tomhle městě a tvrdit jim, že jste s tím krasavcem vůbec nebyla v posteli.

Chtěly slyšet podrobnosti.“

Nigh se usmála. „Je od vás laskavé, že zachováte moje tajemství. Doslechla jsem se, že pan Montgomery a Clive Sefton si tady pěkně popovídali. Nevíte, o čem mluvili?“

Emma se nejdřív ohlédla přes rameno, jestli za ní někdo není, a pak se naklonila k Nigh. „Nechci, aby mě slyšel George,“ zašeptala, „ranila by ho mrtvice. Už Clivovi pohrozil, že ho vyhodí z hospody, jestli se ještě jednou zmíní o té nehodě. Vlastně ne nehodě, ale smrti.“

„Sebevraždě,“ doplnila Nigh.

„Přesně. Clive je přesvědčený, že šlo o vraždu, ale to není možné. Byli jsme tady, ta žena spolykala prášky na spaní, sama se zabila. Vysvětlila jsem Clivovi, že plakala, a zdálo se mi, že je jí špatně. A pak sem přijela její matka a sestra a vyrukovaly s těmi papíry od jejího psychiatra. Podle nich měla duševní potíže.“

„Tak proč si tedy Clive myslí, že nespáchala sebevraždu?“

„Údajně má pro to dva důvody,“ ucedila pohrdavě hospodská a nalila čaj do dvou šálků. „Předně jako mrtvola vypadala šťastně, a za druhé škobrtla na těch schodech.“

„Škobrtla na schodech?“

Emma vysvětlila Nigh Clivovu teorii o úpravách schodů při renovaci hostince; tvrdil, že ta mladá žena, která na nich zakopla, byla v hostinci určitě už dřív a o té změně nevěděla.“

„Co s tím má co dělat její dřívější možný pobyt?“ nechápala Nigh. „Možná byla moc nešťastná, chtěla umřít a tohle místo jí bylo blízké.“

„Přesně takhle jsem mu to taky řekla!“ potvrdila Emma.

„Ale Clive vám nevěřil.“

„Je hrozně umíněný. A taky příšerně nesnášel matku a sestru té dívky, které sem přijely ze Spojených států. Nelíbilo se mu, že mávaly těmi lejstry, jako že ta holka byla duševně nemocná, ale já to považovala za rozumné řešení. Všechny nás to zbavilo úvah o tom, proč to udělala.“

„V novinách psali, že se pohádala se svým přítelem. Setkala jste se s ním?“

„Vůbec se neukázal. Slyšela jsem, že byl v Londýně. Asi se o ni moc nestaral, co? Byl v Londýně, ale do Margate se neobtěžoval přijet, třebaže její matka a sestra okamžitě přiletěly až ze Spojených států. Tak jsem si o něm udělala obrázek.

Měla ty pilulky hodit do jeho pití, ne do svého.“

Emma se osvěžila douškem čaje. „Proč tenhle náhlý zájem o to děvče? Clive o tom nikdy nepřestal mluvit, a pak se tady objeví tenhle chlap Montgomery a tvrdí, že chce psát ňáký horory o vraždách v Anglii, a jestli náhodou o ňáký nevíme.

Clive začne o tý sebevraždě a hned se oba přesunou do boxu a celou hodinu mají o čem mluvit. Je pravda, že Montgomery má v úmyslu psát?“

„Ano, myslím, že ano.“ Nigh uvízla v hlavě ta sebevražda a uvažovala, co by o ní ještě mohla zjistit.

„Měl by psát o té ženské, co okrádala pocestný,“ prohlásila Emma. „Jestlipak víte, že když film o ní přišel do kin, překonal rekordy návštěvnosti v celé historii Anglie?“

„Ne, to jsem nevěděla.“ Tohle Nigh nezajímalo. O lady Grace se starala stejně jako Jace, tedy vůbec.

„Tak jaký je?“

„Kdo?“

„Montgomery. Muž, který je hlavní náplní konverzace celé vesnice. Muž, s nímž jste strávila několik dní, aniž vás dostal do postele.“

„Už jsem ho dlouho neviděla.“

„Zelinářův syn roztrubuje, že vás včera pozdě odpoledne odvážel z nádraží.“

„Dospěl, co?“

„Hlavně má pěkně proříznutou pusu. Jak vidím, nic z vás nedostanu.“

„Omlouvám se, Emmo, mám plnou hlavu různých věcí.

Musím už jít.“

„Být vámi, zatím se moc neukazuju na veřejnosti. Lidi ve městě na vás mají dost pifku za to s tím Duchařským centrem.“

„Dopustila jsem se velké chyby. Je mi to líto. Díky za čaj.“

Nigh vyšla z hostince a zamířila k parkovišti za knihovnou.

Chvíli seděla v autě a prohlížela si poznámky v bloku. Znovu si prostudovala kopie článků o té sebevraždě.

Nebyla si jistá a neměla žádný důkaz, přesto byla přesvědčená, že tím přítelem, o němž se článek zmiňoval, byl Jace. Proto byl tak smutný? Myslel si, že zavinil sebevraždu té ženy? Nebo se ji snažil zachránit a nepovedlo se mu to?

Pokoušel se jí pomoct, protože znal její dlouhodobé duševní potíže? Zaklonila hlavu a zavřela oči. Vzpomněla si, jak o ni Jace pečoval poté, co zjistila, že mluvila s duchem. Ošetřoval ji a přesně věděl, jak si počínat. Věděla, že byl celou noc u ní. I když byla omámená sedativy, uvědomovala si, že se jí jen nezdá, že je opravdu vedle ní.

Jestliže byl Jace tak pečlivý a starostlivý muž, možná se staral i o duševně nemocnou ženu a snažil se jí zabránit, aby si něco udělala. Ale bezúspěšně. Stejně se zabila.

Clive ovšem nevěřil, že spáchala sebevraždu. „Čtěte mezi řádky,“ slýchávala ustavičně od svého vydavatele. „Hledejte to, co tam nestojí.“

Vrátila se k těm dvěma novinovým článkům a znovu si je důkladně pročetla. Emma položila správnou otázku. Jestliže byl její snoubenec v Londýně, proč mu nezavolali? Nigh v duchu pochválila Ralpha za to, jak dobře ten případ popsal. I když byl teď jen vydavatelem venkovských novin, celý svůj aktivní život pracoval v jednom významném edinburském listu.

Uměl podat fakta.

Tomu snoubenci v Londýně nemohli zavolat, protože neznali jeho jméno ani číslo telefonu, usoudila. Podali zprávu tomu, jehož jméno měla Stacy Evansová napsané na lístečku vloženém v cestovním pasu a jemuž se měla oznámit její případná nehoda. Nigh si představila, jak Jace v Londýně čeká na svou snoubenku, hledá ji a šílí strachem o ni, zatímco její matka a sestra odlétají ze Spojených států.

Tak proč tyhle dvě ženy nezavolaly Jaceovi? V Margate ho nikdo neviděl. Clive se s ním nikdy nesetkal, takže Jace nebyl nikdy spojován se Stacy Evansovou.

Jak Nigh znovu procházela ty články, postupně získávala jasnější obraz toho, co se stalo. Jednou věcí si byla jistá: s Jacem Montgomerym se dalo rozumně mluvit. Člověk, jenž se stavěl otevřeně k duchům a všem těm mimořádným věcem, které se mu přihodily od jeho příchodu do Margate, nebyl typem muže, který by nějakou ženu nutil k sňatku.

Nigh měla chuť zajít za Ralphem a položit mu pár otázek, ale sám ji naučil, že jedná-li se o reportáž, neexistuje žádné tabu. Kdyby o té sebevraždě zapochybovala, Ralph by pravděpodobně hned následující den vyšel s novým článkem.

A co by bylo ještě horší, rozhodně by se neopomněl zmínit o spojitosti sebevraždy s tím mužem, o němž se všichni v Margate domnívají, že má s Nigh poměr.

„Přála bych si to,“ vyslovila nahlas, když otočila klíčkem v zapalování. Ve zpětném zrcátku se přesvědčila, jestli za ní někdo nestojí, a v tom okamžiku strnula. Na trávě na druhé straně chodníku byl Danny Longstreet. Usmíval se na ni, a když se na něj podívala v zrcátku, zvedl ruku a zamával. Byl oblečený do jezdeckého úboru, který se za tu spoustu let moc nezměnil, ale teď jí připadal staromódní, neodpovídající dnešním trendům.

Rychle se otočila a podívala se zadním oknem. Nic neviděla.

Nikdo tam nebyl, jen tráva, drátěný plot a za ním pastvina.

S hlavou v dlaních chvíli jen tiše seděla. Danny Longstreet ji sledoval do Margate. Půjde za ní až do domu?

Bude ji strašit? Bude odteď žít ve strachu, že uvidí duchy, kamkoli se vrtne?

Zhluboka se nadechla, otevřela dveře vozu a vystoupila. Přes parkoviště kráčela k travnatému pruhu, kde spatřila Dannyho.

„Tohle nestrpím,“ řekla nahlas. „Já nejsem Ann Stuartová!

Slyšíte mě? I když se jí podobám a jsem její vzdálená sestřenice, nejsem ona. Ann je v Priory House, a já vám radím, jděte tam, a hned! Slyšíte mě? Ach! Dobré jitro, paní Vernonová. Dnes to vypadá na pěkný den.“

Žena proběhla kolem Nigh, jako by jí za patama hořelo.

„Slyšel jste, co jsem vám řekla? Myslím to vážně!“

zamumlala a vrátila se zpátky do vozu.

Jace bloudil po Priory House valnou část dne. Poté co včera poslal Nigh na nádraží, zašel do místní knihovny a snažil se zjistit něco víc o Dannym Longstreetovi, ale nic nenašel. Na kohokoli se obrátil, každý ho odkázal na paní Fenneyovou se slovy, že ta má všechno v Tolben Hall. Nakonec se s tím musel smířit. Ale o Dannym nebo jeho otci tam toho moc nebylo.

Strávil v Tolben Hall další noc, ale hned brzy ráno odjel, aniž čekal na kaloricky vydatnou snídani. Zastavil se v jedné restauraci u silnice, kde si dal misku cereálií a celozrnný pšeničný toast, ale snědl jen polovinu. Když se ho půvabná číšnice zeptala, jestli by si tedy přál něco jiného, měl tisíc chutí požádat o opečený chléb, ale neudělal to.

Vrátil se do Margate, kam dorazil, právě když vycházelo slunce, a pohled na ten šeredný starý dům ho deprimoval.

Nikdy se mu nelíbil, nikdy ho nechtěl.

Podařilo se mu vyhnout se paní Browneové a vklouznout nepozorovaně do čincového pokoje. Ale jak se rozhlédl kolem sebe, najednou se mu ta kopie Annina budoáru zprotivila.

Nenáviděl tapety, které ho stály tolik peněz, a hnusil se mu i ten viktoriánský nábytek. Vlastně se mu tady znechutilo úplně všechno.

Vešel do šatny, nadzvedl prkno v podlaze a vyndal Stacyinu fotku. Poprvé od její smrti necítil její intenzivní blízkost, neměl pocit, že je v tom pokoji s ním.

Z okna se zadíval na vesnici a zdálo se mu, že zahlédl něco žlutého. Možná to byl Nighin příšerně křiklavý mini cooper, v němž jezdila krkolomnou rychlostí bez ohledu na pravidla silničního provozu.

Obličej se mu rozjasnil úsměvem při vzpomínce, jak se tehdy s jeho roverem řítila přes kameny a spadlé větve stromů k úpatí srázu, pak bleskově nahoru až k jeho okraji v úhlu, při němž se mu sevřel žaludek. Když se poprvé rozjela, vyděsil se, ale pak poznal, že Nigh ví, co dělá, a nechal si ten strach pro sebe. Vydržel a její jízdu ocenil s respektem, jaký si zasluhovala.

Včera večer si měl v Tolben Hall ještě jednou projít ta papíry v krabici týkající se Longstreetů. Možná mu něco ušlo. Třeba tam bylo něco důležitého, co přehlédl.

Ale co místo toho udělal? Na internetu si přečetl něco o N.

A. Smytheové, zahraniční zpravodajce. Viděl krátké video natočené na Středním východě a trhl sebou, když nedaleko od ní vybuchla bomba. Přečetl si několik článků o tom kameramanovi, který byl zabit pár kroků od ní. Pak tam bylo několik zpráv o ní nebo od ní. Citovala se v nich její slova, že si potřebuje na nějaký čas odpočinout. A pak už tam nebylo nic.

O půlnoci si šel lehnout a zdálo se mu o věcech, které Nigh musela vidět. Probudil se ve čtyři a hrozil se dlouhého čekání na snídani, ale pak se rozhodl nečekat. Nechal tam paní Fenneyové lístek se vzkazem a v pět se vykradl z domu.

Při zpáteční dlouhé jízdě do Margate myslel na to, jak si vychutnával ten výlet s Nigh po svém boku. Určitě si musela všimnout, že odmítl mluvit o době, kdy znal Stacy.

Jedna část jeho já toužila hovořit s ní o Stacy, chtěl znát její názor. Ale věděl, že to nemůže udělat. Jestli měl pravdu a někdo Stacy zavraždil, pak ten dotyčný mohl dosud žít v Margate. Osoba, co poslala Stacy vzkaz, že se s ní sejde v Priory House, se ještě třeba zdržovala ve vesnici. Nesetkal se s nikým, koho si mohla oblíbit, ale -

Napadlo ho něco tak překvapivého, že div nesjel ze silnice.

Co Jerry Longstreet? Co když on byl ten důvod, proč se jeho předek Danny zjevil Nigh. Danny možná věděl, že Jerry zabil Stacy. Možná…

Najednou měl v hlavě takový vír myšlenek, že jen s velkým úsilím se mu podařilo pokračovat v jízdě.

Po příjezdu do Priory House měl připravenou spoustu otázek. Ale koho se zeptat? Kdyby zašel za paní Browneovou, odbyla by ho, že do toho jí nic není - a okamžitě by nažhavila dráty a zavolala jedné z těch svých děsných přítelkyň, aby na ni vychrlila, že se Jace právě vyptával na Jerryho Longstreeta.

Jace nechtěl ani pomyslet, jakou lavinu pomluv by tohle sousto spustilo.

Hatch to vědět nebude, a i kdyby věděl, nepoví. Gladys a Mick jsou tak zahleděni do sebe, že si nikoho jiného nevšimnou. Služebné byly…

Jace dobře věděl, že jediný člověk, s nímž toužil mluvit, byla Nigh.

Na oběd sešel dolů a jedl mlčky, zatímco paní Browneová se z něj snažila vytáhnout, co dělal v uplynulých několika dnech.

„Řídit tak drahej auťák!“ žasla. „No ne! Kdybyste měl rozum —“

Jace toho měl právě dost. S talířem v ruce zamířil ke dveřím.

„Odteď, paní Browneová, budu jíst v jídelně.“

Zaslechl její obvyklé „hm“, ale zároveň zaznělo i dost tiché „ano, pane“.

Ve tři třicet začalo poprchávat. Hodinu běhal, a dokonce si pak chvíli zdříml, ale odpoledne bylo teprve v polovině. Seděl v malém obývacím pokoji vedle kuchyně, který nikdo nepoužíval a kam zašel dnes poprvé. V krbu hořel oheň a déšť bušil do oken. Měl cítit uspokojení, že přečetl tolik knih o historii Margate, ale nějak nedokázal v klidu posedět.

„Odpusťte, pane,“ ozvalo se za ním, a když se otočil, spatřil rozpustilou Daisy. Jen doufal, že za ním nejde s některým z těch svých malých podvodů. „Tohle mi dal Mick, abych vám to předala.“

„Co je to?“ zeptal se opatrně.

„Vzkaz.“ Rozhlédla se chodbou na obě strany, jestli se někde nezdržuje paní Browneová. „Myslím, že to posílá Nigh,“

zašeptala.

Ve vteřině byl na nohou, ale Daisyin vědoucí úsměv ho přiměl zpomalit. Zůstala stát, čekala, až otevře obálku, a s chichotáním se vzdálila, až když na ni vrhl výmluvný pohled.

Zavřel dveře a vrátil se ke krbu, kde si vzkaz přečetl.

Omlouvám se, že vás obtěžuji, ale myslela jsem, že byste to chtěl vědět. Dneska ráno jsem viděla Dannyho Longstreeta.

Nigh

Po Jaceově tváři se rozlil tak široký úsměv, že mu div nenatrhl koutky úst. „Velice vážný problém,“ vyslovil nahlas a okamžitě se rozběhl k telefonu v hale.

Nigh zvedla sluchátko při prvním zazvonění. „Haló?“

„Neudělal vám nic?“ zeptal se vážně a teď už bez úsměvu.

„Myslím Danny.“

„Ne,“ vydechla trochu udýchaně, jako by k telefonu běžela.

„Vyděsila jste se?“

„Ani ne tak vyděsila, jako spíš rozzlobila. Vystoupila jsem z auta a vynadala mu.“

„To je dobře.“

„Možná, až na to, že stará paní Vernonová právě venčila psa a myslím, že jsem jí nahnala pořádný strach.“

Zasmál se. „Rád slyším, že vás nikdo nevyděsil.“

„Nechtěla jsem tak trapně zkolabovat jako poprvé. Ještě se dodatečně omlouvám. Rozhodně jsem tehdy neprojevila typickou britskou chladnokrevnost.“

„Myslím, že i královnu by vyděsilo to, co se přihodilo vám.“

„Jen doufám, že nemluvíte o naší královně! Po tom, co všechno natropilo její příbuzenstvo a co všechno musela spolknout, se domníváte, že by jí nějaký nepatrný duch dokázal nahnat strach? Já si to tedy nemyslím!“

Její výrok ho upřímně rozesmál. „Nemáte hlad?“

„Umírám hlady. Od chvíle, kdy jsem odjela z Tolben Hall, jsem závislá jen na vlastním vaření. Mimochodem, jak se daří paní Fenneyové?“

„Dobře. Prohlásila, že jsme byli ti nejlepší hosté, jaké kdy měla.“

„To si myslím,“ zahihňala se. „A možná ti, co nadělali nejvíc rozruchu.“

„Co takhle dát si čaj?“

„Myslíte s vámi?“

„Pokud byste radši…,“ nedořekl.

„Jedla tady sama? Ne, díky. Přijdu k vám domů. I když prší.“

„Odpusťte, zapomněl jsem. Jste Angličanka, takže si s deštěm umíte poradit.“

„Jen jsem myslela, že bych si s sebou měla vzít nějaké suché oblečení, to je všechno.“

„Jistě, samozřejmě,“ ihned pochopil. „Něco si přineste.

Třeba mi po čaji můžete ukázat ty ovce nebo hranice mých pozemků. Docela rád bych se dozvěděl, co vůbec vlastním, ale nikoli v rychlosti šedesát mil v hodině.“

„Výborný nápad. Do čtyř jsem u vás. Brzy nashle.“

Zavěsil a na rtech se mu znovu objevil úsměv. Sice o tom nemluvili, ale ona u něj zůstane přes noc, říkal si, a cítil se jako školáček. Daisy našel v dolním velkém obývacím pokoji. V té místnosti nebyl od prvního dne zdejšího pobytu. „Zatopte tady, prosím,“ požádal ji, „a pak v ložnici natáhněte čistá prostěradla… „

Zamyslel se. „Není tu někde modrá ložnice? Se sousedící koupelnou?“

„Dámská ložnice,“ vysvětlila mu znovu s vědoucím úšklebkem. „Je naproti hlavní ložnici.“

„Fajn. Povlečte tedy i tu velkou postel v hlavní ložnici, buďte tak hodná.“

„Ale vy spíte v tom čincovém pokoji.“

Pohled, jaký na ni vrhl, jí rázem setřel ten úšklebek z tváře.

