Červená knihovna

Quido Maria Vyskočil:

Lásky Peklo a Ráj

Příběhy lásky:

«Ďábel v ledovci»

«Nebi blíž»

«Na oltář lásky»

Q. M. VYSKOČIL:

«Ďábel v ledovci»

I.

Adamovými Poli, nebo krátce Adamovem, nazýváno bylo malebné údolí se stříbrným okem neklidného plesa uprostřed. Vysoké pohoří ve tvaru obrovské podkovy svíralo jeho boky, otevírajíc se jen ve směru východním jako by slavobranou pro zlatou řeku ranních paprsků, zatím co se na protější straně velkolepý horský val uzavíral mohutným a strmým Sněžníkem, pojmenovaným Ďáblovým ledovcem podle staré legendy, tu a tam mezi horaly dosud se vypravující.

Jak pověst tvrdila, na počátku světa, když Adam s Evou vyhnáni byli z ráje, po mnohém bloudění usadili prý se v těchto

$

místech, aby těžkou lopotou odčinili svůj hřích.

Tehdy se tu všude rozprostírala jen úrodná rovina, která posvěcena prací prvého člověka záhy se změnila v kvetoucí zahradu — obraz ztraceného ráje! Ale Ďábel, jenž sledoval provinilé prarodiče až sem, se záštím pozoroval, jak se po dlouhé době vrací spokojenost a mír do srdcí vyhnanců, jak se množí jejich rodina, a jak stále více nakloněn je Bůh odpustiti jim.

A tu prý z nenávisti k člověku, který mu znovu unikal, rozhodl se uvězniti ho v novém jeho domově, aby zde zhynul bez pomoci on i jeho plemeno. Zatím, co lidé spali, Ďábel se svými temnými pomahači počal kterési bouřlivé noci kolem Adamových polí stavěti příkrou zeď ze skalních stěn, tak vysokých, že se ani orel neodvážil přelézti je. Když pak nebe počalo na východě růžověti, byl Ďábel se svojí úskočnou prací již tak daleko, že skřivanem probuzený Adam s hrůzou zpozoroval, jaké nebezpečí hrozí jemu i všemu jeho rodu, jestliže mu Bůh nepomůže. I klekl proto se všemi svými lidmi uprostřed kvetoucích polí a on i čeleď jeho tak dlouho vzývali Hospodina,

$

až se slitoval, Ďábla v ledovec zaklel a mezi horstvem bránu ponechal právě v těch místech, kudy ráno slunce vcházelo do údolí.

Tenkráte také vzniklo pleso uprostřed krajiny, prý ze slz, které praotec náš s čeledí svou i dětmi svými vyplakal radostí, že Bůh jej zachránil a jemu i Evě odpustil…

Tak aspoň vyprávěla zkazka o vzniku Adamových Polí a Ďáblova ledovce. Po prvém člověku nezůstalo ovšem dávno již nic, než jméno, ale zlý duch dosud prý byl zaklet v příkré hoře a jeho šklebící se tvář často bylo možno zahlédnouti v ledové paruce hory, prozářené zapadajícím sluncem. A třebaže mnozí tomu nevěřili, i nejzkušenější z horských vůdců tvrdili, že skutečně jen Ďábel činí tuto horu nepřístupnou, neboť se dosud nikomu nepodařilo zmocniti se jejího vrcholku, a mnozí odvážlivci zaplatili svoji odvahu životem. A byli mezi nimi opravdu lezci, kteří prošli bezpočtukráte každým horským komínem, sešplhali kde kterou strmou horskou stěnu. Ale tento vrch jako mohutná paže, hrozící nebesům, zůstal nedostupný všem, lezcům z povolání i turistům.

$

Sám Benedikt Herz, nejodvážnější ze všech, již od mládí se o to marně pokoušel, a když v muže vyspěl, dobytí vrcholku si zvolil za životní cíl.

„Však tě přece jednou přemohu!“ hrozil zlopověstné hoře, ale ti, kdož ho uslyšeli, namítli:

„Neslibuj si mnoho od své odvahy! Ďábel vždy je lstivější člověka.“

„Taky on si někdy zdřímne,“ usmál se Herz. Mám dost času, mohu čekat.“

„Až bude Pavla tvou, budeš míti jiné starosti,“ podotkla jedna ze sousedek, narážejíc na brzkou svatbu Benovu s Pavlou Sorgovou, dcerou místního učitele.

„Pavla je se mnou jednoho srdce a jedné mysli,“ odpověděl Herz, a tvář se mu při tom rozzářila.

Od té chvíle nikdo už mu neodporoval.

„Bylo by marné přemlouvati ho,“ usoudili.

Ale Beno toho již neslyšel. Měl právě namířeno ke škole a všechny jeho myšlenky prodlévaly pouze tam, kde po matčině smrti Pavla Sorgová vedla domácnost svému otci.

$

Herz, nemnoho starší své nevěsty, poznal Pavlu hned v letech své školní docházky. Sedávali tenkráte v jedné školní místnosti, hoch v zadních škamnách, mezi vyspělejšími druhy, čiperné a vtipné děvčátko učitelovo v prvé lavici. Při dětských hrách a společných cvičeních spřátelily se pak obě děti velmi brzy, zvláště když svalnatý Herz vždy zjevně chránil útlou holčičku před úklady jejích kamarádek.

Později, když škole odrostli, přátelství jejich se prohloubilo a zpevnilo k útěše obou, neboť již tenkráte osud zle je přezkoušel, odejmuv Pavle matku a Benovi otce, který se zabil při pokusu dostoupiti Ďáblova ledovce. Ježto pak obě úmrtí byla si časově blízko, mladí lidé viděli v tom zřejmě pokyn osudu, aby se i proti příštím útokům života spolčili k novému boji, a tak o rok později, když slečna Sorgová kde kterého mladého muže v Adamově počala okouzlovati svojí rozvitou krásou, došlo k tomu, co všichni předvídali.

K zasnoubení Benedikta Herze s Pavlou Sorgovou.

Stalo se tak o Štědrý večer, patrně proto, aby o něm méně bolely vzpomínky

$

na ty, kdož se nedočkali významné té chvíle. Když povečeřeli, zatím co se staří uchýlili do vedlejšího pokoje, snoubenci - vyšli před dům potěšiti se nádherou vánočních hvězd.

„Tak jako tato noc, budiž celý náš život!“ pronesl Herz vroucně a přitiskl Pavlu k srdci.

Přisvědčila jemně:

„Bude tomu tak, nebudeme-li příliš zkoušeti osud.“

Zdálo se, že vycítil tajný smysl jejích slov, neboť se při nich bezděčně ohlédl po Ďáblovu ledovci, nejasně se rýsujícím v tmavomodré oponě hvězdnatého nebe.

„Ani láska nesmí z člověka učiniti zbabělce,“ pronesl potom vážně.

„Ani odvážný nesmí zbytečně vyhledávati nebezpečí, má-li své závazky k životu,“ namítla mu.

Cítil, že je znepokojena, i spěchal, aby ji uklidnil.

„Slibuji, že neučiním nic bez tvého souhlasu. Vždyť tě mám rád … tak neskonale rád,“ vyznával jí svoji oddanost.

„Budu žíti i tak v neustálém strachu o tebe,“ odpovídala mu.

$

„Je to zbytečno, neboť jsme oba v rukou osudu,“ klidnil ji mladý muž.

Snažil se zřejmě rozptýliti její obavy a hovořil o štěstí jejich budoucnosti s takovým zápalem, až se posléze opět důvěřivě usmála. Vrátili se pak oba do světnice, provonění jehličím a vánoční náladou — — —

Od onoho večera jejich osudy byly nerozlučně spojeny a každý jim v obci přál nejkrásnější budoucnost, neboť neměli opravdu nepřátel; že by jinde mohl číhati úkladník, na to nepomyslili ani Pavla s Benem, ani kdokoli jiný.

Den jejich sňatku měl se proto státi slavností všem v Adamových Polích, neboť každý toužil viděti blaženou dvojici, vycházející z místního kostela. A právě bylo přípravy k svatbě zkrátily onoho jarního dne Herzův hovor se sousedy, neboť si přál se svojí nevěstou smluviti ještě některé podrobnosti.

Zastihl ji skutečně v pilné práci.

„Přišel jsem ti pomoci,“ ohlašoval se již mezi dveřmi.

Usmála se na něho a odpověděla:

„To není práce pro tebe!“

„Mám tedy zase odejíti?“ zkoušel ji.

$

„Spěcháš-li tolik?“ oplácela mu jeho žert.

„Spěchám, ale k tobě, drahoušku,“ odpovídal. „Chci ti tolik toho říci. Jak tě mám neskonale rád! Jak život bez tebe přestal by být pro mne životem. Jak …“

Nedala mu domluviti:

„To všechno už vím, myslila jsem, že mi dnes povíš něco nového.“

„Nedalas mi domluviti,“ odpovídal, „a já ti právě chtěl vypravovati, jaký jsem měl na dnešek podivný sen.“

„Sen a o kom?“ vyzvídala.

„O tobě!“

„O mně?“

„Ano, o tobě a o Ďáblovi z ledovce.“

Vykřikla skoro údivem.

„Co pravíš? O Ďáblovi z ledovce? Jistě žertuješ?“ pronesla rozechvěle.

„Proč se lekáš miláčku? Šlo přece jen o pouhý sen.“

„Poněvadž, se také mně na dnešek o něm zdálo,“ přiznávala se Pavla, všecka uděšena.

Ale její snoubenec se jen hlasitě zasmál:

„Také tobě? Toť vskutku podivná shoda, ale proto ještě netřeba v tom viděti nic

$

mimořádného. Máme ten prokletý ledovec stále na očích, mnoho se o něm mluví, a tak není divu, plete-li se nám i do myšlenek a do snů,“ vykládal horlivě, jako by sám v sobě chtěl utlumiti nějaký jiný výstražný hlas.

Ale slečna Sorgová se nedala tak lehce přesvědčiti.

„Bojím se, aby nás nepotkalo nějaké neštěstí,“ zašeptala a přivinula se ke svému ženichovi.

„Nesdílím tvých obav, ale i kdyby se uskutečnily, budeme proti nim oba svorně bojovati. Jen se zbytečně neznepokojuj! Než se týden s týdnem setká, naše životní cesty splynou v jedinou a pak už mně nikdo nezabrání, abych tě sám uchránil před každým úskokem osudu.“

Chtěl ještě něco dodati, ale zmlkl, ježto vstoupil učitel Sorge. V poslední době hlava mu kvapem bělela a také oči nesloužily. Čekal jen na svého nástupce, aby odešel do výslužby.

„Vejminek mám už zabezpečený u Herzů,“ vtipkoval, „a o to, abych tam neměl dlouhou chvíli, už se ti mladí také postarají.“

$

Učitel Sorge, ač se na něho život mnoho neusmíval, byl vždy dobré mysli, neboť tvrdil, že veselost a zdravý žert jsou stejně cenné, jako zlato a stříbro. A proto i ve chvíli, kdy vstupoval do jizby k Pavle a Benovi, usmíval se dobrácky.

„Připadáte mi jako spiklenci. Stále sami, stále pošeptmo. Kdybyste neměli svatbu přede dveřmi, domníval bych se, že chcete spolu utéci,“ pronesl na přivítanou.

Jeho jasný rozmar záhy podmanil i dívku. Přestala přemýšleti o shodě-snů a její duševní vyrovnanost vytrvala až do odchodu Herzova.

Teprve když se ocitla sama ve své světničce, klid její duše znovu zakolísal. Jediné okno jizby hledělo právě na Ďáblův ledovec, ostře ozářený dorůstajícím měsícem.

Pavla se sice všemožně snažila odtrhnouti oči od neblahé hory, ale tajemná síla vždy znovu přitahovala její pohled k strmému sněžníku.

A jak nyní na něj zírala se zraky ztrnulými a srdcem sevřeným, zdálo se jí, že vrch mění náhle podobu, a že ha jeho místě sedí obrovská postava Ďáblova, s netopýřími křídly volně spuštěnými podél černých

$

kosmatých paží. Jeho veliká hlava jako by v zamyšlení nad novými úklady skláněla se do údolí, ponořeného v dřímoty a jeden z jeho netvárných paznehtů zarýval se do hráze jezera, jako by si ji přál roztrhnouti.

Slečna Sorgová, ochromená zděšením, marně se snažila odstoupiti od okna nebo alespoň odvrátiti očí. Ježto pak i výkřik, kterým chtěla přivolati otce, zaschl jí v hrdle, nebo byl utlumen neviditelnou rukou, rdousící jí šíj, nezbylo Pavle, než podrobiti se tlaku silnějšímu dívčiny vůle. Její vzrušení stupňovalo se každým okamžikem, vyvrcholilo pak, když obludný zjev pohnul náhle hlavou a ohnivýma očima zahleděl se na třesoucí se dívku.

Cítila, jak ji přemáhá závrať, ale nenacházejíc nikde podpory, neubránila se jí a klesla náhle jako bleskem vykořeněný strom uprostřed jizby.

Hlomoz způsobený tímto pádem, přivábil učitele, který měl, jako mají starší lidé, velmi nepokojné spaní.

„Co se ti stalo?“ vyzvídal všecek postrašen, když se mu podařilo přivésti omdlelou k vědomí á uložiti na lůžko.

$

„Nevím! Nějaká slabost mne přepadla.“ zalhávala Pavla hrůzné dobrodružství.

„Není divu! Jsi nyní stále rozčilena, jako každá nevěsta… Ale za týden bude už vše odbyto,“ chlácholil ji.

„Ano, za týden,“ opakovala, pojem času se jí však zdesateronásobnil ve svém skutečném rozsahu.

„Kdyby nebylo tak pozdě, došel bych pro Bena,“ nabízel se ještě Sorge, ale jeho dcera rychle namítla:

„Nikoli, není třeba. A prosím, nic mu neříkej o dnešní příhodě! Darmo by se polekal.“

Učitel slíbil a celou hodinu proseděl u lůžka Pavlina, dokud neusnula. Teprve když slyšel pravidelné její oddechování, tiše se odplížil do svého pokoje. Ale děvče nespalo. Jakmile se za otcem zavřely dveře, otevřelo oči a plachým pohledem zalétlo k nezastřenému oknu.

Měsíc dosud stál vysoko nad krajinou a jeho světlo naplňovalo jezero samým roztaveným stříbrem. Jinak však nic se nezměnilo v noční krajině.

I Ďáblův ledovec jako jindy se vbodával do hvězdnatého nebe, ledaže jeho

$

vrcholek poněkud vlnivěji zářil než jindy, ale patrně jen proto, že také jemu dorůstající měsíc nasadil stříbrnou noční čepičku.

Pavla teprve nyní si spokojeněji vzdychla. Cítila, že se stala obětí přeludu a vždy znovu důvěřivá, vděčně přijala ten klam.

II.

Červnové horské jitro, v němž se měla konati svatba Benedikta Herze s Pavlou Sorgovou, hned s prvými úsvity počalo rozdávati z klenotnic své nepřeberné nádhery. Kde jaký strom, keř i prostou mez květy ověsilo, horské stráně do stříbrna omylo, okna chatrčí a domků zlatem rozzářilo. Dokud ještě červánky hořely nad vrcholky hor, bylo to, jako by celé údolí zasypáno bylo růžemi a malé jezero se změnilo v jediný žhnoucí rubín, když se pak omládlé slunce s mraky při obzorech rozloučilo, Adamova Pole se okamžitě opět zaplnila jiskřícím plesem paprsků.

Ze všeho bylo patrno, že nadchází teplý den, neboť i vlahost vzduchu hned v ranních hodinách stoupla zcela mimořádně. Ale nikdo si toho ve vsi valně nevšímal. Byla neděle a to znamenalo i příval turistů,

$

jichž příchod vždy přinášel obci zisk. Snad proto svatba Herzova stanovena již na devátou, aby se jí mohli zúčastniti. všichni, kdož později jinak byli zaměstnáni.

Rovněž Pavla musila si důkladně přivstati, měla-li býti se vším hotova včas, neboť ona i s několika družkami, které se dobrovolně nabídly pomoci jí, v posledních dnech jen pekly a smažily, aby pozvaní hosté novomanželů nepomluvili.

Vzbudila se proto i o svém svatebním dni skoro za tmy, aby ke všemu ještě jedenkráte dohlédla a byla právě s přípravami k hostině jakž takž hotová, když přišly její družky, aby jí pomohly při oblékání.

V té hodině byl ovšem také její ženich již dávno na nohou.

Cítil křídla na duši a líbeznou volnost v srdci, neboť vzcházející den splňoval jeho nejkrásnější životní sen. Nyní konečně se mu dostávalo družky, jak po ní vždy toužil, jemné, ušlechtilé a krásné, kterou mu budou jistě všichni závidět.

Jeho životní povolání jako vůdce do hor neučinilo z něho sice boháče a také přínos nevěstin nebyl příliš veliký, ale přes to Herz pevně věřil, že žádné lidské štěstí

$

nebylo budováno na pevnějších základech než právě jeho.

Po otci zdědil pěkný domek se zahrádkou a kouskem polí, jejichž výnos sám postačoval k skromnému živobytí, nemusil se tedy budoucnosti v žádném případu obávati.

Bylo tu však ještě jiné dědictví, jehož se stejnou svědomitostí se ujati považoval Herz za svoji povinnost.

Ďáblův ledovec!

Zápas, který s ním po léta vedl, skončil pro otce Benova, jednoho z nejzkušenějších lezců, tragickou prohrou. Právě když se zdálo, že se mu podaří po mnohých předchozích pokusech dostoupiti ledového vrcholku, hora tajemným zatřesením, které prý tehdy vzrušilo celé údolí, setřásla smělce do propasti, jež ho pak rozdrtila.

Tenkráte byl Benedikt teprve, desítiletým hochem, ale jeho rozumová vyspělost již v onom osudném dni vnukla mu rozhodnutí, že bude napříště prvým jeho úkolem životním, aby se jedenkráte ujal ztroskotané snahy otcovy a pomstil jeho smrt.

Od té doby mezi dospívajícím jinochem a horou panovalo tiché soupeřství, které se

$

zatím neprojevovalo žádným jiným způsobem, nežli tím, že Herz každou volnou chvíli věnoval k tomu, aby pátral po schůdnějších cestách k nebezpečnému vrcholku.

Mnohdy celá odpůldne protoulal v lese, obrůstajícím úpatí mohutné hory, až do výše, kde přestával, neboť nebylo tu již prsti v níž by se kořeny zachytily. Zdáloť se mu, že ho zde zná každý strom i pták a nejednou bylo mu, jako by zaslechl též výstrahu obou:

„Nevzdaluj se dále, než kam sahá. ochrana našich větví, nebo kam až dolétá ptačí píseň. Bloudí tam Neštěstí, a běda, potkáš-li je a ono se tě dotkne svojí berličkou!“

A skutečně, pokud byl ještě hochem, Herz se neodvažoval příliš daleko od pohostinného stínu krajního, lesního velikána. Ale později, kdy vyspívající věk utlumil v něm poněkud citlivost k tajemnému životu přírody, lesy marně na něho volaly:

„Nevzdaluj se!“

Nebezpečná touha po dobytí záludného vrcholku probouzela se v něm stále uvědoměleji, stále podmanivěji.

$

„Musím, musím,“ šeptal sám k sobě, vzpomínaje při tom na rozdrceného otce.

A balvany a strže, mezi nimiž se proplétal jako pošetilý lidský brouk, přisvědčovaly mu:

„Musíš!“

Šlo tehdy ovšem rovněž jen o pokusy, končící vesměs nezdarem, ale právě tyto neúspěchy vždy znovu podněcovaly Benovu odvahu.

Teprve jeho přátelství k malé Sorgové na dlouhou dobu oddálilo chlapecké ty plány, zvláště když oba mladí lidé pozorovali, jak jejich přátelství zvolna mění svoji podstatu, vykouzlujíc na záhonech jejích srdcí křehký květ prvé lásky, jenž si vyžadoval tolik … tolik oboustranné péče.

Později ovšem život sám připomněl staré závazky.

Na, svých cestách s turisty do hor, musel jejich vůdce často vyslechnout poznámky o Ďáblovu ledovci a o nemožnosti stéci ho lidským důmyslem. A při každé podobné poznámce se v Benovi zavařila krev.

Ale tomu vždy stačila tichá vzpomínka na Pavlu, aby ji ihned zahladil nutnou dávkou rozvahy.

$

„Však můj čas také přijde,“ šeptal si a potají prsty do lana zatínal.

Jeho nevěsta však přes to často vycítila Beňův nepokoj, o jehož zdrojích dávno byla zpravena samou matkou svého ženicha, která vždy považovala slezení nebezpečného sněžníku za věc rodinné cti.

„Můj ubohý muž podlehl Ďáblu,“ tvrdívala. „Ale můj syn nebude se báti ani celého pekla.“

Postrašená Pavla z takových a podobných řečí ovšem záhy poznala, že stařena sama nejnebezpečněji podněcuje synovu ctižádost. Nevědouce pak, jak jinak odpoutati Bena od jeho pošetilých plánů, snažila se všemi způsoby podrobiti si alespoň jeho srdce, což se jí skutečně podařilo. V posledním roce před jejich svatbou Herz se, ani slovem nezmínil o hoře, takže se zdálo, Pavle, jako by se byl navždy odřekl neblahého dědictví otcova.

A přece — jak se zklamala!

Ač o tom ani před sousedy mnoho nehovořil, Herz často si připomínal boj, který jako hoch vypověděl nad mrtvolou otcovou Ďáblovu ledovci. Ba, vzpomínal na něj

$

vzrušeně i v této chvíli, dvě hodiny před svojí svatbou s Pavlou Sorgovou.

Matčina ctižádost a láska Pavlina zápasily právě krutě o nadvládu v Herzově nitru, ale tentokráte ještě zvítězily mládí a láska. Vzpomínka, že v málo hodinách bude krásná a, ušlechtilá ta dívka jeho ženou, zaujala ho úplně, takže na nic jiného nechtěl ani pomýšleti.

Rychle se proto dooblékl a vešel k matce, rovněž již k odchodu připravené.

„Bude krásný den,“ připojil k pozdravu, když byl před tím stařenku objal.

„Zůstane-li tak, bude to krásným proroctvím pro vaši budoucnost,“ odpověděla.

Herz, vycítiv tajnou obavu matčinu, lehce se zachmuřil.

„Což o tom pochybuješ?“ zeptal se pak.

„Je příliš horko již z rána,“ odpověděla tázaná. V jejích slovech neznělo nic mimořádného, než prostý zájem venkovanky o počasí. Herz se proto upokojil, a když potom vyšli společně k Sorgovům, nemyslil znovu na nic jiného, než na své štěstí.

U učitelů, zastihli již hosty pohromadě a nevěstu ustrojenu.

$

„Čekáme jen na vás,“ vítal je Sorge.

„Překáželi bychom jen, kdybychom byli přišli dříve,“ odpovídala za syna paní Herzová.

Beno využil této chvíle, aby se přitočil k Pavle.

„Má rozkošná! Jak jsem šťasten, že již dnes budeme svoji,“ šeptal vroucně.

„I já jsem blažená!“ přiznávala se.

Ztlumili pak ještě více hovor, neboť zahlédli, že je hosté pozorují.

„Jsou jako dvě cukrující se hrdličky,“ rozpomínaje se na staré přirovnání, připomenul jeden ze sousedů.

„Jako dva pěkné stromky rostoucí vedle sebe,“ podotkl jiný.

„Jsou mladí, milují se. a to je činí krásnými,“ rozřešil záhadu Sorge.

Na více se již nezmohl, neboť venku zazněl právě v tom okamžiku zvon. Mladí klekli, aby přijali požehnání a vyslechli několik slov.

„Dokud budete věřiti v svoji lásku, nebudete zklamáni a nepřítel vám neublíží. Ale od chvíle, kdy přestanete v ní důvěřovati, také štěstí zastře svůj zrak a vy

$

zabloudíte…“ dojatě pronášel starý učitel a paní Herzová dodala roztouženě:

„S vámi ať vejde nové jaro pod můj krov! Mé vlasy zbělely, mé srdce zkřehlo. Dbejte proto, aby slunce vaší lásky neuhaslo! Je mi tolik třeba tepla.“

Potom se Herzovi se Sorgovými ještě jedenkráte objali, načež všichni vyšli ze školy. Jitro se zatím zplna rozvilo a mnozí ze svatebčanů tvrdili, že nepamatují krásnějšího. Všude, kudy šli, otevírali okna a kynuli mladé dvojici na pozdrav, pokud se sami nerozběhli do kostela.

Také hosté a výletníci, kteří pěšky nebo dostavníky přibyli ráno do Adamových Polí, oblíbeného to střediska turistů, přihlíželi se zájmem veselé slavnosti. Ježto malá místní svatyně nemohla tentokráte pojmouti všech, mnozí z diváků zůstali venku na trávníku, zelenajícím se mezi hroby venkovského hřbitova, obkličujícího bílý kostelík se štíhlou vížkou.

Když průvod dostihl oltáře, svatyně se vrchovatě naplnila oblačným zlatem. Také za obřadu plný jas sluneční rozzařoval bílé stěny kostela a oživoval svěží barvy oltářního obrazu. Nikdo netušil, že je nablízku

$

škůdce. Malé harmonium jemně znělo, sousedky plakaly.

„Jaký to krásný pár!“ myslili si všichni. Nebyloť jistě ani jediného mezi přítomnými, kdož by jim záviděla.

Proto tím více polekalo všechny, když v okamžiku, kdy kněz navlékal snoubencům prsteny, setmělo se náhle, v dálkách zahřmělo a současně se země zachvěla jako při zemětřesení.

Duchovnímu vypadl leknutím prsten, určený pro choř Herzovu z ruky a mladá žena se zapotácela, jako by o ni usilovaly mdloby. Zděšení zmocnilo se všech, takže si nikdo ani nepovšiml, že se náhle otevřely dveře a u nich stanul vysoký, štíhlý muž, jehož bílá tvář v rámci černých kadeří se zdála ještě bledší.

Soumrak potrval jen několik okamžiků, a jak vypravovali ti, kteří zůstali na hřbitově, vznikl tím, že nad Ďáblovým ledovcem vyplul náhle černý mrak, který zastřel slunce, a po krátkém zadunění se rozplynul v obzorech. Ale účastníci svatby i po tomto přirozeném vysvětlení zůstali jaksi zaleknuti. Zvláště mladou paní svírala úzkost tak mocně, že se jen s oporou svého

$

muže mohla udržeti na nohou. Přes to však si ona jediná při odchodu ze svatyně povšimla Tajemného návštěvníka, jehož vášnivé oči pod hustým, černým obrvím vpalovaly se jí přímo do duše.

Trvalo sice jen okamžik, co se jejich pohledy zkřížily, ale i ta doba postačila, aby se v paměť Pavlininu pevně vleptal obraz záhadné té tváře cizincovy. Ač by byla mohla odpřisáhnout, že jí dosud nikde neviděla, zdála se jí přece známou a povědomou. Nemohla si však vzpomenouti, kde se s ní již setkala. Z ostatních svatebčanů jako by nikdo tajemného hosta nespatřil. Herz mírně a ušlechtile domlouval své choti, aby se vzpamatovala, ostatní rychli setřásli chvilkovou stísněnost.

Konečně se i mladá paní vyrovnala se. svým vzrušením. Přispěla k tomu zvláště jasná venkovská pohoda a rozjařenost těch, kdož zůstali na hřbitově, a kteří rozmaru nebes nepřikládali žádného mimořádného významu.

Zbytek dopoledne proběhl pak v samém hovoru, v obdivování dárků, jichž velmi mnoho obdržela sličná nevěsta, a y přípravách k svatební hostině. Nyní, se čekalo

$

už jen na duchovního, aby všichni mohli zasednouti ke stolu. Přišel konečně, do růžová vyholený, se šedinami na spáncích.

„Trochu jsem se zdržel. Ale s nedělními výletníky vždy dojede několik známých. A nežli s každým aspoň několik slov promluvím, je tu poledne,“ omlouval se dobrosrdečné.

Učitel Sorge uvedl ho pak na čestné místo v čele stolu. Po jedné straně seděli mu novomanželé, po druhé paní Herzová s učitelem.

Tehdy ještě jedenkráte se rozhovor dotkl příhody v kostele.

„Nesmíte se na mne hněvat, že jsem prstýnek pro vás upustil,“ pronesl kněz k nevěstě, „ale lekl jsem se nějak toho náhlého zaburácení, ač jsem mu zde přece zvyklý.

„Bylo příliš vedro již od rána. Předvídala jsem bouři,“ podotkla paní Herzová a tím skončila rozmluva o tomto předmětu.

Při hojných a dobrých jídlech se nálada svatebčanů rychle oteplovala a za zpěvu, přípitků a vypravování všelijakých příběhů jarní večer přikvapil dříve, než ho očekávali. Ale ani potom se hostem nechtělo domů.

$

neboť Sorge, sám důkladně rozjařen, zdržoval každého, kdo projevil podobný zaječí úmysl.

Za to novomanželé byli již dávno syti hovoru i pozorností a netoužili po ničem jiném, než aby se mohli vzdáliti. Podařilo se jim to však teprve po odchodu duchovního, kdy venku kralovala již čarovná jarní noc.

Měsíc hořel úplňkem a nešetřil září. V údolí bylo světlo jako za plného bílého dne. Pleso se protáhlo stříbrem a hory se ostře rýsovaly v tmavomodrém vzduchu se všemi výběžky a vrcholky.

Také Ďáblův ledovec se leskl v celé své obludné velikosti, drže stráž nad údolím, ale jeho obrovitost jako by byla v té hodině zmenšena a změkčena důvěrnou září měsíce. Aspoň když žena Herzova pohlédla (ne bez obavy) k jeho křišťálovému temeni, její srdce, přeplněné štěstím této hodiny, nepocítilo žádného zvláštního vzrušení.

Přes to přidala do kroku, aby dostihli již Herzova domku. Teprve zde čekal ji bezpečný mír a opravdové, tiché blaho.

„Jsi jistě unavena, má drahá,“ pronesl k ní Beno, pomáhaje jí při odkládání šatu.

$

„Jsem šťastna, že jsem u tebe,“ přiznávala se.

„Ty sama s mým štěstím,“ odvětil a horoucně ji zulíbal.

Potom, když ulehla, zhasil lampu, avšak i tak zůstalo ještě v čisté a úpravné světničce plno světla.

„Přeješ-li si, zastru okna záclonkami, aby k nám nemohl šibalský ten mámilet,“ zažertoval.

„Učiň tak,“ požádala ho, ač nemyslila při tom na měsíc.

Veliký, štíhlý stín tančil již chvíli po stěnách a vyrušoval ji k novému rozechvění. Nezmizel dokonce ani potom, když okna byla zastřena bílými plachetkami.

Mladá žena ze strachu, by se jí manžel nevysmál, neodvážila se otázati, čí to byl stín. Jen vroucněji se přivinula k svému muži, jako by u něho hledala ochrany. A on, přijímaje její důvěrnost jako nejvyšší oběť její lásky, přitiskl ji k sobě a dychtivé rty své na její položil.

A byli jedno tělo a jedna duše….

$

III.

Líbánky mladých novomanželů trvaly celý týden. Po tu dobu Herz odmítal každou nabídku cizinců, aby je doprovodil do hor, byť byla sebe vhodnější. Jen se svojí sličnou chotí podnikal denně procházky, více do dálky než do výšek směřující. Pohoda přála jim a také příhoda ze svatebního dne byla zapomenuta. Pavla slovem se nezmínila svému muži o vidění na Ďáblovu ledovci, ani o setkání s tajemným cizincem. Byl by se jí jistě vysmál a to, co její oči skutečně spatřily, přičetl na úkor vzrušené obrazivosti. Když pak několik dnů po svatbě proplynulo bez jakékoli zvláštní příhody, sama byla ochotná zříci se víry v přeludy.

Stálá rozjařenost Benova vyjasňovala i její náladu, takže se skutečně v těch dnech na oba mladé lidi smálo štěstí svými nejkrásnějšími úsměvy.

„Náš společný život počíná v samém slunci,“ utěšovala se Pavla.

„Jak vděkuplné záruky budoucnosti,“ přisvědčoval její choť.

„Chceš jistě říci — šťastné budoucnosti,“ doplňovala ho.

$

„Jaké jiné, jdu-li do ní po tvém boku?“ hovořil zamilované.

šli té chvíle sami lesní cestou, mohli se tedy také obejmouti bez obav, že budou někým zahlédnuti.

„Jsem do tebe, má milá, stále více zamilován,“ přiznával se.

„A přece tvoje láska nikdy nedostihne mojí,“ odpovídala mu.

„Proč?“

„Poněvadž jen žena miluje bez výhrady.“

Přisvědčil:

„Skoro máš pravdu. Ale takový je už osud…“

„Osud žen,“ přerušila ho.

„Nikoli, osud mužů,“ odporoval, „poněvadž muži jest, aby bojoval se životem pro ženu, kterou miluje. A již tato povinnost v mnohém kříží jeho zájmy citové, ponechávajíc při nich poradní hlas také rozumu. Ale že by tím muž omezoval svojí lásku k příští matce svých dětí, je klamné domnění. Žena se má v každém případě obdivovat! svému muži a právě úspěchy svého chotě přijímati jako nejkrásnější projev jeho oddanosti.“

$

Herz pronášel tato slova s vášnivou zaujatostí, jejíž výbojnosti Pavla záhy podlehla.

Přes to pokusila se ještě namítnouti:

„Přiznávám, že v mnohém s tebou souhlasím. Ale přináší-li muž ženě své úspěchy, nezdá se ti, můj milý, jak malá je potom láska ženy bez podobných velkých úkolů?“

„Bez velkých úkolů?“ opakoval. „I když muž při plnění svých povinností dává život v sázku, což nečiní totéž žena, uskutečňujíc jeho sen?“

Neodpověděla hned a proto Herz pokračoval:

„A tak si nemáme čeho vyčítati, neboť stavíme oba stejně poctivě hrad své budoucnosti, abychom v něm usídlili natrvalo své štěstí. Ono veliké a neslábnoucí blaho společného našeho života, které chceme napříště hájiti všemi prostředky, a o němž věřím, že si je též společným úsilím a s pomocí boží za všech okolností ochráníme.“

Přisvědčila konečně tiše k jeho slovům a Beno zlíbal ji znovu za její mlčelivý souhlas.

Tak jako tato rozmluva, končily ostatně všechny jejich rozhovory. Nebylo růzností

$

v jejich názorech, nebylo přání nesmiřitelných s tužbami druhého.

Šetříc jejich práva na důvěrnost, ani paní Herzová se v těch prvých dobách jejich soužití nemísila mezi mladé, neboť také ona si zamilovala Pavlu, jež se jí vždy snažila ve všem vyhověti. Stará matka Benova měla ovšem své libůstky a rozmary, ale i s nimi se rychle nová její dcera smířila. Nebylo ostatně zatím důvodů, proč by se obě ženy neměly snášeti.

„Máme tytéž starosti a tutéž lásku,“ měkce pronesla mladá paní, když se jedenkráte o těch věcech rozhovořily.

A tak Herz skutečně našel ve svém domku ráj, tak jak si ho vždy představoval ve svých tužbách, že by se také do něho mohlo vetříti pokušení, na to nepomyslil. Ostatně nic tomu dosud nenasvědčovalo, ač se již Beno nejednou na celý den vzdálil s turisty do hor.

Lezecká sezóna počínala a Herz, jakmile proplynul týden líbánek, s novou chutí se vrhl do práce. V kraji považován byl už dávno za nejlepšího a nejspolehlivějšího vůdce a proto práce neměl nikdy nedostatek. Znal hory jako nikdo jiný a působilo

$

mu rozkoš objevovati jejich půvaby cizím očím. Připadal si vždy jako vítěz, když stanul na některém vrcholku, pod nímž pluly mraky a jeho mužná krása v takových chvílích nejednou mu získala též obdiv žen, které doprovázel. Ale Herz se vždy tvářil, jako by toho nepozoroval, neboť nechtěl se ani myšlenkou zpronevěřiti Pavle, o jejíž čisté věrnosti rovněž byl plně přesvědčen.

A nemýlil se!

Také učitelova dcera od dětství neznala milejšího kamaráda nad Bena, a když pak vyspěla a rozkvetla v ženu, její druh z mládí stal se zároveň ideálem jejích snů o muži, kterému byla ochotna kdykoli svěřiti svůj život. Těmi vlastnostmi nelišila se ovšem příliš od ostatních děvčat a svých přítelkyň z Adamových Polí, neboť záletnictví nepatřilo k jejich chybám. Ale přes to si cenil Herz i této přednosti své choti, neboť byla nejsličnější ze všech a proto jistě bylo jí bojovati s většími překážkami a nástrahami, než ostatním.

A tak oba mladí lidé den ze dne nacházeli jeden ve druhém větší zalíbení a čas jejich společného soužití plynul jim v samých růžových oblacích.

$

Jedinou jeho chmurou byl nepříznivý zdravotní stav učitele Sorga, který se konečně přece rozloučil se svojí školou a přestěhoval se rovněž k mladým do domku, kde mu vykázali malou, příjemnou světničku.

„Budu vám tu jen překážet,“ bránil se, když mu ji ukazovali, ale z jeho tváří příliš zářila spokojenost nad tím, že se ocitl mezi svými.

„Pomohu vám tu hospodařit,“ chlácholila ho stará paní Herzová a Sorge ochotně přikývl:

„Vám se už rád svěřím do ochrany.“

„A což mně ne?“ šelmovsky se otázala Pavla.

„Ty máš jiné starosti!“ učitel na to.

„Jaké starosti?“

„O Bena!“

Pavla se vesele zasmála.

„Ten se už o sebe sám postará,“ vysvětlovala rozjařeně a objala starého pána. Také on se rozveselil a jeho nálada po několik týdnů zůstala vyjasněna. Ale potom se v něm opět rozhostil soumrak, neboť v poslední době nebezpečně rychle mu slábl zrak a on očividně chřadl z obavy, že záhy oslepne úplně.

$

Marně mu všichni dodávali odvahy, marně i lékař z města dojel a nemocného utěšil, že přímé nebezpečí nehrozí — Sorge správně odhadl svůj osud.

„Cítím, že je mých dnů na krátce,“ pronesl jedenkráte. „Ale dokud se budu ještě moci těšiti z pozemského světla, přál bych si viděti vás všechny šťastné a spokojené.“

„I vy musíte býti šťasten a spokojen,“ odpovídal mu Herz, ale tentokráte již v nemocném ducha neposílil. To se zdařilo jen místnímu duchovnímu, který byl nejstarším přítelem Sorgovým a který ho navštěvoval skoro denně, zvláště když podzimní plískanice zamezily učiteli obvyklé procházky do údolí a lesů.

Nebýti této nemoci Pavlína otce první léto jejich manželství bylo by jistě patřilo k nejkrásnějším, zvláště když přineslo jim také slib, že nezůstanou dlouho samotni.

Herz měl pěkné výdělky a také úroda z několika kousků polí byla velmi uspokojivá. Mohli tedy bez obav uvítati zimu, byť hrozila býti sebe krutější.

A věru že splnila své hrozby i pokud šlo o nemocného.

$

O vánočních svátcích se zdál ještě býti při síle, ale když ho o týden později přišla kteréhosi rána dcera budit, našla ho mrtvého. Otevřené oči a úsměv na rtech svědčily však, že se smrt na něho usmívala, a že to, co mu asi objevila ze života záhrobního, bylo asi nevýslovně slibné a lákavé.

Tento lehký odchod otcův aspoň poněkud zmírnil veliký žal jeho osiřelé dcery. Nemělať nyní na světě nikoho, kromě Benedikta a jeho matky. Ale oni dva zřejmě se snažili, aby se její rány záhy zacelily.

Nevěděla ovšem Pavla ani její drazí, že osud je zahojil jen proto, aby mladé ženě později mohl zasaditi nové, ještě těžší, ba smrtelné!

IV.

Čtyři roky, které osud odevzdal minulosti od smrti Sorgovy, nezanesly mnoho změn do Adamových Polí, ani k Herzovým, ač tam přece nezůstalo vše při starém.

Malý plavý hoch Rudolf již třetím létem oživoval útulnou domácnost a byl největší radostí všech, kdož k ní příslušeli. Mladá paní měla ovšem na něho zvláštní právo, jako matka, ale k její cti budiž

$

řečeno, že nekořistila z toho příliš na úkor ostatních.

Hoch však nejvíce zdál se lnouti k otci, který vždy mu něco přinesl, kdykoli se vrátil z výpravy. Měl jich nyní stále dost, takže jeho příjmy utěšeně se množily a s nimi i blahobyt jeho domku. Hned druhý rok po svatbě mohl proto Herz zaokrouhlit! svoje pozemky a chopil se taká hbitě této nabídky.

„Snad se nechceš státi jednou u nás starostou?“ žertovala jeho matka, narážejíc na místní zvyk, podle něhož již po léta býval v obci k starostenství povolán ten, který platil za nejzámožnějšího.

Ale Herz se jen usmíval:

„Po tom věru ani netoužím. Víš dobře, že jsem zvykl vyšším místům,“ oplácel matčin žert.

„Snad jednou zvykneš i těm nejvyšším,“ stařena na to a její zrak se stočil po Ďáblovu ledovci.

Také její syn pohleděl tím směrem.

„Snad, přikývl, ale bylo zřejmo, že na to mnoho nemyslil. Měl tehdy jiné starosti, jejichž cílem bylo v první řadě zabezpečení

$

celé Herzovy rodiny a zajištění jejího blahobytu do budoucnosti.

Ale když i tuto záležitost měl odbytu, jeho mysl se zvolna počala vraceti: k dávným jeho plánům, obtáčejícím opět zlověstný vrcholek nedostupného sněžníku. Před ženou sice o něm nikdy nemluvil, ale za to se stařenou často se o tom rozhovořili.

„Myslila jsem, že ses již podniku zřekli“ podotkla Herzova matka zřejmě potěšena, když syn sám počal o Ďáblovu ledovci.

„Nikoli! Odložil jsem ho jen,“ odpovídal jí Benedikt.

„Na dlouho?“ vyzvídala stařena.

„Jen do příhodné chvíle,“ vysvětloval jí.

„Tak je to dobře, můj milý,“ pochvalovala si stará paní Herzův úmysl. „Nebylo by věru od tebe hezké, kdybys nadobro za: pomněl, že prokletá hora zabila tvého otce…“

„Nezapomenu toho nikdy!“ zavazoval se.

„A kdybys ho nechtěl pomstít…

„Pomstím ho ..,

„Tím, že se zmocníš jejího vrcholku?“

„Tím, že, se ho zmocním!“ přikývl

$

Sliby Herzovy zněly rázně a přesvědčivě. Jeho matka věděla, že se může na ně spolehnouti. Proto na jejich splnění nechvátala. Cítilať dobře, že dosud nenadešla vhodná chvíle, a že dosud nebyly odstraněny všechny překážky. Poslední a největší byla — podle mínění staré paní — vlastní jeho žena!

Pavla!

Zdálo se, to tak nepravděpodobné a přece — nedalo se o tom pochybovati.

Matka Benova v poslední době nejednou zachytla úzkostný pohled její, utkvívající stále zpytavěji na Ďáblovu ledovci, který se i do domku Herzová díval všemi okny. A vždy, kdykoli se oči mladé paní stočily po hoře, zhasla jejich světla a čelo jí rozvlnily vrásky. Bylo zřejmo, že v duši chová tajnou hrůzu před tímto ledovcem, který stále hrozil rozdrtiti její štěstí a pohřbíti je nadobro ve svých ledových slujích. Její citlivé srdce patrně již tenkráte chápalo neštěstí, která tam u vrcholku, číhá na toho, jenž byl jí celým světem.

Ač Herz od jejich sňatku se o svých plánech před Pavlou nezmínil, jeho choť odhadovala přece správně, že se jimi stále častěji zabývá a vede již nyní těžký, předem

$

prohraný boj s neznámým nepřítelem, který tajemnými úskoky stále ohrožoval její spokojenost.

Nejednou vzpomněla při tom i na cizince, jenž se k ní přihlásil v den její svatby takovým podivným způsobem a na jehož pohled nikdy nedovedla zapomenouti.

Od oné chvíle nespatřila ho sice již v kraji, ale přes to nejednou měla v noci pocit, že chodí pod jejími okny, čekaje, zda snad nepřijde k němu, aby ji divoce polaskal a vášnivě pomiloval.

V takových chvílích Pavla sama vyhledávala objetí Benovo, nemajíc, kde by se cítila bezpečnější, nežli u něho. Ale on nikdy nevytušil pravého podnětu její náhlé oddanosti a Pavla se neprozradila.

Za to staré paní Herzové neušel neklid její snachy, byť také před ní pečlivě tajený.

A třebaže Pavliny rty neprozradily jejích zmatků, její úzkostlivé pohledy na Ďáblův ledovec hovořily za sto slov. Ony to také byly, jež si posléze vynutily výměnu názorů o této věci mezi oběma ženami.

„Jistě nikdo nenávidí tak ledový ten kopec jako já,“ podotkla jedenkráte stará

$

paní, zastihnuvši Pavlu, jak rovněž bloudí očima tím směrem.

„Já též,“ přiznala se rychle choť Benova, chytnuvši se tak do obratně podložené léčky.

„Proč bys ty ho měla nenávidět?“ udivenou se tvářila stařena. „Tobě přece nevzala manžela jako mně?“

„Pravda, dosud nevzala. Ale může mi ho vzít,“ pronesla Pavla.

„Jak to myslíš? Vždyť se můj syn již po léta nepokusil zmoci vrchol, ač by to vlastně mělo býti jeho povinností,“ odpovídala Herzová.

Ale její snacha při posledním slově sebou trhla, jako zmijí uštknutá.

„Povinností?“ vykřikla skoro.

„Ano. Je přece synovou povinností pomstíti otcovu smrt,“ klidně vysvětlovala tchýně.

„Pomstíti novým šílenstvím,“ hořce se usmála mladá žena. „Novou obětí rozmnožiti řadu těch, kdož se marně pokoušeli o totéž jako otec Benův? Ne! Ne! Dokud já budu moci uplatniti svůj vliv na Herze, nikdy nedám souhlasu k tomuto šílenému

$

dobrodružství.“ vášnivě končila své námitky.

Stará paní už jí neodporovala. Blízkost večera přinášela jiné starosti, než planý rozhovor o věci, o níž by se obě ženy sotva byly sjednotily.

Byla však již noc a Pavla dosud se obírala tím, co jí matka Herzová naznačila. Její muž, který se celý den zdržoval v horách, usnul hned, jakmile si ulehl, ale jeho choť marně přivolávala posilu dřímoty, Chvílemi sice na krátko usnula, ale vždy se opět záhy probudila, neboť zlé sny. pronásledovaly ji neustále. Viděla, v nich Benedikta, stojícího na vrcholu Ďáblova ledovce, a čekajícího na sněžnou smrt, neboť nebylo možnosti sestoupit! do údolí cestou, kterou se dostal na vrchol hory pro její nebezpečnou příkrost.

Pavla proto násilím otevřela oči, aby zaplašila hrůzu půlnočních vidin, ale sotva jí víčka opět klesla, sen pokračoval s nemilosrdnou vytrvalostí.

Mladý vůdce na vrcholku hory po nekonečných hodinách dočkal se skutečně nejvěrnějšího průvodce v sněžné smrti, jež udusila ho posléze pod svým bílým pláštěm!

$

Umíral bez pomoci před zrakem své ženy, která mu nemohla přispěti a jeho hasnoucí pohled ještě posledním zábleskem vyprávěl jí o veliké a věrné lásce jeho srdce. Mladá žena v tom okamžiku znovu se vytrhla ze svého plachého spánku. Svit měsíce, který dříve naplňoval ložnici obou manželů, ztratil zatím magickou sílu své záře, jisté to znamení, že se blíží den.

Pavle se značně ulevilo při tom pomyšlení. Stočila zrak a vroucím pohledem utkvěla na Benovi. Dřímal stále pevně. Trochu krůpějí naskočilo mu ve spánku na pevném čele. Setřela mu je tedy a lehce ho políbila na skráň. Usmál se z dřímot, ale neprobudil se.

Za to mladá jeho choť nevydržela již déle na lůžku. Vstala proto, oblékla se a opatrně vyšla před domek. Zlaté oči jitra se zatím otevřely dokořán a jejich něžná záře zaháněla z Adamova poslední přízraky noci. Prchaly na svých vzdušných korábech“, poháněných lehkým větrem, až zmizely za hradbou hor v stále více se jasnících obzorech.

Pavla vešla do zahrádky. Kvetly tu prvé růže, voněl poslední bez. Usedla na

$

lavičku do besídky a nepřemýšlejíc již o ničem, nechala na sebe působiti uklidňující lahodu jarního jitra. Cítila zřejmě, jak se vrací její duši klid, přinášející jejím touhám nová, silná křídla. Usmála se též na kosa. který se prvý v zahradě probudil a vesele si odpískával svoji ranní písničku, a když se o hodinu později ozvalo klekání, plna dobré naděje se vrátila opět do domku.

Zastala tu již paní Herzovou vzhůru, v pilných přípravách ke snídani.

„Ty už na nohách?“ divila se stařena, pozdravivši se se snachou.

„Už dávno,“ odpovídala Pavla.

„A co tě tak záhy vypudilo z lůžka?“ vyzvídala matka Benova.

„Slunce!“

„Je vidět, žes dosud mladá,“ pokývala hlavou paní Herzová. „Slunce má dosud na tebe vliv jako na rozvitý květ. Stále se po něm otáčíš.“

„Však vy také nikdy nezaspíte,“ přerušila ji Pavla.

„Ach, což já! Mně už spaní přechází.“

V tom okamžiku přerušen byl hovor pláčem malého Rudolfa, který se právě probudil a sháněl po matce.

$

Mladá paní pospíšila k postýlce a její laskání s dítětem dovršilo sladkou blahost pocitů, jimiž ji dnešní jitro obohatilo. Ty tam byly včerejší obavy, úzkosti a neklidné myšlenky.

Vlahý jarní den volal pouze po životu a obhajoval jen jeho silnou krásu a všestrannou mohoucnost. Snad to cítila i stará paní Herzová, neboť její tvář zvlídněla a vyjasnila se. A když se také Benedikt přihlásil k životu, jeho hřmotná přítomnost uvedla rázem do pohybu všechny páky dne, který se rozvíjel v samých paprscích a v samých nadějích.

Ježto pak toho rána nepřibylo do Adamových Polí cizinců, kteří by se dožadovali průvodu Herzova do hor, Beno se rozhodl obejíti hospodářství a vybídl svoji choť s Rudolfem, aby ho doprovázeli.

„Maminka, které již nohy neslouží, opatří zatím domácnost,“ domlouval se.

Stařenka ochotně přisvědčila.

„Velmi ráda Pavlu zastanu,“ odpovídala. „Jen si jděte! Je tam tak krásně! Kdož ví, potrvá-li pohoda… Je čas bouří…“ podotkla ještě, ale nikdo s ní již nepokračoval v hovoru.

$

Zato v, malé chvíli vyšli všichni tři — rodiče i hoch!

Záhy potom minuli vesnici a dostihli polí, kde se mohl malý Rudolf se svým psíkem Alíkem do sytosti proběhnouti a věru, že se o to také statečně pokusili. Pavla, opírajíc se o rámě svého muže, s láskou pozorovala synkovo dovádění s malým psíkem, dosud skoro ještě štěnětem.

Ale záhy upoutal ji opět obraz kraje a zvláště jemně šelestících polí, slibujících letos mimořádně krásnou úrodu.

„Co nám tohoto roku dá země,“ pronesl jejich majitel rozveselen, „postačí pro více, než pro jedinou rodinu.“

„Tím lépe, nebudeš se muset ani ty tak namáhat,“ odvětila jeho choť zkoumavým hlasem,

Ale Benedikt nechápal. Podíval se aspoň velmi-udiveně na Pavlu, načež se otázal:

„Jak to myslíš s tou mou námahou?“ „Myslím na hory,“ odvětila oslovená upřímně.

„Mám se jich snad zříci?“ domýšlel se její průvodce.

„Uživí-li tě, jak tvrdíš, naše hospodářství,“ pokusila se mu vysvětliti.

$

„Hory jsou moje stará láska. První, kterou jsem měl,“ odvětil však Herz vážně. „Nedovedl bych býti bez nich.“

„Ani na čas?“

„Leda jen velmi krátce.“

„Tedy přece?“ usmála se Pavla, nutíc se do žertu.

„Když mám tebe,“ odvětil Benedikt a oba se náhle cítili bezpečnějšími, když hovor minul oběma nebezpečné úskalí.

Pokračovali potom v cestě. Herz rozjařen a pln hovoru, jeho družka s malou jizvou, která přece zůstala v jejím srdci z dnešního hovoru.

Ale než obešli všechna svá pole a shlédli jejich úrodu, též nitro mladé ženy se dalo oblouditi přeludy krásného jarního dne, jenž tolik sliboval do zítřka i do budoucnosti, zahalené dosud neprůhledným oblekem záhadna…

V.

A ještě jeden rok zradil přítomnost, než se konečně osud rozhodl podrobiti manžely Herzovy veliké a hořké zkoušce. Kteréhosi letního rána, když se Benedikt chystal do hor, zastavila se před jeho domkem mladá,

$

neobyčejně sličná žena. Byla skvěle štíhlé postavy, temnovlasá, jemné, bílé pleti a vášnivě hořících očí.

Herz se právě objevil na prahu domku, když pronesla jeho jméno. Přikývl poněkud svojí prostovlasou hlavou, načež odvětil: „Ano, jsem ten, jehož hledáte. Čím vám mohu posloužiti?“

„Ráda bych, abyste mne doprovodil do hor.“

„Milerád … ale …?“

. Herz pátravě pohlédl na cizinku v jemných lakových střevíčkách a v lehkém, pro výstup málo vhodném úboru. Zdálo se, že porozuměla jeho němému úžasu, neboť pronesla rychle:

„Divíte se asi, že jsem tak lehce oblečena a chci do hor. Ale nemějte o mne strachu, zvykla jsem již takto cestovati.“

Herz pokrčil rameny.

„Jak je libo… Dojdu si jen pro provazy. Račte okamžik posečkati, třeba zde v zahrádce,“ omlouval se.

„Díky, půjdu zvolna napřed, snadno mně dohoníte.“

„Jak si přejete,“ odvětil a rychle se vrátil do stavení.

$

„Odcházíš?“ jen tak ze zvyku se ha otázala Pavla.

„Ano.“

„A kdy se vrátíš?“

„Myslím, že dříve než jindy.“

„A přineseš mi alpské růže? Kvetou prý již!“

„Všechny, které rostou na horách,“ odvětil rozjařeně, zlíbal ženu i dítě, objal matku a vyšel.

Ale sotva se za ním zavřely dveře, na duši mladé ženy jako by náhle padl stín, zabíjející její dřívější veselost. Vyhlédla rychle oknem, Benedikta však již nezahlédla.

„Můj Bože, co se to se mnou děje?“ pronesla sama k sobě, ale přece tak polohlasně, že si toho stará paní Herzova musila povšimnouti.

„Co by se dělo?“ pronesla jaksi bez významu.

„Přepadl mne náhle takový strach o Bena,“ přiznávala se znepokojená mladá žena.

„Strach? Což se snad tvůj muž vypravil na Ďáblův ledovec? Či snad žárlíš na tu mladou křehotinku?“ vysmívala se jí stařena.

$

„Nevím sama, proč jsem náhle tak zastrašena,“ omlouvala se, „ale já už asi jiná nebudu.“

„V každém případě děsíš se zbytečně,“ chlácholila ji stará paní. „Kdyby Benovi hrozilo nebezpečí, také mé srdce by o tom asi něco vědělo.“

Její snacha mlčky přisvědčila. A ponořujíc se v denní práci, měla opravdu nejlepší vůli zapomenouti dřívějšího neklidu.

Ale valně se jí to nedařilo. A přece neměla žádného důvodu, proč by se musela znepokojován. Žárliti na Bena? Zdaž to nebylo směšné? Po všechna léta, co spolu žili, nikdy jí nezadal podnětu k žárlivosti. Záletnictví nebylo v jeho povaze, třebaže se ženy na něho rády smály. Avšak právě tento projev vesnického obdivu naplňoval Pavlu jen pýchou a nevinnou ješitností.

A strachovat! se o něj, který podobných procházek do hor vykonal, již na tisíce? Věru, že se Pavla zbytečně znepokojovala. Benedikt se jistě vrátí s prvým večerem, přinese jí alpské růže, a pak se oba vysmějou planým strachům Pavlininým.

$

Mladá žena si namlouvala toto vše s takovou horlivostí a tak dlouho, že konečně sama sebe přesvědčila — — —

A zatím ten, kolem něhož kroužily vzpomínky paní Herzové, dávno už stoupal se svým hostem k strmým štítům hor, v duchu odprošuje tuto půvabnou cizinku, že ji ráno podceňoval. Vedla si skutečně ve svých lakových střevíčkách tak hbitě a tak bezpečně, jako by tančila po parketách.

Chvílemi dokonce sama předběhla průvodce a šplhajíc se před ním po skalách jako kamzík, popřávala mu, aby se dle libosti odivoval jejím půvabným pohybům, tanci jejích útlých nožek a rytmu jejího jemného poprsí, nad štíhlým pasem rozvíjejícího se jako čarovný květ, i jejím šťastným výkřikům, kterým vybízela opožděného Herze, aby si za ní pospíšil, nechce-li, aby spadla někam do skalní propasti právě před jeho očima.

„Snad se nedáte zahanbiti ženou?“ vysmívala se mu, stojíc na úzkém výstupku, přímo nad propastí.

Herz lekl se až její odvážlivosti.

„Spadnete! Skala je nejistá. Dešti podemletá,” vykřikl na ni.

$

„Co na tom! Nebude to krásná smrt?“ namítla a ještě hlouběji se naklonila nad propast.

Herz, nevěda, jak jí zabrániti v tomto šíleném pohrávání se smrtí, rychle ji doběhl a uchopil v pase a strhl zpět. Místo díků usmála se jen na něho svůdnicky.

„Jaká rozkoš, býti sevřena takovýma rukama. V člověku se až zatají dech,“ libovala si.

Benedikt opravdu dosud ji držel, pociťuje náhle podivné a nezvyklé vzrušení v krvi při tomto doteku.

„Šlo při tom o život,“ podotkl potom, poněkud zmaten a pustil ji.

O čí? O můj,, či o váš?“ zažertovala a její oči se při tom stočily po blízkém kvetoucím keři, jehož růžová hlava se rovněž skláněla přímo nad propast.

„A hle! Zde jsou již alpské růže. Škoda, že jich nelze dosáhnouti!“ zvolala.

Herz vzpomněl slibu, který dal své ženě.

„Pokusím se je utrhnouti!“ odvětil.

„Pro koho? Pro mne?“

„Také pro vás…“ přisvědčil.

$

„Stačí mi jedna jediná… pro vzpomínku!“ uskrovňovala se.

Benedikt sklonil se nad skálu. Musel však několikrát opakovati svůj pokus, nežli se mu podařilo dostihnout! keře.

„Vidíte, nyní sám dáváte život v sázku,“ upozornila ho. „Nepochybně musíte míti velmi rád tu, pro niž se toho odvažujete.“

Sám satan, který byl oběma stále nablízku, spletl Herzovi jazyk, že odvětil neprozřetelně:

„Což vy jste si jich též nepřála?“

Cizinka jen mlčky přisvědčila, ale když ji Benedikt podával jednu z nejkrásnějších růží, kterou utrhl, na okamžik podržela jeho ruku ve své.

„Díky!“ zašeptala při tom dojatě a připevnila si květ za pas.

Pokračovali pak v cestě, nepovšimnuvše si ani, že se vítr náhle obrátil a nad hlavou se jim nakupily mraky.

A když přece zpozorovali náhlý obrat počasí, bylo již pozdě pomýšleti na návrat. Nebe se setmělo, prvé těžké krůpěje zkropily zem a současně se v dálce ozval hrom.

„Bude nutno, abychom se rychle někam ukryli, nežli se to přežene,“ podotkl Herz.

$

„Ale kam? bezradně se tázala cizinka. „Pochybuji aspoň, že by zde byla na blízku nějaká salaš.“

„Salaš nikoli, ale za to bezpečná jeskyně!“

„Dokonce jeskyně! Jaké dobrodružství! Nuže, pospěšme si,“ pobízela mladá žena. svého průvodce.

„Není to odtud daleko. Nějakých dvacet, nebo třicet metrů nad námi,“ připomenul ještě Beno a již oba stoupali k vyznačenému cíli.

Jeskyně vyhloubená ve skále, zřejmě byla upravena pro podobné příležitosti. Blíže ohniště stál hrubý stůl s dvěmi židlemi a v pozadí se dokonce rýsovala i neumělá pohovka, vystlaná mechem. Jinak však vládlo zde chladno a soumračno a, proto Herz prohlásil:

„Přejete-li si, rozdělám oheň?“

„Je-li zde ovšem topivo,“ podotkla: „Venku sotva byste je shledal… Hle, jak se lije a bouří,“ přisvědčovala.

Beno chvílí prohledával jeskyni.

„Paliva je tu nadbytek. Patrně, že pastýři z údolí schovali si je sem, pro podzimní večery.“

$

„Pastýři? Tak vysoko?“ podivila se cizinka.

„Někdy ještě výše,“ vysvětloval jí Herz, „zvláště ti, kdož mají na starosti kozí stáda.“

Schýlil se pak, aby zanítil ohniště. Nedalo mu to mnoho práce. Suché roští rychle vzplanulo a načervenalý plamen rázem osvítil jeskyni.

„Jak rozkošné!“ radovala se cizinka.

„Jen když se vám u nás líbí,“ zasmál se její průvodce.

„Ještě že jsme se měli kam ukryti…

V téhle nepohodě Špatně bychom byli asi obstáli,“ prohodila.

Přisvědčil:

„Máte pravdu. Jen tak tak, že jsme unikli bouři a lijavci!“

Skutečně, venku se zatím rozlítila nepohoda, jíž by nikdo nebyl očekával z takového slunného jitra (digr v1). Bouře zle zuřila mezi vrcholky a také lijavec tak zhoustl, že před vchodem do jeskyně vytvořil jedinou stěnu z vody a par.

Údery hromu se ozývaly stále blíže a zdálo se, že každý z nich vyčerpává i část cizinčiny odvahy. Beno, opatřující oheň.

$

několikráte na ni pohlédl, ale zdálo se, že toho nepozorovala. Když však nový blesk sjel kdesi v bezprostřední blízkosti jejich úkrytu, mladá žena počala se třásti na celém těle.

Herz, neznalý podobných úskoků, rychle k ní přistoupil.

„Co je vám? Snad se nebojíte?“ vyzvídal.

„Nevím, co mnou tak náhle zatřáslo,“ vysvětlovala mu slabým hlasem a zachytila se jeho ramena.

„Snad je vám tu chladno,“ dohadoval se. „Přejete-li si, zvětším oheň?“

„Ne! Ne! Zůstaňte u mne! Z vás dýchá síla a klid,“ odpověděla rychle.

Donutila ho pak usednouti a on neodporoval. Cosi podvratného, zlého a úskočného se probouzelo v té důvěrné chvíli v jeho krvi, ale on dosud nepostihoval nebezpečí, ve své prostoduchosti se domnívaje, že je cizince skutečně třeba jeho ochrany.

„Doufám, že se pohoda brzy uklidní. Zde v horách netrvá to nikdy příliš dlouho,“ vykládal jí, ale ona namítla:

„A potrvá-li přece?“

$

„Nezbude nám, než se podrobiti silnější moci, nežli je naše.“

„Ano … Silnější moci… dobře jste řekl,“ pronesla náhle zjasněně, „neboť konec konců je vždy nějaká vyšší moc, která řídí naši vůli…“

„Snad přece ne vždy,“ odporoval Herz. „Jde-li o záležitosti citu a svědomí, myslím, že je jen na nás rozhodnutí.“

„Tentokráte nemohu s vámi souhlasiti,“ namítla.

„Proč?“

„Poněvadž věřím, že vše je pouze osud.“

„Vše?“

„Ano! Vše. Často i věci na pohled bezvýznamné. Ku příkladu: naše dnešní setkání, bouře, která nás přepadla, i tento úkryt, chránící nás před pohledy ostatního světa.“

„To je možné, ač věru nevidím v tom nic mimořádného. Takových příhod jsem už zažil,“ zapyšnil se bez jakéhokoli postranního úmyslu.

„A všechny skončily stejně?“

„Jak měly skončiti?“

„I ty s krásnými ženami?“

„Jste první, s kterou mne osud svedl v těchto místech,“ přiznal se neopatrně.

$

„Tím lépe!“ prohodila cizinka sama k sobě.

„Co jste řekla?“ otázal se.

„Pravila jsem si, jak bychom vlastně měli býti vděčni této náhodě. Jsme oba mladí a roztoužení, čím vším mohla by se nám státi tato chvíle, kdybychom si rozuměli!“

„Kdybychom si rozuměli?“ opakoval Benedikt a povstal.

Také mladá žena povstala.

„Proč mne opouštíte? Bojíte se mne?“

„Proč bych se vás bál? Je však třeba oheň upravit. Dohasíná,“ vymlouval Herz svoji nejistotu.

„Sám byste mne mohl zahřát, kdybyste chtěl,“ odpovídala mu, pudově vyciťujíc jeho neklid. Ohlédl se po ní.

Byla skutečně krásná v odlesku ohně, který ji činil ještě žádostivější. Až krev se v něm zavařila při tom pohledu. Ale odtrhl násilím oči od tohoto zjevu, neboť se mu náhle zdálo, že se z pozadí jeskyně Šklebí na něho obrovská ďáblova tvář.

Když se však plamen znovu zdvihl ve svém ohnivém plášti, neodolal, aby opět hlavu nestočil v ta místa, kde mladá žena stála.

$

Cosi tajemného, nikdy dosud nepoznaného nutilo ho, aby k ní přistoupil, ale ještě odolával, neboť dosud pochopoval, že mezi cizinkou a jím stojí Pavla, jeho žena.

„Nač myslíte?.“ vyrušila ho náhle neznámá z jeho zadumání.

„Na domov,“ přiznával se upřímně.

„Stýská se vám?“ vyzvídala.

„Mají asi o mne strach,“ odpovídal.

„Také moji lidé se o mne bojí,“ pronesla cizinka tvrdě. „Ale proto přece na ně nemyslím této chvíle. Člověku je prostě třeba vyhnouti se někdy té jednotvárnosti a okřáti novými zážitky. Tomu však vy nerozumíte. A přece, kdybyste chtěl.

Stála zcela blízko u něho. Její horký dech rozpaloval jeho tvář, její znepokojená ňadra se dotýkala jeho paže.

„Co tím míníte… kdybych chtěl?“ vykoktal zmateně.

Obrátila se k němu přímo a políbila ho náhle prudce na rty, až se zapotácel.

„Co to činíte?“ vykřikl, ale ona se jen smála, až se to jeskyní rozléhalo.

Přiskočil k ní, chopil ji za ruce a otázal se:

„Kdo vám to dovolil?“

$

Přál si, aby jeho hlas zněl přísně, ale nepodařilo se mu to. Ona však zůstala pevná, jdouc s bezpečnou spolehlivostí za svým výbojem.

„Jak vám sluší tento hněv,“ smála se mu. „Ale nevěřím, že je upřímný. Oč lépe jsem na tom já, která po vás sahám podle příkazu své krve tímže právem, s nímž denně tisíce mužů sahá po zdráhajících se ženách. Udivuje vás to ovšem asi, avšak já nejsem z těch plachých a stále se krčících stvoření, které vy milujete. Mám prostě odvahu vzíti životu, co je krásné, a nečekati, až mne snad z milosti obdaruje. Ale tomu vy asi rovněž nikdy neporozumíte.“

Herz chtěl ji cosi namítnouti, ona však mu znovu zavřela ústa polibkem. Pokusil se tedy odstrčiti ji, ale ona svírala ho stále pevněji, zatím co jeho sílu rychle vstřebávala stoupající vášnivost vlastní jeho krve.

„Och, líbíš se mí,“ šeptala mu dále, „líbíš se mi a musíš být můj. Jsi jako mladý bůh a tvé objetí jistě mne rozdrtí, sevřeš-li mne. Ó, nemysli na všednost, kterou potkáváme, až opustíme tento chrám lásky! Přijměme raději vděčně, co nám nabízí tato

$

krásná hodina. Věř, že do své smrti na ni oba budeme vzpomínati.“

„Zapomínáte … zapomínáte,“ vyrazil ze sebe, ale pak se mu v rudém víru zatočila hlava, načež Herzovo svědomí zcela již utonulo v moři cizinčiných polibků — — Venku zatím bouře rozpoutala veškeru svoji zběsilost. Hřímalo téměř neustále a blesky nemilosrdně bičovaly oblohu. Ale ti dva ve svém hříšném opojení zapomněli na vše, co se kolem nich děje.

Pro Herze, zvyklého prostému životu, dnešní hostina lásky byla příliš bohatá, než aby ho neopojila. Té chvíle zapomněl na domov, na Pavlu i dítě a zkrátka na vše, co znamenalo jeho čistou budoucnost.

„Jsem ztracen!“ pronesl několikráte, ale nepřemýšlel hlouběji o smyslu těchto slov, neboť cizinka mu nedopřála k tomu času. Byla rozkošnou a vynalézavou milenkou, jejíž podnikavost neznala vysílení…

„Vždy jsem toužila míti milence jako jsi ty. Nyní jsem ho konečně nalezla a nikdy, nikdy se ho nezřeknu,“ prohlašovala k Benovi.

Chtěl cosi namítnouti, ale ona ho rychle předešla:

$

„Nemysli, že prchneš přede mnou: I když ti ponechám svobodu, sám se vrátíš ke mně, neboť kdo se jednou napil hezky z hluboká z poháru lásky, který já mu nabídla, nikdy nepřestane býti očarován.“

Hlas cizinčin zněl stále lahodněji, stále ochotněji. Nebylo možno na dlouho odolati jeho kouzlu a Herz se už o to ani nepokoušel.

***

Teprve za soumraku, když bouře utlumila svůj vzdor, vraceli se do údolí. Před východem z lesa se rozloučili.

„Přijede mi vůz naproti,“ vysvětlovala Benovi, „bydlím asi dvě hodiny, jízdy odtud.“

Podávala mu ruku na rozloučenou.

„Sbohem!“ pronesl těžce a sklonil hlavu. „Ne sbohem … ale na shledanou!“ odpověděla vesele.

A když Herz. hlavu opět zdvihl, cizinka se již rychle vzdalovala.

Prudce-stíral si skráně. Teprve nyní jako by byl vycítil veškeru potupu, kterou na něho dnešek uvrhl.

Potom se zvolna vracel do dědiny. Nohy se pod ním chvěly, chvílemi se i potácel.

$

Když docházel, vyběhla mu Pavla z domku vstříc.

„Už jsem měla o tebe strach!“ svěřovala se mu.

Usmál se násilně.

„Proč by ses bála?“ odpovídal jí nejistě a podal svazek alpských růží.

Přijala je radostně, nepovšimnuvši si ani, že jsou zpola uvadlé a jako by rozdrcené…

VI.

Lea Wintrová skutečně potkala svůj žlutý automobil hned, jakmile vyšla. Řidič Fricek, snědý a důkladný chlapík, nijak se nedivil, že se jeho velitelka vrací tak pozdě. Uvykl již jejím rozmarům a jsa jí slepě oddán, byl by pro ni šel třeba do horoucího pekla, kdyby si toho byla přála. Lea, která věděla o tom, chovala se proto k němu téměř přátelsky, připoutávajíc k sobě ještě pevněji tohoto zamilovaného siláka zdánlivou důvěrností.

Nebylo tomu jinak ani onoho podvečera kdy mladá paní opustila Herze, všecka rozjařená novým dobrodružstvím.,

„Čekáte dlouho, Fricku?“ volala již z dálky.

$

„Asi tři hodiny, ale byl bych ochotně čekal třeba ještě třikrát tolik, kdyby si milostivá paní přála …“

„Vím… vím,“ odpovídala Lea. „A co je doma nového?”

„Pan baron po celou dobu bouře ve strachu vzpomínal na milostivou paní. A sotva nepohoda trochu polevila, hnal mne již s vozem ..

„Zlobila ho asi jeho dna, proto byl tak netrpělivý …“

„Myslím spíše, že se obával o milostivou paní…

„O mne? Ach, věru, o mne se netřeba báti. Vždyť nejsem v horách po prvé,“ zatím co usedala do auta, odpovídala Lea. „A zvláště dnes bylo v nich nevýslovně krásně.“ „Za té nepohody?“

Baronka přisvědčila.

„Inu, každý má svůj vkus,“ prohodil resignovaně statný řidič a spustil motor.

Po rozmoklé silnici se však nedalo jeti tak rychle a byla proto již tma, když do stihli vilového zámečku, který manželé Wintrovi pronajali pro letošní léto. Když vůz dohrčel na nádvoří, okno v prvém

$

poschodí se otevřelo a v něm se objevila suchá postava baronova.

„Konečně!“ vypískl vysokým hlasem a sejmuv nepostradatelný monokl, pohrozil jím své choti.

„Jste velmi neopatrná, má milá,“ káral ji jemně, když vstoupila. „V takové nepohodě … téměř do noci… a sama v horách,“ pronášel vyčítavě, ale ona položila mu svou vonnou, pečlivě pěstěnou ručku na ústa, a rázem ho umlčela.