„Hlavní ložnice a modrá ložnice. Pochopila jste?“

„Ano, pane,“ vysekla poklonu a radši mu hbitě zmizela z očí.

Vešel do kuchyně, aby dal paní Browneové pokyny na víkendové fantastické menu.

„Přijdou hosti, co?“ vyzvídala, ale odpovědi se nedočkala.

„A dneska ve čtyři chci čaj servírovaný tak, aby se jím mohl pyšnit Eduard VII. Pamatujete si všechno?“ Už se chystal k odchodu, ale ještě se otočil. „A paní Browneová, jestli mému hostu řeknete jediné urážlivé slovo, počítejte s následky.“

Vykulila oči a jen mlčky přikývla. Tohle bylo maximum toho, v co mohl doufat.

Vyběhl nahoru převléknout se z joggingového úboru, a když v pokoji naproti jeho ložnici uviděl Daisy a Erin, jak mění lůžkoviny, poslal je za Míčkem se vzkazem, že chce obě ložnice plné květin ze zahrady.

„Ano, pane!“ usmála se Daisy.

„Třeba se tenhle starý dům znovu probudí k životu,“ zaslechl Erinin výrok, když se šel osprchovat a převléknout do čincového pokoje. Rozhlédl se a znovu si uvědomil svou chybu, když se snažil obnovit vzhled místnosti, kterou kdysi obývala Ann. A chyba byla i to, že v té místnosti spal.

Cestou dolů se zastavil u Daisy a Erin, aby jim přikázal odnést jeho věci do hlavní ložnice.

Tentokrát se jejich řehotu jen usmál.

17

Nádhera!“ rozplývala se Nigh, když si pohodlně natáhla nohy na kulatou polstrovanou sedačku před krbem. Při čaji mu dopodrobna vylíčila svůj zážitek s Dannym Longstreetem, jak ho zahlédla ve zpětném zrcátku, a to jí zabralo deset minut.

On ji na oplátku informoval o všem, co udělal v Tolben Hall, a tak uplynulo dalších deset minut. A pak mluvili o…

Nevěděla přesně, o čem se bavili, jisté bylo, že si měli stále co říct. Po svačině si vyšli do deště, oba ve vysokých gumákách, a Nigh ho provedla po hranicích jeho pozemků.

V jihozápadním cípu ho zaujal malý domek. „Připadá mi povědomý.“ Bydlela v něm Nigh.

Překvapeně potřásla hlavou. „Copak vám ten realitní agent neukázal, co kupujete?“

„Určitě mi všechno vysvětlil, jenže já si právě teď nevybavuju, co mi řekl.“

„Přesto jste ten dům koupil. Představte si to!“

„Hm,“ zamumlal. „Představuju si to.“ Změnil téma. „Takže já jsem majitelem vašeho domu. Jak často tam jste?“

„Zřídka. Pronajal jste mi ho opravdu levně, tak ho spíš používám jako skladiště. V Londýně mám jednu ložnici ve společném bytě s dvěma spolubydlícími, ale stačí mi to, protože jsem stejně většinu času pryč.“

„Viděl jsem.“

Zvedla k němu oči s tázavým pohledem.

„Na internetu. Vyhledal jsem si vás.“ Když na to nijak nezareagovala, zeptal se: „Tak jak plánujete naložit se svým životem?“

„Nevím. Zeptejte se mě na to ode dneška za rok.“

„To má být doba vaší dovolené?“

„Neměla jsem volno od chvíle, kdy jsem začala, a to je téměř deset let. Musím si důkladně promyslet, co chci dělat. A jak je to s vámi?“

„Stejné. Vystudoval jsem historii, ale zatím nedělám nic jiného, než že kupuju a prodávám věci pro náš rodinný podnik.

Všechno pod bdělým dozorem svého strýce.“

„Nebuďte tak skromný. Určitě máte nějaké vlastní nápady.“

„Pár,“ přiznal. „Sem tam. Ale jsem jako vy, nemám představu, co chci dělat dál.“ „Mohl byste žít tady,“ usmála se.

„V Priory House?“

„Ano. Zapomínám, že jste koupil jeden příšerně drahý barák, který nesnášíte. Proč jste to vlastně udělal?“

Nepodíval se jí do očí. „Z náhlého popudu.“

Uvědomila si, že by to prostě měla nechat být, ale nedokázala to. Nechtěla sama začít mluvit o Stacy, podnět musel vyjít od něho, ale přála si, aby poznal, že mu chce naslouchat. „Ten dům jste nekoupil z náhlého popudu. Byl to spíš vrtoch.“

„Máte pravdu.“ Stále se vyhýbal jejímu pohledu.

„Musel jste k tomu mít opravdu pádný důvod.“

„Velice pádný.“ Po nepatrném zaváhání pokračoval.

„Kdybyste byla neprávem obviněna z něčeho příšerného, co byste podnikla, abyste své jméno očistila?“

„Cokoli bych mohla.“

„Pak pochopíte, proč jsem koupil ten dům.“

„To sice nechápu, ale už jste nějak vyvrátil to nepravdivé nařčení?“

Zavrtěl hlavou. „Zatím nijak. Jen jsem se zapletl s houfem duchů, s jednou roztomilou a chytrou ženskou a kupou zaměstnanců, co mě považují za úžasný zdroj povyražení.“

Jeho žertování ji rozesmálo. „V tomhle vám nepomůžu, ale jsem připravená pomoct vám očistit vaše jméno. Musel byste mi ovšem říct, co způsobilo, že se tak pošpinilo.“

„Budu na to pamatovat, a děkuju vám,“ usmál se na ni. „Tak co, vrátíme se? Paní Browneová nám k večeři připravuje pečené jehněčí. A povečeříme v jídelně.“

Teď, několik hodin poté, se po spoustě skvělého jídla a pití usadili u příjemně praskajícího krbu.

Jace seděl vedle ní. „Ve vaší společnosti se cítím moc dobře,“ řekl tiše.

„A já ve vaší.“

Hodnou chvíli mlčel a Nigh se ze všech sil snažila nedat mu najevo, jak divoce jí buší srdce. Každý muž zřejmě prožil ten moment, ten určitý okamžik, kdy si udělal obrázek o ženě.

Někteří muži projevili rozhodnutí tím, že ženu svého srdce pozvali na návštěvu ke svým rodičům, jiní to řešili prstenem.

Nigh si nic takového nepředstavovala, zatím by to bylo předčasné, ale aspoň doufala, že se jí svěří s tím, co ho pohání.

„Chci vám něco říct,“ začal po chvíli. „Ne, nechci, ale potřebuju pomoc. Zjišťuju, že ten úkol, který jsem si dal, sám nezvládnu.“

Mlčela, jen tiše seděla a přála si, aby pokračoval, aby jí řekl všechno, co měl na srdci.

Udělal to. Vyprávěl jí o Stacy. Pochopila, jak je pro něj obtížné hovořit o ženě, kterou miloval, a když se dostal až k její smrti, vycítila jeho úzkost. Skončil po půldruhé hodině a zahleděl se do ohně.

Nedodal moc k tomu, co si už Nigh přečetla a dala dohromady, ale neřekla mu to. Většinou ji informoval o faktech, ale nesvěřil se s vlastní bolestí, která se zračila v jeho očích.

„Máte tu fotografii se vzkazem na zadní straně?“ zajímalo ji.

„Nahoře v Annině pokoji.“ Odešli spolu nahoru. Ten pokoj znala léta, protože z něj vedl vchod na zadní schodiště, a teď během posledního týdne už si zvykla i na jeho nové vybavení.

Opravdu uplynul teprve týden od chvíle, kdy poznala Jace?

Sledovala, jak přistoupil k viktoriánské skříni, kterou koupil v Londýně, otevřel ji a vyndal z ní krabici. Neodolala otázce: „Přestal jste schovávat ty věci pod prknem v podlaze?“

Pobavil ji šokovaný výraz jeho obličeje, ale hned se usmál a zajiskřilo mu v očích. „Vy umíte naslouchat, co?“

„Při mém povolání je to nutnost.“

Posadila se na postel vedle něj a spolu prošli těch několik málo důkazů, které měl. Vzala do ruky Stacyinu podobenku, pochválila ji, že byla hezká, i když při tom trochu žárlila.

Uvědomovala si, že je to hloupost, ale emoce nemívají logiku.

„Znovu naše. Navždy spolu. Uvidíme se tam 11. května 2002,“ přečetla nahlas.

„Den nato zemřela,“ řekl.

Vstal a přistoupil ke studenému krbu. „Musím se dozvědět, co se stalo. Chápete? Dokud se nedozvím, jak k tomu došlo, dokud neočistím své jméno - jestli se vůbec dá očistit - nemůžu si nijak naplánovat další život.“

Jak moc mu rozuměla! „Nechcete mluvit s Ann proto, že je duch, ale protože tu noc tady byla.“

„Ano,“ přikývl. „Myslela jste, že toužím po seanci, viďte?“

„Dává to smysl.“

Přejel si rukou po obličeji. „Nic z toho přece nedává smysl.

Proč se nám zjevila Ann s Dannym? Danny vám, Ann mně.

Tedy dokud jsem ji nerozčilil.“ Zvedl oči ke stropu. „Jen jsem se snažil udělat něco hezkého. Nechtěl jsem vás urazit, ani jsem si nepřál, abyste se cítila hůř, než jak se cítím já teď,“

povzdechl si. „Existuje-li něco, co bych pro vás mohl udělat, abych vám ulevil, třeba že bych vám pomohl dostat se k tomu bílému světlu, naznačte mi to.“

Když se otočil k Nigh, polekal se její bledosti.

„Co je?“

„Být vámi, nepokouším osud,“ varovala ho. „Vy se s duchy snadno vypořádáte, ale já ne. Neslyšel jste, že stále hledají mrtvá těla, aby se do nich převtělili?“

„Před měsícem bych jim řekl, aby si mě klidně odnesli.“

„Tolik jste ji miloval, že se přes její skon nemůžete dosud přenést?“

„Ano,“ přisvědčil. „A ne. Tesknil jsem po Stacy, až už to víc nešlo. Ale ten žal začal být sobecký. Potřebuju poznat sám sebe. Od její matky a sestry jsem slyšel, že jsem Stacy k té sebevraždě dohnal. Byl jsem prý takový tyran, že bych jí nedal volnost a musela by si mě vzít. Ale to nedává smysl. Jestliže se cítila natolik svobodná, že mi jen pár dní před naší svatbou dokázala říct, že nechce děti, pak mi mohla oznámit i to, že se vůbec nemíní vdávat.“

„Máte určitě různé nectnosti, ale rozhodně nejste tyran,“

prohlásila. „Podle mě se děla spousta věcí a vy jste o nich zhola nic nevěděl — a nevíte.“ Znovu se zahleděla na fotografii Priory House a přečetla si na ní napsaný text. „O tomhle někdo někde ví.“

„Paní Browneová,“ vypálil bez rozmýšlení. „Tím jsem si jistá, ale tahle tvrdohlavá stará ženská by si spíš nechala zarážet třísky pod nehty, než by řekla, co ví. Jestli se Stacy tajně setkala s nějakým mužem, paní Browneová považuje to, co se stalo, rozhodně za spravedlivou odplatu.“

Jace se otřásl. Znovu se posadil na postel vedle Nigh. „Dnes odpoledne mě něco napadlo. Danny Longstreet se vám třeba ukázal proto, že je do téhle věci zapleten jeho potomek.“

„Jerry?“ podivila se. „Myslíte si, že Stacy se tady v Priory House setkala s Jerrym Longstreetem?“

„Vy si to zřejmě nemyslíte.“

„Ne, nemyslím. Předně, podívejte se na ni. Vypadá jako jedna z těch nechutně zazobaných kalifornských dívek, které vy Američani opěvujete. Jerry je menší než já a vždycky měl pupek. Je sice dost mazaný, ale na cizince tou svou mazaností určitě nezapůsobí.“

„Vám se líbil,“ poznamenal.

„Vyrostla jsem v Margate a chodila tady do školy. Moc velký výběr tu nebyl. Ale mezitím jsem poznala svět a Jerry Longstreet už mě dávno nezajímá. Vaše Stacy zřejmě došla ke stejnému názoru. A pak, kde by se s ním seznámila?“

Jace se znovu zvedl. „Tak to je ta otázka, s níž jsem si marně namáhal mozek až k šílenství. Stacy mi vyprávěla o svém životě. Odjela do Anglie se svou matkou, a když byla na vysoké, podnikla dvě cesty do Evropy, ovšem vždycky v doprovodu gardedámy. Stěžovala si, že se nikdy nedostala nikam sama a nikoho nepoznala.“

„Myslím, že na zamilování člověk nepotřebuje dlouhou dobu,“ řekla tiše a podívala se na něj.

Neodvrátil se, naopak, pohlédl jí do očí. „Taky si myslím.“

Po dlouhém výmluvném pohledu sklonil hlavu. „Ovšem nemůžu plánovat budoucnost, dokud neočistím svou minulost.“

Nigh se jen s povzdechem naposled podívala na Stacyinu podobenku a pak naskládala všechno zpátky do krabice. „Asi byste měl tohle někam schovat. Nikdo v domě by neměl nic z toho vidět.“

„Domníváte se, že byla zavražděná, viďte?“

Nigh vstala, chvíli upírala zamyšlený pohled na krabici na posteli a pak vzhlédla k jeho obličeji. „Myslím, že každá žena, která by vás opustila… „ Nedokončila větu. Připadalo jí to příliš lítostivé, příliš sentimentální — a až moc to odhalovalo její city.

„Je pozdě a jsem unavená,“ prohlásila. „Přinesla jsem si sportovní boty, tak co kdybychom zítra podnikli výlet někam daleko od tohohle domu a od Margate? Cestou si zrekapitulujeme, co už víme, a naplánujeme další postup.“ Než stačil nějak zareagovat, popřála mu dobrou noc a vyšla z pokoje.

Chodbou proběhla k modré, „dámské“ ložnici. Potěšil ji pohled na přemíru čerstvých květin i to, že někdo vybalil a uklidil její věci. Když přišla poprvé do Priory House jako Jaceova návštěva, služebné a paní Browneová s ní jednaly dost pohrdavě, ale Jace zřejmě podnikl něco, co zafungovalo.

Napustila si vanu a chvíli si v ní pohověla. Pak si oblékla flanelovou noční košili a vklouzla do postele. Povlaky voněly sluncem. Měla dobrý pocit, protože jí Jace řekl, co ho trápí, a svěřil jí svá nejniternější tajemství. Teď už zbývá jen vyřešit tu záhadu. S úsměvem na rtech usnula.

18

Pojďme,“ zaslechla v polospánku Jaceův hlas. Ospale se překulila na posteli a pohlédla k oknům bez záclon. Byla dosud tma. „Jděte pryč,“ zamumlala.

Posadil se na kraj postele. „Jsem vzhůru už dvě hodiny a paní Browneová začala smažit. Vyskočte, natáhněte si ty vaše boty a ať už jsme dole. Sedmdesát mil odtud je horská stezka a tam vyrazíme.“

Nechápala, o čem mluví.

„Tak alou z postele!“ Když se ani nehnula, natáhl se vedle ní, samozřejmě s tlustou srolovanou přikrývkou mezi jejich těly. „Pěkně voníte,“ zašeptal těsně u jejího krku.

Teď se konečně pohnula, ale blíž k němu. „Miluju ranní sportování,“ vydechla.

„I já. Jak se zdá, i Danny a Ann.“ Rty se lehce dotkl její hebké pokožky pod teplými vlasy. „Zřejmě proto jsou tady.“

„Cože?“ Znovu se překulila, aby se rozhlédla po pokoji.

Kromě nich tam nikdo nebyl. Jace vyskočil z postele a usmál se na ni. „Žádní duchové, jen my dva. Vstaňte a oblékněte se.

A rychle! Žádné plýtvání denním světlem.“

„Co je to za výraz?“ zamumlala. Konečně se aspoň posadila.

„A nač takový obrat? Myslela jsem na příjemnou procházku po zdejším okolí, ne lezení po horách.“

„Potřebuju trénink,“ vysvětlil jí. „Pořádně rozhýbat tělo.

Vlastně vyšplhat na nějakou horu.“

Pochopila význam jeho slov a zasmála se. „Kde je můj ranní čaj? Každý slušný hotel servíruje časný ranní čaj.“

„Jistě. Čaj z hotelu Priory House už se nese. Tedy do jídelny, aby bylo jasno. Uvidíme se dole, a jestli se tam nedostavíte do patnácti minut, půjdu bez vás.“

Padla zpátky do polštářů. „Milost!“

S naprosto vážným výrazem přistoupil k posteli, vzal ji do náručí i s přikrývkami a odnesl ji před dveře koupelny.

„Patnáct minut,“ připomněl jí, než vyšel z pokoje.

S důkladným zívnutím, ale s úsměvem na rtech na sebe natáhla vrstvy oblečení, které může s pokračujícím oteplením během dne postupně odkládat. Úplně dospod si vzala tričko, které se ustavičným praním srazilo tak, že ponechávalo opravdu jen málo představivosti. Následovala bavlněná košile a svetr. Po džínách přišly na řadu silné ponožky a naposled vysoké boty. Pouvažovala o make-upu, ale uvědomila si, že by se jí potem rozmazal, a tak to pustila z hlavy.

Deset minut po Jaceově odchodu z ložnice už seděla v jídelně a měla v sobě část dobrot připravených paní Browneovou.

„Něco se tam ještě vejde.“ Jace tím naznačil, že by mohla spořádat celou tu obrovskou snídani.

„Doufám, že ne,“ zamumlala, ale jeho dobrá nálada byla nakažlivá.

Třicet minut nato nakládali těžké batohy do Jaceova range roveru a vzápětí zamířili na sever. Byla nádherná, slunná sobota a Nigh se i přes nedostatek spánku na ten výlet moc těšila.

„Pro dnešek si stanovíme jedno pravidlo,“ ozval se, jakmile vjel na hlavní silnici.

„A to zní?“

„Dnes budeme mluvit jen o nás, a vás a o mně. O nikom jiném.“

Nemusel říkat, o kom se nebude mluvit, věděla to. Poprvé mezi nimi nebudou žádní duchové — staří nebo noví - a to byl nádherný pocit.