„Však jsem se vrátila celá!“ smála se.

„Ano, ale zatím já tu mohl umříti strachy,“ namítl ještě.

„Mohl… avšak neumřel,“ odbývala ho.

Baron musil posléze uznati, že nevyhraje ani v této malé potyčce a proto již předem odhodil zbraně. Dopadlo to ostatně vždycky tak, třebaže Lea za vše, co měla a čím se povznesla, děkovala jen svému choti.

Bývalá výstřední tanečnice u Ronachera okouzlila stárnoucího, ale bohatého barona Wintera svýma štíhlýma nožkama a svým rozpustilým úsměvem tak, že si ji posléze vzal.

$

„Provedl jsem tím svůj poslední husarský kousek,“ žertovával o tomto nerovném spojení, neboť byl skutečně dříve husarským rytmistrem.

„Jen aby jich napříště neprováděla za tebe tvá paní,“ smáli se mu přátelé, ale barona tím nepohněvali.

„Znám svoji choť,“ hájil nepřítomnou, „a sám nechci, aby se mnou žila jako v klášteře.“

A mluvil pravdu. Jejich manželství se těšilo krásné pohodě, neboť mladá paní se vystříhala, aby poskytla světu podívanou na neobratný rozvod — její vinou a baron nehrál si zbytečně na žárlivého. V zimě, kterou trávili ve Vídni, rádi se objevovali ve společnosti, nebo sami ji zvali do svého okázalého domu na Okružní třídě.

V létě cestovali obyčejně do hor, měníce každým rokem bydliště. Letos rozhodnuto pro Adamova Pole. Stalo se tak hlavně proto, že lékař doporučil baronovým plícím silný horský vzduch, a jeho nervům co nejmožnější klid., Najata tedy úpravná vila nedaleko Adamova, opatřená garáží, zahradou a veškerým příslušenstvím.

$

V prvých týdnech také pro paní Leu samota, které dosud málo užila, měla dosti kouzla, ale potom se počala zřejmě nuditi. Baron pozval tedy několik veselých přátel, ale po jejich odjezdu se do zámečku nastěhovalo ticho ještě jednotvárnější.

Lea se proto rozhodla pro samostatné vyjížďky do hor, neboť se její choť neodvážil výše, než kam mohl automobilem.

„Trnu vždy strachem, když si berete okované botičky,“ přiznával se.

„Bojíte se snad, abych vás nešlápla?“ smála se mu. „Vezmu si tedy po druhé jen lakové střevíčky.“

Viděl, že s ní nepořídí a nechal ji tudíž. Ale v pravdě nebylo mu nikdy veselo, když odešla. Cítil, že stále méně může vyhověti této mladé ženě, dychtivé života, v jejích oprávněných požadavcích a lekal se již nyní dne, kdy kromě svého bohatství nebude jí moci nabídnouti více. Zmínil se o tom jedenkráte též své choti, avšak uklidnila ho ujištěním, že se spokojí vždy s tím, co jí bude moci bez oběti věnovati. Po bujných dnech lásky tiché večery přátelství. A aby ho rozveselila, oblékala občas některý ze svých odvážných tanečních kostýmů,

$

které si nechala na památku a při zvucích velikého gramofonu tančila před ním ve svých vysokých střevíčkách s podpatky, posázenými drahokamy.

Pojišťovala si tak zchytrale jeho důvěru, aby sama rozlačnělá, mohla se pak bezpečně vydati na lov za milencem, po němž stále více dychtila její nepokojná krev.

Konečně ho tedy nalezla.

Benedikt Herz ovšem nevěděl, že Lea spatřila ho již dříve, než se s ním skutečně setkala, neboť zůstala skryta, když asi týden před jejich společnou vycházkou do hor vedl kolem ní družinu nedělních turistů. A již tehdy statný a obratný mladý lezec podráždil její krev, takže si usmyslila zmocniti se ho za každou cenu. — Ano… ano… to byl zcela jiný muž, nežli všichni ti, kteří se jí dvořili. Jeho sevření jistě přinášelo rozkoš, jeho polibek jistě spaloval rty. —

Lea nepřemýšlela dlouho o způsobu, jak získati Herze. Bylo to tak prosté. Vyzve ho jednoduše, jako každý jiný turista, aby ji doprovodil do hor a to ostatní bude již její úlohou. Dosud žádný muž jí neodolal,

$

třebaže se žádným dosud nepřekročila hranice dovoleného flirtu, ale tentokráte mělo jíti o mnohem více, než o pouhý chvilkový rozmar.

Mladá paní byla si tedy předem vědoma, čeho se odvažuje, ale omluvou mělo jí býti její mládí, obětované předčasně zchátralému husarskému rytmistru, který ani celým svým bohatstvím nemohl upokojiti hlad její nenasycené krve.

Ostatně bylo to po prvé, co od hodiny svého sňatku bývalá tanečnice, zvyklá velikým opojením vážně a požitků, odvažovala se porušiti manželskou věrnost.

Necítila proto výčitek svědomí, když se jí zamýšlený plán zdařil, neboť od onoho dne život nalezl pro ni nové barvy, je jí samota nové hlasy, její manželská pečeně novou pikantní příchuť.

Ne tak dařilo se Herzovi. Cítil až příliš jasně, že padl do tenat obratné lovkyně lásky, ale přes to nenašel odvahy, aby se vyzpovídal Pavle ze svého poklesku.

A když si sama povšimla jeho neklidu a ptala se ho po jeho podnětu, odpovídal jí plaše a vyhýbavě.

Poděsilo ji to poněkud.

$

„Nemáš mne už rád,“ postýskala si.

Přivinul ji k sobě a odpověděl:

„Nemám nikoho jiného rád, kromě tebe.“

„A proč jsi byl tedy v posledních dnech tak podivný?“ vyzvídala.

Herzovi se znovu vtíralo na jazyk doznání, ale ani nyní ho nepronesl.

„Sám nevím!“ odvětil.

„Máš snad starosti?“ vyzvídala.

Rychle se chopil této myšlenky.

„Tak trochu. Obchody nejdou letos tak jako jindy. A také úroda nebyla taková, jak jsem předvídal.“

Pavlina tvář se zjevně rozzářila. Konečně znala příčiny Benova neklidu a byla šťastna, že jsou tak-nepatrné.

„Tím se netruď! Uskrovníme se tedy,“ upokojovala ho.

Znovu ji objal.

„Jak ses jen mohla domýšlet, že tě nemám rád?“ tázal se jí.

„Každá žena si to myslí, vidí-li, že se její muž chmuří,“ vysvětlovala mu.

Její důvody ho rozesmály. Odcházel od ní jaksi vnitřně zklidněn a posílen. Výčitky pozbyly své ostrosti. Pokušení zesláblo.

$

Skoro vesel vracel se Herz ku práci Byl přesvědčen, že se již nikdy nesetká s cizinkou a sám si dával rozřešení za svůj hřích. Vždyť to bylo také po prvé a jistě naposled, co se prohřešil proti své ženě a to ještě nebyl to on, který sváděl… Sám ďábel věděl, jakému okušení to onoho dne podlehl. Ale vším byla vinna jen ona svůdná žena, která obelstila prostoduchého.

Na Štěstí nebude se to již nikdy opakovat.

Nikdy! Nikdy!! Nikdy!!!

Tak si Beno pevně uvědomoval, nemaje tušení, jak veliké kouzlo má cizí krásná žena na nezkušeného muže. Za to byla dvojnásob pevně přesvědčena o moci svého žádostivého mládí baronka Lea Winterová.

Věřila pevně, že se s Herzem ještě setká.

A nezklamala se!

VII.

Po několik nocí pronásledoval Benedikta Herze veliký neklid. Stále se probouzel a když přece na hodinku usnul, byly to opět roztodivné sny, které odnímaly sílivost jeho dřímotám.

$

Znaven a znepokojen zároveň, opouštěl Herz lůžko, marně si vzpomínaje, jaké to byly vidiny, které ho minulé noci právě přepadly. Ale ať si hlavu jakkoli namáhal, byl to vždy jediný sen, který se mu vracel do paměti z celé té směsi neklidných dojmů, které v spánku prožíval.

Zdálo se v něm Benovi, že Lea přišla k němu s výzvou, by se s ní pokusil vystoupiti na Ďáblův ledovec. Namítl, že to považuje za nemožné i pro lezce tak zkušeného, jako byl sám. Vysmála se jeho domněnkám a přemlouvala ho tak dlouho, až svolil. Tentokráte byla to však ona sama, která ho vedla stále výš a on bezpečně za ní stoupal k nebezpečnému cíli. Ale právě ve chvíli, kdy se Herzovi zdál vrcholek už téměř na dosah ruky, cizinka zmizela a na místě ní se na blízkém strmém útesu objevil zlatoroh, báječné zvíře s mohutnými zářícími rohy, které se podle pověry horských vůdců objevuje vždy, kdykoli se blíží neštěstí.

A skutečně v okamžiku, kdy Beno ruku vztáhl po nedalekém balvanu, aby se po něm vyhoupl k vrcholku, půda prohnula

$

se mu pod nohama a on se sřítil do propasti …

Vzbudil se, ale jeho uděleným výkřikem probuzena byla i Pavla.

„Co je ti?“ vyptávala se ho s účastí.

Rychle se vzpamatoval.

„Měl jsem zlý sen,“ vysvětloval jí.

„A co se ti zdálo?“

„Zdálo se mi, že jsem se sřítil do propasti, kde na mne čekala smrt.“

„Štěstí, že to byl jen sen,“ uklidňovala ho.

„Mohl to však býti také sen výstražný,“ podotkl.

„Stále mne jen děsíš,“ odpovídala mu.

Pokusil se nuceně zasmáti.

„To já jen tak,“ snažil se zažertovati.

„Jak to jen tak?“

„Zkouším tvoji lásku.“

„Obstojí v každé zkoušce,“ hájila se mladá žena, „jen aby to také mohlo platiti o tvé.“

Její vlídností mizel pozvolna nepříjemný dojem z nevlídného snu a přes den zapomněli naň oba úplně.

$

Tím více byl Herz překvapen, když se i nejbližší noci jeho sny vnikl tajemný zlatoroh s očima vášnivé cizinky.

Tu již, ač nebyl nijak pověrčivý, počal se domnívati, že mu osud skutečně dává výstrahu. Umínil si proto po nějaký čas vyhýbati se horám, ale již třetího dne dostal návštěvu, které nejméně očekával a jíž se nejvíce obával…

Baronku Leu Winterovu!

„Vy?“ vykřikl skoro zděšeně, když vstoupila do jeho jizby, v níž meškal právě sám.

Co se mne tak děsíte?“ vysmívala se mu.

„Myslil jsem, že už vás nikdy nespatřím.

„Řekla jsem vám přece, že přijdu. A nyní jsem zde!“ odbývala ho.

„Čeho si přejete?“ zeptal se jí, marně zastíraje pohnutí.

„Chtěla jsem vás jen požádati, byste se se mnou pokusil slézti Ďáblův ledovec.“

Pronesla zcela klidně tuto výzvu, jako by šlo o nějakou nevinnou procházku.

$

Ale Herz vyskočil při ní, jako by ho bodl.

„Co je vám?“ tázala se ho.

„Domýšlím se, že jsem špatně slyšel,“ vykřikl skoro.

„Když jsem mluvila o Ďáblovu ledovci?“ namítla klidně.

„Ano!“

„Nechcete tedy?“

„Je to šílenství,“ vymlouval jí nebezpečný plán. „Kdybyste jen věděla, jak tam všude číhá smrt.“

„Bojíte se tedy? Nu, nevadí. Vydám se tam zítra ráno sama. Snad aspoň žena přemůže ďábla, když se ho stateční muži tak obávají,“ rozhorlovala se.

Opravila si poté klobouk a odcházela, nepovšimnuvši si již vůbec Herze. Když stanula před domkem, spatřila Pavlu, vracející se z nákupu.

„Jistě paní Herzová,“ oslovila ji a představila se.

Obě ženy si stiskly ruce.

„Byla jste u nás?“ tázala se Benova choť.

„Ano! Chtěla jsem s vaším mužem smluviti schůzku do hor. Jedenkráte už

$

mne tam doprovázel a vím, že se mohu tedy na něho spolehnout!“

„A odřekl tentokráte?“

Tak trochu. Je asi jinak zaměstnán.“

Paní Winterová se loučila.

„Snad se ježte někdy uvidíme,“ pronesla.

„Domluvím svému muži,“ slibovala Pavla.

Herz, který z okna pozoroval setkání obou žen, vyšel před dům, jakmile se Lea vzdálila.

„Co ti říkala?“ vyzvídal.

„Stěžovala si na tebe, žes odmítl doprovodit! ji,“ sdělovala mu upřímně.

Benedikt měl již na jazyku pověděti, své choti, kam ho Lea vybízela, ale nějaká temná síla zakázala mu prozraditi jí to.

„Vlak ona ještě přijde,“ pronesl ledabyle, „bude-li o to stát. Ostatně! S takovými větroplachy do hor — to není žádná radost. Nedohlídáš se jich. Jsou hned tam, hned onde, jako nějaký zlatoroh.“

Pavla se již na nic nevyptávala.

„Tomu ty, můj milý, musíš lépe rozuměti, nežli já sama,“ podotkla jen. „Pokud

$

jde o mne, mám tě opravdu raději zde v údolí, nežli tam ve výškách.“

A odešla po svém.

Také její muž se vrátil ku práci, ale nepřinesla mu tentokráte zapomenutí. Chtě nechtě musil stále mysliti na návrh, který mu učinila baronka Winterová.

Znovu se před ním týčil v celé své hrůzné a přece vábivé podstatě, se sněhem na ledovém vrcholku, jako by zešedivěl marným vyčkáváním odvážlivců, kteří vtisknou své okované boty do jeho hladkého čela.

Kolikráte se již Herz sám rozhodoval, že se pokusí dosáhnout! tohoto prokletého temene, které dosud každého smělce setřáslo jako nepatrnou mušku. Ale vždy znovu v poslední chvíli zaváhal, upoután věrnýma očima své ženy a smíchem svého hocha, který znamenitá vyspíval a sám již na své dětské hře napodobil otcovo řemeslo.

Zásluhou těchto dvou drahých bytostí, Herz na čas zapomněl na Ďáblův ledovec, přehlížeje téměř osudný sněžník, kdykoliv se vtíral v jeho pozornost. Tím nebezpečněji pobouřeno bylo jeho nitro, když náhle žena, která měla na svědomí jeho hřích,

$

vyslovila neočekávaně myšlenku, jíž právě v té době toužil mladý lezec býti na sto honů vzdálen.

„Nuže, ano! Chce-li si jíti pro smrt, ať se sama pustí v zápas s bílou záhubou. Herz však zůstane doma, u svých, kde je ho více potřebí, nežli tam v těch roklinách.“

Tak si Herz namlouval, sám sebe snaže se přesvědčiti.

Den uběhl mu při tom, aniž se kdokoli z domácích slovem zmínil o ranní návštěvě.

Ale s večerem se opět dostavil neklid, který za noci vzrostl v bouřlivý přímo nepokoj. V nemožných snech mihal se Benovi tajemný zlatoroh s ďábelským jezdcem na svém hřbetu. Jako by měl křídla, přenášel se letem přes všechny rokle a propasti, stoupal bezpečně po příkrých stěnách, až stanul na vrcholu ledovce, jako král nad svojí říší.

A tu teprve Herz poznal záhadného jezdce. Byla jím Lea, zahalená v šarlatový plášť, zakrývající všechny půvaby jejího jinak nechráněného těla. Její krásná ruka zadržovala u bílé šíje záhyby roucha jako by vzácnou sponou ze slonoviny, zatím co jeden ze zlatých střevíčků na nahé nožce

$

svým vysokým podpatkem se vrýval do slabin čarovného zvířete — — — —

Všecek rozpálen vytrhl se Benedikt z tohoto snu. Svítalo v dálkách a zlato úsvitu se mísilo s purpurem posledních červánků. Vypadalo to, jako by všude kolem vyšlehovaly vzdušné plameny.

I kolem mladého lezce bylo jich plno a on zcela zřetelně cítil, jak ho obtáčejí.

Pln úzkosti, pohlédl na svoji ženu. Spala klidně a vlídné světlo vycházejícího slunce oblévalo její hezkou tvář jako svatozáří. Ona jediná nebyla zasažena vlnami tohoto krvavého moře plamenů, které kolem ní všechno zaplavovalo, podobajíc se slunečnímu ostrovu, v něhož jediná kynula spása všem, kdož byli zachváceni touto rudou záplavou —

Herz dlouho a důvěřivě hleděl do této tváře, a čím dále do ní zíral, tím hojivěji proudil klid do jeho vzrušené duše.

A třebaže v to již nedoufal, usnul znovu a probudil se až hezky pozdě, když už Pavla odešla s hochem a v domácnosti zůstala jen stará paní Herzová.

„To jsem dnes zaspal!“ stěžoval si položertem, polodoopravdy syn své matce.

$

„Však ti nic neuteče,“ utěšovala ho, „ač je skoro škoda tak krásného dne, že se nikdo nepřihlásil do hor.“

Herz neodpověděl již; posnídal pouze rychle a přistoupil k otevřenému oknu. Den se skutečně rozvíjel velmi utěšeně. Nebe bylo bez mraků a na modrém jeho pozadí se přesně rýsovaly hory. Zrak Herzův pozvolna klouzal s jednoho vrcholku na druhý, až se zachytil na ledové čapce Ďáblova sněžníku. Ale ne nadlouho, neboť jak jeho pohled od vrcholku hory klesal k jejímu úpatí, připadlo mu náhle, jako by na boční stěně zpozoroval odvážlivého turistu.

Myslí mihla se vzpomínka na Leu. Pokusil se zaplašiti ji, ale ten drobný lidský hmyz nedovolil mu toho.

Podivně rozrušen chopil se dalekohledu. Ďáblův ledovec se ihned přiblížil tak, že se všechny jeho podrobnosti staly skoro přesnými.

Ne! Nemýlil se!

Po jedné z bočných stěn šplhal se skutečně mladý turista bez veškeré horské výzbroje, stoupaje k vrcholku. Herz nemohl býti ani na okamžik v rozpacích, kdo to je.

„Lea!“ —

$

Třebaže se tomu vzpěčoval uvěřiti, nakonec musil si přece přisvědčiti.

Ano. Byla to Lea!

Skoro polohlasně vyslovil to jméno.

„Cos řekl?“ otázala se ho matka, zaslechnuvši jeho samomluvu.

„Podívej se, maminko!“ podával jí kukátko.

„Na co?“

„Stále se mi zdá, že se tam kdosi šplhá na Ďáblův ledovec.“

Do stařeny jako by píchl.

„Na Ďáblův ledovec? Ukaž, hochu!“

Chopila se kukátka a pozorně zahleděla se na protější stranu.

„Už je tomu tak!“ vykřikla potom.

„Neklame-li nás oba zrak!“ ještě naposled zapochyboval Herz.

Stará paní znovu zaměřila dalekohledem na horu.

„Nikoli! Někdo se toho opravdu odvážil. A nemýlím-li se …“

„Nemýlíš-li se, maminko?“

„Je to nějaká ženská.“

„Ano. Také se mi zdá,“ pronesl Herz váhavě.

$

„Myslím, že o tom víš trochu více, než předstíráš,“ dohadovala se jeho matka, postřehnuvši synovu stísněnost.

Nesnesl jejího podezření.

„Vím,“ odpověděl, načež vypravoval o nabídce, kterou mu učinila baronka Winterová minulého dne.

„A tys odmítl?“ s údivem se ho otázala stařena, když skončil.

„Co jsem měl dělat? Takový podnik.“

„Ze samého strachu nechal ses tedy raději předejíti ženou?“

„Ani ona nedojde k cíli,“ namítl Benedikt.

„A ty ji tedy necháš umřít?“

„Bude-li to její osud …“

„Zemříti či zvítěziti?“

Herz se zachvěl.

Cit i ctižádost ozvaly se v něm současně.

„Nevím, jednáš-li správně. Ke cti nebude ti to, ani ono,“ popichovala ho stařena.

„A co mám dělat?“ vybuchl nevrle.

„Což já vím! Kdyby na tvém místě stál tvůj otec, věděl by si rady,“ stejně podrážděně odpovídala stařena. „Ale ty jako bys

$

nebyl ani jeho syn. Žena ti patrně vylíbala všechnu sílu.“

„Myslíte tedy, abych se vydal tam za tou potřeštěnou … ?“

„Eh, co je po ní! Dělej, jak rozumíš. A nestačí-li ti rozum, poraď se se svojí ženou,“ vysmívala se mu stařena a odcházela.

Herz dosud nerozhodnut, stál u okna. Výsměch matčin bodal ho do srdce. Zřejmě ho považovala za zbabělce. Nikdy před tím nemluvila s ním takovýmto způsobem. A také o Pavle, se nikdy nezmínila tak pohrdavě. Až dnes po prvé ozvalo se z ní vše, co dosud tajila před celým světem …

Pohrdala zřejmě snachou, poněvadž se domýšlela, že ona to byla, která odcizila Benedikta myšlence, pro níž ho jeho matka vychovala. Od smrti svého chotě jeho vdova živila ve svém jediném dítěti touhu po odvetě, doufajíc, že syn dokončí dílo, které zahubilo jeho otce.

Ale leta ubíhala, aniž se Beno pokusil zmocniti se vrcholku Ďáblova ledovce. A nyní se dokonce našla žena, která nasadila vše, aby ho zahanbila.

$

Herz správně odhadl důvody matčiných výčitek. Byl by opravdu zbabělcem, kdyby se nechal předběhnouti. Kde kdo v Adamově by se mu musel vysmáti a on sám sobě napliti do tváře.

Ale ne! Ne! Dosud byl ještě čas zabrániti tomu.

Mladý muž neuvažoval již dlouho. Rychle rozhodnut, schystal se na cestu. Jeho matka, která se po chvíli vrátila do světnice, s podivením ho pozorovala.

„Kam jde?“

„Kam jsi mne posílala,“ odvětil trochu úsečně.

„Nevede-li tě tam vlastní odvaha, ničeho nepořídíš,“ odpovídala mu.

Herz přikývl, poceloval matku a řekl:

„Polib za mne ženu a dítě!“

Na to vyšel rychle, jako by se bál, že by později nenalezl už síly k ráznému činu. Jeho matka vztáhla po něm paže, ale pak nechala je opět klesnouti.

Beno zmizel zatím mezi baráky, na cestě, vedoucí k horám …

$

VIII.

Od okamžiku, kdy Herz vyběhl z domku, myslil jen na to, jak by dostihl tu, která provedla svůj plán a přes výstrahy Benovy samojediná se odvážila výstupu na Ďáblův ledovec. Bez dlouhého uvažování pustil se nejkratší cestou k neblahé hoře a jakmile ji dostihl, bez oddechu se vydal na další pouť.

Zdálo se mu poměrně snadným dostihnouti sen, neboť již od úpatí cesta vystupovala tak příkře, že bylo možno jen zvolna v ní pokračovati. Přes to, ačkoliv se Herz ubíral s počátku stezkami z minulých jeho výzkumů velmi známými, až do poledne nepodařilo se mu zahlédnout! té, za níž ho jistě jen ďábel sám vyštval z jeho pohorského domova.

„Aby ji tak potkalo neštěstí,“ pomyslil si a před očima se mu vybavil obraz, kreslící živými barvami, jak odvážná žena padá do smrtelné propasti.

Až dech se mu při tom zatajil a srdce na okamžik skočilo do hrdla. Ale pak s ještě větší horlivostí pokračoval v cestě, která se stávala stále sráznější a nebezpečnější.

$

Vrcholek značně se tím přiblížil, Herz však ku podivu nemyslil na vítězství, které mu kynulo v tam těch ledových polích, nýbrž pouze na Leu, která se v této pustině ztratila beze stopy.

Několikráte se dokonce odvážil zavolati. Ale ani ozvěna skalních stěn mu neodpovídala.

Tu se ho po prvé zmocnila úzkost. Mimoděk pohlédl pod sebe. Visel téměř nad propastí a stačilo, aby povolil jediný z kamenů, jichž se zachytil a byl by ztracen. Hluboko pod ním se rozkládala Adamova Pole a Herzovi se vždy sevřelo srdce, když se zadíval na rodnou dědinu, vypadající s této výše jako hračka.

Rychle se však vzchopil a pokračoval v cestě, která byla stále neschůdnější a zdála se bezcílnou. Nové hodiny naplnilo toto úsilí, které přiblížilo Benedikta na dosah vrcholku. Nyní již nepochyboval že ho dostoupí, vystačí-li jen silami. A přece neměl nejmenší radosti z tohoto úspěchu, jejž považoval za zabezpečený, neboť až dosud se mu nepodařilo zahlédnouti tu, za níž se vydal na svízelnou pout, ač se již blížil večer.

$

Za to přihlásila se veliká únava, hlad a mimořádná podrážděnost obrazotvornosti lezcovy. Chvílemi se mu dokonce zdálo, že zaslechl na blízku Lein smích, ale když zavolal v tu stranu, nedostal odpovědi.

Posléze přepadla ho horečka z námahy a on musil schrániti veškery síly, aby se nesřítil. Rozum mu radil, aby se vrátil, nemocná ctižádost nutila ho však pokračovati v cestě k vrcholku, který se zdál tak blízko.

Mrazivý vítr vál mu do tváře, oslepuje mu oči, ale Herz v šílené odvaze dokončiti boj, dral se stále dopředu, nedbaje krvácejících rukou a jsa blízek vysílení. Horečka spálila posléze veškeru jeho soudnost, popřávajíc uplatniti se jediné myšlence. Myšlence na vítězství nad Ďáblem a ženou, která Herze předešla, neboť pochopoval, že Ďábel a Lea byla jedna a táž bytost.

Bylyť to zajisté jen ďábelské nástrahy, které ho vylákaly na tuto strastiplnou a vysilující cestu, při níž dával Herz tak lehkomyslně v sázku život. Mohl ovšem ještě sestoupiti, dokud soumrak nezhoustl, avšak Benedikt rázně odmítl všechny spasné myšlenky, vyzývající ho k návratu.

$

Nyní již kráčel téměř neustále po zmrzlém sněhu, který čím výše k vrcholku, tím více ledovatěl. K cíli zbývalo mu už, jen necelých sto metrů, když se mu náhle na bílé ploše, soumrakem jemně zmodralé, mihl černý stín. Herz se zastavil, neboť tušil, že je nablízku nepřítel. „Ďábel!“

Ano, byl to zajisté on se svými netopýřími křídly a s dravýma pažema. Dávný nepřítel rodiny Herzovy a její ničitel.

Po prvé ve své rozrušené obrazotvornosti — stanul mu mladý lezec tváří v tvář, neboť směle překročil hranice jeho království a byl odhodlán dostoupiti až k jeho ledovému kruhu. Čekal jen, zda dojde již nyní mezi oběma k otevřenému boji, k zápasu o bytí a nebytí.

Ale stín, jak se neočekávaně objevil, tímže způsobem též zmizel, roztál, rozplynul se.

„Ustoupil mi!“ zaradoval se Herz a s novou chutí pokračoval ve své cestě. Avšak jeho síly byly už vyčerpány. Přes to plazil se ještě kus po kolenou, nežli se rozhodl odpočinouti si a posilniti se trochu ze svých zásob. Byly skrovné, neboť mladý lezec vzal s sebou jen to nejnutnější.

$

Ale i tak osvěžil se jimi na tolik, že se znovu pokusil dostihnouti vrcholku. Vlekl se aspoň ještě několik metrů, přesvědčen, že konečně dostihl cíle. Třebaže pak soumrak stále rychleji postupoval, Herz dosud ještě mohl se orientovati.

Skutečně! Nacházel se konečně na vrcholku Ďáblova ledovce a tato pyšná myšlenka vítězství, o němž snil Benedikt po tolik let, zaplašila na chvíli i svízelnou jistotu poměrů, v nichž se ocitl.

V této hodině vítězství nemyslil ani na svoji ženu ani na Leu. Jen vidina jeho otce, který tento výstup zaplatil životem, stála před ním v plné starosti. Herz viděl aspoň zcela zřetelně, jak se otec na něho usmívá a jak mu podává svoji ruku.

Chtěl -ji stisknouti, ale v témže okamžiku neviditelná moc podrazila mu nohy. Benovy síly byly vyčerpány. Horečka z únavy a vzrušení znovu ho rozpálila. Ležel bezbranný na drsné ploše ledovce a dřímoty ho přemáhaly. Teprve nyní vzpomněl na Pavlu a Rudolfa. Vyslovil polohlasně jejich jméno a ustrnul, když mu náhle zcela na blízku kdosi odpověděl:

$

„Benedikte Herzi, marně voláš po těch, kterés dnes opustil k mému příkazu.“

Oslovený se namáhavě obrátil po tajemném mluvčím:

Ďáble!“ vykřikl vyděšen.

„Poznáváš mne tedy! Tím lépe. Snadněji se dohovoříme,“ odvětil záhadný stín, nabývající stále tělesnějších tvarů.

„Nevím, o čem bychom se mohli my dva dorozuměti,“ namítl lezec.

„Snad přece!“ ušklíbl se Ďábel. „Nikoli,“ vykřikl Herz.

„Ani když jde o tvoji ženu?“ „Nevyslovuj jejího jména, znesvětil bys je,“ zakazoval mu lezec.

„Měl sis je sám připomenouti, když jsi před nedávnem v skalní sluji…“

„Ty víš?“ přerušil ho Benedikt.

„Jak bych nevěděl, vždyť ona žena byla mým nástrojem, prostředkem k mému vítězství nad tebou.“

„Nerozumím slova z toho, co mi zde povídáš,“ namítl Beno.

„A přece je to tak prosté,“ vykládal Ďábel. „Kdybys byl zůstal věren své ženě, neměl bych moci nad tebou ani nad ní, po které toužím již od chvíle, kdy jsi ji vedl od

$

oltáře. Avšak nyní mohu a chci se též o ni pokusiti. Nuže, rozumíš mi již? Tvůj život je v mé moci. Nabízím ti jej za tvoji ženu.

Ba více ještě. Přidávám ti k němu Leu, milenku, jejíž objetí jsi poznal. Je na tobě, abys přijal a spasil se, či…?“

Mluvčí zúmyslně nedořekl.

„Či?“ otázal se Herz.

„Zemřeš!“

„Zemru tedy!“ rozhodoval se Benedikt.

„Rozmysli si to ještě. Jsi mlád a s mou pomocí vrátíš se do údolí. Budeme všichni tři spokojeně žít. Uvaž, jak je život krásný v tvém věku!“

„Tím spíše zachrání oběť mého života tu, kterou jedině miluji — Pavlu!“

„Je to tvé poslední slovo?“

„Poslední!“ pevně pronesl Herz a odvrátil tvář.

„Měj si tedy, po čem toužíš,“ zaslechl ještě, jako by z dálky, na znamení, že se jeho soupeř vzdaluje.

Beno pokusil se povstati. Ale údy měl zkřehlé, svaly bez moci.

„Jsem ztracen,“ pomyslil si a upřel oči k hvězdám, které se mu náhle zdály tak blízko.

$

„Pavlo! Pavlo!“ zašeptal potom.” „Kéž jsi mi odpustila a kéž tě zachrání smutné mé vítězství!“

Byla to jeho poslední jasná myšlenka. Co přišlo po ní, byly jen horečné vidiny… Lea, sklánějící se nad ním … Pavla, drcená objetím Ďáblovým … usmívající se a spokojená jeho matka… a na konec malý Rudolfek, vycházející na cestu do hor …

„Nechoď! Nechoď!“ vzdychl ještě Herz, byl to však spíše ševel usínajícího spánku smrti, než lidský zvuk …

Pak přivřel oči…

Stříbrný mráz dýchl na něho … Ledovec mu podstrčil svoji sněžnou podušku.

A veliké zlaté hvězdy rozžehly mu nad hlavou tisíceré věčné lampy vzpomínek a úkoje …

IX.

Dlouho do noci čekala Pavla na návrat chotě. Zprvu nepřičítala tomuto zpoždění žádného zvláštního významu. Stalo se nejednou, že Herz přicházel až k půlnoci, když ho společnost donutila jíti na sklenku vína. Ale když se už blížila jedenáctá, počal se jí přece zmocňovati nepokoj.

$

Hoch sice již spal, avšak stará paní dosud bděla, ač neměla čeho na práci. Pavla několikráte jí proto připomněla pozdní hodinu, ale ona vždy namítla:

„Nechce se mi spáti. Ráda bych se syna dočkala.“

Její hlas se při tom podivně chvěl, neboť se stále více cítila zodpovědná za dnešní Benovo dobrodružství, její snacha však si toho sotva povšimla.

„Musí zde býti každým okamžikem,“ podotkla jen málo uspokojivě.

A když hned stará paní neodpověděla, připojila:

„Je mi pouze divno, že odešel, aniž se se mnou rozloučil.“

„Měl asi na spěch,“ odhodlala se konečně matka Benova k rozmluvě. „Včera hledala ho zde nějaká turistka. Odmítl ji zprvu, ale potom se patrně rozmyslel.“

„Byla to nejspíše ta paní, s níž jsem se zde potom setkala,“ přisvědčovala Pavla.

„Což ty ji znáš?“

„Ne déle než vy.“

„A kdo je?“

„Choť bohatého letního hosta, barona Wintera…“

$

„Barona Wintera?“ opakovala matka Benova. „Nikdy jsem toho jména neslyšela.“

„Já rovněž ne. Avšak sama se mi tak představila.“

„Nu, co na tom! Ta nebo jiná. Na tom nezáleží.“

„Pravda. Na tom nezáleží. Jen kdyby se muž již vrátil.“

„Doufejme, že tu bude co nevidět,“ úlohu těšitelky přebírala nyní matka netrpělivě očekávaného.

Pavla jen vzdychla. Teprve nyní se jí zmocňoval strach. Obě ženy odmlčely se pak, naslouchajíce napjatě, zda se snad venku neozvou známé kroky. Neozvaly!

„Možná, že Ben přenocuje v horách,“ podotkla stará Herzová.

„Třeba je překvapila tma… Či snad byl pozván …“ množila své dohady.

„Jen aby ho nepotkala nějaká nehoda,“ zastýskla si Pavla.

„Myslíš hned na to nejhorší,“ odmítala tchýně obavy snašiny. „Beno není přece v horách po prvé. A má své zkušenosti…“

$

Pavla neodpověděla již. Jen dlaní si horké skráně ochladila a hlavu sklonila jako v tupém očekávání úderu.

Hodiny znovu prchaly do tmy… do nekonečna.

Scházelo několik minut do půlnoci, když stará paní Herzová prohlásila, že si půjde lehnout.

„Už sotva oči držím,“ přiznávala se.

„Počkám ještě chvíli. Pak půjdu též,“ odpovídala jí Pavla.

„Dobrou noc tedy.“

„Dobrou noc, maminko!“

Matka Benova odešla do sousední komůrky.

Rovněž Pavla povstala, ale ne proto, aby se schystala k spánku. Samota a blízkost půlnoci naháněly ji náhle novou hrůzu před nejbližší budoucností. V malé jizbě vše ji dusilo. Otevřela tedy dveře a vyšla do zahrádky. Avšak ani zde se necítila o mnoho volněji.

Letní noc byla plná vůně a plná mámení. Dědina spala, pouze vlnky jezera si dosud vyprávěly o tom, co se za dne přihodilo na jejich březích. Kdesi na návsi

$

ponocný odpískal dvanáctou. A opět bylo ticho v okolí i na horách.

Kroky, na jichž zvuk čekala mladá paní tak úzkostlivě, se neozvaly, za to ucítila náhle, jak kdosi za ní stojí. Ohlédla se a vykřikla.

Těsně u ní, jako by náhle ze země vyrostl, stanul vysoký štíhlý cizinec s očima zlatě planoucíma, téměř celý zahalený v purpurový plášť.

„Tiše!“ vzkřikl velitelsky a kostnatou paži vztáhl směrem k Pavle.

„Kdo jste?“ zeptala se ho, všecka vyděšena.

„Což mne už neznáte?“ odvětil půlnoční host a přistoupil blíže k ustrašené paní Herzové.

Ucouvla hrůzou.

„Vy?“ vykřikla, poznávajíc v cizinci muže, s nímž se setkala po svatebních obřadech.

„Konečně, že jste mne poznala! Jsem opravdu ten, za něhož mne odhadujete. Proto jsem tenkráte zůstal jen u dveří chrámových, neboť dále nesmím, nemohu… Ale což na tom! Věděl jsem, že moje chvíle

$

přijde a nyní jsem zde, neboť se má hodina opravdu přiblížila.“

„Co chcete?“

„Vás!“

„Mne? Nerozumím vám.“

„Nechcete mi rozuměti.“

„Odejděte!“

„Ano, ale půjdete-li se mnou.“

„Čeho se to domýšlíte?“

„Miluji vás, toť vše. Po léta jsem netrpělivě čekal, rozněcoval vaši krev, bouřil vaši žádostivost. Vaše láska však bránila mi v úspěchu. Váš muž stál vedle vás. Byli jste dva proti jednomu. Nyní jste ale sama.“

„Sama? Nikoli. Ben se jistě záhy vrátí.“

„Nevrátí se!“ pevně pronesl záhadný návštěvník.

„Co jste to řekl?“

„Pravdu.“

„Ne! Ne! Ne!“ vykřikla Pavla úzkostlivě.

„A přece je tomu tak,“ potvrzoval host své údaje.

„Ben…?“

„Je mrtev!“

„Mrtev?“

$

„Mrtev,“ přisvědčoval cizinec. „Počal marný boj a domnělé vítězství zaplatil životem. Mohl se spasiti, kdyby byl přijal moji nabídku. Žádal jsem vás, Pavlo! Odmítl … Zemřel tedy.“

„Ďáble!“ zvolala mladá vdova a pokusila se udeřiti posla neblahé zprávy do tváře.

Zachytil však její ruku.

„Nepokračujte v boji, který je předem prohrán i pro vás. Vzdejte se! Vzdejte se mé lásce. Miluji vás tolik …

„Nikdy! Nikdy!“

„Myslíte si asi, že byste se prohřešila na mrtvém.“

„Nevěřím. Ben není mrtev.“

„Přesvědčíte se o tom záhy.“

„Ne! Ne!“ odporovala, ale on, jako by neslyšel jejích námitek, pokračoval:

„A potom snad uvěříte v moji lásku. Prosím, neodporujte. Pochopte přece, co vám naznačuji. Ani kdyby byl váš muž živ, neprohřešila byste se na něm, neboť také on byl vám nevěren…“

„Zase urážíte …“ vykřikla skorém.

„Nikoli!“

$

„Vymýšlíte si nejpodlejší domněnky. Ale mne neoklamete. Ať jste, kdo jste, nevěřím vám. Jděte!

„Půjdete se mnou?“ opakoval neznámý svoji výzvu.

Pavla pokusila se prchnouti z blízkosti tohoto hrozného tvora, avšak on zastavil jí cestu, a když učinila krok, skryl ji ve své náruči.

„Budeš přece mou!“ vysmíval se jí. „Ať chceš nebo nechceš.“

„Nikdy!“ odpovídala, ale cítila, jak její odboj rychle spaluje tajemná, žhavá síla svůdcova.

A když se dotkl jejích úst svými palčivými rty, celý svět se s ní zatočil. Její rozum shořel, za to vydrážděný zrak vnímal nyní i to, proč byl ještě před chvílí slep.

A Pavla s hrůzou zpozorovala, jak se purpurový plášť cizincův ovíjí kolem jejího těla jako hladové plameny a tvář násilníkova přijímá pravou svoji podobu, j Podobu Satana z Ďáblova ledovce….

Napiala všechny síly, aby se vymkla z jeho objetí. Avšak on tiskl ji a svíral stále neúprosněji, až oheň jeho vášní naplnil všechny její cévy.

$

„Po léta jsem musel čekati, nežli byla lidská láska odehnána od tvého prahu zločinem toho, který tě podvedl, neboť teprve od té chvíle mohl jsem doufati, že mně budeš náležeti, jako mně nyní patříš skutečně.

Tak mezi polibky šeptal Ďábel k Pavle, ale ona nebyla již při jasném vědomí, aby mu porozuměla. Bezvládně spočívala v jeho objetí, a když je posléze uvolnil, klesla v mdlobách mezi porosené květy záhonu, lámající se pokorně pod tíží vyčerpaného jejího těla…

X.

Příštího jitra nalezla matka Benedikta Herze snachu v mdlobách uprostřed zahrady. Zprvu myslila, že přepadla ji tu jen chvilková slabost z lítosti, že se její muž dosud nevrátil. Ale přesvědčila se záhy, že se mýlila.

„Pavlo! Pavlo!“ budila ji.

Marně.

„Pavlo! Pavlo!“ opakovala svůj pokus. A když se jí ani nyní nepodařilo vzbuditi omdlelou, odběhla do domku pro vodu.

$

Malý Rudolfek dosud spal, mohla se tedy zcela věnovati ochuravělé.

Stará paní sama měla špatnou noc, vstala proto časněji než jindy, kdy dědina ponořena byla ještě v dřímoty.

Paní Herzová, s hlavou rozbolavěnou výčitkami svědomí, v poslední naději, že se její syn vrátil, zatím co usnula, otevřela dveře, vedoucí do ložnice novomanželů. Užasla však, když v ní nenalezla ani syna, oni snachy. Jata neblahým tušením, vyšla tedy před domek, a odtud i do zahrady, kde jediný pohled na ženu Herzovu, odpočívající v mdlobách, řekl jí více, než tisíc slov.

Přes to učinila vše, aby vzkřísila omdlelou, což se jí konečně, po douhém úsilí, podařilo.

Pavla otevřela posléz oči a s jejích rtů zaševelilo to.

„Ben?“

„Nepřišel dosud,“ odpovídala jí stařena.

„Nepřišel?“

„Ne. Ale vrátí se jistě záhy.“

„Vrátí se?“ opakovala Pavla nedůvěřivě.

Její tchýně jí znovu přisvědčila.

$

Ale utěšivé slovo našlo již srdce mladé ženy nepřístupno.

„Mýlíš se… Nevrátí se již,“ pronesla zlomeně.

„Víš snad o něm více, než já?“ strachujíc se již předem odpovědi, pronesla matka Benova.

„Vím jen, že je mrtev!“

„Mrtev!?“

„Ano, mrtev!“

„A kdo ti to řekl?“

„Ďábel!“ odvětila tázaná.

„Blouzní,“ pomyslila si stařena, hlasitě však pronesla: „Mělas asi zlý sen. Mdloby tě přepadly.“

„Snad také … Ale to, že Ben je mrtev, vím zcela určitě. Ďábel ho zlákal na svůj ledový trůn, aby ho tam usmrtil. Můj Bože. jak je to hrozné… a jak mně srdce bolestí přetéká…“

„Není třeba ještě zoufat,“ více k sobě než k snaše pronášela matka lezcova. „Kdo ví, co tě to poplašilo … Pojď jen, je ti třeba oddechu.“

„Máš pravdu, maminko. Jsem k smrti zemdlena. Ach, kdybys jen věděla, co vše jsem vytrpěla dnešní noci.“

$

„Dovedu si to představiti, vždyť já sama…“

Stařena nedořekla. Pavla vzchopila se zatím, povstala s trávníku a opírajíc se o svoji tchyni, dobelhala se do domku.

„Ulehni si… Hned ti schystám něco pro zahřátí,“ hovořila k ní stařena, zřejmě se obávajíc vysloviti jméno Benovo.

Pavla němě přisvědčila. Tělo ji dosud bolelo a také v hlavě bušily jí rozžhavené perlíky, avšak její myšlenky se již ustalovaly v pravidelný chod, umožňující střízlivě uvažovati o tom, co minulo, i co nadcházelo.

Bylo těžko rozhodnouti, které z obého přinášelo větší bolest a větší zklamání, ale nemohlo zajisté býti nic horšího, než smrt Benova, potvrdí-li se.

„Potvrdí-li se?“

Tato myšlenka se ze všeho nejpevněji zachytila v mozku mladé ženy. Byla náchylná věřiti, že celé její noční dobrodružství nebylo ničím jiným, nežli snem. A také Ďáblova zpráva o smrti a nevěře Herzově patřily zajisté jen do obvodu výmyslů a domněnek, vyvolaných horečnou nocí na zaroseném trávníku.

$

Tak Pavla sama sebe přesvědčovala a její naděje nakazily i matku zmizelého. Jitřní zoufalost rozplynula se tím v samé dobré očekávání.

Když pak Rudolf odešel do školy, obě ženy počaly s úklidem a péčí o oběd jako každý jiný den. Hovořily o všedních věcech, co chvíli se však ohlédly po oknu a dveřích, zda se Ben nevrací.

Ale když se ho ani o polednách nedočkaly, jejich nepokoj se již nedal déle ukrývati. Pochopovaly, že se přihodilo neštěstí,

„Půjdu a podívám se za ním!“ prohlásila stará paní, ale její snacha rychle zamítla.

„Ne ty, ale já sama se vydám …“

„Půjdeme tedy spolu,“ rozhodovala matka Benova.

Ale ani nyní nedocílila stařenina souhlasu.

„Někdo přece musí zůstati doma, u hocha,“ podotkla.

„Mohl by snad s námi?“ navrhovala Pavla.

„S námi? Kam pak bychom s ním došly?“

„Zůstaň tedy s ním doma,“ navrhla snacha tchýni, a ta konečně svolila.

$

„Jsem stará, nebyla bych ti beztak nic platná,” posteskla si.

„Tak jsem to nemyslila,“ smiřovala ji Pavla. Ale stařena už neměla chuti do hovoru. Choť Herzova si tedy přehodila plachetku a vyšla.

„Co je s Benem? Neviděli jsme ho od rána?“ tázalo se jí několik sousedů, hovořících na hrázi rybníka.

„Nevím. Celou noc se nevrátil. Jdu se tedy po něm podívat… Bojím se, aby ho nepotkala nějaká nehoda.“

„A to jdete sama?“ zněly nové dotazy.

„Sama!“

„A kam máte namířeno?“

„Do hor!“

„Sama byste tam mnoho nepořídila,“ ozval se znovu vážný hlas kteréhosi souseda. „Půjdu s vámi.“

„Já též!“ přizvukovalo několik hlasů.

Pavla vděčně přijala nabídku. Ve čtvrt hodině byli všichni na cestě. Na pokraji lesa se však zastavili.

„Kudy nyní?“ radili se.

„Viděl jsem včera Herze na cestě k Ďáblovu ledovci,“ rozpomínal se jeden z přítomných.

$

„K Ďáblovu ledovci?“ vykřikla Pavla.

„Ano!“

„A s kým šel?“

„Sám. Ale zdálo se, jakoby spěchal za někým,“ odpovídal ten, který Herze zahlédl a rychle připojil: „Není však kdy na dlouhé porady, chceme-li ještě za světla něco vykonat.“

Všichni souhlasili. Bez váhání nastoupena cesta k úpatí hory, kde se malá družina rozdělila na dva ještě menší oddíly, aby se práce usnadnila.

Pavla se přidržela toho, s nímž šel kovář Waldmann, výborný člověk a dávný přítel rodiny Herzovy.

„Bude to těžká práce,“ povzdechl si, když vstoupili do lesa. „Což vám Beno nic neřekl o své cestě?“ vyzvídal na Pavle.

„Mně — nikoli! Nebyla jsem ani doma, když odešel,“ odpovídala.

„Snad tedy někomu jinému se svěřil, kam se chystá,“ podotkl Waldmann.

„Někomu jinému?“

„Myslím — třeba své matce. Šlo-li opravdu o výstup na Ďáblův ledovec, nemohl přece odejíti jen tak. Tu jde vždy o život…“

$

Pavle se začernalo před očima…

„Vy tedy myslíte, že jeho matka věděla o této cestě?“

„Dohaduji se tak …“

„Uhodl jste asi. Zabývala se v posledních letech často tímto plánem. Ale nikdy přede mnou.“

„Toť přirozené!“

„Proč?“

„Tušili asi oba, že byste s nimi nesouhlasila.“

„Máte pravdu, strachovala jsem se vždy toho podniku,“ přisvědčovala Pavla.

„Herz se ho tedy asi odvážil bez vašeho vědomí,“ pokračoval Waldmann, „divím se jen, že, se pro něj rozhodl tak neočekávaně. Ostatně kdož ví, pustil-li se opravdu do tohoto katanského díla. Jak znám Benedikta, není z těch ukvapených,“ rozumoval hranáč dále, avšak mladá žena už ho neposlouchala.

Po všechny hodiny, co se sousedy prolézala svah hory, prohledávala každý sráz a každou úžlabinu, nemyslila již na nic jiného, než na to, jak ji matka Benova zradila, vydávajíc syna v náruč smrti přímo

$

za zády té, která ho tolik milovala. Ale přes to konce nedomyslila.

Modral se již večer, když se výprava vrátila do vsi, aniž se jí podařilo nalézti ztraceného. Zpráva o zmizení Herzově proběhla zatím celým Adamovem a Pavla zahrnuta přívalem soucitných projevů. Také matka Benova spěchala ji obejmout, ale ona vymkla se jí pohněvaně a otázala se:

„Proč jsi mi neřekla, kam můj muž odešel?“

„Což jsem věděla, kam jde?“ s odpovědí uhýbala stařena.

„Věděla!“ pronesla Pavla přísně.

„Kdo ti to řekl?“

„Stačí, že to vím.“

„Co víš?“

„Žes ho ty, vlastní jeho matka, poslala na smrt.“

„Z čeho mne to obviňuješ?“ zadurdila se stará paní.

„Z Benova a mého neštěstí.“

„Což můj podíl na něm je méně žalostný?“ bránila se ta, na niž bylo útočeno a slzy vytryskly jí při tom z očí.

$

Pod jejich vlivem také soudcovská přísnost Pavlina polevila. Objala svoji tchýni a neznělo to ani vyčítavě, když pronesla: .

„Proč jsi mi to jen udělala?“

„Sama nevím, jak se to stalo,“ vysvětlovala stařena, načež vyprávěla, kterak Ben zahlédl na svahu Ďáblova ledovce nějakou ženu a vydal se rychle za ní, aby ji varoval před nebezpečím, nebo aby se snad nedal jí zaskočiti v tom, co sám považoval za svůj, cíl.

„Nebylo ho možno udržeti a tak odešel …,“ končila pak.

„Aby se už nevrátil,“ dodala smutně Pavla a rovněž se rozplakala.

Byly obě tak přemoženy pohnutím, že ani nepozorovaly, jak se otevřely dveře a v nich se objevila baronka Winterová. Teprve když promluvila, uvědomily si její přítomnost.

„Slyšela jsem o neštěstí, které vás potkalo, přicházím tedy, abych vám v upřímné účasti stiskla ruce.“

Stařena vytřeštila na ni zrak:

„Vy tady a živa!? Myslila jsem… Šel beztak za vámi…“

Příchozí zvolna zakývala hlavou.

$

„Mýlíte se … Ani jsem ho neviděla. Na vlastní pěst odvážila jsem se výstupu a vrátila se ihned, jakmile jsem se přesvědčila o nemožnosti podniku.“

Pavla přistoupila těsně až k baronce.

„Ale vy a Herz znali jste se přece již dříve?“ vyzvídala.

Bývalá tanečnice nepřišla však do rozpaků:

„Ano! Doprovázel mne jedenkráte do hor,“ zpovídala se.

„A tam? Co se stalo?“ vyslýchala ji Pavla přísně.

Ale baronka ani nyní nepozbyla klidu

„Ach tak? Vy se tedy domýšlíte, že on a já…? A na to myslíte v hodině, kdy snad váš ubohý muž bez pomoci umírá v některé skalní propasti? Věru, nebyla jste hodna jeho lásky,“ vmetla jí příchozí potupu do zrudlé tváře a odcházela.

Bez odpovědi, užaslá barončinou smělostí, nechala ji Pavla odejíti. Pochopovala, že zároveň s ní mizí i poslední naděje na návrat Benediktův.

Teprve když Winterová odešla, vdova po mladém Herzovi se vrhla hněvivě ke dveřím.

$

„Potupila moji lásku a já ji nezabila… já ji nezabila!“ zvolala, ale při posledních slovech hlas se jí zlomil a ona v pláči klesla na prah polootevřených dveří, kterými nikdy již neprošel ten, jenž byl nadějí všech, kdož v domku přebývali…

Benedikt Herz!

XI.

Ještě několikráte se lidé z Adamova pokusili najíti zmizelého, ale všechny jejich obětavé pokusy ztroskotaly. Posléze usjednotili se na tom, že se Herz při neopatrném stoupání sřítil asi do některé z rozsedlin skal a byl v ni současně zasypán. Jinak aspoň nebylo možno vysvětliti jeho zmizení. Jediné, co se po něm našlo, byl jeho zelený klobouk, který patrně vichřice snesla do údolí. Doručili ho Pavle a ona zaplakala nad ním jako nad mrtvolou. Potom kázala postaviti na úpatí Ďáblova ledovce kříž se jménem svého chotě, a denně k večeru chodila se sem pomodlit. Věděla, že tu není bezpečno, zvláště když ji zde přepadla tma, avšak zúmyslně od oné hrozné noci vyhledávala místa, kde by se mohla setkati s nepřítelem!

$

Tak totiž jmenovala Ďábla-svůdce ve svých myšlenkách, neboť ať se již projevoval v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem, byl to přece jen on, který rozmetal klid Pavlina života a zneuctil nejen ji vášnivým snem, nýbrž pokálel i památku mrtvého.

„Však se s ním jedenkráte vyrovnám,“ slibovala si, třebaže nevěděla dosud, jakými cestami dostihne cíle. Ale byla pevně přesvědčena, že k tomuto utkání musí jedenkráte určitě dojíti. Cítilať ostatně velmi dobře, že se také Ďábel nezbavil dosud své podnikavosti. Kdykoli se večer ubírala ke kříži, vztýčenému na paměť Herzovu, tajemný stín všude ji doprovázel, kamkoli se hnula. Avšak ramena kříže, jež se zdála prodlužovati se do nekonečna, tvořila až dosud bezpečný okrsek obvodu! v němž se mladá vdova právě nacházela. A přes tyto hranice se Ďábel neodvažoval.

Od onoho dobrodružství o půlnoci v zahradě u domku, záhadný pokušitel jako by pozbyl smělosti. Jen v divokých snech dráždil Pavlínu krev, odnímaje sílu skrytou v jejím spánku, takže opouštěla lůžko znavenější, než na ně ulehala.

$

Ani dračí sémě, zasazené do jejího krvácejícího srdce nařčením Bena z nevěry, nenabylo té klíčivé moci, kterou si přál mu dáti zlovolný rozsévač. Zůstalo jen podezření, že Herz v slabé chvíli podlehl svodům krásné ženy, ale tragická jeho smrt smývala jeho vinu, neboť sám byl sveden ďábelskými úklady, proti nimž je vždycky bezmocná vůle člověka.

Z celého podezření zůstala posléze jen nejasná vzpomínka na příhodu, jejíž pravda nebude nikdy zjevena a k níž stejně zakaleným protějškem bylo Pavlino půlnoční dobrodružství — — —

Jediná bytost, která mohla osvětliti záhadu smrti i hříchu Herzova — baronka Winterová — odmítla okázale toto podezření, a třebaže její slova bylo možno. vykládati jako urážku Pavlinu, choť Benova přijala je po prudkém citovém vybouření jako úlevu, právě proto, že směle zapírala to, čeho se ona tolik obávala.

Nevěru Benovu!

A tak se z všeho toho zmatku v srdci mladé vdovy na konec zrodila víra, v neposkvrněný charakter toho,, který za stín,

$

jenž padl na jeho duševní a tělesnou čistotu, platil tím nejvyšším — svým životem!

Za to se dvojnásob zřetelně rýsovala před ní nutnost odvety na tom, který byl původcem všeho tohoto zla, a který dosud držel mrtvolu Benovu ve své moci jako známku svého vítězství, třebaže velmi pochybného. A věru! Nebylo snadno uhodnouti, kdo se pokusí o tento poslední, celý Herzův rod osvobozující boj.

Byl tu jen Rudolf, syn Benův, který rychle vyspíval a projevoval stále vzrůstající nadbytek duševních vloh.

Také on, ač dítě dosud, těžce nesl ztrátu otce, v němž viděl skvělý vzor, který se vytrvale snažil napodobiti. Obě ženy, babička a matka, dlouho mu namlouvaly, že se otec jistě vrátí, ale malý Rudolfek pochopil posléze sám. že tato útěcha nemá žádného podkladu. Časem smířil se zdánlivě s truchlivou pravdou, přes to však nebylo dne, aby nehovořil s matkou o zmizelém tatínkovi.

„Až budu veliký, prohledám celé hory a jistě ho najdu,“ sliboval si a jeho matka přikývla:

„Jistě ho najdeš … ty jediný!“

$

Její tchýně se do podobných rozmluv už nemísila. Od chvíle, kdy si také ona musela přisvědčit, že její syn je mrtev, chřadla neustále. Svědomí, které jí nepřestalo vyčítat, že ona to vlastně byla, která ve své ješitnosti vyhnala své dítě smrti vstříc, dobilo i její chabou tělesnou podstatu.

Pavla, jíž nemohla ujíti tato změna, snažila se dvojnásobnou péčí aspoň povzbuditi nemocnou, ale ta zatvrzele odmítala každou úsluhu.

„Mé dny jsou naplněny,“ šeptala. „Cítím, že se jara nedočkám.“

Její snacha marně jí vymlouvala tyto předtuchy. Nemocná viděla již blížiti se smrt.

Skutečně také, když se po ostré zimě jaro vracelo do hor, v Adamově pochovávali starou paní Herzovou, jež dobojovala svůj životní zápas. Uložili ji k rodičům mladé vdovy a tak na jednom kousku posvěcené země sešli se ti, kdož dali život Benovi a Pavle, netušíce, jak těžko bude oba jedenkráte zkoušeti osud.

Tenkráte dovršil Rudolf právě jedenáctý rok, ač vzrůstem i vlohami předčil

$

mnohého čtrnáctiletého. Byl prvým ve škole a pýchou své matky, které všemožně vypomáhal při vedení hospodářství, zabezpečujícím jí aspoň to nejnutnější k. životu.

V prvých letech po záhadné smrti Herzově mohla se ovšem Pavla nejednou dobře provdati, neboť se našlo dosti těch, kdož zatoužili po její plně rozvité kráse a pěkném domku. Matka Rudolfova však odmítla všechny, neboť se chtěla výhradně věnovati výchově svého dítěte.

Pochopili konečně její životní cíl a nechali ji napříště na pokoji. Časem zapomněli pak i na Herze a tak jen v srdcích matky a syna žila dosud vzpomínka na tragedii mezi vrcholky hor a myšlenka na spravedlivou za ni odvetu …

XII.

Rudolfu Herzovi bylo devatenáct let, když konečně myšlenka tato dozrála k činu.

V těch letech znal již syn zmizelého hory stejně dobře jako jeho otec, ba možno říci, že ještě lépe nežli on, neboť se věnoval s větší odborností jejich zkoumání.

Nadanému hochu nestačilo ani zdaleka to, co mu mohla poskytnouti vesnická škola

$

a její nevelká knihovna. Za přispění místního duchovního opatřoval si tedy odborné spisy z města a v nich badal a zpytoval každou volnou chvíli, která mu vybývala mezi denním zaměstnáním. Ba, i když v polích meškal, rád si od práce odběhl ke knize, která ho zrovna upoutala. A právě zásluhou této soukromé píle hory v jeho úvahách zjevovaly se mu v zcela jiné podobě, než před očima otcovými.

Třebaže pak také Rudolf miloval přírodu, jezero, lesy i horské štíty, nedal se přece jejími kouzly ovládnouti tak, aby ho rovněž přestrašily onou tajemností svých zkazek, které je pro mnohé horaly učinily sídlem záhadných živlů dobrých i zlých. Proto se smál těm, kdož k Ďáblovu ledovci připínali nejhroznější vzpomínky a vypravovali mu zkazku o vlivu skrytého v něm škůdce na celé údolí.

„Jsou to jen přízraky podrážděné obrazotvornosti,“ vykládal matce, když také s ní jedenkráte hovořil o těchto legendách, ale ona mu nepřisvědčila.

Udivilo ho to.

„Což ty se mnou v té věci nesouhlasíš?“ tázal se.

$

A opět paní Pavla záporně zakývala hlavou.

„Věříš tedy také těm povídačkám?“ užasl.

„Ne tak zcela,“ odpovídala.

„Ale přece trochu?“

„Ano … trochu.“

„Ale jak je to možné?“

Velmi jednoduše. Viděla jsem…“ „Vidělas?“

„Ano!“

„A koho?“

„Ďábla!“

Rudolf se pokusil usmáti se.

„Ďábla?! Žertuješ, maminko?“

„Nikoli Mluvím pravdu!“

„Ale uvaž přece … Není Ďábla. Jsou jen hloupé povídačky, domněnky, báchorky …“

„Snad pro jiné, ale pro mne?“

Herz nevycházel z úžasu.

„Tvrdíš tedy, žes opravdu spatřili Ďábla?“

„Ano!“

„A kdy?“

„V noc, kdy tvůj otec zemřel.“

„Právě v tu noc?“

$

„Ano.“

Úsměv na tváři jinochově náhle roztál. „Je to tak zvláštní, co mi zde tvrdíš, maminko,“ podotkl potom.

„Podivíš se ještě více, až zvíš celou pravdu. Váhala jsem dlouho svěřiti se s ní svému dítěti, ale nyní cítím, že můj syn je dosti statečný, aby mohl slyšeti zpověď své matky.“

„Zpověď?“

„Ano, neboť moji duši dosud svírá ten hřích, který snad ani v skutečnosti hříchem nebyl, ale pro nějž je mi přece třeba tvého odpuštění,“ vysvětlovala Pavla důvod svého sdělení, načež svěřila Rudolfovi vše, co se odehrálo v oné noci, kdy marně čekala na návrat Benediktův.

Syn se zřejmým dojetím naslouchal své matce, aniž ji slovem přerušil. Teprve když skončila, objal ji a pronesl vroucně:

„Má zlatá, drahá mamičko. Co jsi asi vytrpěla za ta leta, po kterás nosila tento horečný sen ve svém něžném srdci!“

„Ty pravíš: sen?“ divila se paní Pavla.

„Ano. Zajisté, nic než sen, neboť bytosti tak ušlechtilé jako je tvoje, nemohou

$

propadnouti pokušení jinak, nežli ve snu, proti jehož útoku jsme všichni bezbranní.“

„Ty mně tedy odpouštíš?“

„Není čeho odpouštěti. Naopak já sám ti musím býti vděčen, žes mne uvedla na stopu, kde hledati hrob mého milovaného otce.“

„Já sama? Nerozumím ti…“

„Vysvětlím ti vše později. Nyní však nech mne jednati!“

„Co pomýšlíš?“

„Záhy se dovíš!“

„Což ani naznačit mi nemůžeš, jaké máš záměry?“

„Přeješ-li si to tedy vědět, nuže — chci vyhnati Ďábla z Adamových Polí. Osvoboditi svůj domov. Zabíti legendu!“

„Rozumím-li ti dobře, zamýšlíš něco svrchovaně odvážného a nebezpečného. A já se tolik o tebe bojím. Toužila jsem jistě často po tom, abys osvobodil otce z vězení hor, ale nyní, kdy, jak tuším, sám se pro to rozhoduješ, mám takový nesmírný strach o tebe. Jsi jediný, kterého mi hory nechaly a sáhnou-li i po tobě —“

„Nesáhnou!“ pevně pronesl mladý muž. „A kdyby se i toho odvážily, vyrvu

$

se z jejich kamenné náruče a vrátím se do tvojí, jako vítěz!“

Pavla hleděla s obdivem na mluvčího. Jeho slova sálala takovým přesvědčením o úspěchu, že se již neodvážila odrazovati ho. Jenom se zeptala:

„A kdy se chceš vydati —?“

„Hned zítra ráno!“

„Již zítra?“

„Ano! Dosti dlouho jsem činil přípravy k této cestě. Dost dlouho zkoušel výhodnost útoku. Nyní je má předběžná práče skončena a musí následovat čin.“

„Kéž by ses nemýlil!“

Nikoli! Nemýlím se! Nebuduji vzdušných zámků, nýbrž chci dobýti skutečného ledového hradu na skleněné hoře, která skrývá bytost po tobě mi, maminko, nejdražší. Mého otce! A proto kdyby se mi i tisíc ledových rytířů postavilo do cesty, já ještě najdu způsob, kterak jim vyrvati vzácnou jejich kořist. Netaž se mne však již na nic, maminko, vše ti povím, až se vrátím jako vítěz!“

„Můj synu!“ zvolala Pavla, plná úzkosti, ale Rudolf již ji neslyšel, a když se

$

příštího jitra probudila, lůžko mladého muže bylo prázdné.

Oblékla se rychle, domnívajíc se, že se jí podaří dostihnouti ještě syna. Ale když dospěla k památečnímu kříži, bylo jí zřejmo, že Rudolf musil již velmi časně opustiti domov, neboť okolí neneslo nejmenší stopy po jeho přítomnosti.

Ulekaná Pavla klesla tedy u paty kříže, dovolávajíc se tu ochrany nebes pro svého syna. A jako v odpověď k jejím prosbám nad horskými štíty zalesklo se slunce, podobné obrovské hostií, kterou nebe podává pokorné, rosou očištěné zemi.

Všecek kraj se v něm rázem osvěžil. Květy pozvedly barevné hlavinky, studánky naplnily se zlatem, ptáci zazpívali svoji jitřní píseň.

Život plnými proudy se vracel do údolí, zatím co za hory prchaly poslední oblačné přeludy skončené noci.

Nemohla ani Pavla necítiti úlevy, kterou jí nabízeli neviditelní poslové nového dne, neboť povstala náhle s klekátka a setřela si slzy, perlící se jí na řasách. Její srdce se přestalo chvíti, do duše se jí vracela důvěra v úspěšný konec Rudolfova podniku

$

„Bude vítězem!“ šeptala si a stromy kolem ní jí přisvědčovaly:

„Zvítězí!“

Paní Herzová netoužila slyšeti již více. Statečná, jak se slušelo na matku hrdinovu, odcházela z lesa k domovu a ke své všední povinnosti. Když dostihla Adamova, všechna stavení vřela již rovněž životem. Sousedé pozdravovali ji, zastavovali a vyzvídali, kde byla tak časně, ale ona neprozradila pravého účele ranní své vycházky. Cestou stavila se ještě na hřbitově.

Vábilo ji to podivnou silou k hrobům těch, kdož ji milovali a mezi něž také ona rozdala své srdce.

Na vesnickém svatém poli bylo překrásně. Celé družiny motýlů prováděly svoje reje nad orosenými květy, jejichž stonky rostly snad přímo ze srdci těch, kdož tu odpočívali a ptáci v zelených korunách smutečních zpívali, jako by se tu spíše nějaká slavnost odbývala, nežli snili zde ti mrtví, zpola zpráchnivělí nebo zcela již sloučení se zemí, z níž povstali.

Pavla usedla u hrobu svých rodičů, a zatím, co její rty šeptaly mechanicky modlitbu, do jejího srdce s novou, život zúrodňující

$

silou vcházela důvěra ve vítězství synovo. A tato pevná víra neopustila ji ani, když se vrátila do svého domku, naplněného vzdušným zlatem slunečním a příjemnou náladou neposkvrněného dne. Její vzpomínky ovšem i tu patřily zcela a bezvýhradně celé jeho nebezpečné pouti vzhůru do hor a do boje proti legendě.

A také ten, který vyšel zápasit, myslil oddaně na svoji matku, jež byla jedinou jeho spolupracovnicí při tomto díle očisty, neboť jen ona věděla o Rudolfovu podniku, a jen ona mohla ho také překazit svou prosbou ….

A právě toto nebezpečí matčiných slz přimělo Rudolfa, že opustil domov ještě za tmy, poslav své matce polibek na rozloučenou teprve tehdy, když stál na úpatí hor.

Veškery přípravy k cestě měl již vykonány, mohl se tedy klidně věnovati dílu, k němuž se chystal již léta. V té době několikráte, velmi důkladně prostudoval Ďáblův ledovec, jeho útvar i složení, zkrátka vše, co mu mohlo prospěti při dobytí vrcholku.

Zvláštní pozornost však věnoval kolmým komínům a. průrvám, které podivnou

$

náhodou zůstaly až dosud zcela nepovšimnuty všemi, kdož se pokoušeli zahnati Ďábla z ledovce tím, že by sami opanovali jeho vrcholek. A právě jedna z těchto horských štěrbin, tak úzká, že by se tělnatější člověk do ní nevešel, ale podle všech známek vedoucí nesmírně vysoko, upozornila mladého Herze, že by snad bylo možno pokusiti se touto cestou o výstup.

Vyžadovalo to ovšem kromobyčejné vytrvalosti a odvahy, ale Rudolf nepatřil k těm, kdož by se lekali překážek. Po řadě pokusů, v nichž vyzkoušel všechny možnosti, rozhodl se posléze opakovati dílo svého otce a svého děda: vystoupiti na Ďáblův ledovec! Prost veškeré pověrčivosti, chápal, že byla to sama příroda, která stavěla tu nepřekonatelné překážky lidskému úsilí, a že jen prostý člověk mohl si tyto síly ztělesňovati v děsivé přízraky, ať jimi byl Ďáblův stín nebo přelud báječného Zlatoroha.

Jako horník v dolech, jehož obrazotvornost podrážděna byla temnotou a zvuky záhadných zdrojů, představoval si podzemí osídleno duchy a bohy skal, podobně se dařilo i pověrčivým lezcům na povrchu:

$

A snad v pravdě skutečně žily tyto fantasie, zaměnil-li se ďábel potutelnou úskočností roklin a propastí a stal-li se Zlatoroh nositelem odvahy, toužící stále výš.

Ano, ano, v takovéto vládce skal byl ochoten věřiti i Herz, neboť tušil, že ve chvíli, kdy stane zrakem v zrak onomu jasnému oku nebes, bude nablízku i Tajemství, jež toužil odhaliti.

Tímto tajemstvím byla záhada otcovy smrti, neboť ona po léta svírala srdce synovo věčným nepokojem.

Otec!

To jméno, z něhož zvučela čest, odvaha a chrabrost, znamenalo pro Rudolfa též ideál jeho života, neboť ve vzpomínkách mladého muže žil skutečně mrtvý Herz jako věčný podnět, neumdlévající síla a povzbuzení.

Měla-li matka veškeru jeho lásku, tak jak si ji z jeho srdce vytěžila její ušlechtilost, něha a dobrota, otci patřil vždy všechen jeho obdiv.

Rudolf byl ještě hochem, když otec opustil je nadobro, a již v té době se mu v nitro pevně vleptal obraz oné krásné otcovy mužnosti, který málo slov dovedl nahraditi

$

četnými činy, a jenž byl vždy pohotov přispěti a prospěti každému. A když pak vyspěl, všechny synovy vzpomínky na otce se přeplnily téměř pýchou vědomí, že jde těmiže stezkami životem, kterými kráčel ten, jehož hrob usiloval dnes Rudolf najíti stůj co stůj!

Po celou dobu, po níž trval pracný výstup úzkým komínem, myslil mladý muž na tyto vzdálené obrazy svého mládí, jako by z nich toužil čerpati posilu na další svízelnou pouť.

Cíl při tom bezpečně se blížil každým krokem, ale také námaha se chvílemi ohlašovala velmi zřetelně, takže si Herz musel stále častěji odpočívati. Přes to vždy znovu se vzmužil a ve výstupu pokračoval, neboť jeho odhodlanost byla nevyčerpatelná a jeho vůle pevná, jako ty skalní stěny kolem něho.

Konečně, po mnohahodinové námaze, jeho ruce se zachytily okraje rozsedliny, bezpečné to znamení, že větší část cesty je vykonána. Skutečně také, když se Rudolf vyšvihl na jednu z bočních stěn, shledal, že se octl na pokraji ledovce.

$

Jeho předpoklad, že tato, rozpuklina dovede ho v těsnou blízkost vrcholku, ukázala se býti správnou. Mladý odvážlivec se z toho také upřímně zaradoval a všecek rozjařen počátečním úspěchem, rozhlédl se kolem.

Podle slunce, které mu stálo skoro přímo nad hlavou, snadno usoudil, že je blízko. poledne. Pojedl tudíž večer ze svých zásob a osvěžil se kouskem ledu, průhledného jako křišťál.

Jeho síly se tímto rychle obnovovaly, jeho únava se snadno dala zahnati.

Těžko říci, jak dlouho trvala tato hodina šťastného odpočinku, ale jisto je, že rozmnožila ještě Rudolfovu jistotu příštího vítězství.

Oblý, v záři slunce se lesknoucí vrcholek, zdál se mu býti na dosah, trvalo však přece skoro ještě dvě hodiny, než ho syn Benedikta Herze dostihl. Ale když se mu konečně podařilo stanouti zde, cítil, jak mu neviditelné ruce přivěsily křídla na bedra.

Bylo mu volně, radostno, ba slavnostně v srdci, neboť to, co se nezdařilo jeho otci ani dědu, stalo se vítězným údělem jejich synovi a vnukovi. Děda zabila skála

$

ještě než dosáhl vrcholku a Rudolfův otec? Ten snad skutečně stanul v těchto místech, úspěch svůj však zaplatil smrtí, podlehnuv v zápase s Ďáblem, který zde pilně střežil svoje ledové hájemství.