„Valnou část noci jsem byl vzhůru a o něčem jsem přemýšlel.“

„Vážně? A o čem?“

„Anglie se mi líbí.“ Pohlédl na ni. „Je vlhká a chladná, ale má něco, co mě přitahuje.“

„Co?“

„Moje babička už léta tvrdí, že někdo by měl sepsat historii naší rodiny. Máme dlouhý rodokmen a vyskytlo se v něm pár neobyčejných lidí. Tohle všechno víme z ústního podání a z obsahu několika starých truhel plných dopisů, uniforem a rodinných dokumentů. Ovšem nikdo nikdy nedal dohromady kompletní příběh mých předků.“

Čekala na pokračování, ale mlčel. „Má to znamenat, že se chcete téhle práce ujmout sám?“

„Možná.“

„A zůstat po celou dobu té tvůrčí práce v Anglii.“

„Opravdu jsem na to myslel.“

„A bydlel byste v Priory House?“

„Proboha, ne!“ zděsil se. „Pomýšlel jsem na koupi nějakého malého domku. Něco starého a pěkného, co by se ale dalo vytopit.“

„Bývalou faru královny Anny,“ zasnila se.

„To zní dobře,“ usoudil. „Vlastně skvěle. Ale musela by u ní být zahrada.“

„A skleník. Musí mít skleník. Něco vám povím. Sama uvažuju o tom, že bych mohla začít psát.“

„Opravdu? O čem by to bylo?“

„O všem, co jsem viděla. A taky nějaké duchařské příběhy.“

Vrhla na něj rychlý pohled. „Ne o tamtom druhu duchů, něco úplně jiného. Setkala jsem se s některými starými reportéry, kteří vyprávěli fantastické příběhy. Byl mezi nimi jeden starý chlapík, co viděl všechno od druhé světové války a dovedl o tom vyprávět neuvěřitelné věci.“ „Vyprávět? Nenapsal to?“

„Ne. Napsat jediné slovo byla pro něj námaha. Do telefonu dokázal nadiktovat tisíce slov, ale neuměl se posadit a cokoli napsat. A všechny ty skvělé příběhy, které znal, se nedostaly dál — aspoň tehdy ne. Teď by mohl vylíčit to, co prožil během několika válek.“

„Chce napsat své memoáry?“

Nigh si odfrkla. „Co jiného podle vás drží reportéry při životě, když ne jejich ego?“

„Bourbon?“ zeptal se s nevinnou tváří. Vesele se zasmála.

Po celou cestu téměř nezavřeli pusy. Bavili se o všem možném, a v hovoru pokračovali i poté, co vyndali z vozu batohy a vydali se na pěší túru. Hovor se převážně točil kolem toho, jak musí jejich vysněné domy vypadat, ale ani jednou se nezmínili o tom, který by patřil jim dvěma a v němž by společně žili. Nepadla jedna jediná zmínka, že chtějí žít spolu.

V poledne se posadili na kámen u lesní stezky, snědli šunkové sendviče od paní Browneové a každý vypil svou termosku čaje. Nigh si už před hodinou sundala svetr a měla ho uvázaný kolem pasu. Při jídle, které probíhalo v družném mlčení, se opřela o strom a nechala na sebe dopadat teplé sluneční paprsky.

„Sabotér!“ vykřikla. Vzpomněla si na příběh, který ji Jace vyprávěl o jednom ze svých předků. Během války za nezávislost bojoval jeden mladý muž v přestrojení za svobodu své země. Nijak si nedělal hlavu s tím, že se postavil proti Angličanům.

Jace odpočíval s očima upřenýma na les před sebou. Kolem nich byly samé stromy, ptáci zpívali a všude panoval klid. Byli sami. „Kromě těch v maskách, jaký je váš typ mužského?“

Nigh se musela napít čaje, aby z ní nevylétlo vy. „Velký, odvážný, ragbista. Nebo aby hrál polo. Polo se mi fakt líbí.“

„Mám příbuzného, co hraje polo.“

„Jak se jmenuje? Seznámíte nás?“

„Lilian.“

Rozesmáli se. Po chvíli všechno posbírali a pokračovali v cestě. Ušli asi míli, když na něj Nigh křikla, aby se zastavil.

„Nechápu, jak snesete tohle,“ ukázala na jeho silnou košili.

Postavila svůj batoh na zem. „Já snad shořím.“

„Tohle nic není. Měla byste prožít léto na americkém jihu.

Jak jste to vydržela na Středním východě, když nesnášíte horko?“

„Suché horko,“ opravila ho. Stáhla si přes hlavu košili s dlouhým rukávem. „A -“ zarazila se. Jace totiž zíral na její hruď s doširoka rozevřenýma očima a otevřenou pusou. Vzala si sice to miniaturní tričko, aby upoutala jeho pozornost, ale tohle bylo absurdní! Copak nikdy neviděl…

Uvědomila si, že Jace zírá na logo na jejím tričku. „Co má být?“

„Tohle,“ zašeptal a prstem ukázal na logo. „Odkud to máte?“

„Ze Školy královny Jane. Je to nóbl malá veřejná — pro vás soukromá - internátní škola, vzdálená asi dvě míle od Priory House. Je astronomicky drahá a v Margate neznám nikoho, kdo se do ní kdy dostal. Gladys Arnoldová tam pracuje.“

„Stacy měla úplně stejné tričko,“ zašeptal. „To má každý, kdo žije v okruhu třiceti mil odtud. Škola má sponzory a prodává věci s tímhle logem. Kupovávali jsme od nich věci, dokud -“

Stál jako zkamenělý a nemohl od ní odtrhnout oči. „Ale nemyslíte si, že Stacy tam chodila, že ne?“ zeptala se. „To triko mohla koupit na různých místech. Prodávají je v několika londýnských obcho-“

„Nevím, ale je to určité vodítko,“ usoudil. „Musíme se vrátit a zjistit, jestli byla studentkou té školy. Musíme -“ Odmlčel se a vydal se zpátky dvojnásobnou rychlostí, než když šli sem.

Nigh zůstala na okamžik stát. „A je po romantice,“

povzdechla si, hodila si batoh na záda a rozběhla se za ním.

Po pětačtyřiceti minutách došli dolů, vrátili se k vozu a Jace vyrazil do Margate na plný plyn.

„Tady zahněte,“ křičela Nigh. Vzal zatáčku tak zbrkle, že Nigh popadla držadlo nad oknem. „Předpokládám, že chcete tu školu vidět.“

„Ano.“ Bylo to to jediné, co za celou zpáteční cestu vyslovil.

„Vezměte to po té polní cestě,“ navigovala ho.

Dostali se do slepé ulice, kde zastavil, vystoupil a zahleděl se na tu budovu a okolní pozemek.

Nigh stála vedle něj. Škola sídlila v obrovském starém, docela pěkném viktoriánském domě s dokonale udržovanými trávníky bez stromů, rozdělenými na různá hřiště. Zahlédli dívky staršího školního věku, které hrály míčové hry nebo pozemní hokej. Všechny měly na sobě uniformy v barvách školy -zelené a bílé.

„Jak zjistím, že tam Stacy chodila?“ obrátil se na ni.

„Zajděme tam a zeptejme se. Určitě si vedou záznamy o žácích. Ale… „

Podíval se na ni. „Ale určitě se doslechli, že Stacy Evansová zemřela v jednom hostinci sotva deset mil od jejich školy, a jestli neřekli nic tehdy, teď se nebudou chtít do něčeho zaplést.“

„Mám stejný názor,“ souhlasila.

„Třeba bychom mohli zkusit internet. Mohou mít nějaké sdružení bývalých žáků.“

„To jistě mají, ale k němu se nedostanete. Přístup mají jen bývalé absolventky.“

Pohled, který na ni vrhl, jasně vyjadřoval otázku, jak tohle ví.

Pokrčila rameny. „Dívky se občas uráčí zajít do Margate podívat se, jak žijí vesničani. Místní často chtějí vyzvědět, která z nich je dcerou vévody nebo hraběte, takže jsme si je vyhledali. Škola na to přišla a zablokovala cizím přístup. Teď se ty holky ukážou v Margate jen zřídka, proto jste nikde po městě nezahlédl to logo. Propast mezi nimi a námi se prohloubila.“

„Tak jak to zjistím?“ znervózněl. „Jste novinářka. Jakou máme šanci dozvědět se, že Stacy chodila do téhle školy?“

„Žádnou, bez vloupání do kanceláře se záznamy. Vůbec nic mě nenapadá.“ Při pohledu na výraz Jaceovy tváře couvla. „Jen jsem žertovala. Do školy se vloupat nemůžete. O prázdninách možná jo, ale teď tam bydlí tři sta dívek.“

Jace ji chvíli upřeně pozoroval a pak beze slova zamířil k autu. Nigh mu šla v patách. Když nasedli, zeptala se ho, co míní dělat.

„Kontaktovat Cliva a Gladys.“

Nigh poklesla brada. „Vy chcete požádat Cliva, aby vám pomohl? Je to přece policajt!“ Jaceův výraz se nezměnil a Nigh dostala strach. „Tohle nemůžete udělat! V žádném případě nemůžete! A navíc do toho zatáhnout policistu!“

„Víte něco o minulosti Cliva Seftona?“

Nigh znala až moc dobře minulost toho mladého muže se všemi jeho maléry. Z jeho častých „návštěv“ vězení si už místní lidi dělali legraci. Drogy. Hazard.

„Tohle nemůžete udělat!“ opakovala, ale tentokrát už slabším hlasem.

Jace vycouval, otočil vůz a zamířil zpátky k Priory House.

Dvacet minut po příjezdu zatelefonoval Clivovi a Gladys a pozval je spolu s Mickem na večeři. Pak přikázal paní Browneové, aby připravila opulentní večeři, a šel si dát sprchu.

Nigh vešla do ložnice s úmyslem nasednout do svého mini a odjet domů. Ve své profesi byla až příliš často svědkyní důsledků nezákonného jednání. Ale na druhou stranu viděla i to, co vzešlo z toho legálního. Po pravdě řečeno, nedokázala zhodnotit, co bylo horší.

Vykoupala se a pak si oblékla černé kalhoty a růžový kašmírový svetr. Do večeře zbývala hodina.

„Bez povolení k prohlídce můžu vidět leda tak ročenky,“

prohlásil Clive s plnou pusou.

„Proč ksakru je tahle škola tak tajnůstkářská?“ rozčiloval se Jace nad dalším soustem skvělé hovězí pečeně. „Veřejnost se snáz dostane k vězňům než k těmhle dívkám. Takhle to vypadá, jako by Margate bylo semeništěm hříchu, a ty dívky je třeba před námi ostražitě chránit.“

Jak mluvil, hlavy všech čtyř pozvaných - Nigh, Gladys, Micka a Cliva se skláněly níž a níž. Když skončil, jejich nosy se téměř dotýkaly talířů.

„Fajn, k čertu s tím,“ prohlásil. „Co se tedy vlastně stalo, že ta škola tolik nenávidí Margate?“

„Vzájemné okouzlení,“ zamumlala Nigh.

„To se mi líbí,“ zasmál se Clive Sefton. „Vzájemné okouzlení. Musím si to zapamatovat.“

Gladys pohlédla na hostitele. „Asi před čtyřmi lety přivedl jeden místní chlapec do jiného stavu dceru vévody. Došlo ke skandálu, ale ututlalo se to. Ten vévoda pohrozil, že obvolá rodiče všech studentek, jestli té ,margateské pakáži’ nebude navždy uzavřen přístup na tuhle školu.“

Jace přikývl. „Z toho usuzuji, že se vévodova dcera asi za toho mládence z Margate nesměla provdat.“

Všechny je tím rozesmál.

„Chci se dozvědět jen to, zda nějaká Stacy Evansová do téhle školy chodila, nebo nechodila.“

„Promiňte, pane,“ ozvala se Gladys, „ale zřejmě se budete chtít taky dozvědět jména všech jejích spolužaček. Jestli ta vaše mladá dáma školu opravdu navštěvovala, mohl byste je navštívit a zeptat se, kterou z nich znala.“

Jace ji za ten dobrý nápad odměnil úsměvem. „Chovejte ji jako oko v hlavě,“ obrátil se na Micka.

Mick láskyplně položil svou ruku na Gladysinu. „To mám v úmyslu, pane.“

Jace dal už před hodinou volno paní Browneové a sledoval, jak vyšla z kuchyně, aby se vrátila do svého bytu. Teprve potom stručně informoval Gladys a Micka, že Stacy Evansová byla jeho snoubenka a že její smrt považuje za vraždu, nikoli sebevraždu. Řekl jim, že se tu noc před vraždou měla sejít s někým v Priory House, a on chce teď zjistit, kdo to byl.

„Gladys?“ obrátil se na ni. „Máte k té škole klíče?“

„Mám, ale ne ke kanceláři, kde jsou ty záznamy,“ zněla spěšná a rozhodná odpověď.

„Ale těmi klíči, co máte, se dá dostat do budovy?“

Nigh a Clive vykřikli jednohlasně: „Ne!“

„Při násilném vniknutí do budovy nemůžu asistovat,“

prohlásil Clive. „Je mi to líto, pane Montgomery, ale kvůli tomuhle nebudu riskovat celou svou budoucnost. Kdyby při tom chytli jinýho policajta, odpustili by mu, ale mně ne. Ne s mým trestním rejstříkem.“

Jace se pohodlně uvelebil na židli. „Vyslechnu si vaše návrhy.“

„Dobrá,“ souhlasil Clive, předklonil se a ztišil hlas.

„Myslím, že mám plán.“

„Pane Montgomery,“ rozplývala se ředitelka Školy královny Jane, „opravdu si myslím, že vaši neteř budeme moci přijmout.“

„Naše rodina obvykle neposílá děti do internátní školy, ale Charlotte si to moc přeje, a kdo z nás by jí to mohl odmítnout?

To dítě neustále touží hrát pozemní hokej.“

„Skvělé! Takže je atletka.“

„Ano, pěkný číslo!“

Žena si udržela svůj úsměv i přes ten Jaceův slang. Podala mu tlustý fascikl. „Je v tom naše brožura a přihláška do školy.“

„Moc vám děkuju,“ převzal od ní ty papíry. V následující vteřině se ozval děsivý zvuk alarmu, až jim zalehlo v uších.

„Prokrista, co se děje?“ vyjekla žena. „Snad to nebude nic vážného,“ zařvala do toho rámusu, „přesto se musím jít podívat a uklidnit naše studentky.“ Rozběhla se ke dveřím a netrpělivě čekala, až Jace opustí kancelář.

Jace se rukávem zachytil o židli a nekonečně dlouho mu trvalo vyprostit ho, načež ještě škobrtl o rozvázanou tkaničku u boty.

Ředitelka úzkostlivě pozorovala dívky, které se začaly sbíhat do hlavní haly. V ruce netrpělivě chřestila klíči. „Moc se omlouvám,“ překřikoval ten hluk Jace, když se konečně narovnal a chystal se vyjít ven. Ale upustil papíry, takže se musel znovu sklonit, aby je sesbíral.

„Pane Montgomery!“ zaječela. „Musím za svými dívkami!“

Vrhla na něj opovržlivý pohled a vyběhla z kanceláře.

Jediným bleskovým pohybem vytáhl ročenku pro rok 1994 z polic u dveří a vsunul ji pod sako. Večer předtím usilovně přemýšlel a došel k závěru, že jediný rok, kdy Stacy mohla chodit do té školy, byl školní rok 1993/1994. Matka jí zemřela v létě 1993 a její otec se záhy nato oženil se ženou jen o pár let starší než jeho dcera. Jace usoudil, že nevlastní matka ji chtěla mít z očí, a tak ji otec poslal do anglické internátní školy.

Věděl, že Stacy ukončila školní docházku v Kalifornii, takže jestli chodila do téhle školy, nezůstala tady ani celý rok.

Poplachové zařízení dosud nikdo nevypnul, když vyšel z kanceláře s papíry od ředitelky v rukou. Ředitelka stála jen kousek od dveří kanceláře a řídila evakuaci studentek, které se vyhrnuly z budovy. Jace naznačil, že otáčí knoflíkem na dveřích, jako že je za sebou zamyká, a ona jen souhlasně přikývla.

S úsměvem vyšel z budovy. Děvčata se kolem něj shlukla a jedna druhou překřikovala.

„Jste z Margate?“

„Už vím, proč nám nedovolují chodit do vesnice, když jsou tam takoví fešáci.“

„Mám pokoj v jihovýchodním cípu. Shodím vám dolů stočený prostěradlo.“

„Ha! To já tam shodím rovnou matraci a skočím na ni.“

Než se mu podařilo dostat se k vozu, jeho obličej plál červení. Podal ročenku Nigh a vystartoval z parkoviště. „Za mého mládí dívky takové nebyly.“

„Ale byly. Dívky jsou pořád stejné,“ poznamenala a horečně listovala ročenkou. „Bingo! Stacy Elizabeth Evansová.“

Jace vrhl rychlý pohled na fotografii v ročence. Do Priory House dojel s úsměvem na tváři.

„Teď už nám zbývá jen zjistit, s kým se tady seznámila,“

prohlásila Nigh, „a tak se dozvíme, kdo jí poslal to pozvání.“

Naklonila se k němu. „Jaci?“

„Já vím,“ okamžitě pochopil. „Zeptáte se mě, jestli jsem připravený na to, co třeba zjistím. Tohle už jsem musel vyslechnout od strýce Franka. Měla byste se s ním seznámit.

Máte stejné názory.“

„Beru to jako lichotku.“

„Měla byste. Strýc je multimilionář, a k tomu bohatství se dopracoval vlastním úsilím.“

„Óóóó! Ten Frank Montgomery.“

Jace se smíchem zabočil na příjezdovou cestu k Priory House. Byla neděle, volný den paní Browneové, která odešla tam, kam chodívala každou neděli, a nechala je v domě samotné. Clivův plán, jak se dostat k té ročence, byl tak prostý, že Jace nevěřil v jeho realizaci. Gladys často chodívala do té školy v neděli, aby dokončila úklid, takže pro ni bylo snadné v domluvenou chvíli spustit alarm. Ostatní zůstalo na Jaceovi.

Když se teď doma s Nigh naklonil nad ročenkou, jejich hlavy se téměř dotýkaly. Za žádnou cenu nechtěl, aby ona nebo kdokoli jiný byl svědkem jeho šoku a bolesti nad tím, že žena, kterou tolik miloval, mu vůbec neřekla, že byla studentkou internátní školy v Anglii. I když tady žila jen pár měsíců, mohla se do někoho zamilovat. A stačilo, aby jí ten dotyčný po letech poslal pohlednici s datem schůzky, a Stacy se tady objevila znovu. V touze toho muže znovu vidět prosila svého snoubence, aby ji vzal s sebou do Anglie; pak vyvolala hádku, aby měla záminku k útěku.

„Poznáváte některou z těch dívek?“ zeptala se Nigh.

„Několik, ale jen ze společenských rubrik. Pojďme si je ověřit na internetu.“

O hodinu později už toho věděli mnohem víc, ale vyvstal problém, jak se s těmi mladými ženami spojit a položit jim pár otázek.

„Nemůžete jen tak zavolat Clatsworthovi a zeptat se ho na nějakou spolužačku jedné z jeho dcer,“ varovala ho.

„Proč ne? Nezapomeňte, že jsem Američan, a Američani vedli válku za zrušení tříd.“

„Vy byste mě rozesmál!“ vyprskla. „Co kdyby se někdo objevil u vaší sestry a začal se jí vyptávat?“

„Především by se k ní nikdo nedostal. Má tři děti a ani chvilku na —“

Podívala se na něj zpod přimhouřených víček.