Tak aspoň líčila záhadnou smrt Benovu horská pověst. Ale jeho syn neměl chuti věřiti těmto povídačkám. Skrýval-li se tu skutečně Ďábel, proč také pro Rudolfa neschystal své záhubné léčky?

Proč nepřišel, aby hájil svoji oblast?

A proč beztrestně snáší výsměch, který syn zavedeného vrhá v jeho kosmatou tvář?

Proč? Proč?

Mladému Herzovi bylo to jasno. I jeho přítomnost na vrcholku této hory svědčila jak bláhově se děsili ti, kdož věřili v Ďábla v ledovci. Není a nebylo ho tu nikdy, tohoto věčného nepřítele člověka a Herz napříště nadobro ho vytratil ze svých plánů.

Ostatně, nepřišel hledati Ďábla, nýbrž hrob svého otce, neboť ten nutně musil býti zde.

Podivné dojetí vkrádalo se v srdce mladíkovo.

$

„Můj otče!“ pronesl vroucím hlasem, „jsi-li mně zde nablízku a cítíš-li přítomnost své krve, dej mně znamení!“

A když se nic v okolí nezměnilo, znovu opakoval výzvu.

Ale teprve k třetímu jeho zvolání půda se mu náhle zachvěla pod nohama.

Mocně vzrušen, rozhlédl se Herz kolem. Nespatřil nic než žhavé slunce poledních hodin, upírající ohnivý svůj zrak na obrovský ledový krystal.

Celé okolí ovládl již opět naprostý klid.

„Zmýlil jsem se,“ podotkl Rudolf sám k sobě, když se tu půda pod ním znovu zatřásla a to tak mocně, že až zděšením ucouvl několik kroků s místa, kde stál. Připadalo mu, že se celý vrcholek pohybuje pod jeho nohama a skutečně, když několik okamžiků pozoroval okraje ledovce shledal, že se celý vrcholek zvolna pohybuje směrem k údolí.

Ve vteřině pochopil nebezpečí, které hrozí všem dole v Adamově, jestliže ledovec neustane ve svém pohybu a sřítí se po dosti příkré stěně do údolí. Rychle rozhodnut svezl se ke komínu, kterým sem dostoupil

$

a co nejrychleji počal sestupovati do údolí. Pohybující se ledovec sice záhy zmizel mu s očí, ale hluk, který stále k němu doléhal, přesvědčoval ho, že jeho obavy o bezpečnost Adamova jsou oprávněny.

Tím usilovněji se proto namáhal dostihnouti úpatí Ďáblova ledovce, neboť záleželo všechno na tom, aby byl dříve ve svém ohroženém domově nežli smrtonosná ledová tříšť.

Po horečné námaze se mu posléze podařilo zvítězit v těchto nebezpečných závodech. Ač ztrmácen a úlomky skal do krve zraněn, nedopřál si přece ani okamžiku odpočinku a spěchal do vsi, kde dosud nikdo neměl tušení o hrozném nebezpečí. Blížil se již zvolna večer a sousedé končili denní robotu, aby se na lavičkách před domkem potěšili se svými milými.

Zpráva, s kterou přispěchal Rudolf Herz, působila na všechny jako úder hromu z čisté oblohy. V prvé chvíli nastal všude zmatek k nepopsání. Nikdo si nevěděl rady a všichni spatřovali spásu jedině v útěku. Namnoze vytahovali již vozy, aby na ně skládali nábytek a to, co bylo možno v rychlosti zachrániti.

$

Teprve potom se tu a tam ozvaly rozvážnější hlasy. „Neopustím svého majetku!“ prohlásila Pavla Herzova a její syn nemohl jí přemluviti, aby ji odradil od tohoto úmyslu.

„Mám tušení, že se toto neštěstí změní pro mne v požehnání,“ tvrdila neustále a. její oči planuly věštecky.

„Myslíš snad na tatínka?“ nesměle pronesl Rudolf.

„Ano!“ přisvědčila.

„A jak by mohl?“ tázal se užasle.

„Což jsi neřekl, že mi ho přivedeš zpět?“

V mladém muži se náhle vyjasnilo. Vzpomněl na výzvu k mrtvému otci, pronesenou tam na vrcholku Ďáblova ledovce a na tajemnou odpověď, které se mu k ní dostalo a podivná souvislost mezi všemi těmito zjevy a matčinou touhou prolnula nyní i jeho myšlenky.

Nezbylo mu však už pokdy, aby o všech těch věcech hlouběji přemýšlel, neboť se náhle ozvalo hrozivé zabouření, jemuž na síle stále přibývalo — neklamné to znamení, že se ledová lavina řítí do údolí.

$

Poslední zlaté zážehy dne nabíhaly rychle do ruda a tento tajemný přísvit učinil ovzduší katastrofy ještě příšernějším.

Zmatek znovu se rozbujel.

„Zachraň se, kdo můžeš!“

„Ďábel nás všechny svrhne do pekel!“

„Jsme zatraceni!“

„Běda nám všem!“

„Modleme se!“

„Prchejme!“

Tak ozývaly se výkřiky na všech stranách, ale nikdo jich neposlouchal, nikdo jich nedbal, třebaže všechny spojovala táž myšlenka na spasný útěk.

„Prchnouti!“

To bylo heslem všech, v jehož důsledku došlo k překotnému útěku většiny, zatím co menšina zůstala nerozhodně státi na návsi.

Jediná Pavla zachovala klid. Jí neděsily výkřiky ani burácení blížící se laviny. Majíc po boku Rudolfa, hleděla klidně vstříc nebezpečí, ba v okamžiku, kdy se stříbrná smrt objevila již těsně před vsí, zmužile vyšla jí vstříc.

$

Volali na ni znovu, aby se nevydávala se synem v záhubu, ale ona, poslouchajíc vyšší výzvy, nezastavila se, nepromluvila.

Všichni ztrnuli hrůzou, neboť pohlcení obou odvážlivců ledovou spouští zdálo se neodvratným.

Avšak právě ve vteřině, kdy se bílý okraj laviny již již dotýkal pláště Pavlina, hluk a rachot se náhle ztlumil, sněžná masa se usadila a nebezpečí se odvrátilo od těch, kdož se mu dobrovolně vzdávali.

Avšak to ještě nebylo vše.

Tajemnou silou rozpukl se po té s praskotem jeden z největších ledových balvanů a když se Pavla s Rudolfem bezděčně schýlili nad jeho křišťálovým jádrem, vykřikli úžasem. Uprostřed ledovce jako by v démantové rakvi ležela úplně Zachovalá mrtvola Benjamina Herze a večerní žhavé červánky rozpalovaly ji deštěm vzdušných růží.

Pavla klesla k mrtvole.

„Vždy jsem věřila, že se vrátíš ke mně,“ hovořila k ní vroucně a něžně. „A nyní konečně dočkala jsem se splnění svých nadějí. Buď požehnána tato hodina návratu. Třebaže tvé rty jsou nemluvný a tvé oči bez

$

lesku, s tvé drahé tváře přece poznávám, žes mne přišel přesvědčiti, že byla jsem poslední tvojí myšlenkou, a žes vydechl, nezneuctiv svévolně naši lásku, kterou i já jsem tobě zachovala neposkvrněnou. Nyní když to vyčítám z tvé smrtí očištěné tvare, po boku našeho syna snadno již dojdu ten zbytek cesty života, která mi ještě zbývá. Spi proto šťastně a pokojně, můj milý, neboť těžkou, přetěžkou obětí vydobyl sis svůj klid!“

Po ní přiklekl k otcově mrtvole též jeho syn a zašeptal:

„I mé díky tobě, milovaný otče, žes mi umožnil zvítěziti nad Ďáblem, který stále děsil mysli dětí hor. Nyní jsou hory svobodné a tvůj duch právem kraluje nad jejich vrcholky, neboť tys první ukázal cestu k jejich osvobození.“

A zatím, co ještě šeptal slova díků a obdivu, přiblížili se užaslí sousedé, aby pozdvihli mrtvého vůdce a donesli ho k těm, kdož na něho čekali na vesnickém hřbitově.

V pravdě však nebyl to smuteční průvod, nýbrž vjezd vítěze, který odpočíval pouze po velkém boji, z něhož vyšel ověnčen vavřínem.

$

Adamova Pole byla osvobozena. Ďábel zahnán. Legenda zabita.

A snad dřímotami Benedikta Herze lidé, sproštění hrůzy, slavili nový smír s přírodou, která rovněž toužila býti milována, neboť konec konců vždy je to jen láska, jež je jediným uznávaným bohem celého světa!

Konec.

Q. M. VYSKOČIL:

«Nebi blíž»

Obvodní lékař, doktor Miloš Lipanský, každou neděli pravidelně zajížděl na návštěvu paní Boženy Machovcové na „Bojarově“, statku to asi hodinu vzdáleném od malého okresního města, kde Lipanský ordinoval a měl též laboratoř, která byla mu celým světem. Jezdil tam ještě za života Machovcova, a když statkář podlehl starému neduhu a předčasně opustil choť i osmnáctiletou, Jitku, doktor zůstal věren starému zvyku a navštěvoval Bojarov jako dřív. Zprvu činil tak prostě proto, aby utěšil obě ženy, zakřiknuté neočekávanou výstrahou smrti, později vytrval jako vždy vítaný společník opuštěných dam.

Doktor Lipanský byl o málo mladší paní Boženy, jíž však ani blízkost čtyřicítky nedovedla setříti podivuhodně mladistvé svěžesti.

„Od své svatby vůbec jste se nezměnila,“ říkával Lipanský, ale statkářka

$

odmítla s úsměvem poklonu toho, který byl svědkem při jejím sňatku.

„Ani bych si toho nepřála,“ přiznávala se.

„Proč?“

„Zapomínáte na Jitku, příteli,“ podotkla mírně.

„Ach, nikoli! Právě proto, že by vás obě každý považoval spise za sestry, než…“

Statkářka nedala mu domluviti.

„Na konec spletete si nás i vy,“ zažertovala.

„Nevím, komu z nás by to bylo nebezpečnější,“ odpověděl Lipanský.

Tak a podobně často žertovali, zvláště když byla Jitka vzdálena. V její přítomnosti však i Lipanský jako by ztrácel odvahy k šprýmům, ač ovšem přirozená veselost tím nijak nevyvanula z jeho hovoru.

Jako domácí lékař znal slečnu Machovcovou již od narození, jsa prvním druhem dětských jejích her a později přítelem a důvěrníkem. Značný rozdíl věku a snad i názorů nikterak nepřekážel tomuto čistému poměru, neboť nebylo v něm zištnosti ani obluzujících úmyslů.

$

Jitka právem považovala doktora Lipanského za přítele a on také využitkoval každé příležitosti, aby skutky dokázal správnost jejího předpokladu.

Dokud navštěvovala městskou školu, denně ji provázel kus cesty vstříc povozu, který jí byl posílán v ústrety, chovaje se k ní vybranou dvorností, jež podivně slušela tomuto vážnému učenci. A když se temnovlasá dívka rozvila v útlou krasavici zvláštního jemného půvabu, domácí lékař Machovcových prvý uvedl ji do městského plesu.

Ach, ten prvý, šťastný a neblahý ples.

Značil velikou událost v životě Jitčině, tajemné vzrušení ze snivé jednotvárnosti bojarovského statku, prvou, velikou zkoušku mladého srdce rozechvělé černovlásky.

Její objevení se v sále po boku doktora Lipanského a paní Machovcové vzbudilo stejně rychle obdiv mladých mužů, jako řevnivost jejich tanečnic. Bylať Jitka vkutku okouzlující ve své bělostné krinolině s věncem růží kolem štíhlého pasu a s věnečky drobných květů na široké sukni, jako veliký bílý oblak ukrývající útlé její nožky v

$

stříbrných střevíčcích s vysokými podpatky.

Jejím prvým tanečníkem byl doktor Lipanský, ač se tomu mocí vzpíral.

„Jsem už ze staré školy,“ vymlouval se, ale statkářka správně odhadla, že ho v srdci hřeje toto vyznamenání a proto nepřijala jeho vytáček.

Ostatně netěšil se dlouho ze svého vítězství, neboť mu městští lvi záhy uloupili jemnou kořist, takže se se svojí jedinou tanečnicí opět setkal až v půlnoční přestávce.

Slečna Machovcová šla z ruky do ruky, již od počátku uznávána za královnu plesu, ale z městských dobyvatelů dívčích srdcí se žádný neocitl tak často po jejím boku jako štíhlý mladý muž záhadné tváře a podnikavého pohledu, o němž však nikdo nemohl říci nic bližšího, nežli že je malířem, který v romantickém kraji shledává nové náměty pro svá díla.

Jmenoval se Ivan Buchar a tvrdili o něm, že je ze staré šlechtické rodiny ruské a velmi bohat. O půlnoční přestávce dovedl slečnu Machovcovou k její matce, poskytnuv tím též Lipanskému příležitost, by se s ním seznámil.

$

Ale městský lékař, sám veliký znalec lidí, hned po krátké rozmluvě rozpoznal nevelkou hodnotu povahy tohoto cizokrajného dobrodruha, jenž také na statkářku neučinil žádného dojmu. Tím nepochopitelnějším se zdálo oběma, že Jitka přijímala zdvořilosti a úsluhy mladíkovy se zřejmým zalíbením. Její matka se netajila rozmrzelostí nad tímto objevem, Lipanský však naznačil jí šetrně, aby potlačila svoji nelibost. Nešlo mu při tom ovšem o Ivana, nýbrž jen a výhradně o Jitku.

Domníval se, že nejde o nic jiného, než o chvilkový rozmar, který vyprchá zároveň s dojmy plesové noci. Ale tentokráte se zmýlil. Již při příští návštěvě zastihl Buchara nedaleko statku paní Machovcové, zachycujícího skupinu zasněžených vrb u zamrzlého potoka, který se v těch místech roztékal do značné šíře. Sám přišed neviděn, mohl Lipanský velmi bezpečně pozorovati, jak se sem po chvíli ze statku přiblížila Jitka, plaše na všechny strany se rozhlížejíc.

Nebylo tudíž možno pochybovati, že jde v tomto případě o smluvenou schůzku, neboť i vítězný pohled malířův vstříc přicházející dívce svědčil více než výmluvně,

$

že je si již plně jist přízní tohoto poblouzněného srdce.

„Jak jste roztomilá, že jste nezapomněla!“ vítal ji.

„Jdu jen na chvíli. Musím se opět ihned vrátiti,“ odvětila.

„Musíte a proč?“

„Tuto hodinu přijíždí doktor Lipanský a já bych nerada …“

„Ach tak!“ posměšně zvolal Suchar. „Tedy doktor Lipanský … Nu ovšem … To se již nedivím, že ode mne tak pospícháte,” smál se jízlivě.

Ale tu se stalo něco nečekaného. Jitka, zřejmě zraněná slovy malířovými, vztýčila se rychle a pronesla s důrazem:

„Pan doktor Lipanský je nejlepším přítelem naší rodiny a nejvzácnějším člověkem. Nestrpím, abyste o něm takto hovořil!“

Ten, kterého slečna Machovcová tak náruživě hájila, nevyčkal však již, co jí Buchar odpoví, spěšně se vzdaluje z míst výjevu, který ho nijak nepotěšil.

Přes to uchoval před paní Machovcovou i tentokráte svůj nový objev v tajnosti. Vyrozuměl z jejího hovoru, že neměla tušení o schůzkách své dcery s malířem,

$

domnívajíc se i v této chvíli, že Jitka mešká ve svém pokoji. Byla proto zřejmě překvapena, když její dcera vstoupila do červena rozžehnuta mrazivým ovzduším, z něhož právě přicházela.

„Byla, jsem se trochu proběhnouti, aby mně svačina lépe chutnala!“ vysvětlovala svůj pobyt na venku.

Lipanský pohlédl na ni zdánlivě beze všeho podezření. Ale přímost jejího pohledu, jímž mu chtěla odpověděti, selhala. Rovněž zábava přes veškero úsilí doktorovo tentokráte vázla.

„Jsme dnes všichni jako zamrzlí,“ zažertovala statkářka.

„Nebylo by divu. Při téhle nepohodě,“ odvětil Lipanský a ukázal k oknu, za nímž počal před chvíli již divoký rej sněžných vloček za doprovodu ostrého severáku.

„Z takového krásného dne, kdo by to byl řekl?“ podotkla ještě paní Machovcová. „Věru nezávidím těm, kdož musejí býti v tomto nečase venku …“

Jitka nepokojně sebou pohnula. Její neklid vzrůstal a Lipanský nemohl ho nepozorovati.

$

„Na statku jsou, tuším, všichni doma. A cizinec sem ani v létě často nezabloudí,“ pronesl chlácholivě, když v tom okamžiku vešla do pokoje služka, přinášejíc na tácu navštívenku.

„Co je?“ tázala se statkářka.

„Tento pán prosí, zda by ho mohly dámy přijmouti.“

Paní Machovcová pohlédla na kartonek a její tvář se zachmuřila.

„Pan Buchar? Kde se ten zde bere?“ pronesla nevlídně.

„Přijmete-li ho, dozvíte se toho,“ radil Lipanský.

„Nezbývá ovšem nic jiného,“ vzdávala se paní Machovcová a pokynula služce.

Ivan vstoupil, nesa pod paží skizzák.

„Promiňte, že vyrušuji,“ omlouval se. „Ale sněžná bouře zahnala mne od pultu a ježto nebylo na blízku, kde jinde se skrýti, odvážil jsem se …“

„Buďte vítán!“ ne právě povzbudivě prohodila statkářka.

Lipanský pohlédl na Jitku. Zbledla, snažila se však všemožně zakrýti zmatek.

„Jsem nevýslovně potěšen, že vás opět vidím,“ klonil se jí malíř, líbaje jí ruku.

$

Neodpověděla.

Teprve, když byl přinesen čaj, také nálada se trochu oteplila. Jitka s hostem odešli k pianu, lékař s paní Machovcovou zůstali u stolu. Klavír, který zazníval ze sousedního salonku, vnukal oběma tytéž myšlenky, ale nikdo z nich se jich neodvážil vysloviti. Sněžná bouře zmírnila zatím svoji krutost a malíř se chystal k odchodu.

„Dovezu vás,“ nabízel mu Lipanský. „Cesta do města nebyla by pěšky dneska zrovna příjemná.“

Buchar přijal s povděkem tuto ochotu, paní Machovcové nezbylo pak, než zdržeti také malíře na večeři. Otevřelo mu to patrně srdce, neboť se při stole hlučně rozhovořil o svých zkušenostech. Z jeho sdílnosti dozvěděli se na Bojarově, že zdědil po otci značný majetek na Krymu, který se mu po dařilo výhodně zpeněžiti ještě v čas, než vypukla v Rusku revoluce a kapitál bezpečně uložiti v Švýcařích. Od té doby toulal se po světě, studuje umění i život a nepřemýšleje zbytečně o tom, kde skončí jeho zítřek.

„A naše horská krajina vás nějak zvláště zaujala,“ nadhodil Lipanský s lehoučkým nádechem ironie.

$

„Teprve v poslední době,“ s kradmým pohledem na slečnu Machovcovou odpovídal tázaný.

Lékaři však přece neušel tento pohled. „Zdržíte se tedy u nás déle?“ vyzvídal. „To záleží na okolnosti. V každém případě rád bych dokončil některé partie kolem Bojarova a později, až se jaro přihlásí, zachytil i statek sám. Leží uprostřed ovocného sadu a míním, že v době, kdy stromy kvetou, musí zde býti čarokrásně.“

„V té době je tu opravdu nejkrásněji,“ neprozřetelně pronesla Jitka, ale ihned pochopivši, že chybila, připojila rychle:

„Bude to však ještě dlouho trvati, nežli stromy u nás rozkvetou.“

Buchar se tvářil, jako by nerozuměl: „Nespěchám,“ prohodil. „A dovolí-li dámy, abych jim opět někdy směl složiti poklonu …“

Dcera se podívala na matku.

Paní Machovcová mírně přikývla. „Budete vítán“ pronesla ledově. „Vynasnažím se, abych nezneužil vašeho vlídného pozvání,“ ujišťoval Buchar statkářku.

$

Nikdo mu však již neodpověděl. Nálada vázla. Doktor Lipanský proto povstal, aby se schystal k odchodu.

„Je již skoro noc!“ podotkl na vysvětlenou.

A skutečně.

Nepohoda se zatím vyběsnila, a když vyjeli, jiskřily již hvězdy. Hovor obou mužů dotýkal se jen všedních věcí, nebylo tedy, čeho dopověděti, když se loučili. Buchar k díkům za svezení připojil též pozvání k návštěvě jeho atelieru.

Lipanský neslíbil ničeho určitého, ale neodepřel také. Jeho zájem nesoustředil se tak na malířovo umění, jako spíše na osobu umělcovu. Ale přes to lékařovo mínění o obém bylo podivuhodně příbuzné svojí odmítavostí. Lipanský zřejmě necenil v Bucharovi umělce ani člověka.

Jako dobrý znatel lidských povah tušil v malíři těkavou nestálost i nemožnost nadlouho soustřediti se k jedinému cíli a strachoval se proto vlivu, který by snad Ivan mohl na přístupnou slečnu Machovcovou uplatniti. Věděl však též, že nebude moci zabrániti jejich stykům, jichž kořeny

$

dnes náhodou obnažil, neboť byly již zachyceny příliš hluboko v nitrech obou.

Rozhodl se tedy omeziti se jen na ochranu nezkušené dívky, pokud ovšem mohl zaštítiti ji. Nepochyboval, že nedělní setkání Jitky s Ivanem nebylo poslední a pociťoval proto neobvyklý neklid ve svém srdci. Vysvětloval si jej pouze obavami o výsledek této životní zkoušky, prvé, jíž slečna Machovcová procházela, ale v pravdě byl to cit mnohem hlubší a vřelejší, třebaže se dosud Lipanský vzpíral osvojiti si ho.

Nebyl však sám se svým neklidem, neboť také slečna Jitka měla srdce roztěkané.

Nebylo divu, že výřečný Buchar učinil na ni velký dojem, neboť se poměrně jen zřídka kdy sešla s mladými muži z města. A ti, kteří občas na Bojarov zavítali, neměli ani špetku oné podněcující výbojnosti, kterou oplýval vznětlivý ruský malíř. Její nezkušené srdce se zachvělo pod přívalem bouřlivých citů, jimiž ji Jan zahrnoval, a když sama sebe zpytovala, nemohla si popříti, že tento umělec zdá se míti mnoho vlastností, kterým se Jitka u mužů obdivovala.

$

Podléhajíc pak stále více vlivu Bucharovu a nemajíc při tom dosti odvahy svěřiti se matce nebo Lipanskému, slečna Machovcová po několika schůzkách za statkem slíbila malíři návštěvu v jeho atelieru. Ve své prostoduchosti nespatřovala v tom nic ponižujícího a skryla-li i tento krok před svojí matkou, učinila tak spíše proto, aby nesetřela pelu dobrodružnosti, v nějž se jí zdála celá tato příhoda býti zahalena.

Příležitost k zájezdu do města snadno se naskytla.

„Ráda bych si opatřila nové hudebniny,“ vysvětlovala statkářce účel své návštěvy a věru že nelhala, neboť opravdu i tyto záležitosti vedly ji do města.

„Setkáš-li se s doktorem Lipanským, nezapomeň ho pozvati na příští neděli k nám,“ podotkla paní Machovcová, nemajíc nejmenšího podezření proti dceři:

Jitka přikývla.

„Uvidím-li ho … Ale nevím, zbude-li mně čas …“

„Však nemusíš spěchati s panem Navrátilem. Dny se již prodloužily i můžeš se tedy vrátiti později.“

Jitka velmi ráda slyšela tato slova a

$

odjížděla proto v nejlepší náladě. Ve městě odkázala kočího do hostince a sama vešla do jedné z postranních ulic, kde jakoby náhodou potkala Buchara.

Přivítal ji radostně.

„Jak jste laskavá, že jste přišlá! A jak vám mám děkovati,“ dvořil se jí.

Slečna Machovcová i tentokráte podlehla záhy malířovým lichotkám a po krátkém váhání se dala dovésti do jeho atelieru.

„Je to u mne ovšem všechno jen prozatímní,“ omlouval se, ale právě ten malebný nelad umělecké dílny líbil se mladé návštěvnici.

Ivan ukázal jí nejprve své obrazy, vysvětluje na každém z nich, co považoval za zvlášť pozoruhodné, načež usedli oba na pohovku a Buchar předložil jí své skizzáky. A zatím, co si je prohlížela, podnikavý Rus přisedl si těsně k ní, šeptaje jí horoucně:

„Jsem tak šťasten, tak neskonale šťasten, že jste u mne. Bude vám to zníti asi hodně chlapecky, ale musíte to vědět. Potkal jsem v životě mnoho žen, vy však jediná jste se dotkla mého srdce. Zajala jste mne svým něžným půvabem a vzbudila ve mně

$

lásku, silnější všech, jichž výhní jsem dosud procházel.

Slečna Machovcová odložila skizzář a zeptala se zmateně:

„Co to říkáte?“

Odpověděl rychle:

„Jen to, co mi našeptává mé srdce. Miluji vás, ach, jak vás miluji, Jitko, třebaže bez jakékoli naděje, že by má slova mohla najíti ozvěny ve vašem srdci. Vy a já — toť dva světy, a propast mezi nimi může překlenouti jen veliká láska, v kterou však — vím — nemohu u vás doufati.“

Zmlkl, čekaje na její odpověď.

Vznesla konečně k němu oči a zatím, co se šířily vnitřním rozrušením, zeptala se:

„A kdyby se našel stavitel tohoto mostu?“

„Byl bych navždycky pánem svého štěstí,“ zvolal. „Ale nevím, smím-li věřit, že by mi bylo blaho mé opravdu nablízku,“ dodal chytrácky.

„A je-li přece?“

Zvolna ji přitáhl k sobě.

„Jste jím jen vy, sladká posilo mého srdce.“

$

Ucítila jeho rty na svých. Smyslná vlna prochvěla jejím tělem. Zmocňovala se jí závrať.

„Nechte! Nechte mne!“ zvolala.

Ale Ivan nepřestával ji líbati.

„Jste jako rajské ovoce,“ namlouval jí „Nikdy se ho nelze nasytiti. Ach, míti vás celou pro celý život!“

Jeho hladová ruka tížila jí ňadra.

„Nechte mne!“ vykřikla, poděšena jeho smělostí.

„Nechte ji přece!“ ozvalo se ode dveří.

Bucharovy ruce okamžitě vyslábly.

„Vy zde, pane doktore?“

„Což jste mne snad nepozval, abych se přišel k vám podívat? Netušil jsem ovšem…“ odpovídal doktor Lipanský, který již chvíli stál u dveří a jehož vstupu oba mladí lidé hned nepostřehli.

Zvláště Jitka byla všecka poděšená. Povstala chvatně a pokročila trochu vstříc příchozímu.

„Pane doktore!“ zašeptala.

„Nevěděl jsem, koho zde vyruším,“ pronesl Lipanský klidně a rozhlédl se kolem.

$

Povzbuzen patrně jeho rozvahou, také Buchar se rychle vzpamatoval.

„Byl jsem to já, který pozval slečnu k návštěvě,“ přiznával se.

„Zvete sem patrně kde koho,“ s mírnou ironií podotkl lékař.

„Vidíte aspoň, že nemám, s čím se skrývati,“ čelil malíř jeho útoku.

„Ještě dnes ráno nemohl jsem tak ovšem tvrditi, ale nyní, kdy jsem si jist…“ chlubil se drze.

„Čím jste si jist?“ násilně potlačuje své rozechvění, otázal se lékař.

„Přízní této mladé dámy,“ prohlašoval Buchar, ukazuje na slečnu Machovcovou.

Trhla sebou pohněvaně při těchto slovech.

„Co se to odvažujete tvrditi?“ vykřikla, cítíc nebezpečí, jež by rázem ohrozilo její svobodu i její srdce, neozvala-li by se ihned.

„Jen to, k čemu jste se sama přiznala,“ odvětil posměšně.

„K ničemu jsem se nepřiznala,“ odporovala prudce.

„Tedy jsem to aspoň vycítil,“ opravoval se Buchar.

Lipanský pohleděl Jitce do očí.

$

„Nevěřte mu! Nevěřte mu,“ bránila se znovu, zrak majíc plný slz.

„Má víra není tu přece podrobena zkoušce,“ namítl jemně. „Ale dosti o tom!“ končil nepříjemný výstup. „Dovolíte-li, doprovodím vás k povozu, Jitko?“

„Prosím vás o to,“ pronesla rychle.

A nepohlednuvši již na Ivana, rychle vyšla.

Lipanský s Bucharem se navzájem sobě němě uklonili, načež — zatím co umělec pohrdlivě zkřivil ústa — lékař se svojí kmotřenkou sestupovali po dřevěných schodech.

Dosud nikdo však z nich nepromluvil. Teprve když se ocitli spolu na ulici, zeptal se Lipanský:

„Přejete si ještě něco opatřiti si ve městě?“

Zřejmě jí ulevila tato otázka.

„Ne! Ne! Nepřeji si nic horoucněji, než býti již doma,“ odpovídala rychle. V malé chvíli stanuli tedy před zájezdním hostincem, kde slečna Machovcová dala kočímu příslušné rozkazy.

„Škoda, že nemůžete mne doprovoditi, pane doktore. Je tak krásně, slunečno a

$

bílo,“ pronesla, skrývajíc tajné přání v těchto slovech.

„Proč bych nemohl?“ odpověděl Lipanský, potěšen její výzvou.

Dívčina tvář se rozjasnila.

„Opravdu byste mohl?“ radovala se upřímně.

„Ano. Pro dnešek je má práce skončena. Své pacienty jsem obešel, nemocnici navštívil…“

Z vybíleného podjezdu vyjely saně.

„Pojedete tedy?“ s prosbou ve hlase otázala se slečna Machovcová.

„Způsobím-li vám tím radost?“

„Tu největší.“

Lipanský se již nerozmýšlel. Křepce a mladistvě vskočil do saní, po bok dívčin a pokynul kočímu.

Za krátko opustili město. Bylo něco málo po poledni a slunce, opírajíc se o bílé, sněhové plochy, zdálo se dokonce hřát.

Jeli již hezkou chvíli, když Lipanský ucítil náhle ruku Jitčinu, skrytou pod pokrývkou ve své.

Současně pronesla slečna Machovcova polohlasně:

„Vy se na mne hněváte, pane doktore?“

$

Oslovený zakýval záporně hlavou.

„Proč bych se hněval? A jak vás, Jitko, mohlo vůbec něco podobného napadnouti?“

„Obávala jsem se toho.“

„Proč?“

„Pro tu dnešní příhodu. Ale kdybych byla věděla …“

„Nevěděti — toť právo mládí.“

„Jaké štěstí, že jste přišel pravě vy. Kdyby to byl býval někdo jiný …“

„Ano. Byla to náhoda,“ odvětil Lipanský.

„Šťastná náhoda,“ dodala Jitka živě.

„Chcete-li, tedy šťastná… Šťastná ovšem jen pro mne.“

„Proč jen pro vás?“

„Poněvadž jsem bezděky zabil jeden z vašich zlých snů.“

Slečna Machovcová živě sebou pohnula.

„Nikoli! Probudil jste mne právě včas. Jinak by býval sen můj horší probuzení.“

Pronesla poslední slova velmi přesvědčivě.

„Nelitujete tedy toho, že jsem vás vzbudil?“ otázal se lékař neobyčejně vřele.

$

„Naopak! Jsem vám za to nesmírně vděčna!“ odpověděla dívka stejně vroucně.

„Jistě?“

„Jistě!“

Dojížděli.

„Za chvíli budeme doma … Maminka se asi podiví, že se tak brzy vracím. Co jí. jen řeknu?“

Sveďte všechno na mne, nebo to přenechte mně. Nějak už to omluvím.“

Slečna Machovcová pohleděla s obdivem na souseda.

„Proč jste ke mně tak laskav? Tak nezaslouženě laskav?“ vyzvídala.

„Netušíte toho?“

„Vím jen, že nejsem toho naprosto hodna.“

„Řeknu vám to tedy, Jitko. Znám vás již od dětství a bylo vždy potěšením mému srdci, že jsem mohl pozorovati, jak sílí vaše útlost, jak přibývá vznětů ve vašem srdci a jak směleji se rozhlížejí vaše oči. Býval jsem tak trochu vaší chůvou, když jste byla maličkou, pak druhem vašich her, prvým přítelem, učitelem, rádcem a vůdcem… A nyní, když jste vyspěla …“

Lékař se odmlčel.

$

„A nyní?“

Vjížděli právě do dvora.

Otázka zůstala nezodpověděna.

Statkářka byla skutečně udivena, když spatřila přijíždějící.

„Chtěli jsme vás překvapiti, milostpaní,“ vysvětloval Lipanský. „Setkal jsem se náhodou s Jitkou a poněvadž jsem neměl nic lepšího na práci, dal jsem se snadno přemluviti, abych krásné odpoledne ztrávil v milé vaší společnosti.“

„A dobře jste udělal,“ schvalovala paní Machovcová jeho plán. „Bylo mi beztak smutno. Zvykla jsem tak Jitce i vám,“ přiznávala se.

„Musíte se však pomalu chystat na samotu,“ podotkl lékař.

„A proč?“

„Poněvadž Jitka nebude přece moci u vás na vždy zůstati, milostpaní,“ vysvětloval jí.

Statkářka přisvědčila.

„Doufám však, že ani potom nebude daleko ode mne.“

„Vypadá to skoro, jako by matinka měla jež pro mne nějakého ženicha,“ ozvala se dívka.

$

„Možná dost, že také mám!“ žertovala její matka.

„A koho?“

„To ti zatím nepovím.“

„Proč?“.

„Poněvadž věřím, že cesta tvého srdce povede přímo do jeho náručí,“ odbývala jí.

Rozmarný hovor zaplašil i poslední stíny jitřní příhody v srdci dívčině. Také městský lékař byl pln nejlepší nálady a vyváděl téměř mladicky.

Odpoledne i večer uběhly proto rychleji než jindy a s nastalou tmou se chystal Lipanský jako obvykle k návratu do města.

Když sestupoval k saním, Jitka se přitočila k němu a zašeptala:

„Děkuji vám. Byl jste tak hodný ke mně, provinilé.“

„Vaše vina nebyla tak veliká,“ odpověděl vlídně. „Ostatně, kdož ví, k čemu to nebude dobré.“

„Nezapomeňte, že náš polední hovor zůstal nedokončen,“ připomínala mu ještě, když už seděl v saních.

„Domníval jsem se, že vás ani mnoho nezajímal,“ - prohodil Lipanský zkoumavě.

$

„Křivdil jste mi svojí domněnkou,“ bránila se.

„Rád beru vinu na sebe,“ nějak teple odvětil lékař.

„Přihlásím se příležitostně o to, co jste mi dnes zůstal dlužen.“

„Přihlaste!“

Rolničky zavýskaly, sníh zakřupal, saně zmizely. Přes to slečna Machovcová ještě chvíli sledovala slábnoucí zvuky i světla.

Potom vesele pohodila hlavou a rozběhla se do stavení. Zastihla matku chystající se k odpočinku.

„Jak to bylo dnes všechno veselé,“ radovala se statkářka upřímně. „To proto, že tu byl Lipanský. Je to takový zlatý člověk. A celý jako by náš.“

„Je to nejlepší muž na světě,“ souhlasila Jitka a objala matku.

Byla šťastna, že bouře z dnešního jitra nezplenila zahrady jejích snů, nýbrž pročistila jen vzduch kolem ní, aby napříště již nebloudila, netápala.

Ulehajíc, účtovala Jitka ještě jednou se vším, co jí přinesl právě skončený den, ale její úvahy o tom všem nedovedly ji už vyrušiti.

$

Vzpomenula i Buchara, avšak bez onoho niterného rozbouření, které dříve provázelo obdobnou vzpomínku. Bylo jistě potřebí ranní příhody, aby mohla jasně prohlédnout! veškeru záludnost Ivanovu i tajné záměry, které sledoval. Její srdce se již nezachvělo, touha, jež ji z jitra vedla do města, byla mrtva. Od této chvíle Buchar neznamenal pro ni nic, než člověka, který zneužívá svých vloh, aby dosáhl určitých úspěchů.

Jak zcela jiný proti němu byl Lipanský, prostý, přímý a pravdymilovný muž, neznající záludů ani nedomáhající se ničeho cestou pokrytectví! Jeho chování v okamžiku, kdy zastihl Jitku v dílně umělcově a v jeho náručí bylo důstojné, rozvážné a podmaňující. Každý jiný na jeho místě sotva by byl projevil tolik zdrženlivosti a sebeovládání, jako Lipanský.