Zasmál se. „Dobře, máte pravdu, ale něco mě napadlo. Znám jednu ženu, která se vetře i ke královně, když bude chtít.“

„Pch! Ke královně pronikne jen člověk, který má co dělat s koňmi.“

„Ale my královnu nepotřebujeme, viďte? Potřebujeme jen někoho, kdo pronikne do prostředí těchhle bohatých anglických dívek, a existuje jediná žena, jíž důvěřuju víc než komukoli jinému na světě.“

„Kdo je to?“

„Moje matka.“

Zasmála se. „Hodíte to všechno na ni?“

„Úplně všechno. Nevíte, jestli Gladys obstarala barevnou kopírku?“

„Podle slov paní Parsonsové Gladys koupila všechny možné přístroje, ale paní Parsonsová je pro ni nesehnala, což znamená, že Gladys je někde splašila za poloviční cenu, než kterou si účtuje paní Parsonsová.“

„Pojďme teď okopírovat tyhle stránky a pošleme je mé matce. Ta už si najde cestu do jejich domovů.“

19

Jace a Nigh se celý den snažili předstírat, že nejsou nervózní. Hráli scrabble — Nigh vyhrávala — a procházeli se po zahradě, kde Nigh líčila, jaké úpravy by tady provedla, kdyby zahrada patřila jí.

„Vám se tenhle dům líbí, viďte? Kdybyste měla možnost, bydlela byste tady?“

„Ne,“ odpověděla upřímně. „Je chladný, s věčným průvanem, a plný duchů. A to nemluvím jen o Ann Stuartové.

Myslím, že tady přebývá i duch mé matky, a možná taky otce.

Ale třeba jsem tu jen já se svými vzpomínkami.“ Zachvěla se.

„Ne, v tomhle domě bych nechtěla žít. Je v něm ještě něco, cítím to, ale nedokážu definovat co.“

„Asi duch té dávné dámy-lupičky. Myslím, že tady žila a její přítomnost tu dosud přetrvává.“

„Možná máte pravdu. Nepůjdeme znovu zkontrolovat ty mašinky?“

Celý den se prakticky nehnuli od faxu a Jaceova e-mailu.

Jeho matka je informovala o každém kroku, který podnikla, komu volala a co zjistila. Ale až dosud se nedozvěděla, s kým se Stacy sešla mimo školu.

Zjistili, že Stacy byla velmi nešťastná studentka, která se stranila ostatních.

„Možná proto se mi nikdy nezmínila, že téměř rok strávila v internátní škole,“ usoudil Jace. Vynaložil opravdu značné úsilí, aby pochopil, proč to před ním tak úzkostlivě tajila.

Paní Montgomeryová volala před třemi hodinami, aby Jaceovi sdělila, co zjistila od ženy, která byla ředitelkou školy v době Stacyina pobytu. Když tam Stacy nastoupila, byla silně traumatizovaná. Pár měsíců před začátkem nového semestru jí zemřela matka a dívku poslali k otci, muži, jehož zatím vídala jen zřídka. A navíc se právě podruhé oženil. Ten člověk neměl čas starat se zároveň o svůj rozšiřující se podnik a dvě ženy vyžadující jeho pozornost. Zvítězila nová manželka a Stacy byla poslána do školy v zahraničí.

„Jedna z těch dívek, s nimiž jsem mluvila,“ pokračovala paní Montgomeryová, „mi řekla, že o Stacy toho nikdo moc nevěděl. Těch pár měsíců tamního pobytu trávila ve svém pokoji.“

„Ale existoval nějaký muž -“ začal Jace.

„Už se k tomu dostávám, hochu, ale musíš být trpělivý. Teď chci především vědět, kdo je tam s tebou. Slyším ve sluchátku její dech.“

Nigh odskočila od telefonu, jako by se spálila.

„Je tu pomocník zahradníka, Mick,“ vyhrkl.

„Nikdy jsi neuměl moc dobře lhát. Tak kdo to je?“

„Máš při ruce pero?“

„Samozřejmě.“

„Vyhledej si na internetu N. A. Smytheová, psáno S-M-Y-TH-E-O-V-Á, a všechno se o ní dozvíš. Žije tady v Margate, když ovšem necestuje po zeměkouli - a pomáhá mi s… no, se vším, s čím potřebuju pomoct.“

„Tvůj hlas zní mnohem líp, než když jsi odjížděl, tak jí za mě poděkuj.“

„Určitě.“ Usmál se na Nigh. „Teď mi ale pověz, co dalšího jsi zjistila.“

„Jedna z dívek, s nimiž jsem mluvila, mi řekla, že asi tři měsíce po svém příchodu se Stacy změnila. Zůstala sice stejně tajnůstkářská a odtažitá od ostatních, ale už ji viděly občas se usmát. Jedna dívka prý se dokonce domýšlela, že Stacy občas nebyla celou noc ve svém pokoji.“

Jace s povytaženým obočím pohlédl na Nigh; věděl, že to slyší.

Nigh jen přikývla, ano, tehdy v roce 1994 to bylo možné.

„Vykradla se ven, aby se s někým sešla?“ Jace pokračoval v hovoru s matkou.

„Zřejmě ano. Domnívám se, že ochranka školy byla v té době dost laxní, a proto taky ředitelka dostala následující rok vyhazov a přijali tuhle současnou. Je taky tak nedbalá?“

„Ta? Od té by se mohla učit přísná letištní ostraha,“ prohlásil Jace. „Zavoláš zase brzy s novými zprávami? Potřebuju znát jméno chlápka, co se s ním scházela.“

„Jaci, zlato, znovu se tě ptám: Chceš se určitě dozvědět všechny tyhle informace? Můžeš o Stacy zjistit něco, co se ti nebude líbit.“

„Určitě chci. Vlastně čím víc toho zjistím, tím líp se budu cítit.“

„S tím nesouhlasím. Ach, panebože! Právě jsem si našla tvou N. A. Smytheovou. Je krásná! A vypadá opravdu inteligentně.

Dobrá volba!“

„Mami,“ zasmál se a zároveň zrozpačitěl.

„Co znamená to N. A.?“

„Nightingale Augusta.“

„Zapadla by do naší rodiny. Ale teď už musím končit. Až se zase něco dozvím, zavolám. Nebo jen pošlu fax s tím jménem.

Mám tě moc ráda.“

„A já tebe, mami,“ řekl s opravdovou něhou a zavěsil.

Telefon zazvonil znovu až v půl druhé, těsně po obědě. Byla to jeho matka a zívala do sluchátka. Celou noc strávila u telefonu, faxu a internetu. V Americe byl jiný čas než v Anglii.

„Mám jedno jméno a adresu,“ začala bez úvodu, „a máš se zastavit ve čtyři u ní doma na odpolední čaj. Jmenuje se Carol Heatheringtonová a byla Stacyinou spolubydlící.“

„Její spolubydlící!“ Jace vítězoslavně pohlédl na Nigh.

„Mami, řekla ti to jméno?“

„Ne. Carol chce s tebou mluvit osobně, protože má špatné svědomí ohledně Stacy. Nebyla v Anglii, když Stacy zemřela, jinak by se přihlásila.“

„Ona ví, že se Stacy sama nezabila.“

„Ne, právě naopak. Carol si myslí, že Stacy spáchala sebevraždu, a zřejmě ví, proč to udělala.“

„To ti řekla?“

„Ano. Drahoušku, upozornila jsem tě, že můžeš zjistit věci, které nebudeš chtít vědět. Teď už bys měl jít. Řekla jsem Carol, že si s sebou přivedeš přítelkyni. Jaci?“

„Ano,“ hlesl. Dosud se nemohl vzpamatovat z toho, že někdo, kdo znal Stacy, věřil, že opravdu spáchala sebevraždu.

„Vím, že máš svou hlavu, ale prosím tě, vyslechni, co ti ta mladá žena poví. Skutečně naslouchej.“

„Jo, určitě, mami,“ zamumlal. „Radši půjdu. Až se vrátím, zavolám ti.“

„Ale až za dvanáct hodin. Potřebuju se vyspat.“

„Díky, mami. Mám tě moc rád.“

Paní Montgomeryová zívla, div si nevykloubila čelist. „Já tebe taky. Moc ode mě pozdravuj Nightingale.“

„Nigh. Zkracujeme to na Nigh.“

„Těším se, až ji poznám.“ Zavěsila.

Nigh pohlédla na Jace. Zaslechla z toho hovoru dost na to, aby poznala, oč šlo. „Asi bychom se měli co nejlíp oháknout a jít na ten čaj,“ poznamenala. Podle adresy, kterou si Jace zapsal, pochopila, že mají před sebou dlouhou jízdu. „Cesta tam potrvá aspoň dvě hodiny.“

Jace jen mlčky přikývl a šel se nahoru převléknout. Nechtěl si dopřát čas na přemýšlení o tom, co se možná dozví. Teprve teď mu konečně došla skutečnost, že Stacy vedla život, o němž nic nevěděl. Uvědomil si, že to, co se dozví, nebude nic příjemného. Část jeho já si přála skončit tam, kde je, ale ta druhá věděla, že musí pokračovat.

„Pozvala jsem vás dneska sem hlavně proto, abych zmírnila pocit vlastní viny,“ uvítala je Carol Heatheringtonová. Byla mladá, ne příliš hezká, ale měla typicky anglickou pleť bez poskvrnky a vystupování, jímž se vyznačuje jen člověk, co má peníze a vychování. Její pěkný dům stál blízko řeky, obklopený třiceti akry půdy. Její manžel denně dojížděl za prací do Londýna a nechával ji doma s koňmi, psy a malým dítětem.

Zdála se navýsost spokojená se svým životem.

Nalila čaj do přepychových šálků. „Je mi moc líto, že jsem se tehdy ve škole nechovala ke Stacy moc vlídně. Víte, požádala jsem, zda bych mohla jako spolubydlící dostat svou nejlepší přítelkyni, ale místo toho mě ubytovali s touhle vzteklou, umíněnou americkou holkou. A já jí svou nespokojenost dávala patřičně najevo.“

Jace protáhl obličej a měl se co držet, aby na ni nezakřičel, co si myslí o někom, kdo se dokázal takhle chovat k dívce, která právě přišla o matku.

Nigh se napila čaje. „V tom věku jsme byly všechny potvory,“ poznamenala nevzrušeně.

„Největší ironií je, že až po letech jsem se dozvěděla, že moje takzvaná nejlepší přítelkyně požádala svého dědečka, aby zavolal vedoucímu školní rady a řekl mu, aby mě nedával k ní do pokoje. Vylila jsem si vztek na Stacy, zatímco jsem se měla zlobit na svou švagrovou.“

„Vaši švagrovou?“

Carol se usmála. „Provdala jsem se za jejího bratra, což bylo přesně to, co si nepřála.“

„Setkala se Stacy v tom roce s někým? Pravděpodobně s mužem?“ zajímal se Jace.

„Ano,“ přisvědčila. „Tehdy - připadá mi to strašně dávno -

jsme ještě směly o víkendech chodit do Margate. My dívky jsme zůstávaly pospolu. Byly jsme tenkrát vystrašené snobky.

Chodily jsme ven v malých skupinkách, každá z nás patřila do té či oné skupiny.“

„Ale Stacy do žádné, co?“

„Ne. Byla Američanka a… Nechci se hájit, ale po pravdě řečeno, Stacy se nikdy nesnažila přidat k nám. Někdy jsme ji zvaly, aby šla s námi, ale pokaždé odmítla. Navíc řekla, že nenávidí Anglii a že pro ni otec každým dnem pošle. Všechny jsme internátní školu považovaly za naprosto normální, ale pro Stacy byla trestem. Pohlížela na ni jako na vězení a přála si utéct.“

„S někým?“ vyhrkla Nigh.

„Ano. Aspoň si to myslím. Stacy byla velká tajnůstkářka.

Mluvil jste s ní a ona vám řekla jen to, co chtěla, abyste věděl.

Nikdo od ní nikdy neslyšel žádné důvěrnosti. Přesvědčil jste se o tom?“

„Neměl bych to říkat, ale bylo to tak. I když jsme byli zasnoubeni a měli jsme před svatbou, nevěděl jsem, že strávila rok v anglické internátní škole.“

„Pro Stacy to zřejmě bylo jako odsedět si rok ve věznici. Asi jí bylo trapné o tom mluvit. Uměla zachovat tajemství.

Zajímalo by mě, co se stalo s jejím otcem a jeho mladou ženou.“

„Stacy vám o nich řekla?“ podivil se. „Jen velice sarkastickým způsobem. Svým černým humorem nás dovedla rozesmát. Jednou do jídelny vešla malá, asi dvanáctiletá dívenka. Žádná jsme ji neznala, a Stacy hned: ,To je nová manželka mého otce.‘“

„V tom ji poznávám.“ Jace na okamžik odvrátil pohled.

„Podle vás Stacy opravdu spáchala sebevraždu, a vy si za to přičítáte vinu.“

„Od chvíle, kdy jsem se dozvěděla o její smrti, mě Stacy pronásleduje. Lituju, že jsem k ní nebyla vlídnější a že jsem nevyvinula větší úsilí, abych ji nějak vtáhla mezi nás.“

„Proč si myslíte, že spáchala sebevraždu?“ Nigh se snažila přivést ženu k tématu, které je nejvíc zajímalo.

„Kvůli Tonymu, samozřejmě.“

„Tonymu?“ podivila se Nigh.

„Jmenoval se Tony Vine. Muž, do něhož byla zamilovaná.

Aspoň si myslím, že ho milovala.“

Nigh a Jace se na sebe podívali. „Mohla byste nám říct všechno, co víte o panu Vineovi?“

Carol usrkla čaje. „Poprvé jsem ho viděla, když jsem byla v Margate s ostatními dívkami. Bylo sobotní odpoledne a myslela jsem, že Stacy zůstala ve škole. Zeptala jsem se jí, jestli nechce jít s námi, ale řekla, že se musí připravovat na písemku z chemie. Pár hodin nato jsme s děvčaty bloumaly po pouličním trhu. Právě jsem si prohlížela věci ve stáncích, a když jsem se pak rozhlédla kolem, spolužačky jsem už neviděla. Asi jsem zpanikařila, rozběhla jsem se zpátky ke škole, a jak jsem míjela jednu postranní uličku, zahlédla jsem něco jasně červeného. Zastavila jsem se. Zvědavost převládla nad strachem z toho, že jsem tam sama, bez hloučku přítelkyň.“

„Byla to Stacy?“ zeptala se Nigh.

„Myslela jsem, že ano. Měla nádherný červený hedvábný šátek - všechny jsme jí záviděly její přepychové americké oblečení - a mně se zdálo, že se ten šátek mihl za rohem.

Rozhlédla jsem se, jestli mě někdo nevidí, a pak jsem zamířila uličkou k místu, kde jsem zahlédla její šátek. Dostala jsem se k něčemu, co vypadalo jako garáž. Znovu jsem uviděla ten šátek a zahnula za roh. A tam Stacy visela na nějakém muži. Ach, promiňte,“ omlouvala se Jaceovi.

„To je v pořádku. Chci slyšet všechno.“

Carol odložila šálek. „Pochopte, všechny jsme byly panny.

Sice jsme se pořád bavily o sexu a dělaly ze sebe bůhvíjak zkušené, div ne prostitutky, ale ve skutečnosti jsme nevěděly vůbec nic. A teď tu byla Stacy, tichá Američanka uzavřená do sebe, která prováděla s mužem to, co si většina z nás nedokázala ani představit. Jednu zvednutou nohu měla zaklesnutou kolem jeho pasu a -“

Zarazil ji výraz Jaceova obličeje.

„Viděla jste je v Margate,“ ujala se slova Nigh. „Víte, kde jinde se ještě scházeli? A jak jste zjistila, kdo to byl?“

„Bála jsem se, aby mě nezahlédli, proto jsem odešla a vrátila se na trh. Má zvědavost byla silnější než cokoli jiného, a tak jsem se snažila vyzvědět něco o tom muži.“

„Muži?“ podivila se Nigh. „Ne chlapci?“

„Ach ne! Bylo mu třicet, možná i víc, a nám bylo tehdy šestnáct. Myslím, že Stacy byla o rok starší.“

„Třicetiletý muž,“ žasl Jace.

„Viděla jste je znovu?“ zeptala se Nigh.

„Ten den ne. Vrátila jsem se do školy a našla tam Stacy stočenou do klubíčka na posteli, před sebou učebnici chemie.

Nikoho by nenapadlo, že ze školy vůbec odešla, natož že si to někde rozdávala s mužským dvakrát tak starým.“

Carol se zakousla do kukuřičného sendviče. „Od té chvíle jsem ji začala sledovat. Nikdy jsem jí ani narážkou nedala najevo, co jsem viděla, ale nespustila jsem ji z očí.“

„A co jste viděla?“

„Tajnosti a lži,“ povzdechla si Carol. „Byla velká lhářka.

Ještě jednou se omlouvám. Nechci se dotknout její památky, ale byla jsem svědkem, jak bez mrknutí oka lhala naší vedoucí.“

„O čem lhala?“

„Kde byla a co dělala. Stacy měla ve zvyku vykrádat se v noci z naší ložnice. Vždycky jsem byla velký spáč, a tak bylo pro mě těžké zůstat vzhůru a sledovat, co má za lubem, ale tři noci se mi podařilo neusnout. Poslouchala, jestli už spím, a pak po špičkách vyšla z pokoje. Dvakrát jsem z okna zahlédla, jak běží přes trávník. Vyhýbala se venkovním světlům, přesto jsem ji viděla.“

„Víte, kam šla?“

„Dozadu ke kopci. Jednou jsem na ten kopec schválně vylezla a došla na lesní pěšinu, celou zaneřáděnou papírky od bonbonů, plechovkami od sody a různými odpadky poházenými na kraji lesa.“

„Prostě non-U,“ ušklíbla se Nigh.

Carol se usmála. „Termín non-U - nevhodné pro vyšší třídu -

jsem léta neslyšela. Ano, bylo to tak. Určitě tam ten nepořádek zanechal Stanin přítel. Omlouvám se za snobství,“ obrátila se k Jaceovi.

Neřekl jí, že tenhle termín je běžný i v USA. „Myslíte si, že se Stacy s tím mužem scházela nahoře na tom kopci?“ zajímalo ho.

„Jsem si tím jistá. Byl tam příkrý svah, ale dalo se to zvládnout. Aspoň já to zvládla. Tu další noc, kdy se mi podařilo zůstat vzhůru, abych viděla, co Stacy podnikne, jsem měla dojem, že slyším zvuk motocyklu. Zřejmě na ni čekal a odjeli spolu.“

„Kdy se vrátila?“

„Když jsem se ráno probudila, byla pokaždé ve své posteli.

Nezdálo se, že potřebuje hodně spánku,“ pohlédla na Jace, aby jí to potvrdil.

„Máte pravdu, trápila ji ustavičná nespavost,“ přisvědčil.

„Proto u sebe neustále nosila recept na prášky na spaní.“

„Nikdy jsem ji neviděla zívat. Ve třídě nevypadala nikdy ospalá. Když já si neodespím svých osm, nebo když můžu, i devět hodin denně, jsem druhý den naprosto nemožná. Ale Stacy ne.“

„Proč si tedy myslíte, že Stacyina smrt byla sebevražda?“

Podívala se na něj. „Za tohle své prohlášení se musím omluvit. Vyřkla jsem ho dřív, než jsem znala všechna fakta.