A když se potom společně vraceli na Bojarov, jak byl laskav, jak pečliv, aby se nedotkl ran, právě zasazených! Zdaž vlastně on nebyl hoden nejvroucnější lásky, obdivu a oddanosti a zdaž on jediný, pokud šlo o Jitčino neposkvrněné srdce, si ho nejpoctivěji nezasloužil?

$

Slečně Machovcové bylo podivně sladce a zmateně při těchto úvahách.

Až dosud pohlížela na domácího lékaře pouze jako na starého, rodinného přítele, nyní však pocítila, že přes vzdálenost jeho mužných let od mládí Jitčina, stojí blízko jejímu srdci, ba nejblíže ze všech mužů, které až dosud poznala.

Při těchto úvahách vzpomenula si též nedokončeného hovoru Lipanského, a zdálo se jí, že pochopila již nyní jeho smysl, třebaže nedopověděl, co v počátku jejich rozmluvy bylo jen slabě naznačeno.

A usínajíc konečně, sladce znavena, přála i svému kmotrovi „dobrou noc“. Nemýlila se, předpokládala-li, že také on v této pozdní hodině ještě nespí a rovněž vzpomíná …

Lipanský skutečně se dosud bránil spánku, ale v jeho úvahách nebylo tolik vzletu jako v dívčiných. Též on odvažoval ranní příhodu s Bucharem na misce soudnosti, avšak poučení, které mu nabízela, příliš ho nepotěšilo.

Pochopoval, že dříve nebo později musí přijíti muž, který zlomí Jitčino srdce, a bylo mu truchlivo při vzpomínce, že kteréhosi dne

$

ztratí, své skromné místo v dívčině přízni nadobro.

Snažil se sice všemožně snížiti a odvrhnouti toto milostné bludařství, jak jmenoval Lipanský svoji bláhovou oddanost k slečně Machovcové, ale jeho srdce stále horlivěji ho přesvědčovalo, že marně se brání citu, jenž ho stále mocněji podroboval.

Chtě nechtě musel se obvodní lékař rozhlédnouti při tom také svojí minulostí. Neveselou a samotářskou. A také tyto vzpomínky stranily jeho srdci. Ztrativ poměrně záhy rodiče, otce dříve, matku později, ocitl se Lipanský na medicínské fakultě v Praze jako zcela chudý student. Ale zvyklý uskromňovati se, prokousal se jako nadaný posluchač celkem bez pohrom studijními léty a dokonce i jednoroční službu vojenskou si nezkráceně odbyl. Teprve potom se také na něho usmálo štěstí, když se stal sekundářem v nemocnici malého krajského města a později obvodním lékařem okresu, do něhož patřil také Bojarov.

Zvýšená výkonnost, jakož i horlivost v konání povinností a lidumilných úkonů, zabraly však v prvých letech samostatné prakse

$

veškeren čas Lipanského tak, že na potřeby srdce neměl ani času přemýšleti. Jedinou jeho stálejší společností byla rodina statkáře Machovce, s nímž se znal ještě z Prahy.

Zde také měl Lipanský po prvé příležitost poznati kouzlo intimního života, ale ani tehdy mnoho o jeho ceně nepřemýšlel. Po smrti Machovcově ďábel pokušení našeptával mu sice, že by se mohl ucházeti o svěží a vábnou dosud matku Jitčinu a také na Bojarově považován byl všeobecně za nápadníka osiřelé statkářky. Lipanský však záhy odmítl i tuto nabídku ve skutečnosti nikdy nepronesenou. To, co ho neodolatelně vábilo na Bojarov, bylo dětské srdce Jitčino, jež ochraňovati před úskoky a lstmi denního života obvodní lékař si bezpočtukráte uložil za povinnost.

Plnil ji také s poctivostí, které nikdo nemohl vyčítati jakoukoli zištnost, kromě tiché radosti jeho srdce, že se mu dílo daří.

Tak bylo po léta, v nichž Jitka vyspívala z hezkého dítěte v půvabnou dívku s množícími se sliby příští veliké krásy. S jejími vděky se však probouzel též její duch a tu již Lipanskému nejednou bylo za těžko zodpověděti tisíceré ty dotazy, jež se

$

rodily pod krásně klenutým čelem, stíněným hustými, temnými vlasy havraními…

Ale tyto obtíže, jak uspokojiti zvědavého motýlka, poletujícího dosud bezstarostně zahradou mladosti, neznepokojovaly ani tak obvodního lékaře, jako jistý neklid srdce, který při tom vždy pociťoval.

Bránil se mu ovšem, jak mohl, nadobro. se mu však nepodařilo zaplašiti jej žádnými prostředky.

Chtě nechtě, musil si Lipanský přiznati, že na slečnu Machovcovou myslí častěji, než jak by se slušelo na muže jeho rozšafnosti a s city mnohem něžnějšími, než jakými se projevuje prostá přátelská oddanost.

Lekl se zprvu tohoto poznání, ale později nebránil se mu, neboť nabyl přesvědčení, že tyto květy jeho nitra nikdy nemohou dozráti v stejné ovoce. Na nějaký čas vrátilo mu to nutnou rozvahu, ale jen po tak dlouho, dokud se Jitka neseznámila s Bucharem.

Od oné hodiny, kdy je obvodní lékař viděl pospolu na plese, jeho klid byl ten tam a nezískal ho znovu ani nyní, kdy na lůžku odvažoval příhody právě skončeného dne.

$

Veškero chování slečny Machovcové nasvědčovalo ovšem, že dobrodružství s Ivanem nezanechalo stop v jejím nitru, kdož však mohl věděti, zda se zítra nebo pozítří totéž nebezpečí nepřiblíží znovu v jiné podobě? A tak bude i Lipanský bojovati stále za něco, čeho získati neměl nikdy naděje, bude se rozptylovati, týrati a znepokojovati tak dlouho, až ztratí buď Jitku nadobro, nebo…

Lipanský se neodvažoval domysliti, poněvadž to, co dosud sám před sebou tajil, vnucovalo se nyní v jeho rozprouděné myšlenky s takovou silou, že si toho nemohl uvědomiti.

On, který se dosud nikdy o žádnou ženu nezajímal, musil si náhle přiznati, že černovláska z Bojarova, jíž mohl býti skoro otcem, opanovala úplně jeho srdce, a že by se jen těžko smiřoval se skutečností, která by slečnu Machovcovou z jeho života odvedla na dobro.

Avšak jakým způsobem měl tomu zabrániti? Což se mohl ve svých mužných letech ucházeti o toto rozkošné dítě?

Obvodnímu lékaři zdál se tento nápad svrchovaně pošetilým. Jitka by se mu zajisté

$

jen vysmála, kdyby se odvážil přiznati jí svoji náklonnost. A tato potupa pálila by pak odmítnutého nápadníka po celý život. Přes to jiná cesta nezbývala, třebaže tato znamenala v každém případě pro Lipanského hazardní sázku, jíž mohl sice rázem získati všeho, ale také nadobro všechno ztratiti.

Pozdě, velmi pozdě v noci usínal Lipanský, aniž se mu podařilo rozluštiti tuto otázku, kterou mu právě minulý den učinil tak naléhavou. Přes to vstával z rána nadmíru časně s jakousi lačnou nedočkavostí, čím ho překvapí nový den.

Jeho žádostivost měla však býti i v tom směru záhy upokojena. Obvodní lékař skončil právě ordinaci, když do jeho pracovny vstoupil — Ivan Buchar.

Lipanský jen stěží zadržel výkřik překvapení. Přes to se jeho vnitřní vzrušení odrazilo tak silně v jeho tváři, že se vstupující malíř bezděčně slabě usmál a rychle pronesl:

„Zdá se, že vás překvapuje moje návštěva, pane doktore?“

Oslovený pokrčil rameny:

$

„Myslíte-li tak, máte pro to patrně důvody,“ odvětil potom suše.

Buchar: „Ano!“

Lipanský: „Smím je tedy zvědět?“

Buchar: „Hned vám je sdělím. Má dnešní návštěva u vás týká se pochopitelně včerejší příhody v mém atelieru.“

Lipanský: „Ach!“

Buchar: „Divíte se?“

Lipanský: „Tak trochu!“

Buchar: „Máte k tomu též plné právo. Zastihl jste mne se slečnou Machovcovou za okolností, které by snad na její čest mohly vrhnouti nespravedlivé podezření.

Lipanský: „Snad?“

Host se tvářil jako by přeslechl poznámku lékařovu a pokračoval:

„Přicházím proto, abych vám dal vysvětlení.“

Lipanský: „Mně?“

Buchar: „Ano. Vám. Neboť vím, že vaše slovo na Bojarově mnoho váží.“

Lipanský: „Díky za uznání!“

Buchar: „Prosím. Je to zasloužené. Přijímáte je tak trochu s výsměchem, ale musel jsem je předeslati, mám-li opravdu vysloviti prosbu, pro níž jsem vlastně přišel.“

$

Lipanský: „Jakou prosbu?“

Buchar: „Abyste před paní Machovcovou vzal v ochranu naší lásku.“

Lipanský: „Čí lásku?“

„Buchar: „Mou a slečny Jitky.“

Lékař cítil, jak mu krev bije do spánků.

„Což vy a slečna Jitka…?“ zvolal.

Buchar: „Milujeme se!“

Lipanský: „Milujete se?“

Buchar: „Ano!“

Lipanský: „Jste si tím jist?“

Buchar: „Jsem!“

Lipanský: Řekla vám snad slečna Machovcová…?“

Buchar: „Neřekla přímo, vycítil jsem to však z jejího chování.“

Lipanský: „Neřekla vám to tedy…?“

Napětí v mozku lékařově se uvolnilo po tomto Rusově doznání. Pochopoval, že není ještě jeho hra ztracena, nevyslovila-li se Jitka dosud určitě.

„Vaše žádost je opravdu podivná,“ pronesl po chvíli hlasem zcela zklidněným. „Ale ježto si slibujete z mé přímluvy pro svoji věc určitý zisk, mohu vás ujistiti, že

$

neopominu ničeho, co by mohlo zabezpečiti opravdové štěstí slečny Jitky.“

Tvář. malířova se při této odpovědi lékařově ještě více rozzářila. Jeho jistota ve vítězství věci, kterou zastával, nedopřála mu vycítiti dvojsmysl, ztajený ve slovech Lipanského.

„Jak jste laskav! Vaše dobrota překonává veškero moje očekávání. Dovolíte-li, přijdu si v pondělí pro odpověď. Tuším, že býváte každé neděle na Bojarově,“ rozplýval se díky a lichotkami.

Lipanský oddychl si spokojeně, když Buchar byl za dveřmi. Usedl potom do křesla, aby si ještě jednou přemyslil úkol, který tak lehkomyslně na sebe vzal. Ale nechť o všem tak neb onak uvažoval, nemohl si zapříti, že konec konců to, co si včera přál, dnešek učinil mu skutkem. Postavil ho aspoň před rozhodnutí, které mělo utlumiti každou nejistotu, neboť také slečna Machovcová musila nyní přiznati, na kterou stranu se kloní její srdce.

V každém případě šlo tentokráte skutečně o rozhodný boj, o životní štěstí všech na něm zúčastněných, ale Lipanský

$

ku podivu nepociťoval obav před jeho výsledkem.

Teprve když v neděli dojížděl do Bojarova, základy jeho odvahy přestaly se mu již zdáti tak pevnými jako před několika hodinami. Stačil však jediný úsměv slečny Jitky a teplá srdečnost paní Machovcové, aby se opět vzpřímil a odhodlaně čelil osudu. Hovor, zprvu rozmarný a s věci na věc přeletající, dotkl se konečně i pravého účelu lékařovy návštěvy.

Bylo to ve chvíli, kdy domácí slečna odešla přichystati svačinu.

„Měl jsem včera návštěvu,“ začal lékař hezky od počátku.

Statkářka: „A koho?“

Lipanský: „Pana Buchara.“

Statkářka: „Což je ještě ve městě?“ divila se statkářka.

Lipanský: „Kde by byl?“

Statkářka: „Myslila jsem, že už je dávno za horami.“

Lipanský: „Snad by tam byl skutečně, kdyby ho tu cosi nedrželo.“

Statkářka: „Ráda bych věděla co?“

Lipanský: „Mohu vám to pověděti, milostivá paní.“

$

Statkářka: „Vy?“

Lipanský: „Ano.“

Statkářka: „Což to víte?“

Lipanský: „Právě tak dobře, jako pan Buchar.“

Statkářka: „A kdo vám to řekl?“

Lipanský: „On sám.“

Paní Machovcová nevycházela z údivu.

„A co vám řekl?“

„Že je to láska, která ho poutá k našemu kraji.“

„Láska? Nějaké děvčátko patrně? Hloupá husička, kterou obloudil s takovými sliby a milostnými návrhy. Věru, ráda bych věděla, kdo je tou ubohou obětí,“ trochu posměšně pronesla mladá vdova.

„Kdo? Jitka!“ prozrazoval jí Lipanský překvapující tajemství.

Statkářka vyskočila ze svého křesla:

„Cože? Má dcera? To není možné!“ vykřikla.

„Pokud jde o Jitku, není ovšem tato možnost tak zjištěna, naprosto však není o ní pochyby u pana Buchara, jenž se mi právě včera svěřil, že miluje vaši dceru a že doufá také v její přízeň…“

$

„Mně se zdá, že mne tu pomlouváte,“ ozval se té chvíle příjemný hlas domácí slečny, přinášející právě svačinu.

„Uhádlas. Polož však nejprve podnos, abys ho leknutím neupustila,“ doporučovala jí matka.

Dívka uposlechla.

„Je to tedy tak hrozné, o čem jste si právě povídali?“ zeptala se pak. Snažila se žertovati, ale v jejím hlase nebylo právě příliš rozmaru.

„O tom rozhodnouti náleží pouze vám, Jitko,“ teple odpovídal lékař.

„Oč tedy jde?“ tázala se.

„O nic méně a o nic více, než o to, že se pan Buchar uchází o tvoji přízeň,“ statkářka rychle předešla lékařovo vysvětlení.

„Pan Buchar? A jak by mohl?“ namítla Jitka rozpačitě.

„Domnívá se, že jste mu nakloněna,“ vykládal jí doktor Lipanský.

„Což vám to řekl?“ vyhrklo děvče.

„Ano!“

„Kdy?“

„Byl včera u mne a prosil, abych se za něho u vaší paní matinky přimluvil. O vaší

$

náklonnosti, jak se mi zdálo, nebyl v pochybách.“

„A kdo mu dal právo domnívati se něco podobného?” pohněvaně pronesla slečna Machovcová. „Já ještě ne!“ bránila se.

„Zde máte nejlepší odpovědi“ zřejmě potěšena hlásila se k slovu její matka.

Lipanský se mírně uklonil.

„Očekával jsem ji!“ řekl pak rovněž uspokojeně. „Děkuji vám, Jitko!“ dodal a podával dívce ruku. Stiskla ji srdečně.

Tím se zdála celá záležitost vyřízena. Alespoň pro statkářku. Ne však pro její dceru. Tušilať, že její kmotr neřekl dosud vše, co věděl a velmi ji mrzelo, že nebylo možno ihned s ním pohovořiti o samotě, neboť paní Machovcová neměla chuti vzdáliti se ze salonu a k procházce nevábilo počasí.

Sníh počínal táti a jaro se hlásilo jemnými tuchami. Těžké, vodnaté mraky visely nad krajinou a chvílemi s plihými vločkami padal drobný dešť.

Nebylo-li venku vlídně, tím mileji se sedělo v teplém salonku při bohatém stole a v příjemné dámské společnosti. Přes to se

$

hovor neustále jaksi trhal a zájem o probírané látky se rozptyloval.

Konečně statkářka vstala a opustila pokoj, aby dohlédla na hospodářství a do kuchyně. Byl to okamžik, na který nejen Jitka, nýbrž i Lipanský čekal, neboť také on pochopoval, že odpolední hovor o domněnkách Bucharových potřebuje ještě dalšího vysvětlení.

„Vím, že mne máte nyní znovu v podezření,“ počala slečna Machovcová, když se zavřely dveře za její matkou.

„Proč bych měl? Nikdy mne nic podobného nenapadlo,“ ujišťoval ji Lipanský.

„Myslila jsem tak, poněvadž jste vyslyšel Bucharovu prosbu.“

„Nemohl jsem ji odmítnouti,“ přiznával se lékař.

„Proč?“

„Poněvadž jsem také já toužil věděti pravdu.“

„Což jste ji nevěděl?“

„Ne zúplna.“

Lipanský odmlčel se na okamžik.

„Tažte se tedy na co chcete. Odpovím vám!“ vybídla ho Jitka.

$

„Bojím se, abych se vám nezdál směšným!“ namítl ještě.

„Proč?“

„Poněvadž nejste povinna na tyto důvěrné věci mně odpovídati.“

„Ale já vám slibuji, že odpovím,“ prohlásila slečna Machovcová pevně.

Tu si konečně Lipanský dodal odvahy a řekl:

„Tušil jsem, že tvrzení Bucharovo, jako byste vy mu byla nakloněna, nebude pravdivé. Ale přes to rád bych zvěděl, potkala-li jste se, Jitko, vůbec kdy s mužem, jehož cit by se byl dotkl opravdu vašeho srdce, jako jitřní vánek poupěte, určeného k rozkvětu.“

„S jediným!“ prohlašovala slečna Machovcova přímo.

„A tento muž?“ rozechvělým hlasem vyzvídal lékař.

„Stojí přede mnou!“ přiznávala Jitka stejně upřímně.

Lipanský znachověl úžasem.

„Ne! Ne! To není možné. Jistě jen žertujete se mnou. Ale potom je to věru krutý šprým, Jitko,“ bránil se, všecek rozrušen.

„Nežertuji,“ pronesla dívka vážně.

$

Chopil ji za ruku, zmaten jako zamilovaný student.

„Což jste přece tužila, čím mně již dávno jste, a jak vás mám rád… vás jedinou na celém světě?“

„Což jste mne denně o tom nepřesvědčoval?“ otázala se.

„A vy … vy, Jitko?“

„Již jako dítě měla jsem vás ráda. Lety sílil ve mně něžný ten cit. A nyní, nyní, kdy jsem vyspěla …“ svěřovala se mu.

Pochopil, že mu odpovídá jeho vlastními slovy.

„A nyní? Ne! Neříkejte to, Jitko. Je to vše příliš krásné, než abych tomu mohl ihned uvěřiti. Když jsem dnes odjížděl k vám, bylo ve mně plno odvahy k boji za štěstí mého života, o němž jsem se sotva odvážil sníti. Ale nyní vím, že nikdy bych v něm nebyl zvítězil bez vaší pomoci. Jak vám mám za to děkovati! Jak vám mám neskonale děkovati!“ zajíkal se až pohnutím.

„Což jste, zajišťuje si svoje, nebojoval také za mé štěstí?“ namítla mírně.

Schýlil se, a jemně ji poceloval na čelo.

$

„Můj sladký, něžný sne!“ šeptal vroucně, „neboť, kdož ví, není-li to vše opravdu než bludná pouť za zářící vidinou, které nedostihnu nikdy … nikdy …“

„Což vy ještě pochybujete?“ vyčetla mu mazlivě.

Zakýval záporně hlavou:

„Nepochybuji. Bojím se jen.“

Jitka: „Čeho?“

Lipanský: „Že nebudu snad moci i při nesmírném štěstí, jež v tomto okamžiku pociťuji, splniti všechna ta očekávání, která naplňují vaše srdce.“

Jitka: „A proč?“

Lipanský: „Jste dosud mladá. Možná, že vás lákají červnové růže a stejně rudé bouře žhavého lidského léta. A já — jak málo z toho mohu vám nabídnouti! Proto nepřijímám ještě záruky svého blaha, třebaže vy přinesla jste mi dnešní svojí důvěrou největší radost života — — —“

Jitka: „Stačí, dovedete-li vykouzliti ,duhy’ krásné a klidné pohody nad krajem, který budeme procházeti spolu. Vězte! Nikdy jsem netoužila po velikých vášních, neboť klid mého rodného domu naučil mne vážiti si rozvahy. I tato skutečnost nechť

$

vám dotvrdí, proč se moje úcta k vám změnila v oddanost i proč je pošetilá každá vaše obava.“

Pronesla poslední slova tak přesvědčivě, že nemohl již pochybovati.

„Chcete jít tedy skutečně se mnou, po mém boku, má přítelkyně, družka, žena?“ zeptal se jí vážně.

„Chci!“ přisvědčila prostě.

Přivinul ji něžně, skoro ostýchavě k sobě, načež zašeptal:

„Učiním vše, abych byl hoden vaší lásky. Slibuji, že vám jediné dám, veškeru lásku, které je schopno moje srdce a všechno, co je nejcennějšího v mých vlastnostech. Nasadím zkrátka vše, abyste nikdy nemusila litovati, že jste se svěřila vůdcovství člověka, který vás již od dětství miloval mužnou a celou láskou.“

„Nepochybuji o tom, Miloši!“ pronesla pevně, po prvé ho oslovujíc důvěrně.

„Díky, Jitko!“ odvětil Lipanský vyjasněně a políbil dívce ruku. Ale ona sama mu nabídla rty. Uzavřeli tedy polibkem dohodu pro budoucnost, nezpozorovavše ani, že u dveří stanula paní Machovcová. Musila se proto sama prohlásiti.

$

„Takhle vy mně tedy hospodaříte za mými zády,“ rozkřikla se žertem, ale Jitka rychle jí odpověděla:

„Nezbylo nám nic jiného, když ty sama jsi mi vždy Miloše až podezřele vychvalovala.“

Lipanský stál před statkářkou všecek zmaten.

„Promiňte, milostivá…“ začal.

„Není čeho promíjeti, vždyť sama jsem si vždy horoucně přála tohoto spojení,“ vykládala paní na Bojarově.

Lipanský nevěřil sluchu.

„Jistě?“ divil se. „A já se ani v myšlenkách neodvážil vzepnouti tak vysoko,“ při znával se.

„Co na tom! Jen když jste došel přece tam, kde jsem vás chtěla míti,“ usmála se paní Machovcová a její teplý pohled dlouze utkvěl na tom, jehož touto chvílí přijímala za syna.

Onoho večera seděli všichni dlouho v důvěrném salonku, hovoříce o budoucnosti. Když pak se rozmluva dotkla také otázky svatby, paní Machovcová navrhovala, aby byla uskutečněna co nejdříve.

$

„Jitka má vše připraveno, a co se vás týče, Miloši?“

„Postačí-li mé příští choti můj dosavadní byt, dokud nenajdeme lepšího… domlouval se.

„Pro naše štěstí bude až příliš veliký,“ přerušila ho Jitka. „Ostatně nesmíme zapomínati na maminku a na Bojarov,“ dodávala rychle.

„To bych si také vyprosila,“ žertovně souhlasila její matka, „nebo jinak musila bych sama drahé tváře vím, že návštěva tchyní nebývá u novomanželů právě vítána.

Žertovali tak až do odjezdu Lipanského.

„A na Buchara jsme docela zapomněli,“ pronesl náhle, když již vstupoval do vozu. „Co mu jen řeknu?“

„Pravdu!“ pevně odvětila Jitka.

„A bude-li o ní pochybovati?“

„Pošlete ho ke mně!“

„Pošlu,“ sliboval lékař, nepřemýšleje o tom, k čemu se zavazuje. Byl by ostatně slíbil v této šťastné hodině vše, co by bylo od něho žádáno.

Vraceje se do města, vzpomínal znovu jitřních obav a dvojnásob se radoval ze svého

$

vítězství. Také na Buchara myslil, a těšil se, jak ho udiví svým úspěchem.

Jeho celý život se přetvořoval v těchto chvílích, kdy lidské blaho stálo mu tak blízko … tak blízko … Jeho budoucnost mnoho, přemnoho mu slibovala, on však toužil vzíti z ní jen tolik, co by zabezpečovalo štěstí té, která vnesla do jeho samoty teplý jas slunce.

„A slunce!“ vyslovil polohlasně, mysle na Jitku.

Ji, jen ji, odměnit dary celého života za její vlídnost, za její důvěru, kterou projevila Lipanskému způsobem tak okouzlujícím, a za každé vlídné slovo, za každý něžný úsměv — toť byl na příště úkol, který si blažený lékař postavil přede všemi ostatními. O něm uvažoval dlouho do noci, jemu patřila prvá vzpomínka při pozdravu nového dne.

Plál v samém zlatě slunečním a blízkost jara ještě více podmaňovala přírodu i lidské duše svými jemnými čary.

Přes to, že Lipanský pozdě usínal, vstal opět dříve než jindy, neboť štěstí nedalo mu spáti.

$

Rychle se tedy oblékl, otevřel okno a prošel ordinací. Byla dosud prázdná a úsměv slunečních paprsků zrcadlil se v lesklých nástrojích, na skle i na bílém přízemí.

O chvíli později přišourala se stará posluhovačka, pozdravila a předložila lékaři snídani. Oddechovala těžce a byla zřejmě prací unavena.

„Již mně nějak nohy neslouží,“ vykládala svému zaměstnavateli na jeho dotaz. „Pan doktor se bude muset ohlédnout po někom mladším.“

Lipanský přisvědčil.

„Možná, že tak učiním dříve, než se nadějete,“ prozrazoval se.

Babka sebou trhla:

Snad se nebude pan doktor ženit?“ vyzvídala.

A kdyby? Spáchal bych snad tím smrtelný hřích?“

I chraň Bůh! Milostpán nemohl by učiniti nic moudřejšího.“

„Vy byste mi tedy tento krok schvalovala?“ vyzvídal.

„Což pak na mně, staré osobě, záleží! Pan doktor jistě ví, co má dělat. Žije tak sám a to není člověku zdrávo, ani příjemno.

$

Muž bez ženy, to je jako ovoce bez stromu. A milostpán si může vybrat. Na každém prstu může jich mít pět.“

„Mně stačí pouze jedna,“ dobrosrdečné se přiznával Lipanský a stařeně na rozloučenou na rameno poklepal:

„Tak jen hezky zpříma, milá Baruško, abyste si mohla na mé svatbě ještě zatančit „

Posluhovačka odešla, a ježto předsíň hlučela již hovorem, obvodní lékař ihned začal ordinovat.

Nebyl ještě se svými pacienty u konce, když se ohlásil Buchar.

„Nevytrhujte se, pane doktore, počkám!“ prohlašoval k Lipanskému, sotva vstoupil.

„Budu v malé chvíli hotov,“ odpovídal lékař.

Mluvil pravdu, neboť poslední nemocný odešel po několika minutách a Lipanský s malířem osaměli.

„Nuže, jakou mi nesete zprávu? tázal se Ivan nedočkavě.

„Ne právě veselou!“ odpovídal mu lékař.

Buchar: „Paní Machovcová odmítla tedy…“

$

Lipanský: „Paní i dcera.“

Buchar: „I slečna Jitka? Nemožno!“

Lipanský: „Je tomu tak, jak pravím.“

Buchar: „Paní Machovcové se konečně nedivím. Ale proč by její dcera…?“

Lipanský: „Poněvadž se už rozhodla pro jiného.“

Buchar: „Pro jiného? Rád bych věděl pro koho. Kromě vás, pane doktore, nestýká se přece s nikým. A vy? Mohl byste býti spíže jejím otcem. Či snad přece?“

„Ano!“ pronesl Lipanský pevně.

Buchar trhl sebou překvapeně.

„Vy?“

„Ano. Já!“

„Tak je to tedy?“ posměšně vyrážel host. „Nu, věru, nemohl jsem si vybrati lepšího přímluvčího…“

„Myslím, že jsem se vám nenabízel,“ Lipanský na to.

Buchar zahuhlal cosi nesrozumitelného, načež odcházel.

„Vynasnažím se, abych vám nezůstal za tuto službu dlužen,“ pronesl ještě ve dveřích.

„Jsem vám vždy k službám,“ odvětil lékař, zavíraje za ním dveře. Byl rád, že

$

má konečně i tuto záležitost vyřízenu. O hrozbě Bucharově ani nepřemýšlel. Byl přesvědčen, že se nemá čeho báti. Jist oddaností Jitčinou, nebál se budoucnosti ani jejích zkoušek. Ba, byl ochoten podstoupiti kdykoli i nejtěžší z nich, jen aby ta, která měla býti jeho ženou, zůstala ušetřena všech svízelů.

Pln nejlepší nálady spěchal do nemocnice, kde ho již očekávali. Sám napojen štěstím, přinášel ochotně každému z něho paprsek. Zvonilo poledne, když skončil a odcházel poobědvat do panského hostince, kde sedával s malou společností.

„Tak, co je nového, pane doktore?“ tázal se příchozího hostinský a nečekaje na odpověď, pokračoval: „Dnes jste si nějak pospíšil. Z pánů dosud žádný nepřišel.“

„Mám odpoledne ještě něco na práci, použil jsem tedy volné chvíle,“ vysvětloval Lipanský.

Restauratér ho tedy již nezdržoval a co nejrychleji obsloužil. Obvodní lékař ještě aspoň letmo pročetl noviny, načež opustil hostinec dříve, nežli vešel prvý z jeho obvyklých spolustolovníků.

$

Den byl dosud plný záře a jarního proteplení, což obé utvrdilo ještě v Lipanském jeho záměr, pěšky odebrati se tam, kde stále meškaly jeho vzpomínky.

Do Bojarova!

Cesta mu příjemně ubíhala. Sníh se již skoro všude propadl do hlubin a ve vzduchu zvonil zpěv ptáků s předtuchou blízkého jara v jejich hrdélkách. Pokud mohl přidával Lipanský stále do kroku. Připadal si tak mladistvým, jako nikdy před tím. Byl by nejraději běžel, aby již dostihl cíle. Všechen po léta zadržovaný cit bouřil v něm, omlazoval mu krev, vzrušoval srdce.

Ale trvalo skoro půl druhé hodiny, nežli se mu v dáli začervenala střecha Bojarova, v teplých měsících téměř úplně skrytá za mohutnými koši ovocných stromů. Lékaři se zajiskřilo v očích. Všecek roztoužen docházel do statku, jehož dvůr byl téměř liduprázdný.

Avšak právě v okamžiku, kdy vstupoval do zámečku, na schodech se ozval lehký dívčí krok. Lipanskému srdce skočilo do hrdla.

„Aby to tak byla Jitka!“ zatoužil.

Byla to skutečně.

$

„Tušila jsem, že přijedete, Miloši!“ zvolala.

„A těší vás to aspoň trošičku?” tázal se příchozí, vítaje se s ní.

„Těší mne to nesmírně!“ přiznávala se slečna Machovcová bez ostychu.

Host rychle ji následoval po schodech vzhůru.

„A co je nového?“ vyzvídala dívka cestou.

Lékař pochopil, že se ptá po Bucharovi a trochu se mu srdce sevřelo bezděčnou žárlivostí.

„Týká se tato otázka Ivana?“ pronesl nesměle.

Pronikla jeho obavy a usmála se:

„Co je mi po něm! Ta záležitost byla přece jen věcí vás dvou.“

„Vyřídili jsme si ji také!“ oznamoval Lipanský vesele. Jeho duševní rovnováha byla opět napravena.

Společně vešli pak do salonku paní Machovcové.

„Slyšela jsem vás už na schodech,“ vítala příchozí.

„Přišel jsem tentokráte nezván,“ omlouval se lékař.

$

„Od včerejšího dne je můj dům vaším,“ odpověděla statkářka.

„Jsem šťasten, najdu-li zde opravdu domov, kterého jsem nepoznal,“ přiznával host.

„Pokusíme se o to, nahraditi vám jej,“ slibovala paní Machovcová.

„Jistě se vám to podaří,“ odpovídal příchozí teple.

Rozhovořili se potom, aby ustanovili den, kdy mělo býti veřejně prohlášeno zasnoubení doktora Lipanského se slečnou Machovcovou. Usjednotili se na tom, aby to byl 21. březen, prvý jarní den. Scházely do něho sice sotva dva týdny, ale k této rodinné slavnosti, k níž sezváno jen nejbližší příbuzenstvo nevěstino, nebylo třeba žádných zvláštních příprav.

Zasnoubení odbylo se skutečně za překrásné jarní pohody, jež okouzlila přírodu i lidská srdce. Omládlá země napájela vzduch těžkou živnou vůní, hladká první zeleň okrášlila břehy a štědrá Vesna na jemné snítky a mladé haluze navěsila tisíceré třásně zlatohnědých jehněd.

Z přítomných zvláště se zalíbil Lipanskému bratranec statkářčin, farář Havlena

$

z malé horské fary, muž přímých názorů a získávajícího chování.

„Kdyby vás někdy mrzel život zde, v údolí, utecte se k nám, na hory. Přinesou vám zapomenutí všech starostí,“ domlouval lékaři.

„Doufám, že se tak nikdy nestane, ale kdyby snad přece, odvolám se jistě na vaše vlídné pozvání,“ odpovídal mu Lipanský.

„Inu, žení-li se člověk, nemůže nikdy předvídat, co se stane,“ zažertoval jeden z hostů.

„Béře-li si takovou ženu, jako je Jitka, pak se nemá čeho obávat,“ hájil se lékař a vroucím pohledem utkvěl na své snoubence.

Byla vskutku rozkošná ve svých jemně fialových šatech s výstřihem, odhalujícím krásnou oblost jejích ramen a úběl její štíhlé šíje. Také ona zachytila jeho pohled a odpověděla mu stejně vroucně. Po chvíli dokonce povstala, aby přispěla -ohroženému na pomoc.

Tolika sršánům se jediný člověk neubrání,“ omlouvala svůj příchod.

„Sršáni se rozprchávají před slunečním paprskem,“ odpovídal Havlena a vrátil se s ostatními ke stolu.

$

Jitka s Milošem osaměli. V tomto významném dni po prvé.

Zvolna blížil se jarní večer, modrý a plavý. Oblaka při dalekých obzorech přejala barvu zlatého rouna, sladký sluneční jas se stal ještě něžnější.

Jitka otevřela okna, oddaně nabízejíc svoji líbeznou tvář polibkům rusého večera. Mlčky a všecek okouzlen dívčinou krásou, stál vedle ní její snoubenec. Dlouho nikdo z nich nepromluvil. Teprve když ruka Lipenského jako by náhodou dotkla se dívčiny a prsty obou se sevřely, Miloš pronesl polohlasně:

„Jak lahodný večer! Kéž by jeho tichý smír byl obrazem naší společné budoucnosti!“

Jitka mírně přisvědčila.

„Věřme, že bude, vždyť je pouze v naší moci, aby se toto přání splnilo.“

Přivinula se pak k němu něžně a on jí vdechl jemný polibek na černé vonné vlny jejích kadeří.

„Vím, má zbožňovaná, že je to nezasloužené štěstí, které mi osud nabízí v tvém úsměvu,“ řekl pak, „ale neuslyšíš nikdy

$

výčitky z mých úst, rozhodneš-li se kdy odepříti mi ho.“

Podívala se na něho udiveně.

„Co to říkáš?“ tázala se pak.

Lipanský: „Přiznávám se jen k obavám, které mne už nejednou napadly.“

Jitka: „Jsou zbytečny. Neberu nikdy zpět, co jsem jedenkráte darovala. Sama před sebou bych se musila stydět.“

Lipanský: „Přes toto ujištění, které tolik obšťastňuje mé srdce, ponechávám ti v každém případě záruku osobní svobody. Chci však věřiti, že jí nezneužiješ,“ pokračoval Lipanský.

„Bláhový!“

To bylo vše, čím mu odpověděla.

„Nebylo by štěstí, kdybychom se o ně nechvěli,“ podotkl k tomu ještě, ale potom rychle stočil proud hovoru, neboť se k nim přiblížili hosté.

„Přicházíme se s vámi rozloučit,“ vysvětlovali svůj příchod.

„Tak brzy?“

„Je již skoro večer. A domu daleko,“ omlouvali se.

„K nám do hor nejdále,” hlučně ozval se farář, „a proto tu raději zůstanu.“

$

„A vale ovečky, důstojný pane?“ zažertoval jeden z přítomných.

„Nehrozí jim nebezpečí,“ odpovídal Havlena. „Vlci vždy mají namířeno spíše dolů do údolí, než vzhůru do hor, kde by jim vítr důkladně profoukal kožichy.“

Přítomní dali mu za pravdu. Veselý hovor skončil pozváním ke stolu, k němuž se dostavili všichni hosté, jako by rázem zapomněli na dřívější spěch.

Když se konečně opravdu schystali k návratu, přidružil se k nim také Lipanský. Paní Machovcová nabídla mu sice rovněž hostinský pokoj v sousedství, ale odmítl zdvořile tuto úsluhu.

Tázala se ho na důvody.

„Před měsícem byl bych snad pozvání přijal, jako domácí lékař, dnes však.. vysvětloval.

„Rozumím vám,“ přisvědčovala statkářka. „Bojíte se o dobrou pověst Jitčinu.“

„Byl jsem jí vždy pamětliv, ale teď musím nad ní bdíti dvojnásob pečlivě.“

Paní Machovcová podávala mu ruku.

„Však to nebude již dlouho trvati a tyto ohledy přestanou úplně,“ řekla povzbudivě a rozloučila se srdečně s příštím zetěm.

Lipanský odjížděl šťasten.

Nyní teprve mohl celý svět zvěděti o radosti, která přetvořila jeho život a též on sám se nemusil tajiti láskou, již nosil ve svém srdci tak dlouho.

O to, aby se o jeho brzké svatbě dozvěděli v městě, kde působil, i v okolí, kde měl pacienty, nebylo mu třeba se starati. Již příštího dne šeptali si všude zajímavou novinu o včerejším zasnoubení doktora Lipanského se slečnou Machovcovou. A hned také se všech stran se sypala blahopřání. Upřímná od těch, kdož lidumilnému lékaři a samotářskému učenci byli srdečně oddáni, pokrytecká od oněch, kteří záviděli Milošovi jeho štěstí, zvláště pak od žen, jež si samy na něho myslily. A také těch bylo dosti. Ve městě považovaly sice již dávno vdavekchtivé krasotinky obvodního lékaře za zatvrdlého mládence, přes to však v skrytu svých roztoužených srdcí nejedna byla odhodlána tomuto neužitečnému hříšníku podati ruku, jen kdyby se jí chtěl uchopiti.

$

Ale pro něho jako by ženy nebyly vůbec. Setkal-li se s některou, pohovořil s ní, sice vlídně, ale vždy s onou chladnou zdvořilostí, která již předem vylučovala každou důvěrnost. Nepřikládal proto s počátku ženský městský svět žádného zvláštního významu ani jeho návštěvám na Bojarově. Byloť všeobecně známo, že Lipanský patřil k důvěrným přátelům nebožtíka Machovce.

Proto zpráva o zasnoubení obvodního lékaře s Jitkou způsobila ve městě pravou sensaci. Zvláště ženské jazyky zkoušely na ní všestranně svoji břitkost.

„Vida ho, tajného hříšníka, kozla starého, mlsného požívače. Před světem se tváří, jako by musil propadnouti ďáblu, kdyby se na některou ženu usmál a zatím, jakmile je bezpečno, že ho nikdo nevidí, odváží se sáhnouti po ovoci sotva dozrálém. Nu, mnoho radosti s nim jeho mladá paní zrovna mít nebude — s medvědem starým. Ale dobře jí tak! Sama nosila hlavu až ve hvězdách a každým ze slušných mladých lidí okázale pohrdala. Jen aby se nepřepočítala!“

Tak a podobně vyzněly klepy těch, kdož snoubencům potají záviděli.

$

Ale ti dva, šťastní a blažení, nepřipouštěli do svých rozjásaných srdcí ani jediného zlozvuku, ani jediného stínu. Každý den nabízel jim nový radostný dar, i když jím byla jen jistota, že se znovu o krok přibližují dni, který je spojí nerozlučně pro život i smrt!

Konečně také on rozkvetl v opojné májové kráse, tak štědré na všechny půvaby vyspělého jara.

Celý kraj kolem Bojarova se změnil v jedinou zahradu kvetoucích korun a také cesta do města vroubena byla samými rozkvetlými jabloněmi.

Když svatební průvod vyjel ze statku, nebe se modralo bez mráčku a teplé slunce rozpouštělo nejněžnější vůně ve vlahém vzduchu. Vysoko pod čistou oblohou zvonily zlaté zvonky v hrdle skřivanů, zatím co, země svěží květy obracely barevné hlavičky po těch, kdož ujížděli k městu, aby ve starobylém chrámu utvrdili sladkou úmluvu svatební.

Ač byl všední den, zvědavci naplnili kostel do posledního místečka.

Spanilost nevěstina, zahalená bílým závojem, podráždila závist žen a zvýšila

$

obdiv u mužů. Ale přes všechna různá mínění o tomto sňatku, nikdo nemohl říci, že by ženich vypadal staře vedle své krásné snoubenky. Mírný a pracovitý život Lipanského odvděčoval se mu tím, že mu i v mužných letech uchoval mladistvost vzezření a svěžest duševních i tělesných sil. Když průvod vešel do chrámu, rozhučely se varhany slavnostním Mendelssohnovým pochodem ze „Snu noci svatojanské“. A když kněz spojoval ruce blažených snoubenců, varhaník umělec přidal k němu Smetanovu arii „Jsme svoji“ z „Hubičky“, přednesenou velmi vroucně dvojicí vynikajících členů místního zpěváckého spolku.

Po obřadě kde kdo spěchal blahopřáti Šťastným novomanželům. Jen Ivan Buchar se neobjevil mezi gratulanty, ba ani v chrámu ho nikdo neviděl. Teprve později se vysvětlilo, že opustil nadobro město, záhy po zasnoubení Lipanského se slečnou Machovcovou. Tušil asi, že svoji úlohu zde dohrál. Choť Jitčin byl však povděčen i této náhodě, neboť odchodem umělcovým na jiné působiště, odpadlo i nebezpečí jeho vtíravosti.

$

V kostele ovšem si nikdo na Buchara ani nevzpomenul. O jeho stycích s bývalou slečnou Machovcovou téměř nikdo nevěděl a tak nebylo ke vzpomínce na ruského malíře žádných důvodů.

Obřad skončil v plné harmonii a za stejně vítězného jasu slunečního vraceli se svatebčané na Bojarov.

Když odjížděli, ozvala se slavnostní střelba a ihned po té povozy musely stanouti, neboť chasa ze statku zatáhla po starém zvyku cestu novomanželům a nepustila jich dále, dokud se nevyplatili.

V nejlepší náladě, kterou zvlášť rozjiskřoval bodrý humor faráře Havleny, jenž vykonal svatební obřad, zasedli všichni k slavnostní hostině, která se protáhla až do noci.

A ještě potom se nikomu nechtělo pomýšleti na návrat do města a na odchod z rozjařené společnosti hodujících.

Mezi slavnostními řečníky prvé místo zaujal ovšem farář Havlena. Přirovnal manželství cestě k vrcholkům hor, na níž číhá pro jedince tolik nebezpečí, že jich sotva může překonati sám, ale nad nimiž snadno

$

vítězí dvojice bytostí, navzájem zcela si důvěřujících.

Jeho řeč, pronesená prostě a srdečně, odměněna byla hlučným potleskem.

Po Havlenovi vystřídalo se ještě několik mluvčích, načež řetěz přípitků uzavřel Lipanský, jenž poděkoval všem za projevy přátelství a sliboval jménem choti i svým, že jich nikdy nezapomenou.

Hosté rozcházeli se krátce po půlnoci a bilo právě dvanáct, když Jitka s manželem vešli do pokojů, které jim byly na Bojarově přichystány.

Teprve nyní pochopili vlastně oba význam událostí, která naplnila minulé hodiny.

„Jaký to byl den a co vše nám daroval!“ pronesl Lipanský vroucně. „Modro, květy, píseň a nyní hvězdy a ráj,“ dodával.

Jitka tiše přikývla.

Miloš pokračoval:

Dříve však, nežli do něho vejdeme, ještě naposledy, má nejdražší, zeptej se svého srdce, zda nezůstal v něm jediný stín nedůvěry vůči mně, jediné přání nesplněné, jediná touha nevyslyšena. Dal jsem ti ovšem bezpodmínečně veškeru svoji lásku, ale stále

$

se strachuji, že bude to příliš nepatrný dar za to, co tys přinesla do mého života, který náleží napříště pouze tobě.“

Jitka: „Dosáhla jsem jen toho, po čem jsem toužila. Proto je má radost z tohoto dne tak čistá.“

Lipanský: „Dejž osud, aby zůstala taková vždy,“ povzdychl.

Jitka: „Záleží to přece jen na nás! Na tobě a na mně.“

Lipanský: „Více na mně, než na tobě,“ bránil se.

Jitka: „Proč?“

Lipanský: „Poněvadž ty jsi svrchovaná dárkyně štěstí, které já, nehodný, pouze přijímám.“

Jitka: „Když tomu tak, ač o tom pochybuji, má radost z obdarování nebude menší tvé z mého daru,,“ ujišťovala ho.

„Lipanský: Jak jsi líbezná!“

„Jitka: „Jsem jen taková, jakou jsi mne vychoval,“ namítla.

Lipanský: „Vychoval pro sebe!“

Jitka: „Musíš však i nadále mně zůstati vůdcem, můj milý.“

Lipanský: „Zůstanu, budeš-li si tak přáti.“

$

Jitka: „Prosím o to. Myslím však, že my oba budeme míti i bez mé součinnosti vždy nejspolehlivějšího vůdce.“

Lipanský: „Koho míníš?“

Jitka: „Což nevíš?“

Zarděla se, načež zašeptala:

„Myslíš…“

Dořekli pak společně:

„Lásku!“

A bylo oběma ve výsostné té chvíli, jako by skutečně zaslechli tichou komnatou provlniti sladký ševel perutí..

To něžná vidina cheruba lidského milování prošla kolem nich, aby požehnala těm, kdož se odevzdali v její ochranu s takovou pokornou oddaností.

Hlava Jitčina odpočívala na hrudi Milošově a jeho rty v dlouhém polibku se dotýkaly jejích vonných kadeří.

Několik nevýslovně šťastných okamžiků tak nahromadilo v tomto oblažujícím přilnutí. Teprve potom pronesl Lipanský:

„Jsi jistě unavena. Bylo příliš mnoho dojmů v dnešním dnu. A jejich slavnostní tíže spočívala jen na nás dvou. Třeba si odpočinouti.“

Přikývla:

$

„Jsem opravdu unavena.“

A dodala prostě:

„Půjdeme na lože.“

Nabídl se:

„Zavolám služku.“

Ale mladá paní odmítla:

„Ne! Ne! Šla již jistě spát, vždyť od časného rána byla na nohou. Převléknu se sama. A bude-li mi něčeho třeba, zavolám tě,“ dodala rozkošně.

A zmizela za průsvitnou storou sousední komnaty.

Také Lipanský odkládal slavnostní šat. Světlo noční lampy tlumené kaleným sklem, jen slabě ozařovalo svatební komnatu a tajemné přítmí, které panovalo v ložnici, způsobilo, že zjev Jitčin v krajkách a hedvábí zvýšil ještě kouzelnou svoji podmanivost. Lipanský nemohl se k tomu nepřiznati:

„Jak jsi krásná,“ vzdychal roztouženě.

„Krásná pro tebe!“ odpověděla.

„A zůstaneš takovou pro mne vždy?“

„Vždy!“

„Jen pro mne?“ opakoval důrazně.

„Jen pro tebe!“

Slibuji ti rovněž, že se má láska k tobě nikdy nezmění,“ přísahal.

$

„I já chci ti dáti podobnou záruku,“ zašeptala.

„Čím?“

„Sama sebou!“ odpovídala. A když dosud stál před ní jako očarován, vyzvala ho s nevýslovnou cudností.

„Jsem tvá! Vezmi mne!“

Tu konečně rozepial Miloš svoji náruč, aby na své srdce přitiskl tu, pro níž bylo tak sladce žít a pracovat… Svoji choť!

Svoji vytouženou, zbožňovanou ženu.

Sladký mír panoval v celém domě. Všichni již odpočívali po svatebním dnu. Jen ti, které korunoval, bděli dosud.

Venku stříbřila se divukrásná májová noc. Všechny hvězdy vysvítily … Všechny, i ty nejmenší. Vzduch byl prosát vůní tisícerých květů a sladká vlna tohoto opojení velnula se i k těm, které tato blažená hodina změnila v milence.

Usínali si v objetí, když již ve velikých dálkách slabě zazářila zlatá křídla plamenných ptáků ranních úsvitů.

Ale pro ně i ta vzdálená světla nemohla býti ničím jiným, než pochodněmi, vedoucími oba do ráje příštího jejich společného života

$

Počínal v samých nadějích.

Po několika dnech, ztrávených na Bojarově, novomanželé odstěhovali se do města, kde se mladá paní rázně ujala vedení vlastní domácnosti. Bylo zřejmo, že ji těší nové povolání, a že se všemožně snaží, aby zpříjemnila život svému choti, který sám však tvrdil, že je svrchovaně šťasten pouhou Jitčinou přítomností.

Také prvé měsíce jejich společného soužití se rychle nahromadily bez jediného stínu, který by byl mohl jakkoli zakaliti jas jejich manželské pohody.

Dokud si Lipanského vyžadovali jeho nemocní, mladá paní nikdy se neodvážila zdržeti ho od povinností, ale jakmile denní práce skončila, přála si vždy toužebně, aby Miloš patřil výhradně jen jí…

A on ochotně se podvoloval jejímu přání. Měl sice rozpracováno veliké vědecké dílo, ale i to zůstalo nepovšimnuto od chvíle, kdy do domu obvodního lékaře vešla mladá, půvabná vladařka. Jí, jenom jí, sloužil nyní Lipanský s bezměrnou oddaností. Jako dříve on sám, tak nyní oba zajížděli pravidelně na Bojarov, kde se statkářka vždy upřímně těšila z jejich shody.

$

„Žijete tak, poněvadž se mezi vás nepletu,“ žertovala.

Ale její zeť rychle namítl:

Nikoli, maminko. Vy jediná scházíte nám k plnému štěstí.“

A paní Jitka stejně přesvědčivě potvrdila vřelé doznání manželovo. Paní Machovcová měla zřejmě radost z těchto lichotek.

„Však přijdu, až mne budete míti zapotřebí,“ slibovala. „Záleží jen na vás, aby to bylo co nejdříve.“

„Nu, dobré vůle nám k tomu neschází, viď, má milá,“ odpovídal lékař.

Jitka však místo souhlasu jen se začervenala.

„Doufám, že to do roka jistě bude,“ podotkla rozmarně její matka, když mladá paní odběhla, aby skryla svůj ruměnec.

„Doufám též,“ přikývl Lipanský, neboť věděl, že jako manžel i jako lékař může tak tvrditi.

Avšak dříve ještě, nežli se rozbřeskl den, který měl mladým manželům dáti to nejvyšší, čím život může obdarovati, bylo jim oběma projíti prvou těžkou zkouškou.

Ve městě i v okolí vypukla vážná chřipková nákaza, jež vyžadovala plné pohotovosti

$

všech místních lékařů, neboť řada případů, které skončily smrtelně, způsobila mezi občanstvem pravou paniku.

V těch dnech a týdnech Lipanský vycházel časně z rána, aby se vrátil mnohdy až pozdě v noci k choti, jež ho vždy trpělivě vyčkávala.

Leč obvodní lékař záhy vypozoroval, že toto dlouhé noční bdění vztřebává síly mladé paní právě v době, kdy bylo jí nejvíce potřebí klidu a proto ji vybídl, aby po dobu epidemie přesídlila na Bojarov.

Bránila se tomu všemožně, ale na konec přece povolila, neboť pochopila, že by její manžel nenaléhal tak důrazně, kdyby toho poměry nevyžadovaly.

„Kdykoli mi jen chvíle volného času vybude, přijdu se vždy na tebe podívat,“ sliboval Miloš své choti, když odjížděla.

Ale ona přes to měla zarosené oči. Tušila, že to nebude tak brzy; měla pravdu. Nákaza šířila se stále nebezpečněji, k čemuž zvláště přispíval sychravý podzimek s hojnými a studenými dešti.

Jeho soumračná nálada vestěhovala se i na Bojarov, neboť nebylo tu, kdo by ji rozplašoval. Jen když doktor Lipanský mohl

$

ztráviti několik hodin na statku, rozsvětlilo se tu a rozveselilo.

„Jakmile udeří prvé mrazy, nákaza zcela určitě bude zdolána,“ prorokoval lékař a také tentokráte se jeho předpoklady vyplnily.

Zima, jež přikvačila téměř úskočně, již prvými prudšími mrazy zažehnala každé nebezpečí, takže vánoce vrátily opět srdcím i kraji obvyklý klid.

Lesy podřezaných stromků nastěhovaly se na městské náměstí a v nízkých chatách chystali se slaviti jesličky.

Na Bojarově nemuseli se však jimi letos namáhati, ač tak činili jindy každý rok. Měli živé. Právě den před Štědrým večerem narodil se paní Jitce zdravý hošík, syn Milošův.

Radost z tohoto nadělení byla ovšem veliká a všeobecná. Zvláště paní Machovcová dávala ji živým způsobem najevo. „Ani nevíte, jak jsem šťastna, že jsem se tak záhy stala babičkou,“ přiznávala vesele svému zeťovi.

„Nikdo vám to však nebude věřit,“ usmál se oslovený.

„Proč?“

$

„Poněvadž vypadáte stále tak svěže a mladicky,“ zněla odpověď.

„Naposledy se ještě do mne zamilujete, smála se statkářka.

„Toho nebezpečí se musím ovšem všemožně vyvarovati,“ stejně rozjařeně odpovídal Lipanský: „Vím, že by to byla nešťastná láska.“

Žertovali ještě chvíli podobným způsobem, jenž nebyl ničím jiným, než zakrytím vlastních jejich citů, podnícených přímo k bouřlivé radosti nad narozením syna a vnuka.

Dědice Jitčina, Miloše i paní Machovcové.

A věru bylo dosti důvodů k radosti všech.

Mladá paní se rychle zotavovala a hošík, který obdržel po dědečkovi jméno Pavel, vyspíval ze dne na den stále utěšeněji. Po léta proto neměli na Bojarově vánoc tak štědrých a tak veselých jako onoho roku.

Lipanský, pokud nebyl vázán povinností ve městě, denně dojížděl na Bojarov, neboť sám rozhodl, aby jeho choť zůstala ve svém domově tak dlouho, dokud by se její síly plně nevrátily.

$

Uvítali proto na statku i Nový rok, majíce také tentokráte mezi sebou milého hosta, faráře Havlenu, který přijel, aby podle slibu, daného novomanželům o svatbě, pokřtil jejich hošíčka.

Jako vždy i tentokráte duchovní sršel vtipem a o křtinách malého Pavla pronesl krásný proslov, v němž se srdečnost pojila s vážností.

Jiných hostí o křtinách nebylo, kromě kmotra, kterým byl bratranec statkářčin, starý mládenec a rovněž majitel velké usedlosti.

Havlena i kmotr Pavlův zdrželi se na Bojarově plné tři dny a ještě potom byli by rádi zůstali, kdyby oba nečekaly doma povinnosti. Ale Lipanský jich už nezdržoval. Příliš ruchu v domě mohlo uškoditi Jitce, jež dosud nebyla úplně zdráva.

Jakmile však na Bojarově zavládl opět starý pokojný život, také zdraví mladé matky se rychle upevnilo.

Netrvalo pak již dlouho a novomanželé i s hošíkem se vrátili do města.

„Tentokráte se s vámi neloučíme, maminko,“ pronesl Lipanský, když už byli na odchodu.

$

„Proč pak?“ tváříc se nechápavou, tázala se statkářka.

„Poněvadž se těšíme, že se záhy za námi odstěhujete.“

„A co hospodářství?“

„Do jara tu není mnoho práce. A kde co třeba, šofér dohlédne.“

„Nu, uvidíme ještě, co se dá dělati,“ loučila se paní Machovcová a společné „na shledanou, maminko“, z úst novomanželů bylo jí odpovědí.

Planul světlý sluneční den, když Jitka s Milošem a Pavlíčkem se vraceli do města. Nehovořili sice mnoho o budoucnosti, ale věděli oba, že narozením hochovým začíná nové období jejich života, v němž všechny své nejkrásnější duchovní schopnosti musejí věnovati pouze tomuto malému, růžovému stvořeníčku, které zabaleno v teplé podušky dřímalo spokojeně v náručí blažené matky.

Ale vědomí těchto nových závazků, které na sebe převzali narozením hochovým, nijak netížilo jejich duše, vždyť malý Pavel, dítě jejich lásky a nejčistších tužeb, byl zároveň pro oba představitelem toho, co lze nejvýstižněji napsati: nesmrtelností života!

$

A opět život hromadil dny, týdny, měsíce, léta.

Po vášnivých bouřích v životě manželů Lipanských nadešla oběma tichá pohoda spokojeného živobytí, jež každého z nich obohacovala svým způsobem. Malému Pavlovi denně nabízela zdroj nového rozvoje sil tělesných i schopností duševních. Jeho mladou maminku, rozkvetlou zatím v dokonalou krasavici, zaměstnalo zvláště v domácnosti a obvodnímu lékaři umožnilo návrat k jeho vědecké práci, což on považoval za zvláštní přízeň osudu.

Jsa si zcela jist svým rodinným štěstím, Lipanský trávil nyní opět dlouhé hodiny v pracovně, uprostřed díla, od jehož ukončení si tolik sliboval, že by tím zanedbával mladou choť, na to ani nepomyslil. Domníval se, že je plně zaměstnána Pavlem, a že jí společnost matčina úplně postačí. Ale v těchto předpokladech se Miloš nepěkně klamal.

Prvý čas paní Jitka sice uznávala důvody, které jejího muže vábily k nedokončenému vědeckému dílu, záhy však počínala nepříjemně pociťovati důsledky stálé samoty. Pravda, její matka přijížděla dosti často a také Jitka s dítětem stejně štědře

$

oplácela její návštěvy na Bojarově, ale tento styk, obohacený poskrovnu jen přátelstvím klepavých maloměstských paniček, nemohl uspokojiti mladou choť lékařovou, jež právě přicházela do let, kdy srdci je třeba tolika lásky a ženě tolika projevů oddanosti.

Paní Machovcové neušel dceřin nepokoj. Vyptávala se jí proto, avšak to, co se dozvěděla, nevyvrátilo jejích pochyb.

„Snad nelituješ, žes podala ruku Milošovi?“ vyzvídala.

„Nikdy jsem k tomu neměla důvodů,“ co nejrozhodněji odpovídala Jitka.

„A přece tvé štěstí není dnes již tak zářivé, jako tenkráte, ve dni tvého zasnoubení,“ pokračovala statkářka.

„To se jen zdá,“ namítla mladá paní nejistě.

Ale její matka dobře vycítila její nerozhodnost.

„Skrýváš cosi přede mnou a to není od tebe správné,“ kárala ji mírně.

Jitka: „Nemám, čeho bys, maminko, nemohla vědět.“

Statkářka: „Je-li tomu tak, proč tedy neřekneš, co kalí pohodu tvého života. Je toho snad vinen Miloš?“

$

Jitka neodpovídala.

Statkářka: „Tedy on! Hned-zítra s ním promluvím.“

Jitka: „A o čem chceš s ním hovořiti? Má svoji práci, své zaměstnám …“

Statkářka: „A zapomíná,. že má také rodinu. Že jsem uhádla?“

Jitka: „Tak trochu!“

Statkářka: „A proč se proti tomu nebráníš? Proč mu toho nepřipomeneš?“

Jitka: „Jak bych mohla! Je tak dobrý k nám všem. Pečuje o nás s všemožnou starostlivostí. Miluje mne tolik.“

Paní Machovcová naslouchala těmto zprávám s rostoucím úžasem,

„Proč jsi tedy tak smutná?“ tázala se znovu.

Tu se teprve lékařova choť rozhodla promluviti.

„Měla bych ho nejraději jen pro sebe. Vím sice, že to není možné, a že to, co Miloš podniká je správné, a přece je mi smutno, mám-li celý den čekati na jeho úsměv, na jeho vlídné slovo,“ postýskala.

„Nyní tomu rozumím zvolala statkářka. „Žárlíš prostě na Milošovu práci.“

„Snad!“

_$

„Ba jistě! Ale proti této nemoci bude těžko najít lék. Přes to pokusím se o to,“ slibovala paní Machovcová a hned nazítří se vypravila do města.

„Slyšela jsem na vás pěkné žaloby, Miloši,“ začala, jakmile se s lékařem setkala.

„Lipanský: „Jaké žaloby?“

„Machovcová: „Máte prý radši svou laboratoř, nežli…“

Lipanský: „Nežli?“

Machovcová: „Nežli Jitku.“

Lipanský: „Kdo to řekl?“

Machovcová: „Ona sama.“

Lipanský: „Jitka.“

Machovcová: „Ano.“

Lipanský: „Jde jistě jen o žert.“

Machovcová: „Je to velmi vážné!“

Lipanský: „Skutečně?“

Statkářka přikývla. Teprve vážný výraz její tváře pověděl lékaři, že záležitost, kterou přijímal s úsměvem, má vážné pozadí.

„Prosím, řekněte mi vše,“ požádal svoji tchyni.

„Mileráda!“ souhlasila a sdělila zeti, s čím se jí dcera svěřila. Lipanský jí nevyrušoval,

$

dokud neskončila. Teprve potom podotkl:

„Zní to věru jako žaloba.“

„Nikoli. Je to jen úzkost mladého srdce, které se bojí, aby nebylo oloupeno o to, co s tak vroucí láskou ošetřovalo,“ bránila matka dceru.

„Chyba je zřejmě na mé straně,“ přiznával se Miloš kajícně. „Myslím však, že není tak veliká, abych jí nemohl odčiniti.“

„Jsem téhož názoru,“ souhlasila statkářka. „Ostatně, Jitka se také časem umoudří,“ dodávala chlácholivě. „Pavel půjde po prázdninách do školy a potom bude míti také ona jiné starosti, nežli záviděti svému muži jeho vědecké práce.“

Zeť a tchyně si stiskli ruce.

„Tedy ujednáno!“

„Ujednáno.“

Skončilo to tentokráte dobře, jak se ostatně při povolnosti Lipanského dalo očekávati. Lékař se věnoval opět více rodině a méně své práci a Jitka více nežádala.

Stará spokojenost se vrátila do jejich rodinného života, jenž se nyní soustředil výhradně kolem Pavla, chodícího již do školy.

$

Hned prvý rok, který v něm ztrávil, podal nové důkazy, jak slibná jest jeho vloha a jakých zisků možno od ní očekávati do budoucnosti. Hoch zřejmě byl dědicem otcových vlastností a jeho vážnost příliš kontrastovala s útlým jeho věkem. Vyrostl také nadobyčej v poslední době a zřetelná chudokrevnost stále vážněji ohrožovala jeho příští tělesný vývin.

Jeho otec rozhodl proto, aby hned s počátku prázdnin Pavel odejel s matkou do Alp a tam, na svěžím vzduchu a ve zdravém sportu, zesílil k další práci.

„Také tobě je potřebí trochu změny.“ odůvodňoval Jitce své rozhodnutí, obávaje se, aby ji zbytečně nezastrašil churavostí hochovou.

„A ty?“ tázala se Jitka. „Tobě, můj milý, není třeba oddechu?“

„Dovezu vás tam a opět pro vás přijedu,“ odpovídal Miloš. „Na více, jak víš, mně času nezbývá.“

A při tom zůstalo.

Jakmile skončil školní rok, Lipanský dovezl své milé do malých alpských lázní, ztrácejících se téměř na úpatí velehor, pokrytých věčným sněhem. V údolí opožděné

$

jaro dosud kouzlilo květné zázraky, zatím co výše, pod ledovci, nejednou bylo nutno zápasiti se sněžnými bouřemi a hledati útulku v horských chatách.

„Je tu jako v ráji,“ libovala si Jitka.

Její syn však rychle dodal:

„Jen kdyby tu zůstal s námi také tatínek!“ .

Mladá paní znachověla poněkud, ale hned se opět vzpamatovala a pronesla:

„To se přece rozumí samo sebou.“

Lipanský pohladil hocha:

„Vida, i kdybys snad chtěla někdy na mne zapomenouti, tento zde vždy mne tobě připomene,“ řekl k Jitce.

Pochopila žertovnost jeho narážky a namítla:

„Myslíš, že toho bude vskutku zapotřebí?“

Lipanský: „Kdož ví? V ženě se člověk nikdy nevyzná, zvláště ne v té vlastní.“

Jitka: „A což, jak to bude s tebou v podobném případě?“

Lipanský: „V jakém případě?“

Jitka: „Kdo tobě mne bude připomínat, nebudu-li u tebe?“

$

„Maminka,“ odvětil Lipanský a oba se zasmáli podařenému žertu. Jinak se na původním plánu nic nezměnilo.

Miloš zdržel se v lázních pouze několik dnů, načež se s chotí i hošíkem upřímně rozloučil.

Teprve po jeho odjezdu se paní Jitka seznámila také s místní společností. Scházela se s ní pak při obědě a při večeři téměř pravidelně, ba zúčastnila se někdy též společně jejích výletů.

Přes to nespřátelila se s nikým z hostí důvěrněji, všechnu péči věnujíc svému hošíkovi, který vůčihledě okříval v novém ovzduší. Kamarádskou družinu tvořilo mu tu několik hochů a děvčat stejného s ním věku, kteří zde rovněž meškali s rodiči.

Jeho matka, seznavši jejich způsoby, mohla jim plně důvěřovati a důvěřovala také. Přesvědčila se, že Pavel je v dobré společnosti, a že i pod cizí přátelskou ochranou je o něho spolehlivě postaráno.

Tím se však stávalo, že zůstávali mnohdy celé odpoledne doma, a v její srdce se počínala zvolna vtírati prázdnota. Pravda, Miloš psal jí dosti často, ale list manželův, i když byl nejteplejší, nemohl nahraditi živého

$

úsměvu, ani teplého povzbuzení jeho odesílatele. A tak hned v prvých týdnech, které ztrávila mladá paní v alpských lázních přidružil se k ní v brzku nevystihlý stesk po domově jako vytrvalý průvodce.

On to také byl, který ji nutil hledati rozptýlení ve společnosti, on, který plnil její nitro stálým neklidem a jejího ducha vysilujícím těkáním.

Její zájem těkal bez ukojení s jedné věci na druhou, když tu dostalo se mu náhle zcela mimořádného soustředění.

Kteréhosi dne nevrátil se Pavel s družinou, s kterou si obyčejně hrával, a jeho malí přátelé vyprávěli, že se cestou do hor oddělil od druhů, aniž si toho zprvu kdo z nich povšiml. Teprve když ho počali postrádati. ve svých hrách, jali se po něm pátrati, avšak bez úspěchu.

Zpráva rozrušila ovšem nebezpečně paní Lipanskou, jež se sama ihned vydala do hor, aby pátrala po zbloudilém, ač se již do údolí snášel soumrak.

Kráčela cestou, kterou jí hoši označili, chvílemi se zastavujíc a volajíc jméno hochovo. Nikdo jí však neodpovídal.

$

Soumrak zhoustl zatím ve večer a naděje na úspěchy výpravy se stále menšila, když náhle zoufalá již Jitka zahlédla nedaleko před sebou dvě postavy, z nichž jedna připomínala jí ztraceného synka.

„Pavle! Pavlíčku!“ vykřikla co mohla nejhlasitěji. A tentokráte se jí hned dostalo radostné odpovědi:

„Maminko!“

Netrvalo potom již dlouho a matčina náruč sevřela šťastně nalezeného hocha.

Proud otázek soustředil se rázem na jeho kučeravou hlavu.

„Kdes byl? A co se s tebou stalo? Měla jsem o tebe takový strach.“

„Zbytečně ses polekala, mamičko!“ odpovídal Pavel. „Je pravda, zabloudil jsem á ztratil druhy, ale za to nalezl nového přítele, zde v tomto panu malíři!“

A ukázal na mladého muže, jenž se právě přiblížil k paní Lipanské.

„Děkuji, pane, že jste se ujal mého hocha,“ pronesla Jitka teple, ale při posledních slovech hlas jí náhle selhal.

„To jste vy, pane Buchare?“ vykřikla téměř.

$

„Ano, jsem to já. Kdo by si byl pomyslil, že se tady shledáme, milostivá paní,“ odpovídal příchozí.

Jitka nevěděla hned co říci, za to umělec si přispíšil s vysvětlením:

„Již po třetí trávím zde léto, neboť zdejší krajina poskytuje mně tolik malířských dojmů, že stále nacházím tu něco nového. A jak vy sem přicházíte, milostivá paní?“ tázal se nakonec.

Jitka pověděla, neboť nezbývalo nic jiného, neměl-li Pavel pojati podezření.

„Když skončila, Buchar zeptal se ještě:

„A kde bydlíte?“

A také nyní dočkal se uspokojivé odpovědi

„Dovolíte-li, doprovodím vás tam. Je už skoro tma, snadno by vás mohla potkati na cestě nehoda,“ přemlouval nerozhodnou mladou ženu, dosud probírající se z překvapení neočekávaného setkání.

Neodpověděla hned, za to se ale ozval malý Pavel.

„Prosím, pojďte s námi, abyste mohl ukázati obrázky, které jste mně dnes odpoledne ukazoval,“ v dětské prostotě vyzval Buchara.

$

Tu již ovšem také Jitce nezbývalo, než aby přikývla. A tak sestupovali všechni tři do údolí, jež jim zářilo vstříc sterými osvětlenými okny.

„Bývám jen zřídka v hotelu,“ vyprávěl cestou Buchar, „a proto jsem neměl dosud potěšení setkati se s vámi.“

„Strýček Ivan má prý na horách pěknou chaloupku. Slíbil, že mi ji také ukáže,“ malířovo sdělení doplňoval Pavel.

„Strýček Ivan?“ divila se jeho matka. „Jaký strýček?“

„Inu, zkmotřili jsme se dnes odpoledne,“ vysvětloval Buchar.

Docházeli.

„Smím vám býti dnes večer společníkem?“ dovoloval se malíř, když stanuli před hotelem.

„Dnes nikoli!“ odpírala mu Jitka svolení.

„Proč?“

„Jsem velice unavena …“ vymlouvala se.

Buchar přisvědčil.

„Chápu… ta cesta a váš strach o tohoto roztomilého hocha.“

„Ano!“

$

„Tedy snad zítra na viděnou. Máme s Pavlem smluvený výlet do mé malířské chaty. Nechcete jíti s námi?“

„Nevím ještě!“ pokrčila rameny.

Buchar se poroučel. Pohladil hocha a minutku podržel ručku Jitčinu ve své. Potom rychle odcházel.

Paní Lipanská se synem vraceli se zvolna do hotelu. Hošík hlasitě hovořil, ale jeho matka zůstala celý večer málomluvná.

Ačkoli nepřikládala dnešnímu dobrodružství žádného významu, nemohla sama sobě zapříti, že ji neočekávané setkání s dávným jejím ctitelem velmi rozrušilo.

Vzpomínky na několik chvil, společně prožitých, vytrvale zaplašovaly dřímoty od jejích unavených víček, a když posléze přece usnula, pronásledovaly ji opět neklidné sny.

Zdálo se jí, že Buchar vnikl do její ložnice, a že se násilím domáhal splnění slibů, které mezi nimi nebyly proneseny. A když mu Jitka odpírala, snažil se obejmouti ji proti její vůli. V rozhodné chvíli však, kdy síla odporu mladé paní už úplně byla zlomena, do pokoje vběhl náhle Pavel a zachránil svoji matku, zničiv ovšem současně základy

$

svého přátelství s ničemným svůdcem matčiným …

Když se paní Lipanská probudila z těchto snů, bylo jí, jako by měla celé tělo polámáno. Ani vstávat se jí nechtělo, ač Pavel vyzýval ji a prosil, aby si přispíšila, poněvadž pan Buchar již čeká.

Ale paní Jitka náhle rozhodnuta, odmítla provázeti svého synka.

„Jdi jen sám! Jsem dnes příliš unavena,“ odesílala hocha, který po malém váhání odešel.

Na křižovatce, jak smluveno, čekal malíř.

„Kde pak jste nechal matinku?“ vyzvídal, sotva spatřil hocha samotného.

„Je unavena, odpočívá dosud.“

Bucharovým čelem přeletěl slabý mrak.

„Snad není nemocna?“ vyptával se.

„Oh, nikoli! Nebyla by mne s vámi dovolila, kdyby byla churava a já sám jistě bych od ní neodešel,“ vysvětloval hošík.

„Půjdu tedy s vámi o polednách do hotelu, abych se přesvědčil, není-li vaší paní matince něčeho potřebí,“ rozhodoval se Ivan, stoupaje čile do vrchu a Pavel za ním.

Asi po dvouhodinové cestě dorazili oba

$

do malířské chaty Bucharovy. Kromě atelieru měla ještě dvě menší místnosti, z nichž jedna sloužila za kuchyňku, druhá za ložnici.

„Jak je to tu krásné,“ radoval se malý Lipanský. „Jistě je tu příjemněji, nežli dole v hotelu.“

„Někdy ano. Uhodí-li však nepohoda a bouře, není nám tu nikomu příliš veselo.“

„Což tu nebydlíte sám?“ divil se hoch.

„Nikoli! Mám tu ještě společníka,“ odpovídal malíř, otevřel dveře a zahvízdl. Netrvalo ani deset vteřin a do místnosti se vřítil krásný skotský ovčák.

„Baldy! Baldy!“ mazlil se malíř se zvířetem, které se k němu náruživě lísalo. „Podívej se, jakého tu máme hosta!“ ukazoval na Pavla.