Nevěděla jsem nic o vás nebo o tom, že Stacy byla zasnoubená s někým jiným než s Tonym Vinem. Bylo mi známo jen to, co jsem si přečetla v novinách, a ty jsem měla v ruce až měsíce po její smrti. Myslela jsem, že se Stacy vrátila do Margate, aby byla s Tonym. Po všech těch letech se odhodlala za ním přijet, ale on už ji zřejmě nechtěl. Stacy byla vždycky náruživá, a dokážu si představit, že když se do někoho zamilovala, byla to láska na celý život. Jestli se k němu vrátila a zjistila, že už se třeba oženil s jinou, mohla být kvůli tomu hrozně nešťastná.“

„Kdo je Tony Vine?“ zajímala se Nigh. „Nebo jste nezjistila, o koho se jedná?“

„Asi měsíc poté, co jsem ho zahlédla se Stacy, jsem ho viděla jít po ulici v Margate. Velmi hezký muž, ale můj typ by to nebyl.“

„Jak tomu mám rozumět?“ vyzvídala Nigh.

Carol pokrčila rameny. „Všechno na něm bylo příliš… lesklé.

Můj otec nesnáší nové obleky. Kdykoli si musí obléct něco nového, celý den v tom jezdí na koni nebo se usilovně snaží to nějak poškodit. Byla jsem na to zvyklá, takže Tonyho vzhled mě šokoval. Cítila jsem v něm něco… prosím, nemyslete si, že to dramatizuju, ale vznášelo se kolem něj cosi nebezpečného.

Připadal mi jako nebezpečný člověk.“

„Třicetiletý muž a sedmnáctileté děvče?“ nechápal Jace.

„Měli ho zavřít.“

„Přesto jsem se na něj někoho zeptala. Tuším, že to byla jedna žena v obchodě s čajem. ,To je Tony Vine,‘ vyslovila s takovým důrazem, jako by ho každý ve městě dobře znal.“

„Víte, kde je teď nebo co se s ním stalo?“ zajímalo Nigh.

Carol vstala, přistoupila ke starožitnému příborníku za gaučem a z jeho zásuvky vytáhla papírek. „Asi před rokem jsem byla v Londýně a toho muže jsem zahlédla na ulici.

Uvědomila jsem si, že ho znám, ale nemohla jsem si vybavit, kde jsem ho viděla. Večer jsem si vzpomněla, že je to ten chlápek, s nímž se tajně slézala Stacy. Tony Vine. Bylo to krátce poté, co jsem se doslechla o její smrti v Margate, a tak jsem si hned zapsala číslo domu, z něhož jsem Tonyho viděla vycházet.“ Podala papírek Jaceovi, který ho jen přelétl očima a předal Nigh.

„Zpráva o Stacyině smrti mě opravdu zdrtila,“ pokračovala Carol. „Hned mě napadlo, že se zabila kvůli tomu příšernému Tonymu Vineovi. Tehdy ve škole mi jednu chvíli napadlo zajít za ředitelkou a povědět jí o Stacy. Bála jsem se o ni, ale pak přijel do školy její otec a odvezl si ji zpátky do Kalifornie. Od té doby jsem o ní už nikdy neslyšela. Až jsem se dočetla o její tragické smrti.“

Nastalo ticho, všichni chvíli mlčeli.

„Myslím, že jsme vás už obrali o spoustu času.“ Jace se zvedl. „Vůbec nevím, jak vám poděkovat za vaši pomoc.“

Zvedly se i Carol a Nigh. „Jen mě mrzí, že jsem byla tehdy v mládí tak liknavá, pokud šlo o Stacy,“ povzdechla si hostitelka.

Nigh ji vzala za ruku. „Nic z toho, co se stalo, nebyla vaše vina.“

„A já si stejně nemyslím, že Stacy spáchala sebevraždu,“

prohlásil Jace.

„Ale jestli se sama nezabila -“ Carol vytřeštila oči. „Myslíte, že ji zabil Tony?“

„Jestli ne on, pak by mohl vědět, kdo to udělal. Ještě jednou vám za všechno děkujeme. Nedokážu ani vyjádřit, jak moc jste mi pomohla.“

Vyměnili si ještě pár zdvořilostí a rozloučili se. Když nastoupili do vozu, Jace se zaklonil na sedadle a zavřel oči.

Nigh ani nedutala, dovedla si představit, jak se cítí. Musel vstřebat tolik informací, tajností a lží. Podle Carol jimi Stacy překypovala. Nigh to Jaceovi nikdy neřekne, ale souhlasila s Carol. Stacy nedokázala říct muži, za něhož se měla provdat, že strávila rok v anglické internátní škole, ani o Tonym, kterého pravděpodobně milovala. Za normálních okolností by to bylo pochopitelné, ovšem jak se zdálo, Stacy toho Vinea milovala ještě po mnoha letech. A její láska byla tak silná, že riskovala značné nepříjemnosti, jen aby toho muže před svatbou ještě jednou spatřila. Stačilo, že jí poslal obrázek Priory House s několika naškrábanými slovy, a Stacy okamžitě ohrozila svou budoucnost s Jacem, jen aby se sešla s Tonym.

Co se asi stalo při jejich setkání? lámala si hlavu Nigh.

Přiznala se Tonymu, že byl její jedinou láskou? Že si chtěla vzít jeho a nikoho jiného? Že by opustila svého snoubence, kdyby ji Tony chtěl?

Odmítl ji Tony? Řekl jí, že už má ženu a děti a ji nechce?

Proto šla Stacy do té hospody a spolykala tubu prášků na spaní?

Když Jace konečně nastartoval, Nigh si v duchu říkala, nač asi myslí. Její reportérské uvažování jí stále víc a víc napovídalo, že se Stacy Evansová opravdu zabila.

Nigh si skládala dohromady střípky Stacyina života. Ta dívka se obávala ztráty otcovy lásky. Byl jediným rodičem, který jí zbyl, a on dal přednost nové mladé ženě před dcerou. Z

Carolina decentního popisu vyšel Tony Vine jako dost odporný chlap. Otcové obvykle nedovolovali svým dcerám provdat se za muže nosící lesklé oblečení a randící se školačkami.

Nigh pohlédla kradmo na Jace a napadlo ji, jestli Stacy souhlasila se sňatkem s ním proto, že byl typ muže, jaký se líbil jejímu otci. Jace splňoval všechno, co si otec mohl pro svou dceru přát.

„Srovnáváte mě s Tonym Vinem?“ překvapil ji otázkou.

Nechtěla lhát. „Ano.“

„Začínáte se přiklánět k názoru, že se Stacy zabila, protože jí ten přítel ze školních let řekl, že už ji nechce, že?“

„Ano.“ Děsila se jeho odpovědi.

„Fajn,“ usmál se. „Jestli si to myslíte, pak tím spíš budete chtít zjistit pravdu.“

Po příjezdu do Margate se Nigh rozhodla. „Asi bych se měla vrátit zpátky do svého domku.“

„Ale vaše věci jsou v Priory House,“ namítl.

„Odvezu si je později. Doma mám ještě jeden kartáček na zuby a noční košili, tak o nic nejde.“

„Jestli to tak chcete,“ pokrčil rameny.

„Nejde o to, jestli to chci, ale -“ Už se neudržela. „Vy a já žijeme prakticky pohromadě od chvíle, kdy jsme se poprvé viděli. Celá vesnice si už o nás určitě povídá a domýšlí si bůhvíco. Nejhorší na tom je, že ani slovo z toho, co si lidé myslí, není pravda. Vy a já jsme jen přátelé a společně pracujeme. To je všechno!“

Zastavil před Priory House a vypnul motor. „Přátelé? Tohle si myslíte, že jsme?“

Se smíchem vystoupil z vozu. Nigh seděla na sedadle spolujezdce a mračila se. Ale vzápětí s úsměvem vystoupila a vešla do domu. Nikoli kuchyňskými dveřmi, nýbrž předním vchodem.

Strávili klidný večer „doma“, jak o tomhle domě začala uvažovat. Jako dva staří manželé - až na to, že pokaždé, když se k ní Jace přiblížil, se jí divoce rozbušilo srdce. Rozhodla se, že mu nebude dávat najevo své pocity, protože on, jak se zdálo, je nesdílel. Měl o ni stejný zájem jako ona o něho? Rozhodně se mu nezrychlil pulz, když se jeho paže náhodou otřela o její.

Nezatajil se mu dech, jakmile se jeho obličej přiblížil k jejímu.

Hovořili o své budoucnosti v narážkách, a ona se při těch debatách cítila šťastná a zároveň smutná. Tolik si přála vědět, zda ve svých plánech do budoucna počítá i s ní. A taky chtěla zjistit, co zamýšlí, až zjistí pravdu o Stacy. Prodá Priory House a navždy odjede z Anglie? Ale řekl, že se mu Anglie líbí -

„přes všechny její vady“ - jak se vyjádřil.

Ať si namáhala mozek sebevíc, na nic nepřišla.

Paní Browneová jim přinesla večeři. Při jídle téměř nemluvili, oba pohrouženi do vlastních myšlenek.

Po večeři se přesunuli do salonu a i tam seděli mlčky.

„Dosud jsme nezjistili, proč se nám zjevila Ann a Danny,“

přerušila Nigh mlčení.

Jace seděl a zíral do ohně. „Obávám se, že to nikdy nezjistíme. Zítra asi odjedu do Londýna,“ oznámil jí.

Měla co dělat, aby nezaječela: „Beze mě?“, ale ovládla se.

Šlo o jeho rozhodnutí. Bylo mu nejspíš trapné, co všechno slyšela o jeho bývalé snoubence.

Zívla. „Půjdu spát.“ Když na to nijak nereagoval, zvedla se a zamířila ke dveřím. Jak ho míjela, chytil ji za zápěstí a přitiskl si její dlaň k tváři.

„Omlouvám se, nejsem dobrý společník. Od Stacyiny smrti jako bych to už nebyl já. Ale chci, abyste věděla, že jste první člověk, který mě dokázal přimět, abych se zamyslel nad svým dalším životem, a dokázal mi, že stojí za to žít.“ Stále s její rukou ve své dlani k ní zvedl oči. „Slibuju, že až dám tohle všechno do pořádku, doženu ten ztracený čas.“

Usmála se na něj. Pustil její ruku a znovu se zahleděl do ohně. Se smíšenými pocity štěstí a zoufalství vyšla z pokoje a vyběhla nahoru do „dámské“ ložnice. Bylo tam zatopeno, pokoj dýchal teplem a pohodlím. Ale mohl být ještě teplejší a útulnější, kdyby… Lítostivě pohlédla na prázdné lůžko.

Vykoupala se, oblékla si noční košili a vklouzla do postele.

Nezhasla, dokud neslyšela, jak Jace stoupá po schodech a jde spát. Pod jejími dveřmi se objevil stín. Zatajila dech.

Jakmile se stín pohnul, zaklela, zhasla světlo, pěstí praštila do polštáře a uvelebila se ke spánku. Přes vztek na Jace Montgomeryho vmžiku usnula.

20

Probudila ji hudba. Nebyla hlasitá, ale slyšela ji přicházet z dálky. V první chvíli se nemohla upamatovat, kde je.

Jakmile se probrala, zaposlouchala se. Nevypadalo to, že ty zvuky vycházejí zdola, spíš jako by se ozývaly přímo za jejími dveřmi. Že by se Jace probudil a pouštěl si nějaké desky? To, co slyšela, znělo jako z doby big bandu.

Vstala, došla ke dveřím a otevřela je. Jace právě vycházel ze své ložnice. Měl na sobě džíny, silný vlněný svetr a vysoké kožené boty. Přitiskl prst ke rtům na znamení, že má zůstat zticha. Hudba se linula z Annina pokoje. Z pokoje, kde strašilo.

Jejím prvním impulzem bylo vběhnout zpátky do ložnice a zalézt pod postel. Nebo spíš okamžitě nasednout do auta a odjet domů.

Ale další Jaceovo gesto rozhodlo za ni. Dal jí znamení, aby se vrátila do svého pokoje, zavřela dveře a znovu si lehla.

Nepochybně si myslel, že je příliš zbabělá, aby snesla to, co se možná odehraje v Annině pokoji. Rozzlobilo ji, že jí tak málo věří, a zároveň jí to dodalo odvahu. Pohybem ruky mu naznačila, aby na ni počkal, než se oblékne. Už tak bylo dost zlé octnout se tváří v tvář duchovi, navíc v noční košili. Vběhla zpátky do pokoje, kde na sebe spěšně hodila to, co večer svlékla — džíny, tlustý svetr a boty. Čtyři minuty nato už byla zpátky v hale a po špičkách se kradla za Jacem k Anninu pokoji.

Dveře do místnosti byly otevřené a svítila v ní všechna světla. V tomhle stavu pokoj předtím neopustili. Jace Nigh předstoupil a sám opatrně nahlédl dovnitř, pečlivě se rozhlédl, ale nikdo tam nebyl, ani ze světa živých, ani z říše mrtvých.

Nigh potlačila strach natolik, že proklouzla kolem něj a chystala se vejít. Oba stále mlčeli.

Jakmile byli uvnitř, všimli si, že skryté dveře do podzemní chodby jsou otevřené a hudba vychází odtamtud.

Jace ji znovu postrčil za sebe a nahlédl do tmavého výklenku schodišťové šachty. Ukázal dolů, směrem k podzemní chodbě či tunelu. Hudba nevycházela z tajné horní místnosti, nýbrž přímo z tunelu.

Nigh se dotkla jeho paže a gestem mu naznačila otázku, kdo o té chodbě věděl a kdo by si tam mohl ve dvě v noci tak vyhrávat. Jace pokrčil rameny, že nemá tušení.

Chystal se sestoupit do schodišťové šachty jako první, ale chytila ho za paži a důrazně zavrtěla hlavou. Rozhodně se jí ani trochu nelíbilo, co se tu vlastně děje. Třeba Hatch, který o tom tunelu určitě věděl, tady zapomněl puštěné rádio, ale pak tu představu zavrhla. Napadlo ji něco jiného: Co má teď ksakru za lubem Danny Longstreet?

Když Jace potřásl hlavou, čímž jí dal na vědomí, že sestoupí do podzemní chodby, ať se jí to líbí nebo ne, zvednutím prstu mu naznačila, aby okamžik počkal.

Přistoupila ke krbu, z jehož římsy sebrala dvě svíce a zápalky, součást autenticity Annina pokoje. Jace s úsměvem němě naznačil: „Šikovná holka.“ Kdyby mohla mluvit, zeptala by se ho, jestli jí taky hodí kost jako hodnému pejskovi.

Jace škrtl zápalkou a zažehl obě svíce; jednu jí podal a pustil se do staré chodby, Nigh v závěsu za ním. Snažila se tvářit a jednat odvážně, třebaže cítila všechno jiné, jen ne odvahu.

Hudba hrála velmi hlasitě. Ať ji pustil kdokoli, musel použít staromódní stereo. Teď hrál Woody Herman džezovou melodii, při níž si vybavila swing a muže vyhazující své tanečnice do vzduchu, aby jimi vzápětí vymetli podlahu mezi svýma nohama.

Při té představě se musela usmát, ale hned si uvědomila, kde je a co dělají. Aby se jí Jace neztratil, chytila ho vzadu za svetr a oba opatrně, krok za krokem postupovali vpřed.

Když se dostali do poloviny chodby, našli na podlaze vyřvávající bedýnku. Jace se sklonil a vypnul ji. Ticho, které se rázem rozhostilo, ji téměř ohlušilo.

Jace se k ní otočil s němým pokynem, aby zůstala, kde je.

Mělo to znamenat, že ji tu nechá samotnou a bude pokračovat v cestě? Uvědomila si, že její strach je hloupost, vždyť v dětství v tomhle prastarém místě trávila tolik času a vyznala se tady jako ve vlastní ložnici. Ovšem tehdy si byla jistá, že nikdo neví, kde je. Jak by ji mohl napadnout nějaký zlý člověk, když o ní nevěděl?

Ale to, co dnes viděli a slyšeli - řvoucí hudba, jasné světlo a otevřené tajné dveře - ji vyděsilo. Ani na vteřinu nepochybovala, že to bylo dílo Dannyho Longstreeta.

Rozhodně se výborně bavil tím malým žertíkem, kdy seděl vedle ní na lavičce a za bílého dne se s ní vybavoval. A věděla, že byl v Margate, protože ho viděla.

Jace jí znovu naznačil, aby zůstala na místě, a ona to podruhé potřesením hlavy odmítla. Chtěl zřejmě zkontrolovat zbytek podzemní chodby, vchod z druhé strany, ale ona tady nemínila zůstat sama. V tunelu někdo byl, a docela nedávno.

Když šli spát, světla v Annině pokoji nesvítila a žádná hudba nikde nehrála.

Jace se na ni usmál. Tím úsměvem jí naznačil, aby se uvolnila, ale nijak jí tím nepomohl. Nakonec přikývl. Ano, může jít s ním.

Sevřel její ruku ve své a udělal krok stranou od toho obrovského sterea na baterie, stojícího u jejich nohou.

Ale ten jeden krok bylo to jediné, co stačil udělat, protože v následující vteřině uslyšeli dunění, jaké Nigh už zažila dvakrát v životě. Bomby!

„K zemi,“ zaječela.

Dunění přicházelo z obou konců tunelu, takže nemohli běžet jedním ani druhým směrem.

Jace pochopil. Popadl Nigh a strhl ji pod sebe na ledovou, tvrdou hliněnou podlahu.

Nigh, chráněná jeho tělem, si přitiskla ruce k uším a Jace učinil totéž. Nemohla si dělat sebemenší naději, že přežijí následující minutu. Ten starý tunel se zřítí po výbuchu bomb umístěných na obou koncích chodby. Pokud je nepohřbí padající stropní trámy, dokončí to propadající se stěny.

Tiskla se k Jaceovi. Ten příšerný hluk jí vyhnal z hlavy všechny myšlenky. Prach, roztříštěné dřevo, trámy, nánosy nečistot nastřádaných za staletí, to všechno padalo na zem a hrozilo, že je pohřbí zaživa.

K oběma výbuchům došlo ve vteřině, ale vypadalo to, jako by nekončily. Jace držel Nigh pod sebou, takže se k ní prach tak blízko nedostal. V téhle pozici zůstali dlouhé, děsivé minuty, očekávajíce, že se každým okamžikem zřítí strop nad jejich hlavami a zavalí je. Ale nestalo se to.

Jakmile rámus ustal a ztišila se i ozvěna, Jace se odsunul z jejího těla. „Jste v pořádku?“

Dokázala jen přikývnout. Měla zalehlé uši. Svíce zhasly.

Kolem nich byla naprostá tma. Cítila, jak Jace rukama tápe kolem sebe, ohmatává podlahu a hledá svíčky. Když jednu našel, vytáhl z kapsy krabičku zápalek a škrtl.

Nigh seděla na podlaze vedle sterea a pozorovala, jak se Jace pomalu sune po tom, co zbylo z tunelu. Oba konce byly zavalené. Zbylo sotva deset stop prostoru napravo od nich a si patnáct nalevo. Znamenalo to, že je od světa dělily metry navalené suti.

Sledovala, jak Jace sonduje okolí. Pohlédl na zával a snažil se trochu zeminy odhrabat, ale okamžitě přestal, když jim nad hlavou začaly praskat staleté trámy. Zvedl svíčku, aby zjistil, co jim stojí v cestě, a Nigh šla za světlem. Staré trámy už to nevydržely. Naklonily se a asi deset stop od místa, kde seděla, zahlédla v jednom z nich trhlinu.

„Kdo všechno ví o tomhle tunelu?“ Jace položil otázku tak ledabyle, jako by ani nebyla životně důležitá.

„Zřejmě víc lidí, než jsem si myslela,“ povzdechla si Nigh.

„Rozhodně i člověk, který sem přinesl to stereo.“

„Půlka vesnice musela slyšet tu explozi a už pravděpodobně chystají… jak tomu říkáte? Rypadla?“ řekl Jace.

„Bagry.“

„Správně. Bagry. Už jsou určitě na cestě. Myslíte, že jim Hatch dovolí přejet přes jeho trávník? Jako bych slyšel, jak hudrá, že majitelé přicházejí a odcházejí, ale trávníky zůstávají navždycky.“

Teď se jeho žertu nezasmála. Už se v takové situaci párkrát ocitla, a zažila i horší chvíle. Odtud se ale živí nedostanou. Se vší pravděpodobností potrvá týden, než si někdo všimne, že zmizeli. Vesničané věděli, že Jace a Nigh si občas někam vyjeli a nějakou chvíli tam pobyli.

„Asi bychom si neměli vzájemně lhát, viďte?“ řekla tiše.

„Nebudou nás postrádat, a jestli ano, vůbec je nenapadne, kde hledat.“

Chvíli se díval jinam, ale pak se k ní zvolna obrátil. „Je to moje vina,“ pronesl ztěžklým hlasem. „Věděl jsem, že hrozí nebezpečí. Stacy byla zabita a její vrah má tohle na svědomí.

Chtěl jsem vás chránit. Mínil jsem… „

Vzhlédla k němu očima plnýma slz. Rozevřela náruč. Stulil se do ní a ona ho k sobě pevně přitiskla. „Je mi to líto,“

opakoval donekonečna. „Je mi to moc líto. Tolik jsem si přál všechno sdílet s tebou, že jsem podcenil opatrnost. Měl jsem tě ochránit.“

Hladila ho po vlasech, tiskla k sobě a uklidňovala něžnými slovy: „Ať se stane cokoli, jsem ráda, že jsi mi pověděl o… o sobě. Ale proč…?“

„Protože tě miluju.“ Vyslovil to, jako by to byl ten nejprostší fakt na světě.

„Cože mě…?“ Trochu se od něj odtáhla, aby mu viděla do obličeje. „Co jsi to řekl?“

Posadil se, zády se opřel o chladnou zeminu za sebou a otřel si oči. „Omlouvám se za to. Snažil jsem se udržet své city na uzdě, ale občas —“

„Jsem Britka, tak se nepokoušej mluvit se mnou o citech, co se nemají dávat najevo. Chci slyšet slova o lásce.“

Zahleděl se na nijako by byla hluchá. „Zamiloval jsem se do tebe už při našem prvním setkání. Myslel jsem, že to víš.“

„Omluv mou hloupost, ale tohle jsem opravdu nevěděla.“

„Jo,“ usmál se, „šel jsem do tvého domu — pardon, do svého domu - odhodlaný dát tě k soudu, a skončilo to tak, že jsem tě pozval k sobě domů, abys tam se mnou žila.“ Mávl rukou.

„Víceméně.“

Nigh si přála, aby mluvil. Chtěla se s ním třeba hádat, dělat cokoli na světě, jen aby nemusela myslet na to, kde se ocitli a že se už nikdy nedostanou ven. Zabije je nedostatek kyslíku?

„Dobrá,“ uklidnila se. Nač spěchat na smrt. Teď je hlavní šetřit vzduchem. „Tak proč ses mě nikdy nedotkl?“

Jace se rozhlížel po stěnách. Zvedl svíčku a posvítil si do chodby. „Slyšíš něco?“

„Ne. Ale chtěla bych, abys mi odpověděl na mou otázku.“.

„Vysměješ se mi,“ obával se.

„Myslím, že nic na světě by mě v tuhle chvíli nepřimělo ke smíchu.“

„Ještě rok po Stacyině smrti jsem se bál i promluvit s nějakou ženou, kromě svých příbuzných. Obával jsem se, že jí řeknu něco, z čeho bude tak sklíčená, že… “

„Že se zabije?“

„Ne. Tak zle jsem na tom nebyl. Ale byl jsem přesvědčený, že Stacy něco tají, a měl jsem strach, že je něco ve mně, co jí brání svěřit se mi.“ Při hovoru bedlivě prohlížel povrch tunelu.

„Všichni máme svá tajemství,“ poznamenala. „A Stacy měla za sebou spoustu hrozných věcí. Během jediného roku jí zemřela matka a otec se znovu oženil. Stacy byla silná žena.“

„Začínám si myslet, že taková opravdu byla,“ souhlasil.

„Tak co mi povíš o tom dotýkání? Myslím sebe a tebe.“

Sehnul se, aby se podíval na haldu zeminy na konci tunelu vedoucího ven. „Ani druhý rok po Stacyině smrti jsem se nedotkl ženy; bylo to něco jako přísaha Stacyinu duchovi, že to neudělám, dokud nezjistím pravdu o její smrti. Dobrou či špatnou, ale pravdu.“

Chvíli jí trvalo, než pochopila význam jeho slov. Takže on se zavázal k celibátu. Ani nevěděla, proč ji tahle představa tolik potěšila, ale bylo to tak. Jen si v duchu říkala, kolik asi mužů dokáže tak milovat, že si odřeknou sex.

Před lety byla Nigh na jednom děsivém místě, obklopená muži jako obvykle, a všichni čekali, až televizním divákům ve tříminutové reportáži sdělí všechno o hrůze, jíž byli svědky.

Jeden z těch mužů — už pár dní po ní chlípně pokukoval — se jí zeptal, co od muže vyžaduje. Protože věděla, že je to sobec a nemrava, vyhrkla: „Chci muže schopného lásky.“ Byla to spontánní, rychlá odpověď, ale když se nad tím později zamyslela, uvědomila si, že odpověděla pravdivě. Přála si muže, jenž by byl schopen lásky, hluboké lásky, která bude v jeho životě vždycky na prvním místě.

Sledovala Jace, jak postavil svíčku na zem a pustil se do odhrabávání zeminy. Sice to považovala za zbytečnou práci, ale líbilo se jí, že neskládá ruce v klín. Jace byl muž, jehož láska byla tak silná, že se dokázal postavit proti tomu, co si všichni mysleli. Řekli mu svůj názor, ale on stál na svém, věrný svému přesvědčení. Nevěřil, že se Stacy zabila, a za každou cenu chtěl dokázat, že to neudělala. Nesnesl, aby kdokoli jeho nebo ji falešně obvinil.

„Asi by sis měl sednout,“ řekla tiše.

Otočil se k ní zřejmě s úmyslem říct něco uklidňujícího, jako že se odtud brzy dostanou, ale pak změnil názor. „Ano, měli bychom šetřit vzduchem.“

Posadil se vedle ní a pevně ji objal. Položila si hlavu na jeho hruď. Jedna svíčka téměř dohořela a ani ta druhá už nebude svítit dlouho. A taky jim za chvíli začne docházet vzduch.

Objímal ji, hladil po vlasech, ale ani jeden z nich nepromluvil. Nigh myslela na to, že se vyzná ze své lásky k němu, ale uvědomila si, že on to ví. Byli nerozluční od chvíle, kdy se poprvé uviděli.

Ani nevěděla, že pláče, dokud pod svou tváří neucítila jeho vlhkou košili.

„Pst, tiše, uklidni se,“ pohladil ji po tváři. „Nesmíme se hýbat a musíme co nejpomaleji dýchat.“

Jen přikývla. Nemělo smysl dělat cokoli jiného. Vztek by vůbec ničemu nepomohl. Mluvit nebylo zapotřebí.

Netušila, jak dlouho tam ležela přitisknutá k jeho teplému tělu, s obličejem spočívajícím na jeho hrudi. Než usnula, cítila pravidelný tlukot jeho srdce.

Nevěděla, za jak dlouho ji vzbudil. „Tiše,“ zašeptal chraptivě. Cítila jeho dech. V tunelu už nezbylo moc vzduchu.

„Poslouchej!“

Pokoušela se zvednout hlavu, ale nezvládla to. Padla jí zpátky na jeho hruď.

„Slyšíš to?“ vyhrkl.

Neslyšela nic.

Jace ji se značným úsilím od sebe odsunul a vstal. Musel se opřít o studenou, hliněnou stěnu, aby se nezapotácel, a přitiskl k ní ucho.

„Co slyšíš?“ špitla a několikrát se zhluboka nadechla, aby do sebe dostala trochu kyslíku.

„Nevím.“ Přistoupil k protější straně tunelu a přitiskl ucho k druhé stěně. „Možná to nic nebylo.“ Ale pak se znovu zaposlouchal. Ať zaslechl cokoli, vycházelo to ze stěny, o niž se Nigh opírala. Sklonil se a pomohl jí vstát. Oba lapali po vzduchu. Přesunul ji ke vzdálené stěně, co nejdál od místa, kde se nacházeli.

Teď už to taky slyšela a vytřeštila na Jace oči. „Co je… to?“

zamumlala.

Nadechl se. „Stroj,“ vydralo se mu z hrdla; stáhl ji k sobě na podlahu a jeho silné paže ji ochranitelsky objaly.

Vyčkávali, naslouchali každičkému zvuku, a pak to ucítili: příšerné dunění, vibrace vycházející ze stěny. Nigh si představila další explozi nebo zřícení jednoho z těch prastarých trámů výztuže tunelu, který s sebou strhne všechnu zeminu nad nimi, ale nedostatek kyslíku ji tak oslabil, že jí to najednou bylo jedno. Položila si hlavu na Jaceovo rameno a chystala se ke spánku.

Když obrovská lžíce bagru prorazila strop, nebyla na to připravená, ale Jace ano. Uvědomil si, co se děje, a bylo mu jasné, že až se do tunelu udělá díra, všechno se zřítí na ně.

Musel se na to připravit!

Jakmile lžíce projela stropem, vzhlédl, připravený zúčastnit se záchranných prací, avšak nedostatek kyslíku mu vzal sílu k pohybu. Ale nemusel se ničeho obávat. Do toho obrovského otvoru teď nahlíželo asi tucet obličejů; tolik lidí jim přišlo na pomoc.

Ještě než bagr dokončil svou práci, sestoupili do tunelu dva muži a spustili žebřík. Jeden silák si přehodil Nigh přes rameno a druhý pomohl Jaceovi vystoupil po žebříku nahoru.

Pár vteřin poté, co se dostali na povrch, se zřítilo to poslední, co z tunelu zbylo. Spolklo i žebřík a jen taktak nepohřbilo i toho posledního muže, ale ostatní ho vytáhli.

Venku už na Jace a Nigh čekala sanitka. Ihned jim nasadili kyslíkové masky. Nigh ležela na lůžku a Jace seděl vedle ní a přidržoval si masku.

Muž v uniformě pohotovostního technika se Jace zeptal: „Jste v pořádku?“ Jace přikývl a na okamžik si sundal masku.

„Kdo nás našel?“ zalapal po dechu.

„Nějaký stařík jménem Hatch. Jak dlouho jste byli tam dole?“

Jace vyhlédl ze sanitního vozu. Bylo denní světlo, ale neměl představu, kolik je hodin.

„Od dvou hodin v noci,“ odpověděl.

Technik se shovívavě usmál. „To není možné. Tak dlouho byste tam nepřežili,“ prohlásil, když vystoupil ze sanitky a zavřel dveře. Pár minut nato už mířili k nemocnici.

21

Nigh se pomalu probouzela, plná strachu, co uvidí.

Poslední, na co si pamatovala, byla Jaceova náruč a vědomí, že už se nikdy neprobudí. Napadlo ji, že když otevře oči, spatří nebe.

A jakmile je otevřela, vyvolala jí ta představa úsměv na rtech. Na židli vedle její postele, přikrytý dekou, seděl Jace a tvrdě spal. Chvíli ho pozorovala očima plnýma něhy a pak si pozvolna začala vybavovat jejich záchranu. Nejdřív tu obrovskou lžíci bagru zakusující se do stěny a vzápětí oslňující sluneční světlo, po němž následoval prudký závan životadárného vzduchu. Vzpomněla si na muže s lany kolem pasu, kteří skočili do tunelu, pak si ji kdosi přehodil přes rameno a vynesl ji nahoru. Potom se otočila a viděla, jak se Jace, který vyšplhal po žebříku, svalil do trávy zalité sluncem.

Za ním se s děsivým rachotem zřítilo to, co zbylo z tunelu.

Vtom někdo vykřikl a vzápětí vytáhli z tunelu záchranáře, jemuž hrozil zával zříceným stropem. A nakonec vítězný pokřik, když byli všichni v bezpečí.

Po tomhle všem už si toho moc nepamatovala, snad jen to, že ležela s kyslíkovou maskou na obličeji a znovu dýchala.

Jace otevřel oči a podíval se na ni. „Ahoj!“

„Ahoj!“

Jen se na sebe usmáli, nebylo třeba slov. Nějak přežili to, co se zdálo, že přežít nelze.

Posadila se na posteli a Jace se hned zvedl, aby jí pomohl; natřásl jí polštář a podal vodu, aby se mohla napít. Do paže měla zapíchnutou jehlu kapačky.

„Všechno mi vylič,“ požádala ho.

„Nemůžu,“ políbil ji na čelo. „Musím jet do Londýna.“

„Do Londýna?“ Stiskla mu paži. „Chceš mluvit s Tonym Vinem, co?“

„Ano. A nedívej se na mě takhle. Jde o vážnou věc. Musím zjistit, kdo zabil Stacy.“

Nigh si uvědomila, že poprvé vyslovil to jméno bez patosu, bez mučivé bolesti, bez lítosti v hlasu. Pevněji mu sevřela paži.

„Nemůžeš jet beze mě.“

„Musíš tady den zůstat a nechat se důkladně vyšetřit.“

„Ale tohle od doktorů nemáš, viď, to ti neřekli.“

Jace se lišácky usmál. „Jo, řekli mi přesně totéž, ale já musím odjet. A odjedu sám.“

„Povím jim, kam jsi jel,“ pohrozila mu.

Položil jí ruku na tvář. „Nigh, miláčku, nemůžu tě vzít s sebou. Když nás sem včera večer přivezli, hned jsem volal svému strýci, a ten něco zjistil. Stacyina spolubydlící Carol měla na toho Vinea víc než dobrý čich. Ten chlápek stojí v čele jedné zločinecké bandy. Nikdo mu zatím nemohl nic dokázat, ale je namočený do opravdu špinavých věcí, například drog.“

„Takže ty teď za ním jedeš a obviníš ho z vraždy své snoubenky. Máš nějaké poslední přání?“

„Nejedu ho tam z ničeho obvinit. Jen chci vědět, co se stalo.“

„Poslyš,“ zaryla mu nehty do paže, „tohle musíš předat policii.“

Výraz jeho obličeje ztvrdl. „Myslíš, že jsem to nechtěl udělat? Dneska ráno jsem s nimi mluvil a informoval jsem je o těch explozích. Ale nevěřili mi. Prohlásili, že to, co jsem slyšel, byla rána způsobená zřícením tři sta let starého tunelu, a abych byl rád, že jsem to přežil.“

„Pověděl jsi jim o té hudbě ze sterea, otevřených dveřích a o těch rozsvícených světlech?“

„Samozřejmě, ale i na to měli odpověď. Prý to mohl být duch té lupičky žijící v Priory House. Všichni to považovali za ohromnou legraci.“

„Jak víš, že ten chlap Tony Vine se bude chtít s tebou sejít?“

„Využil jsem kurýrní službu a poslal mu vzkaz na adresu, co nám dala Carol. Stačilo zmínit Stacyino jméno a hned se schůzkou souhlasil.“

Nigh se opřela zády o polštář. „Nemůžeš tam jít beze mě.

Tvořím součást celé akce.“

„Během mého londýnského pobytu zůstaneš ty s Hatchem a Mickem.“

„Včera večer jsem zaslechla, jak někdo říkal, že to byl právě Hatch, kdo věděl, kde nás hledat. Jak mohl tušit, kde jsme?“

Jace odvrátil pohled. „Můžeš se ho zeptat sama. Měl by tu být tak během hodiny - tedy jestli se sem vůbec prodere.“

„Co tím chceš říct?“

Ušklíbl se. „Venku čeká asi tucet reportérů, až se jeden z nás objeví. Ve vesnici jim někdo namluvil, že jsme našli tajnou podzemní chodbu lady Grace a ona se nám chtěla pomstít — a skoro se jí to povedlo - tím, že tebe a mě vtáhla dovnitř. Ta historka už palcovými titulky plní stránky veškerého anglického tisku.“

„A přesto mě teď tady chceš nechat samotnou?“

Vypadal překvapeně. „Jsi přece reportérka, zapomněla jsi na to? A s mikrofonem jsi srostlá, ne?“

„Ale rozhovory s celebritami nejsou mou parketou, a rozhodně ani žádné místní duchařské žvásty.“

„A co tvoje seznámení se mnou?“ popíchl ji. „Chceš tvrdit, že jsi tady s mikrofonem nehonila lidi a netahala z nich informace o něčem, do čeho ti vůbec nic nebylo?“

„Ne. Tedy ne tak, jak si to vykládáš ty. Jen jsem pak napsala, co lidi mají —“ Zadívala se na své ruce.

„Co mají?“

„Co mají lidi právo vědět,“ dokončila, „Tak, a je to! Teď jsi spokojený?“

„Ne. Udělala jsi to pro lidi, takže teď tě čeká odplata. A já musím odjet.“

Nigh se chystala vstát z postele, ale zabránila jí v tom hadička kapačky. „Jestli odjedeš do Londýna beze mě, já… „

„Ty co?“ Cítil, jak v něm začíná vřít vztek.

„Já… „ Prudce zvedla hlavu. „Až se vezmeme, tohle ti budu připomínat po zbytek našich společných dnů. Budeš do smrti litovat, že jsi mě s sebou nevzal a nechal mě tady samotnou čelit všem těm reportérům. Já —“

„Zvítězila jsi,“ přerušil ji. „Kde máš oblečení?“

„Netuším, ale nejspíš v té skříni.“

Podal jí její věci; zhluboka se nadechla a vytáhla si jehlu kapačky z paže. Už otvírala pusu s žádostí, aby se otočil, že se chce obléknout, ale pak ze sebe s úsměvem shodila noční košili a zůstala před ním úplně nahá. Jen očarovaně zalapal po dechu a doslova hltal každičkou částečku jejího obnaženého těla.

„Líbím se ti?“

„Nigh,“ zamumlal, načež jedním skokem překonal vzdálenost, která je dělila, sevřel ji v náručí a líbal. Bylo pro ni tak sladké vědět, že po ní touží a že jeho předchozí slova o lásce neexistovala jen v jejích představách.

„Londýn,“ zašeptala, když jí jeho ruce sklouzly po nahých zádech. „Tony Vine.“ Nepřestával ji hladit; uvědomila si, že jestli tomu okamžitě neučiní přítrž, oba skončí na její nemocniční posteli. „Přísaha cudnosti,“ upozornila ho.

„Vzpomínáš si na Lancelota?“

S úsměvem ji pustil a otočil se, aby se mohla obléknout.

„Chci to mít co nejdřív za sebou,“ prohlásil pevně.

„Já taky,“ souhlasila. V několika minutách byla připravená.

Zapřísáhla se, že ty hadry, co má na sobě, při nejbližší možné příležitosti spálí, jelikož nasákly pachem tunelu. Čpěly zatuchlinou a prachem, a když v nich byla naposled, ocitla se tváří v tvář smrti. „Jak se ale odtud nepozorovaně dostaneme?“

dělalo jí starost.

„Pojď za mnou.“ Vzal ji za ruku a vedl ke dveřím. Přesvědčil se, že v chodbě nikdo není. „Vezmi tamty dva pugéty,“ kývl k vázám v pokoji.

Těch kytek si předtím vůbec nevšimla. „Páni, kdo je poslal?“

„Nevím,“ pokrčil rameny. „Ale bude to naše krytí. Prostě jdeme na návštěvu k pacientům a hledáme, kde leží.“

„Fajn.“

Deset minut nato už byli z nemocnice venku a spěchali k parkovišti. Jace vyndal z kapsy klíčky a zamířil ke svému vozu.

„Jak se sem dostal tvůj vůz?“

„Mick.“

Později ve voze se na něj obrátila s otázkou: „Dosud jsi mi neřekl, jak Hatch věděl, kde jsme.“ „Řekl mu to Danny.“

„Fakt?“ protáhla s doširoka rozevřenýma očima. „A Ann byla s ním?“

„Máš sestru?“

„Ne.“

„Pak tedy s ním byla Ann. Mick tvrdil, že to byla mladá žena, která se ti moc podobala.“

Nigh teď nespustila oči ze silnice. „Věděl někdo, že to byli duchové?“

„Mick ne, ale Hatch zřejmě ano, i když jsem s ním nemluvil.

Od Micka vím, že Hatchovi někdo řekl, kde jsme, ten hned vzbudil Micka a oba pak zburcovali ostatní.“

„Ale Mick toho muže a ženu viděl?“

„Ano. Bral to zcela věcně. Hatch prý spatřil nějakého chlapíka, co stál opodál, a ten mu měl říct, že jsme v tunelu.

Zeptal jsem se Micka, kdo to byl, abych mu mohl poděkovat, ale Mick tvrdil, že ten člověk vypadal velmi plaše a vůbec nevylezl z těch keřů. Nenechal si ani poděkovat od záchranného týmu.“

„Určitě jsi Micka přiměl, aby ti podal jeho přesný popis.“

„Jistě, až po ty jezdecké boty, co měl Danny na sobě.“

„A co Ann?“

„Mick tvrdil, že ten muž mluvil s nějakou ženou v dlouhých šatech. Prý se spíš podobaly noční košili, až na to, že je v pase stahoval pásek.“

„Mluvil s ní?“ zajímalo Nigh. „To znamená, že Ann a Danny jsou znovu spolu. Ale to je skvělé! Danny se zjevuje v Tolben Hall a Ann tady. Takže teď můžou zůstat navždy spolu. Nebo jít k tomu bílému světlu, či co to je.“

„Tohle mě taky hned napadlo,“ přikývl.

„Ale co?“

„Zeptal jsem se na ně Micka. Řekl jsem mu, že to byli moji přátelé z jiné vesnice, a že jsem je informoval o tom, co jsem viděl v tom tunelu, i o svém strachu, že na nás všechno spadne.

Taky jsem se mu zmínil, že museli hodně bojovat o to, aby byli spolu, a že by mě zajímalo, jak vypadali, když se znovu sešli.“

„A co na to Mick?“

„Prý se zdáli smutní, ale usoudil, že měli strach o tebe a o mě, abychom v tom tunelu nezemřeli, než se k nám dostanou.

Nějakou dobu trvalo, než dovezli bagr, a pak museli zjistit, kde mají začít hrabat.“

„Zřejmě to tomu bagristovi řekl Danny. Ten přece mohl prostupovat stěnami tunelu a přesně vědět, kde se nacházíme.“

„Podle Micka vlezl Hatch do křoví a dvakrát se toho muže zeptal, než dal obsluze bagru příkaz, kde začít.“

Nigh zamrkala. „Žasnu, jak tohle starý Hatch zvládl. Zajít za duchem a ptát se ho na radu, všechno za denního světla.“

„Mick mi prozradil, že se přitom Hatch vydatně posiloval důkladnými doušky z placatice, kterou měl ustavičně při sobě.“

Zasmála se. „Dovedu si představit, jak se cítí. Už jsem s Dannym taky mluvila, ale kdybych to měla zopakovat, určitě bych si potřebovala loknout toho Hatchova dryáku.“

„To já bych zase radši čelil armádě duchů, než bych ještě polkl jediný lok té Hatchovy příšernosti,“ otřásl se Jace.

Srdečně se zasmála.

Vrhl na ni rychlý pohled. „Je to příjemný pocit být naživu, viď?“

„Senzační! Opravdu báječný! Mimochodem, potřebuju se trochu najíst a obstarat si čisté oblečení. Nechci se s tím gangsterem setkat ve špinavých džínách a svetru.“

„Manželky se pěkně prodraží, co?“ pronesl vážným hlasem Jace.

Zhluboka se nadechla. „Ano, a ty výdaje začínají prstenem.

Je růžový diamant drahý?“

„Hrozně,“ zaúpěl.

„Skvělé!“ rozesmála se.

Bylo už pozdní odpoledne, když dokončili přípravy k návštěvě u Tonyho Vinea. Předtím zašli do jednoho z obchodů v londýnské módní čtvrti Mayfair, kde nakoupili nové oblečení. Pak si zamluvili pokoj v hotelu Claridge; objednali si pouze jeden, kde se vykoupali a převlékli. Chovali se k sobě velice zdvořile, ctili vzájemné soukromí a neudělali jedinou poznámku o jednolůžkovém pokoji. Velká, pohodlně vyhlížející postel zabrala valnou část místnosti.

V půl čtvrté byli připraveni k odchodu. Mlčky sjeli dolů výtahem, a jak procházeli kolem recepce, nějaký muž podal Jaceovi velikou obálku.

Otevřel ji až v taxíku, přečetl si její obsah a pohlédl na Nigh.

„Tony Vine byl po smrti Stacy v nemocnici.“ Zaváhal a pak dodal. „Vypadá to, že se pokusil o sebevraždu.“

Vzala od něj ten list a přečetla si ho. Poslal ho jeho strýc, Frank Montgomery, a byla to fotokopie zprávy z jedné nemocnice nedaleko Margate. Nevěřícně zakroutila hlavou.

„Dvojnásobná sebevražda? Dohoda?“

„Tak to bývá, když se lidi zabijí současně. Ale v tomhle případě Tony žil, když Stacy zemřela.“

Taxi zastavilo a oba vystoupili. Nigh se mračila. Nic z toho nedávalo smysl. Taxikář je vysadil před velice moderní budovou, celou ze skla a oceli, dům působil studeně, stejně studeně jako chladná ocel.

„Roztomilé,“ ucedila Nigh, ale Jace na to nijak nezareagoval. Jeho obličej teď připomínal ztuhlou masku, z níž se nedalo nic vyčíst.

Muž ve volném saku - aby skryl zbraň? napadlo Nigh - se s nimi setkal v hale a nastoupil s nimi do výtahu, v němž na panelu byly pouze dva knoflíky: hala a podkroví.

Při jízdě nahoru nikdo nepromluvil. Byt byl přesně takový, jaký si Nigh představovala: samý bílý mramor, sem tam s cákancem barvy, co tam očividně nanesl nějaký předražený návrhář, jemuž houby záleželo na lidech, kteří tam budou bydlet, hlavně aby se to místo dobře fotografovalo.

Minuli dva ještě nerudnější chlapíky a vešli do malého, okrouhlého pokoje, který jako by vyčníval nad Londýnem. Stůl byl prostřený k odpolednímu čaji. Oba muži zmizeli a Jace s Nigh na okamžik osaměli.

„Pěkné nádobí,“ špitla Nigh, ale Jace mlčel. Stál s očima upřenýma na dveře na protější straně pokoje. Ty se otevřely a vstoupil asi čtyřicetiletý muž, vypadající na padesát. Měl vyčerpaný, k smrti unavený obličej, jako by se mu do něho vrylo všechno, co kdy prožil. Pod očima měl obrovské váčky.

Jeho oblečení přesně odpovídalo Carolinu popisu: lesklé. Byl to drahý, na zakázku šitý oblek na dost mohutném těle, ale přesto ten muž vypadal nějak lacině. Člověk dělá šaty, pomyslela si, ne opačně.

Vybídl je, aby se posadili. Jeho hlas, ačkoli trochu drsný, zněl zdvořile.

„Mohu nalít?“ zeptala se Nigh. Jace se posadil, ale všimla si, jak má strnulá záda.

„Takže vy jste ten chlápek, za kterého se Stacy chtěla provdat,“ začal Tony Vine a přejel Jace pronikavým pohledem.

„A teď o ní chcete mluvit.“

„Chci slyšet, co nám vy musíte říct,“ ozval se Jace. Z jeho hlasu čišel takový vztek a nepřátelství, že ho Nigh měla chuť pod stolem kopnout.

„Čaj, pane Vine?“ zachraňovala situaci.

„Tony, prosím,“ s úsměvem od ní přijal šálek a Nigh si uvědomila šarm, který z toho muže kdysi určitě vyzařoval.

Nebyl hezký, přesto měl v sobě něco zajímavého. Ale moc bývá vždycky afrodiziakum.

„Dobrá, vylíčím vám tu noc,“ souhlasil. „Dlužím to Stacy.

Ale rovnou říkám, že nenesu vinu na tom, že se zabila. Neměl jsem s tím nic společného.“ Pohlédl na Jaceův zcela bezvýrazný obličej a pak zpátky na Nigh. „Naposled jsem ji viděl v nejhorší době svého života.“

Usmála se na něj a podala mu talířek s občerstvením.

Tony se teď soustředil na Jace. „Vím, že jste s ní byl zasnoubený, a vypadáte na muže, kterého si opravdu měla vzít, ale v tuhle chvíli nemám čas ani chuť vám ten příběh nějak oslazovat. Zvládnete pravdu?“

„Zvládnu všechno, co mi můžete naservírovat,“ vypěnil Jace.

„Co takhle koláček, Tony?“ Nigh se snažila ulomit hroty Jaceova zjevného nepřátelství.

„Vy jste opravdová dáma, co?“

„Proboha, ne,“ zhrozila se. „Jsem reportérka.“

Tony se rozesmál, že se div nezačal dusit. „Líbíte se mi.

Nechtěla byste si se mnou někdy vyjít?“

„Bohužel, jsem zadaná.“ Neřekla kým, ale vrhla rychlý pohled na Jace.

„Dobrá, tak dost toho zbytečného tlachání. Mluvme o tom, co chcete vědět. Poznal jsem Stacy Evansovou v době, kdy jsme si byli rovni, no, ne tak docela. Já už jsem byl muž a ona ještě školačka, ale na svá léta nesmírně vyspělá, a já, přiznávám, ještě nedospěl tak, jak bylo záhodno. Přesto jsme se k sobě dobře hodili. A ona se navíc bouřila proti bohatému otci, který se na ni vykašlal kvůli té flundře, co si vzal, a já měl zase vztek na ty hejsky v tom velkým domě.“

„V Priory House,“ připomněl mu Jace.

„Jo, v tom. Stacy a já jsme se potkali v Margate. Vkradla se do hospody a předstírala, že už má věk na to, aby jí nalili.

Barmana ošálila, ale mě ne. Řekněme, že naše náklonnost byla vzájemná od první chvíle. Byla neukojitelná!“ Usmál se při té vzpomínce.

Nigh se naklonila nad stůl a položila dlaň na Jaceovu ruku.

„Ten dům byl tenkrát prázdný, jako obvykle, a tak jsme se milovali v každé místnosti.“

„A nikdo o tom nevěděl?“ Jaceův tón naznačil, že Tony je lhář.

Tonyho se to nijak nedotklo. „To bych neřekl. Věděla to babička, ale ta si přála, abych se se Stacy oženil.“

„Babička?“ nechápala Nigh.

„Každý ji zná jako paní Browneovou, ale pro mě navždycky bude babičkou.“

Nigh vycítila, že se Jace zvolna zbavuje napětí. Bylo očividné, že nový zvrat událostí ho začíná zajímat.

„Vaše babička si přála, abyste si Stacy vzal?“ zeptal se.

„Přímo to neřekla, ale věděl jsem, že to chce. Stacy byla cílevědomá dívka z bohaté rodiny. Já už se tehdy vezl ve spoustě malérů a babičce se to nelíbilo. Zřejmě doufala, že dobrá žena by mě přivedla na správnou cestu.“

Tonyho obličej na okamžik nabyl zasněného výrazu.

„Musím se přiznat, že Stacy byla moje životní láska. Nikdy jsem k nikomu nepocítil to, co k ní. Zbožňoval jsem ji, miloval jsem její vzhled a vůni. To, jak mluvila. Měla v sobě všechno, co jsem vídal u těch boháčů, co bydlívali v Priory House, ale čeho jsem sám nikdy nemohl dosáhnout. Stejně jsem nikdy nepochopil, že se zamilovala právě do mě, plebejce Tonyho Vinea.“

„Milovala vás?“ vyhrkla Nigh.

„Ano, určitě.“ Zahleděl se na svůj šálek. „Nevím, co by se stalo, kdyby její otec konečně nedostal rozum a neodvezl si ji domů.“ Povzdechl si. „Přála si zůstat se mnou. Chtěla seknout se školou a žít se mnou, ale já ji přemluvil, aby se vrátila domů, že jí budu psát, což jsem nikdy neudělal.“

„Ale proč jste ji poslal pryč?“ nechápala Nigh.

„Z hrdosti. Ona si to nemyslela, ale já věděl, že jejímu zazobanýmu papínkovi bude stačit jediný pohled na mě a…,“

pokrčil rameny.

„Viděl jste ji ještě někdy po jejím odjezdu?“ zeptala se tiše Nigh.

„Celá léta ne. Jak jsem řekl, květen 2002 bylo zlé období mého života. To nejhorší. Dostal jsem se do vážných trablů s několika prevíty z Liverpoolu.“ Pokrčil rameny. „Sázel jsem na koně a přišel o všechno. A ti chlapi po mně šli. Utekl jsem na jediné místo, kde jsem se cítil v bezpečí, do Priory House.

Babička mě krmila a starala se o mě jako matka, a já se skrýval v domě, vystřídal jsem všechny ložnice. Ale tenhle život mě otravoval. Nudil až k zbláznění. Měl jsem tam počítač a internet, a jednou jsem z nějakého důvodu vyťukal Stacyino jméno. Tak jsem se dozvěděl, že si má brát nějakého bohatého chlápka, a napadlo mě, jaké by to bylo ještě jednou ji vidět.

Ten dům byl na prodej, a tak mě babička pokaždé, když agent přivedl nové zájemce o koupi, schovala do toho starého tunelu. Taky jsem chodíval nahoru do místnosti ve věži, vydával strašidelné zvuky a tím odháněl možné kupce.

Z brožury realitní agentury jsem vytrhl ten obrázek a poslal jí vzkaz.“

„Znovu naše. Navždy spolu. Uvidíme se tam 11. května 2002,“ ocitoval Jace.

„Jak vidím, našel jste ten vzkaz,“ usmál se Tony. „Nečekal jsem, že se s ním pochlubí, ale udělala to.“ Otočil se na židli a oknem se zadíval na Londýn. „Ale nebylo to stejné. Už jsme si nebyli rovni. Ona byla dáma a já… „

„Mizera,“ vybuchl Jace.

V Tonyho očích vzplál vztek, ale vzápětí se usmál. „Podle ní jste ten mizera byl vy.“

Jace jen přikývl na souhlas, že se Tony trefil.

„Ona byla… „ Tony zřejmě hledal správná slova. „Hnusil jsem se jí. Snažila se to skrýt, ale mně stačil jediný záblesk v jejích očích. Zahlédl jsem ho, ona si uvědomila, že mi neušel, a to byl konec. Celé ty roky jsem si představoval, jaké to mohlo být, a myslím, že na to myslela i ona, protože nechala plavat své svatební přípravy a přijela za mnou.“

„Co jste dělali?“ zajímalo Nigh.

„Celou noc jsme byli vzhůru a povídali si.“ Tonyho tvář při té vzpomínce rozjasnil úsměv. „Při lahvinkách vína jsme mluvili a mluvili, ale jako přátelé, ne milenci. Zřejmě se jí ulevilo, že už mě nemiluje.“

„Zato vám ne, viďte?“ zeptala se Nigh.

„Plakal jsem, jak se říká, nad rozlitým mlékem. Cítil jsem se hrozně. Byla tak krásná a elegantní, kdežto ty ženy, se kterými jsem měl co dělat…“ Tony potřeboval chvíli na uklidnění.

„Pořád jsem si připomínal, že jsem to byl já, kdo to s ní tenkrát ukončil. Tehdy mi slíbila, že se mnou bude bydlet v kumbálu nad garáží, protože mě tolik miluje, ale já řekl ne.“

Tony se nadechl. „Jak jsem řekl, byl jsem příliš hrdý, abych jí dovolil zůstat. Schválně jsem vyvolal hádku a prohlásil, že s takovou, jako je ona, nechci nic mít. Prostě napovídal jsem jí věci, o kterých jsem věděl, že ji raní.“

„Totéž provedla mně,“ zašeptal Jace. „Jo, řekla mi o tom.

Měla fakt špatný pocit z toho, jak se k vám zachovala, a jen doufala, že vás přiměje, abyste jí odpustil. Zároveň se obávala, že nemůže dost dobře žádat svého snoubence o odpuštění, když mu řekne, že celou noc strávila se svým dávným přítelem.“

„Strávila noc,“ zamumlal Jace.

„Jo, strávila se mnou noc, ale ne jak si myslíte. Nikdo nikoho nesvlékl. Popíjeli jsme a povídali si. A já myslel na to, jak všechno mohlo dopadnout jinak, nebýt té mé zatracené pýchy.

A co bylo horší, čím víc jsem pil, tím víc jsem ji chtěl. Řekl jsem si, že jsme dosud mladí, že je prostě pořád ještě čas.“

Tony pohlédl na Jace. „Ale začala mluvit o vás.“

„Co řekla?“ Jace se zřejmě připravil na špatné zprávy.

„Že je do vás blázen, že chce žít s vámi navěky a mít spoustu dětí a —“

„Cože?“ vyjekl Jace. „Přála si mít se mnou děti?“

„Jistě.“ Tony se znovu zahleděl z okna na Londýn.

„Vzpomínáte si, jak jsem vám řekl, že když jsem ji přinutil odjet z Margate, pohádal jsem se s ní? Prohlásil jsem, že nechci mít děti. To ji rozplakalo a… a já to uvítal. Byl jsem rád, že jsem ji rozbrečel, protože ve mně všechno uvnitř řvalo.“

„Řekl jste jí, že nechcete děti, a ona plakala,“ opakoval Jace.

„Tedy si děti přála. Víte to určitě?“

„Chtěl jste se s ní oženit, a přitom jste o ní nic nevěděl?“

Tony pohrdavě zkřivil horní ret.

„Domníval jsem se, že o ní vím všechno, až do toho večera, kdy vyvolala hádku. Prohlásila, že nechce děti.“

„A vy jste tomu uvěřil?“

„Naprosto.“

Tony se pousmál. „Provedla vám to, co já provedl jí, viďte?

To znamená, že jsem ji něco naučil, že v ní ode mě něco zůstalo.“

„Co ještě vám o nás dvou prozradila? Nepovažujte to za nějak chorobnou zvědavost, jen to prostě potřebuju vědět.“

Tony si pohrával s těžkým zlatým prstenem na malíčku levé ruky. „Chorobná zvědavost, zvláštní výraz, při mém nedostatečném vzdělání takové výrazy nepoužívám. Víte, o čem jsem já snil? Znáte ten román, jak kluk ze stájí uteče ze statku a po letech se vrátí jako boháč?“

„Na větrné hůrce,“ ozvala se Nigh. „Heathcliff.“

„Jo, přesně. Ve škole jsme to měli jako povinnou četbu.

Holky se nad tím sentimentálně rozplývaly, ale my kluci to nenáviděli - nebo jsme to aspoň prohlašovali. A když jsem Stacy oznámil, že mezi námi všechno skončilo, tak jsem si říkal, že jednou se pro ni vrátím. Dosáhnu bohatství a budu chodit ve smokinku.“

Usmál se. „Bohatství jsem nadělal. A spoustu, ale o většinu jsem přišel. A smokink jsem na sobě v životě neměl.“

„Takže vy dva jste celou noc jen mluvili,“ připomněla mu Nigh.

„A pili. Nezapomeňte na to pití. Tu noc jsem měl pořádnou opici a Stacy byla tak krásná. Myslím, že jsem se na ni začal sápat.“

„A roztrhl jí šaty a poškrábal rameno,“ zamumlal Jace.

„Vážně? Na to se nepamatuju. Vím jen, že vyběhla ven a nasedla do auta. To jsem ji viděl naposled. Když jsem se později doslechl, co udělala, uvědomil jsem si, že na tom nesu velkou vinu. Byla tu noc hrozně opilá a já ji nechal odjet vozem. Jsem rád, že zastavila ve vesnici a rozhodla se přespat v té hospodě. Kdyby zahynula při autohavárii, nikdy bych si to neodpustil.“

V Jaceovi znovu vzplál vztek. „Když jste se dozvěděl o její smrti, proč jste nešel na policii?“

„Nikoho nezajímá, proč se někdo odkrágluje, záleží jen na tom, že to udělal.“ Ani Tony už neskrýval zlost.

Jace se nedal. „Každý si myslel, že se zabila kvůli mně.“

„Ta hádka mezi vámi musela být zatraceně prudká,“

prohlásil Tony.

„Já nikdy žádný ženě neřekl něco tak špatnýho, aby se kvůli tomu zabila.“

Nigh chlácholivě položila ruku na Jaceovu paži, aby ho uklidnila.

„Možná měla tu noc u mě zůstat,“ povzdechl si Tony a vstal.

„Třeba jsme já a ona měli -“

„Tak dost!“ Nigh se prudce zvedla a změřila si oba muže ostrým pohledem. „Stacy si tohle nezaslouží! Teď se oba posaďte a chovejte se jako lidské bytosti.“

Jace a Tony váhavě uposlechli, ale nedokázali se podívat ani na sebe navzájem, ani na Nigh.

„Tony,“ obrátila se na něj, „už víme, že když Stacy zemřela, byl jste v nemocnici. Zřejmě jste se pokusil taky zabít. Mohl byste nám říct, co se skutečně stalo?“

Tonyho výraz prozrazoval, že by ten muž udělal cokoli, aby nemusel přiznal, co se tu strašlivou noc opravdu přihodilo.

„Kvůli Stacy!“ naléhala.

Zhluboka se nadechl. „No dobrá, skutečně jsem chtěl se sebou skoncovat. Tohle jste chtěli slyšet?

Už jsem vám řekl, že jsem byl úplně na dně. Šlo po mně pár mizerů a já neměl peníze, abych jim zaplatil. Ale co bylo ještě horší, když jsem tu noc Stacy znovu uviděl, představil jsem si, že mohla patřit mně, ale já ji tehdy odehnal.“

Přes stůl se zadíval na Nigh. „Byl jsem opilý, zlomený, v příšerné depresi, tak jsem spolykal spoustu pilulek a zapil je whisky.“

„Kdo vás našel a zachránil?“ zeptala se tiše Nigh.

„Drahá babička,“ usmál se. „Našla mě a nechala odvézt do nemocnice.“

„Řekl jste jí, že vás Stacy odmítla?“ Jace zbystřil pozornost.

„Jestli se dobře pamatuju, blábolil jsem, že Stacy se při pohledu na mě udělalo zle.“

„Co ještě?“

„Co ode mě chcete?“ naléhal. „Vy jste ji získal a já ztratil.“

„Ne, přišli jste o ni oba,“ zdůraznila Nigh.

„Dobrá, lhal jsem. Lhal jsem vlastní babičce. Namluvil jsem jí, že mi Stacy dala kopačky už před lety a teď znovu.

Napovídal jsem jí spoustu lží, abych byl v jejích očích čistý a Stacy byla ta špatná, ale když člověk nemůže zalhat vlastní babičce, komu tedy?“

Nigh pohlédla na Jace. Tomu vymizela všechna krev z obličeje. „Nikomu, pane Vine. Nelžete nikomu,“ řekl a vstal.

„Musíme jít.“ Otočil se a vyšel z místnosti.

Nigh Tonymu spěšně poděkovala a vyběhla za Jacem.

Dostihla ho u výtahu. „Pochopil jsi to, viď?“ „Ano,“ přisvědčil.

„A ty?“ „Až moc dobře. Co uděláme teď?“ „Půjdeme do Scotland Yardu.“

Nigh si ulehčeně oddechla. Obávala se, aby se Jace nepokusil vzít spravedlnost do vlastních rukou.

22

Nigh sledovala, jak policie odvedla paní Browneovou v poutech. Při vyšetřování policistům klidně přiznala svou vinu. Prohlásila, že si Stacy Evansová zasloužila zemřít, protože zlomila srdce jejímu vnukovi Tonymu, a to ne jednou, ale dvakrát.

Než ji odvedli, Jace požádal o dovolení promluvit si s ní a policie souhlasila - pokud se celý jejich rozhovor zaznamená na pásek. Jace ji vzal do hlavního obývacího pokoje a jednal s ní jako se vzácným hostem. Nabídl jí čaj, a dokonce jí přistrčil podnožku, aby si na ni mohla položit nohy.

Paní Browneová necítila ani trochu lítosti nad tím, co provedla. Ochotně přiznala, že pokud to měla udělat znovu, neváhala by. Jaceovi řekla, že kdyby měla sebemenší tušení, že sem přijel proto, aby šel po jejím milovaném Tonym, už by se ho dávno zbavila. „Bez urážky,“ prohlásila.

„To nic,“ odpověděl. „To vy jste vyhodila ten tunel do povětří, co?“

„Jistě. Viděla jsem, že máte Tonyho londýnskou adresu, tak mi všechno došlo, a věděla jsem, že za ním půjdete. Na internetu jsem si našla všechno o bombách, a pár jsem jich vyrobila v kuchyni. Ale celej tunel nevyletěl do povětří, ty starý trámy byly solidní. Dřív uměli stavět, jen co je pravda.“

„Mohla byste mi říct něco o Stacy?“

„Normální malá děvka. Hodně podobná tý Nightingale, co se pořád kolem vás motá. Za mejch časů měly ženy aspoň morálku. A hrdost. Měly -“

„Povězte mi o té noci, kdy Stacy zemřela.“

Obličej staré ženy se zkřivil nenávistí. „Víte, co provedla mýmu Tonymu? Když jsem ho našla, byl už napůl mrtvěj.

Pohrávala si s ním jako kočka s myší. Tím svým hnusným jednáním ho skoro zabila. Vetřela se mu zpátky do života, jen aby mu oznámila, že nechce nikoho takovýho jako on.

Dovedete si představit, co jsem si prožila cestou s Tonym do nemocnice? Musela jsem se dívat, jak mu pumpujou žaludek.“

„Takže jste Stacy zabila kvůli tomu, co udělala vašemu vnukovi,“ řekl tiše.

„Jo, to jsem udělala. A zasluhovala to.“

„Ale jak jste to provedla? Její pokoj v hostinci byl zamčený zevnitř.“

„Všichni děláte, jako byste byli bůhvíjak chytrý, a přitom nedokážete přijít na tu nejjednodušší věc. Vyšla jsem nahoru po zadních schodech a zaklepala na dveře. Vy jste nevěděl, že tam byly zadní schody, co? Ta namyšlená Emma Carewová nechce, aby si lidi mysleli, že tam má starý zadní schody. Chce nový, který každej uvidí a pochválí je. Ale já jsem tam kdysi uklízela, takže to tam dobře znám. Tak jsem vylezla po starým schodišti a zaklepala na dveře tý Stacy.“

„A ona vám otevřela.“

„Byla opilá. Můj Tony už se nedotknul pití dýl než rok, ale sotva se znovu objevila, úplně se zlil. Řekla jsem, že si s ní chci promluvit, tak mě pozvala dál. Přinesla jsem s sebou láhev vína. Věděla jsem, že bere pilulky, tak jsem se k ní otočila zády, otevřela tu tubu a všechny je vsypala do skleničky. Pak jsem ji požádala, aby si se mnou připila.“

„A Stacy, jako vždycky zdvořilá, to udělala.“

Paní Browneová pokrčila rameny. „Jestli zničení života slušnýho mladýho člověka považujete za zdvořilý, pak taková byla.“

„Když jste odcházela, Stacy byla naživu, protože za vámi zamkla.“

„Jo, a pověsila na kliku cedulku ,Nerušit’,“ usmála se.

„Viděli jste dneska mýho Tonyho?“

„Ano, viděli,“ řekl tiše.

„A jak se mu daří?“

„Dobře a moc vás pozdravuje.“

Jace se zvedl a vyšel z pokoje. Vyslechl všechno, co dokázal snést, a další setrvání v přítomnosti paní Browneové už bylo nad jeho síly.

„Je vaše,“ oznámil inspektorovi, než šel najít Nigh. Kalvárie uplynulých tří let skončila.

23

Nigh by to nikdy nepřiznala, ale už teď postrádala skvělou kuchyni paní Browneové. Kam se poděly ty časy s fantastickým rostbífem s oblohou ze čtyř druhů zeleniny! Teď se jídlo nosilo přes ulici, obvykle rýže ála Čína či Indie.

Po setkání s Tonym a návštěvě Scotland Yardu, kde si Jace promluvil s jedním inspektorem, odjeli zpátky do Margate.

Nikdo si nemyslel, že by jim paní Browneová utekla, proto policie počkala do rána, než ji přijela do Margate zatknout.

Jace nesnesl pomyšlení, že by měl strávit noc pod jednou střechou s tou ženou, proto se utábořili v Nighině malém domku. Jace téměř nespal. Nigh se třikrát probudila a pokaždé ho viděla stát u okna a hledět do noci. Přála si přistoupit k němu a poskytnout mu útěchu, ale neudělala to. Vytušila, že chce být sám.

A teď konečně osaměli v tom velkém domě, který jim ještě nikdy nepřipadal tak obrovský a prázdný. Věděla, že ho Jace bude chtít co nejdřív prodat.

Když vešel, vypadal, jako by na svých ramenou dosud nesl tíhu světa. „Hatch ten tunel zasype a vysází tam spoustu květin,“ oznámil jí. „Nebo s ním něco provede jeho příští majitel, třeba celý dům přestaví.“

Postavila před něj talíř a podala mu lžíci, aby si sám vzal, kolik chce. Roztržitě si začal něco nabírat.

„Co Danny a Ann?“ zeptala se, když se posadila naproti němu.

Jace zřejmě nepochopil, o čem mluví.

„Duchové? Pamatuješ? Já jsem přece mluvila s Dannym Longstreetem, a tebe prostoupila Ann Stuartová. Vzpomínáš si na ně? Na ty dva duchy, co nám zachránili život?“

„Jo, vzpomínám. A co má být?“

„Co se stane s nimi?“

Vrhl na ni užaslý pohled. „Nevím, nejsem kněz. Možná by ses měla zeptat vikáře. Třeba ti -“

„Poslyš,“ vyhrkla. „Nikdo nedělá nic bezdůvodně. Tihle dva duchové se měli víc než sto let zjevovat lidem, ale nedělali to.“

„To není pravda. Obyvatelé Tolben Hall vídali Dannyho a spousta zdejších lidí zase Ann.“

„Většinou děti,“ opravila ho. „Ale nikdo je nikdy nespatřil pohromadě. A taky jsem nikdy neslyšela, že ti dva předtím někomu zachránili život. V tomhle domě určitě došlo k různým neštěstím, ale Ann se do nich nikdy nevměšovala. V našem případě ale zasáhla.“

„Třeba se jim líbíme. Ty jsi přece Annina příbuzná, ne?“

„Možná,“ pokrčila rameny. Nimrala se v jídle na svém talíři.

„Třeba jo. Ale pořád mi vrtá hlavou, že je v tom něco jiného.

Podle Micka ti dva lidé v keřích vypadali smutně. Když jsou teď konečně spolu, proč nejásají radostí a neobjímají se?“

„Třeba nemůžou,“ usoudil Jace. „Aspoň jsem nikdy neslyšel, že by spolu duchové smilnili.“

Nigh spadla čelist.

„No co je?“ zeptal se bezelstně.

„To je ono. Nedokážou to. A neodejdou z tohoto světa, dokud se jim to nepodaří.“

„Co se jim má podařit?“

Nigh si nabrala pořádné sousto. „Je správné, když žena zemře jako panna a je za to prohlášená svatou. Vezmi váš stát Virginie. Dostal název po jedné panenské královně, viď?“

„Ano.“ Nevěděl, kam míří.

„A pomysli na všechny ty panenské mučednice. Vědělo se o nich, že jsou panny. Ale lidi se domnívali, že když se Ann Stuartová zasnoubila s tak smyslným mužem, jakým byl Danny Longstreet, nemohla být přece panna. Jen jsem se před Dannym zmínila, že měl s Ann sex před svatbou, a div jsem nebyla o hlavu kratší. Tvrdošíjně mě přesvědčoval, že Ann byla panna.“

Jace na ni pořád jen zmateně zíral. „Nač narážíš?“

„Nevím to určitě, ale myslím, že Danny a Ann na něco čekají.“

„A na co?“ nechápal. „Jen mi, prosím tě, neříkej, že je to exorcismus. Něčím takovým rozhodně nemíním projít.“

„Asi se chtějí milovat,“ špitla. „Skrze nás.“

Jace právě nesl k ústům sousto napíchnuté na vidličku - a ruka mu zůstala trčet ve vzduchu.

„Dává to smysl. Ty jsi tři roky dodržoval celibát a já už neměla sex, ani nepamatuju, takže jsem možná znovu panna.“

Naklonil se přes stůl a vzal ji za ruku. „Pojďme!“

Odtáhla se od něj. „Když mi bylo šestnáct, tehdejší majitel Priory House mě nechal kramařit v podkroví, abych mohla napsat něco o historii tohohle domu. Našla jsem tam truhlu se svatebními šaty a mám pocit, že patřily Ann.“

„Myslel jsem, že její otec všechno spálil.“

„A taky se domníval, že zničil svou dceru. Chci najít ty šaty a -“ Sklopila oči ke svým rukám.

Obešel stůl a poklekl před ní. „Slečno Nightingale Augusto Smytheová, provdáte se za mě?“

Nigh sice nabídku k sňatku nečekala, nicméně se z toho šoku okamžitě vzpamatovala. „Ano,“ špitla, ovinula mu paže kolem krku, ale on se odtáhl, aby mohl z kapsy vyndat malou modrou krabičku. Otevřela ji a s úžasem hleděla na ten nejkrásnější růžový diamant, jaký kdy viděla. „Kde? Jak? Kdy?“ vyrážela ze sebe. Usmál se na ni. „Co kdybychom zašli do podkroví a podívali se po těch starých svatebních šatech? Moji velmi drazí přátelé očekávají, že pro ně něco udělám, nesmím je tedy zklamat.“

EPILOG

Nigh vykřikla, když se před ní naposled objevila Ann s Dannym. V jejich tvářích už nebylo ani stopy po smutku.

Drželi se za ruce a odcházeli, nejprve stěnou, a potom do…

Nigh netušila, kam odcházejí šťastní duchové.

Ona a Jace strávili první společnou noc tak, že jejich těla prostoupila jiná dvojice, ale jim to nevadilo. Nebýt Ann a Dannyho, zahynuli by v tunelu.

Ta noc vůbec neproběhla podivně, až na to, že se Nigh opravdu cítila jako panna. Být plně ve své kůži, byla by skočila do postele, ale najednou pocítila zvláštní ostych, zvědavost a očekávání, nemluvě o vzrůstající palčivé vášni a touze. Bylo fantastické vychutnávat sex, jako by dosud nikdy nepřečetla jediný erotický román, neviděla žádný film nabitý smyslností a rozhodně necítila dotek muže. Všechno bylo pro ni nové a úžasné.

Zjistila, že některé věci ji šokovaly, a něco z toho, co prováděl Jace/Danny ji přivádělo k extázi. V jejich milování nacházela něhu, nadšení, jemnost i drsnost. Té noci se dočkala všeho.

Ale dostavil se i smutek. Cítila Anninu lásku k Dannymu a jeho k ní, a taky jí bylo jasné, že oba vědí, že tohle byl jejich první a poslední zážitek fyzické lásky. Museli na něj tak dlouho čekat!

A Jace se překonával. Nigh ho za to ještě víc milovala.

„Příští noc už bude jenom naše,“ řekl jí ráno, když pohledem doprovodili Ann a Dannyho, kteří se ruku v ruce a s úsměvem od nich vzdalovali.

„No nevím, Danny Longstreet byl fakt skvělý,“ dobírala si ho. Na vteřinu, či jen setinu vteřiny spatřila Dannyho obličej za Jaceovým; mrkl na ni a navždy zmizel.

„Nebude ti vadit, když tenhle dům prodám?“ zeptal se Jace.

„Už bych ho vážně dál nesnesl.“

„Vůbec ne. Kam míníš jít?“

„Někam poblíž Cambridge nebo Oxfordu, tam, kde jsou knihovny.“ Vstal. Přes dolní část lůžka byly přehozené Anniny svatební šaty. Když si je minulou noc Nigh oblékla, Jace prohlásil, že i kdyby nebyla s Ann spřízněná, myslel by si to, až by ji v nich uviděl.

„Tak tedy Cambridge,“ prohlásila s pohledem na svůj nový prsten. „Jak je to dlouho, co jsem ti řekla, že tě miluju?“

„Vlastně jsem to od tebe ještě nikdy neslyšel,“ prohlásil po chvilkové úvaze.

Zamyslela se nad tím. „Možná ne. Co kdybys přišel blíž, abych ti to mohla konečně říct?“

„Proč ne?“ usoudil a vmžiku byl znovu u ní v posteli.