Pes poslušně obrátil hlavu k hochovi a přátelsky ho očenichal. Pavel pohladil ho a popleskal na hřbetě. Baldy spokojeně zavrtěl ohonem, čímž přátelství mezi krásným čistokrevným zvířetem a synem Jitčiným bylo uzavřeno.

Když k polednímu Buchar se svým malým hostem odcházel, Baldy provázel je skoro až do údolí. Potom však na pouhý pokyn pánův se poslušně vracel do chaty.

$

Společnost naplnila již sál, když Ivan a Pavel vstoupili. Hošík spěchal k matce, sedící na obvyklém místě, Buchar zvolil si pak blízký osamělý stůl. Ale ani zde nesetrval déle než přes oběd, neboť hned potom přiběhl k němu Pavel, vzal ho za ruku a dovedl k jejich stolu.

Malíř uklonil se obřadně a dovoloval se:

„Smím, milostivá paní, alespoň dnes býti vám společníkem?“

Paní Lipanská mírným kývnutím hlavy přisvědčila.

„Těšil jsem se, že vás uvidím ráno s Pavlem,“ navazoval hovor.

,“Nebylo mi zcela volno! Neodvážila jsem se té cesty,“ vysvětlovala a omlouvala se zároveň choť lékařova.

„Pavel říkal také, že jste byla unavena, ale já se domýšlel…“

Umlkl a ohlédl se.

Hoch odběhl právě na okamžik ke svým přátelům. Mohl tedy mluviti bez ostychu.

„Ale já se domýšlel,“ opakoval zvolna, „že je, vám, Jitko, nepříjemno setkati se se mnou. A já měl takovou radost, když jsem vás zde spatřil.“

$

„Nikdy bych se toho nebyla nadála,“ přiznávala se.

„Byl to osud, který vás sem vedl. Věděl jsem, že se ještě jedenkráte sejdeme, neboť jsem na vás nikdy nezapomněl.“

„Proč mi to říkáte?“

„Poněvadž jsem toto vyznání po leta nosil v srdci, aniž jsem ho ovšem vyslovil. Ach, co vy víte, jak mnoho jsem vytrpěl, když jste mne zradila. Nenáviděl jsem vás, nebo aspoň si namlouval, že vás nenávidím. Pln zášti k osudu, který mne ve vás oloupil o můj nejkrásnější sen, opustil jsem kraj, v němž jsem zanechal jen hrob své lásky a toulal se světem, abych zapomněl. Ale má nenávist se až příliš záhy změnila v novou lásku k vám, Jitko …“

„Mlčte!“ zakřikla ho.

K stolu se blížil Pavel.

„Musíte mne vyslyšeti!“ dodal ještě Buchar.

„Nikdy!“ odpověděla Jitka a vstala, aby odešla od stolu.

„Co budeme dělat odpoledne?“ dotazem svým ji zadržel syn.

„Nejlépe, kdybychom zůstali doma, v hotelovém parku.“

$

„Doma? V tak krásný čas?“ odporoval hoch.

„Kdybych vám směl radit, milostivá paní, doporučil bych vyjížďku po jezeře. Svolila-li byste, sám bych vše opatřil, takže bychom mohli hned po svačině vyjeti.“

Paní Lipanská se chystala co nejrozhodněji tento návrh odmítnouti, Pavel však předešel ji, řka:

„Ach, to bude krásné. A hlavně, tebe to neunaví, matinko!“

Proti tomuto důvodu nemohla ovšem už ani Jitka protestovati.

Usmála se nuceně a prohodila jen:

„Když myslíš!“

„Pavel má pravdu. Tato vyjížďka vás, milostivá paní, osvěží a nám oběma svojí účastí učiníte velikou radost,“ připojil se malíř k vítězství hochovu.

Podala Bucharovi ruku a odcházela.

„Tedy o třetí!“ volal ještě tento za nimi.

„Budu hlídat matinku, aby nezaspala!“ sliboval Pavel. Umělec mlčky přikývl. Také on odcházel spokojen. Jeho naděje na úspěch rostly aspoň zdánlivě.

Líbila-li se mu Jitka již za svobodna, okouzlila ho nyní jako nádherně rozvitá žena

$

dvojnásob. A zmocniti se jí a přisvojiti si její vděky, to bylo nyní nejvroucnější tužbou Bucharovou. Na doktora Lipanského nemyslil. Podceňoval ho vždy a předpokládal, že Jitka je ho už syta. Nemohl ji zajisté nijak uspokojiti tento učenec, lpící příliš na svém zkoumání, neboť sotva dovedl mládí své ženy naplniti něčím jiným, nežli výklady o svých pacientech. Ostatně řada let, která se nashromáždila v klínu minulosti od dne jejich rozchodu, skýtala Bucharovi ještě další záruky, že bylo již zapomenuto, co tehdy vrhlo stín mezi slečnu Machovcovou a Ivana, a že ve vzpomínkách, dobou pročištěných, zůstalo nyní jen ryzí zlato dojmů neposkvrněných.

Záleželo teď pouze na tom, chopiti se obratně příležitosti a využitkovati přízně osudu, která mu tak neočekávaně přivedla Jitku, bezbrannou a zmatenou touto nepředvídanou příhodou. Bezbrannou skutečně?

Buchar mimoděk vzpomenul na Pavla. Ale rychle zaplašil vtírající se podezření, že by tento hoch, ač bystrý a vnímavý, mohl snad zkřížiti jeho plány. Vždyť záleželo jen na Ivanovi, aby si uchoval přízeň syna Jitčina, který k němu přilnul hned od prvého setkání.

$

Nestálo tedy Bucharovi nic v cestě a jeho domýšlivost ještě stoupla při tomto uvědomění.

Rychle opatřil, čeho bylo třeba k vyjížďce, načež zašel ještě do blízké kavárny, aby si tam přečetl noviny. Rázem o třetí zahlédl, jak paní Lipanská s hochem vyšla k přístavu. Radostně spěchal jim vstříc.

„Neopozdili jsme se ani o minutu,“ hlásil Pavel svému příteli.

„Také já byl včas na místě,“ odpovídal malíř a popošel po bok Jitce.

„Bál jsem se, že nepřijdete,“ pronesl k ní polohlasně.

„Slíbila jsem to přece Pavlovi,“ odpověděla.

„Jen proto jste tedy přišla?“ vyčítal jí.

„K vůli čemu jinému?“

„Myslil jsem…“

„Vaše domněnky byly bláhové,“ četla mu v myšlenkách.

Buchar zaťal rty, nevěda, co by měl odpověděti. Ukázal jen na plachetku a vyzval oba své hosty, aby zaujali místa. Sám pak se chopil kormidla, zatím co se majitel loďky staral o plachty. Hned poté jako veliký

$

motýl rozletěla se loď po modrém, mírně zčeřeném jezeře.

Pohoda byla skvělá. Svěží zeleň břehů se zrcadlila v průzračné hladině stejně ostře, jako zasněžená temena horských velikánů.

Pavel byl plavbou nadšen a také jeho matka se zjevně podrobovala kouzlu lahodného ovzduší. Buchar, který to záhy vypozoroval, naklonil se k Jitce a zeptal se jí:

„Doufám, že se již nehněváte, že jsem vás vylákal k této vyjížďce?“

„Proč bych se hněvala? Není k tomu přece žádných důvodů,“ odvětila s teplým přízvukem. „Je tu opravdu krásně.“

„Je tu dvojnásob krásně, jste-li zde vy,“ podotkl.

Jitka: „Už zase začínáte?“

Buchar: „Což nesmím říci pravdu?“

Jitka: „Dnes už ne.“

Buchar: „Kdo mi může vzíti to právo?“

Jitka: „Poměry, v kterých nyní žiji.“

Buchar: „Myslíte tedy, že váš sňatek s Lipanským nadobro umrtvil i moje srdce?“

Jitka: „Nemám, co bych k tomu pověděla.“

Buchar: „Nuže, dovolte, abych to řekl já sám.“

Jitka: „Nebudu vás poslouchati.“

„Dobrá! Neřeknu to tedy dnes, nýbrž někdy jindy,“ rozhodoval se Buchar.

Převedl potom rychle hovor k jiným zájmům, neboť se přiblížil Pavel.

Projížďka trvala až do večerních hodin, kdy západ slunce novými dojmy obohatil srdce všech.

Buchar vyprovodil paní Lipanskou až do hotelu, nesmlouvaje nic o příští schůzce. Pouze hochovi připomněl, kde by ho mohl najíti. Zdál se býti nespokojen úspěchy právě skončeného dne, ve skutečnosti však hrál jen zchytralou hru, vypočtenou na obelstění obezřetnosti paní Jitky.

Leč také ona odcházela podivně rozladěna.

Několikahodinová přítomnost Bucharova bezděčně podrývala její klid, vnášejíc do jejího nitra nevysvětlitelný nepokoj.

Doufala, že najde doma dopis od svého chotě, ale pošta nepřinesla nic významného kromě denních novin. Za jiných okolností nebylo by to Jitku překvapilo, neboť dopisy Milošovy docházely v poslední době jen jednou, nanejvýše dvakráte do týdne, její dnešní

$

rozcitlivělost však nasadila tím nový trn rozbodávájící její hruď.

Ďábel našeptával jí, že měl Buchar pravdu, tvrdil-li, že ji její muž zanedbává, a že je mu věda milejší a cennější než rodina, než vlastní žena a syn.

A ona stále ochotněji mu dopřávala sluchu. Posléze byla svolná věřiti i tomu, že Lipanský zúmyslně ji s hochem odeslal na cesty, aby měl doma klid a mohl se spolehlivě a s klidem věnovati studiu.

Vzrušení, které se jí zmocnilo při těchto úvahách, neopustilo ji ani za soumraku. Bledá a neklidná sešla do večeřadla, aby vyčkala, až přijde Pavel, který se opozdil v koupeli.

Prvého, jejž v sousedství svého stolu zahlédla, byl Buchar. Spatřiv vcházející, spěchal jí rychle vstříc., Domníval se, že ho přijme chladně, ale výraz tváře paní doktorové uchoval svoji něžnost. Naplnilo ho to tajnou radostí, skryl ji však zchytrale.

„Odpolední vyjížďka mi trochu vytrávila,“ omlouval žertem svoji přítomnost. „Rozhodl jsem se tedy, že povečeřím v hotelu. Dovolíte, milostivá paní, abych si k vám přisedl?“

$

„Činí-li vám to takové potěšení…,“ souhlasila Jitka.

„Zakázala jste mi, abych mluvil pravdu,“ podotkl Buchar a přestěhoval se ke stolu, na němž stála váza s kyticemi horských růží. Sál byl již zpola naplněn a z přítomných si téměř nikdo nevšímal, hovořící dvojice.

„Kde je Pavel?“ tázal se Ivan.

Jitka: „Opozdil se poněkud … Přijde však co nejdříve.“

„Měli bychom tedy využitkovati času a samoty,“ pronesl náhle rozhodně ruský malíř.

Jitka: „K čemu?“

Buchar: „Abychom uzavřeli spolu mír.“

Jitka: „Co tím chcete říci?“

Buchar: „Chci vás, milostivá paní, prošiti, abyste zapomněla všeho, čím jsem se vás bezděky nemile dotkl, a napříště považovala mne vždy za dobrého přítele, který je současně vaším nejoddanějším ctitelem.“

Jitka: „Bez toho ctitele by to nemohlo zůstat?“

Buchar: „Při nejlepší vůli nemohlo. Ale ujišťuji vás, že ten ctitel bude stejně způsobný jako přítel.“

$

„Dobře! Ujednáno tedy,“ souhlasila paní Lipanská. Její soused se naklonil, aby jí políbil ruku. Ale nedovolila mu toho.

„To jsme si neujednali,“ napomínala ho.

Hovor se stále oteploval, duše příznily. Staré neshody byly zapomenuty, budoucnost pročištěna.

„Musíte se jedenkráte podívati také na mé obrazy,“ domlouval se Ivan. „Poznati mé hospodářství. Býti v něm na hodinku královnou.“

Neodpověděla hned.

„Přijdete? Přijdete, Jitko?“ zašeptal vroucně.

„Stačí-li mi k tomu čas.“

„Snad byste již nechtěla odjet?“ zastrachoval se.

„Ještě ne. Ale brzy!“

„A což když vás nepustím?“

„Čím byste mne mohl tady zadržeti?“

„Svojí láskou! Svojí horoucí, velikou láskou,“ přiznával vřele, ale jeho hlas náhle vychladl a zmlkl.

Ve dveřích sálu se objevil Pavel, hledaje matku. Žhnoucí pohled Bucharův se v tom okamžiku setkal s hochovým, Ivan však velmi dobře zpozoroval skoro nepřátelský zrak

$

dítěte, sledujícího nezastíraný obdiv cizího muže k jeho matce.

Leč nepříjemná vteřina tohoto zkřížení záhy prchla a v malé chvíli rovnováha dobré shody a harmonické nálady všech byla obnovena.

Mladý umělec vyprávěl o svých cestách, co Pavel jakoby s nějakou tajnou zúmyslností několikráte vzpomenul na otce.

V sále hrála hudba, uprostřed tančil elegantní pár. Tajemná nákaza všeobecného požívačství jakoby zachvátila všechny.

Za hovoru, když toho Pavel nepozoroval, Ivan stiskl několikráte ruku Jitčinu. Nebránila mu. Minulost objevila se jí náhle pustá a bezútěšná. Její mládí nevyžito. Její srdce hladovo. Jen násilím rozhodla se pro odchod z místnosti.

Bylo blízko půlnoci.

„Zítra tedy opět na shledanou!“ k Pavlovi pronesl malíř, když se loučil, ale očima oslovuje Jitku.

Slabě se usmála a přikývla. Cítila, že se tím podrobuje nějakému zlému kouzlu, neměla však již odvahy, vzepříti se mu.

Teprve hlas Pavlův otřásl trochu jejím svědomím.

$

„Stýská se mi po tatínkovi,“ stěžoval si hoch. „Proč nám tak dlouho nepíše?“

„Ano, proč nám nepíše? Nemá patrně pro nás času,“ odvětila Jitka nezvykle tvrdě a zachmuřila čelo ….

Ztrávila opět neklidnou noc, bojujíc s vlastním svědomím, ale když k ránu usínala, ďábel, který přemlouval její srdce, mohl se spokojeně usmáti. Stará zkušenost, že člověk vždy najde pro sebe a pro vlastní chyby omluvy, kterých by u jiných nepřipustil, osvědčila i tu svoji zlomoc.

A Jitka opravdu dovolávala se svého mládí, svých práv na radosti života a jeho požitky. Jejím jediným důvodem vzpoury proti Lipanskému bylo však jen jeho zdánlivé zanedbávání mladé choti pro pokusy vědecké. V pravdě ovšem, kdyby byla choť lékařova klidněji uvažovala, musila by záhy proniknouti mělkost své zloby i její neupřímnost a musila, by si uvědomiti, že její místo je po boku muže, pracujícího pro blaho lidstva, ale všechny tyto námitky lstivě přehlušil lichotný hlas Ivanův, navrhující:

„Nahraďme si to, oč jsme se bláhově připravili v prvých dnech svého setkání! Uchopme štěstí, jež po druhé nabízí nám svoji

$

štědrou daň! Neučiníme-li tak ani tentokráte, nikdy již nezahlédneme jeho růžové řízy.“

A mladá žena stále ochotněji popřávala sluchu tomuto vábení, až se mu posléze poddala úplně. Napříště bylo ji téměř stále viděti po boku mladého malíře, a to i tenkráte, když Pavel nebyl přítomen. Ba stávalo se. že ho oba zúmyslně vzdalovali, aby mohli býti samotni. Ponořeni jeden do druhého nepozorovali vsak, že Pavel v takových chvílích odchází od nich s čelem zachmuřeným a pěstičkami zaťatými. Ale bylo již pozdě na rozvahu.

Ani vřelý dopis Lipanského, v němž se již těšil na brzké shledání s rodinou, nerozechvěl a nevzpamatoval pobloudilé Jitky.

Podmanivý vliv Bucharův na její nezkušené srdce uplatňoval se stále nebezpečněji. Přes to neodvážil se ruský malíř ani jedné důvěrnosti, jako by zúmyslně vyčkával, až jeho vítězství nad svědomím mladé ženy bude úplné.

Jako dříve, tak i nyní konali všichni tři časté vyjížďky po jezeře i dlouhé vycházky po okolí, z nichž se Jitka vracela opojena horoucností Ivanových slov, kdežto Pavel

$

s rostoucím podezřením proti svému velikému příteli.

Nadobyčej bystrý hoch, který po otci zdědil smysl pro soudnost, správně vypozoroval, na čí straně je vina a hotov ochrániti matku, dlouho přemýšlel, co by měl podniknouti k její bezpečnosti.

Dny, utíkaly zatím a plán Bucharův spěl rychle k hodině uskutečnění až dozrál úplně.

Stalo se tak za teplého srpnového odpoledne, v němž dětská veselice odvolala Pavla. Na kraji lesa za městečkem sešli se Jitka s Ivanem, aby navštívili chatu malířovu.

„Nemůžete popříti, že bych nebyl trpělivě čekal, až se rozpomenete na svůj slib,“ domlouval se mladý muž.

Jitka: „Uznávám vaši trpělivost a odměňuji ji proto.“

Buchar: „O tom se přesvědčím až nahoře.“

Jitka: „Kde?“

Buchar: „V mé malířské chatě.“

Jitka: „Nebudete-li hodný, vrátím se odtud.“

Buchar: „Což si můžete na mne stěžovati?“

$

Jitka: „Až dosud ne!“

Buchar: „Tak vidíte, nemáte se čeho strachovati.“

Jitka: „To také doufám!“

Pokračovali za hovoru v cestě, jež nyní dosti strmě stoupala do výše. Pohoda stále ještě, zachovávala svoji lahodnost, třebaže se na západě zvolna stavěly oblačné hrady, nevěstící nikdy nic dobrého o zlé moci živlů, které v nich sídlily.

Ale Ivan ani jeho přítelkyně si nepovšimli zákeřnosti hrozící nepohody, neboť před nimi obloha byla modrá a bezmračná a za sebe se jim nenapadlo ohlédnouti, jako by oba byli rádi, že se aspoň na čas odtrhli od minulosti.

Konečně dostihli chaty, kterou Pavel několikráte navštívil, ale jíž Jitka dosud neznala. Cítila se však značně unavena a proto ochotně přijala občerstvení, které jí majitel chýše nabídl.

Buchar čile se měl v přípravách k uctění svého hosta. V malé chvíli plápolal oheň a v kotlíku se vařila voda, takže v půlhodince svačina byla přichystána.

$

„Jak vidím, není malířství jediným uměním, v němž se vyznáte,“ pokusila se o žert Jitka, okusivši vskutku výbornou kávu.

„Och, znám ještě mnoho jiného a doufám, že vás o tom ještě dnes přesvědčím,“ sliboval Buchar.

Usedli ke stolu, sbitému jako všechen ostatní nábytek z tenkých pňů lesních a vonící pryskyřicí. Ivan obsluhoval hosta, jak dovedl nejpozorněji a Jitka přijímala jeho usluhy s vlídným úsměvem. Čas při tom rychle ubíhal a mladá paní ani nevzpomenula domova, zvláště, když její společník byl tak zábavný a dovedl o svém umění a o svém životě vykládati tak poutavě.

Teprve prudký přechod světla v tmu a současné zaburácení vichru kolem chaty, rázem vyplašilo důvěrný rozhovor obou.

Jitka rychle povstala.

„Co je? Snad ne bouře?“

Buchar přistoupil k oknu.

„Již to asi tak bude,“ přisvědčoval. „Přihnala se jako vždy úskočně a nenadále.“

„Abych se tedy rychle vrátila,“ mínila vyděšená paní.

„V této nepohodě, bouři a sněhové vánici?“

$

Choť lékařova pohlédla k oknu. Skutečně, lijavec smísen byl se sněhem, úkaz to nijak vzácný v této výši. Odvážiti se do této plískanice znamenalo dáti v sázku zdraví i život. To bylo zřejmo.

„Co však mám učinit? Večer tu bude ve chvíli,“ radila se Jitka.

Buchar: „Nezbude, než vyzbrojiti se trpělivostí.“

Jitka: „Myslíte, že se bouřka brzy přežene?“

Buchar: „Bouře — snad, ač to není zde v horách tak jisté, ale jak dlouho potrvá lijavec, těžko odhadnouti.“

Mladá paní svraštila čelo.

„To je nepříjemné!“ postěžovala si.

Buchar: „Proč?“

Jitka: „Poněvadž kdo ví, jak dlouho to potrvá.“

Buchar: „A kdyby sebe déle, co na tom?“

Jitka: „Co na tom? Vám se lehce řekne.“

Buchar: „Nu což! Přičiním se, aby se vám tu nezastesklo.“

Jitka: „Není jen o mne…“

Buchar: „O koho ještě?“

Jitka: „O Pavla.“

$

„Ach, ten!“ lhostejně mávl rukou malíř, ale Jitka, nedbajíc toho, pokračovala:

„Zůstal doma sám. A až se vrátí, bude mne jistě hledati.“

Hlas choti lékařovy zněl jaksi vyčítavě. Buchar, vycítiv v něm nebezpečí pro své záměry, rychle k ní přistoupil a položil jí ruku kolem pasu.

„Ne tak, Jitko! Nesmíte se znepokojovati zbytečnými starostmi. Nesmíte myslit na to, co je daleko nás, nýbrž jen na to, že jste v ochraně člověka, který vás z celé duše miluje.“

Zdálo se, že slova Ivanova uklidnila opravdu tu, k níž byla pronesena. Podívala se aspoň na mluvčího teplýma očima a nevzdorovala mu ani, když ji zvolna přitahoval k sobě.

Jen povzdychla:

„Proč mi to opět říkáte? Což to smím slyšeti z vašich úst?“

Buchar: „Není zde, kdo by vám to zakázal.“

Jitka: „A což moje svědomí?“

Buchar: „Nebylo i ono kdysi oblouděno?“

$

Jitka: „Kdy?“

Buchar: „Tenkráte, kdy vás poměry donutily, zraditi mne. Jsem přesvědčen, že dnes byste toho neučinila.“

Jitka: „Jak jste pyšný, jak domýšlivý!“

Buchar: „Ale jen na svoji lásku k vám, Jitko! Věřte! Po leta nosil jsem ji v srdci a žádný cit nemohl ji odtamtud vypudit. Dřímala tam bezpečna před útokem každé jiné ženy, neboť já dobře tušil, že jednou nadejde chvíle, kdy ji budu směti probuditi. A nyní. kdy se tak stalo, nikdo mí již nezabrání, abych nesáhl po štěstí, které mi osud přivedl po letech marné a trpělivé touhy. Ano, Jitko, tak a nejinak je tomu. Miluji vás a nikdy se vás již nezřeknu!“

Přitiskl ji, nebránící se, rychle k sobě a políbil ji horce na ústa. Ale ona, rozechvělá a nesvá, rychle se vysvobodila z jeho náručí. Stalo se tak právě v okamžiku, kdy venku znovu, s ještě větší příšerností bouře zaburácela a Baldy v předsíni se divoce rozštěkal.

Buchar, rozmrzen a pohněván, okřikl nevrle zvíře, znepokojený pes však ještě zuřivěji se sápal na dveře, jimiž lomcoval vítr, jako by je chtěl vylomiti.

$

„Snad není někdo na cestě k nám?“ spíše pro sebe prohodil Ivan, ale mladá paní přece to zaslechla.

„Myslíte, že by se někdo odvážil do této nepohody?“ vyzvídala.

„Mohl by to býti také zbloudilý pocestný,“ vysvětloval Buchar.

„Ale potom — měl byste se přece pokusiti o jeho záchranu.“

„Já? A jakým způsobem?“ dosti neochotně odpovídal malíř.

„Dobrá! Nechcete-li, půjdu tedy sama. Uvažte psu řemen! Povede mne!“ rozhodovala se Jitka.

Tu se konečně také v Rusovi probudila mužnost.

„Nikoli! Půjdu sám! Máte pravdu. Je třeba něco učinit pro toho tam… Stydím se, že jsem se nechal vámi předejíti.“

„Není ještě nic ztraceno,“ odpouštěla mu, zatím co se oblékal.

„A což vy?“ pronesl s lítostivým přízvukem.

Uvařím zatím trochu čaje!“

Buchar otevřel dveře a vybídl psa. V malé chvíli zmizeli oba v bouři a lijavci.

$

Jitka vrátila se do pokoje. Samota, v níž se ocitla, naplnila ji smutkem a neklidem svědomí se probouzelo.

Postavila vodu na liliový kahan a zapálila i v krbu, neboť se do chaty stále zřetelněji vtíral nepříjemný chlad. Potom se zatočila do velkého, barevného šátku a usedla do koutka jizby mezi nedodělaná plátna a rozházené nářadí. Její myslí proběhla při tom vzpomínka na chotě a na syna, kteří oba jistě také v duchu dleli s ní.

Zvláště vzpomínka na Pavla drtila jí srdce.

Dohadovala se, že nepohoda zažene hocha domů, kde bude marně pátrati po matce. A teprve nyní vyvstala jí před očima veškerá její lehkomyslná nerozvážnost. Neměla se zajisté sama odvažovati s Bucharem tak daleko. Konec konců byl pro Jitku jen cizím člověkem. To, co je kdysi poutalo, nemohlo míti ani dnes trvalé síly, aby nadobro umlčelo její svědomí. A zdálo-li se snad přece pobloudilému srdci, že je tomu jinak, byl to jistě jen klam, oslepení smyslů, krátkoživné poblouznění. Nic více!

Na štěstí nestalo se dosud nic, co by poskvrnilo čest jména Lipanského. Byl tedy

$

ještě čas napraviti omyl, vrátiti se na správnou cestu.

Mladá žena byla také k obému naráz odhodlána. Ale nový úder hromu kdesi zcela na blízku přesvědčil ji, že zatím nemůže opustiti vězení, do něhož dobrovolně vstoupila. Také po Ivanovi nebylo dosud slechu. Samovar zatím překypěl, dřeva v ohništi se jasně rozplápolala, avšak Jitka seděla tu dosud váhavá, činu neschopna.

Její hlava byla těžká. Sevřela ji proto mocně do dlaní a přivřela oči. Slyšela skučení větru, burácení hromu, hrozby bouře, ale nepozorovala, jak čas utíká, až do okamžiku, kdy skučením vichřice pronikl hlasitý štěkot psa, znamení to, že se Buchar vrací.

Tu teprve Pavlova matka rychle zaplašila plané snění, vstala od krbu a přistoupila ke dveřím. Trvalo však ještě chvíli, nežli dřevo zadunělo údery.

Přes to neotevřela hned.

„Kdo tam?“ zeptala se nejprve.

„Kdo jiný, nežli my … Ivan a Hlas zanikl v bouři. O vteřinu později ozvalo se ještě:

„Otevřte rychle!“

„Hned! Hned!“ vykřikla paní Lipanská.

$

Dveře se poté rozlétly a do chaty vběhl umáčený pes, za nímž vkročil Buchar, nesoucí kohosi v náručí.

Jitce se zachvělo srdce.

„Co je?“ vzkřikla.

„Pavel!“ odvětil Ivan.

„Nemožno!“

„Je tomu tak!“ potvrzoval Buchar svoji výpověď.

„Můj bože!“ zaúpěla paní Lipanská.

„Nyní není čas na bědování,“ napomenul ji Rus, opatrně ukládaje promočeného Pavla na lůžko.

„Pravda, pravda!“ přisvědčovala Jitka. Poklekla potom k hochovi, aby ho svlékla.

„Ach, Pavle, Pavlíčku!“ zavzdychala.

„Maminko! Proč jsi odešla?“

To byla prvá slova, která hoch pronesl, když poznal svoji matku.

„Proč jsi odešla?“

Jitka hledala marně, co má odpověděti.

„Nevěděla jsem …“ zakoktala posléze.

Buchar přinesl hochovi horký čaj, zatím co ho matka svlékala a ukládala na lůžko. Její srdce se při tom svíralo těžkými obavami o dítě, proti němuž se tak prohřešila. Ale

$

hoch se ku podivu záhy vzpamatoval a rozhovořil se.

„Napadlo mi, žes se šla podívati na strýčkovu chatrč,“ vykládal, „a když jsi se dlouho nevracela, šel jsem ti naproti.“

„V takovém nečase? Jak tě to jen mohlo napadnouti?“ podotkl malíř a v jeho hlase nehřálo příliš přátelství.

„Bylo krásně,“ odpovídal hoch, „když jsem vyšel. Slunce svítilo a tak pěkně hřálo. Těšil jsem se na překvapení, které vám způsobím, objevím-li se tu tak neočekávaně a zatím uprostřed cesty přepadla mne bouře.“

Pavel vyprávěl vše prostým a přesvědčivým způsobem, který čarovně uklidňoval jeho vzrušenou matku.

„Ostatek si už sami domyslíme,“ navíjel Buchar předem jeho vypravování. „Bloudils asi v temnu …“

„Ano! Bloudil jsem,“ přisvědčoval hoch.

„A když jsi konečně nalezl cestu, bylo blíže do chaty ke mně, nežli do městečka.“

I k tomu Pavel přisvědčil.

„Jenom že mne začaly náhle bolet nohy a hlava,“ postěžoval si.

„Ubohé dítě!“ zavzdychla jeho matka.

„Na konec se mi pak zdálo, že mne

$

něco uhodilo do hlavy. Volal jsem po tobě, maminko, ale tys neslyšela. Učinil jsem tedy ještě několik kroků, padl, znovu se vzchopil, ale posléze přece zůstal ležeti jako v bezvědomí. Teprve, když jsem ucítil teplý dech na tváři, otevřel jsem oči. Jakési zvíře se sklánělo nade mnou.“

„Baldy,“ dodal Buchar.

„Ano! Byl to Baldy. Poznal jsem ho, neboť nemohl to býti nikdo jiný. Přinesl mně zprávu, že jsem zachráněn, poněvadž kde byl on

„Dosti o tom již!“ přerušil ho drsně Ivan. „Příliš se namáháš. Je ti třeba odpočinku!“

„Ano, musíš si odpočinouti, nežli se vrátíme,“ souhlasila paní Lipanská.

„Vy stále ještě pomýšlíte na sestup?“ otázal se jí Buchar ne právě přívětivě.

„Jak jinak?“

„V tomto nečase? Šílíte?“

„Snad nebudu nocovati u vás?“ namítla nesměle.

„A nezbude-li nic jiného?“

Oči obou se setkaly. Pátravě pohledy se zkřížily.

„A nezbude-li?“ opakoval Rus.

$

Jitka sklopila hlavu.

Napříště nemluvili již o tom. Ježto pak bouře neustávala, ztrávili večer společné, a když Pavel usnul, odebrala se i Jitka na lůžko, které jí Buchar ochotně postoupil, co on sám vzal za vděk vedlejší malou světničkou.

Přes to však, že byla všemi dnešními příhodami velmi znavena, mladá paní nemohla usnouti. Vzpomínky na opuštěného chotě letěly její myslí a vzápětí za nimi následovaly i výčitky svědomí.

Kdyby se nebyl Pavel odvážil cesty do chaty a to s nasazením vlastního života, kdož ví, zda by jeho matka nebyla podlehla svodům licoměrníka! Ale dětské srdce, vedeno prozíravým osudem, přišlo právě včas, aby zachránilo matčinu čest.

Nyní bylo již po boji … zkouška překonána. Mámivé hnutí krve utišeno klidným dechem dřímajícího hocha. Tak si aspoň mladá paní namlouvala.

Avšak ďábel, stojící jí stále na blízku, dosud se nevzdával. Oběť, kterou jedenkráte uchopil, neměl v úmyslu oželeti. Proto učinil vše, aby zaplašil spánek od víček Jitčiných, rozpaluje znovu její krev tajemnými plameny

$

vášnivé žádostivosti a rozněcuje její obrazotvornost vzrušujícími obrazy rozkoše a jejích požitků.

Tím ocitla se mladá žena v novém boji sama se sebou, zmítajíc se mezi vábidly pokušení a zanikající ozvěnou výčitek jako bezmocná loutka v rukách osudu.

Přála si ovšem toužebně usnouti, ale tentokráte poznala záhy, že bez naděje ve vyslyšení své úpěnlivé prosby rozmarnými bohy spánku a snů.

Hodiny zvolna ubíraly čas a paní Lipanská neusínala. Leč nebyla to jen ona, od níž prchal sen. Také Buchar dosud bojoval s pokušením. Hněv, že se mu plán nezdařil, s touhou po mladé ženě, odpočívající za neuzamčenými dveřmi, dělil se o jeho bytost. Nepochyboval, že na konec zvítězí v něm vášeň, přes to však prodlužoval si muka napětí a žádosti, rozpakuje se dlouho učiniti rozhodný krok.

Konečně k půlnoci, kdy venku utichla bouře a nad hlavami se objevil měsíc, Ivan. který ležel polooblečen, tiše vstal a opatrně otevřel dveře sousedního pokoje, kde odpočíval Pavel se svojí matkou.

$

„Jitko! Spíte?“ otázal se šeptem, a když se mu nedostalo odpovědi, jenom pronesl polohlasně:

„Jitko! Jitko!“

Ale ani nyní se mu nikdo neozval. Mladá paní, třebaže nespala, neodvážila se mu odpověděti, ba ani nemohla, neboť srdce bilo jí až v hrdle. Tu popošel Buchar až k jejímu lůžku, skláněje se nad její tváří v nové nerozhodnosti. Potom však vdechl rychle polibek na její tvář a oči, a současně oběma pažema sevřel její ramena. Nyní ovšem nemohla již předstírati spánek. Její krev znovu v ní zavířila, její nadvláda nad rozumem poklesla. Otevřela oči a zašeptala:

„Co chcete, Ivane?“

„Nic jiného, nežli vás… vás celičkou,“ přiznával se Buchar, snaže se Jitku obejmouti, „A což Pavel?“

To bylo jediné, nač se paní Lipanská zmohla. Všecky ostatní její dobré úmysly, všecka její minulá dobrá předsevzetí shroutila se rázem, ďábel zvítězil.

„Och, Ivane! Co to ze mne činíte?“ zašeptala ještě slabou obranou, ale Buchar odpověděl:

$

„Nemyslete, Jitko, na nic, než na to, že že vás milují, vše ostatní nemá významu v této chvíli, kdy je tu jen láska, která vede nás jednoho druhému do objetí.“

Umlkli, a jeho lačné rty nenasytně hledaly její, zatím co jeho paže stále mocněji přitahovaly ji k sobě. Ještě naposledy zachvělo jí svědomí.

Pochopila, že bude ztracena, nepokusí-li se aspoň v tomto okamžiku o obranu, leč neměla už sil opanovati se. Dravec držel pří liš pevně svoji kořist, a zdálo se, že ji má zcela zabezpečenu, když náhle, jakoby probuzen proudem měsíčního světla, které právě v té chvíli soustředilo své paprsky na lůžko Jitčino, na pohovce vztýčilo se útlé tělo Pavlovo a z úst hochových vylétlo vyděšené:

„Maminko! Maminko!“

Milenci, kteří se již již blížili propastem, rychle se odtrhli. Buchar polohlasně zahučel: „Proklatě!“ kdežto paní Lipanská spěchala k hochovi s výkřikem:

„Pavle! Pavlíčku!“

V jejím hlase rodil se stud, její ruce se nedočkavě vztahovaly po dítěti. Ale Pavel se rychle uhnul matčině objetí, a když ho

$

chtěla políbiti, skryl svoji, tvář do podušek. Nebylo pochyby.

Hoch stal se svědkem matčiny proradnosti a dával jí nyní cítit bezděčné vědomí své převahy. Jitka zničeně pohlédla na, Buchara. Stál dosud u jejího lůžka zamračen a jeho tvář ve světle měsíce se zdála ještě posupnější.

„Kéž by už bylo ráno!“ pronesla mladá paní, neboť stříbrné ticho půlnoci ji lekalo.

„Však také jednou bude!“ tupě odvětil Ivan.

„Tolik bych si přála býti již dole!“ „Také toho se dočkáte. Zatím nezbývá,, než čekat do úsvitu. Ulehněte! Dobrou noc!“

Buchar odešel. Jitka se znovu sklonila nad Pavlem. Cítil matčinu ruku na svém rameni a obrátil se.

„Je už pryč?“ otázal se hoch, nejmenuje nikoho.

„Je!“ přisvědčila.

„Nehodný strýček,“ přiznával nyní Pavel terč své dřívější narážky.

„Opravdu nehodný,“ souhlasila Jitka a proud slzí vylil se jí z očí.

Do rána pak bděla, zatím co jejího synka později přece přemohl sen.

$

Bylo jí hrozno při pomyšlení, že hoch byl svědkem jejího poklesku. Děsilať se, že napříště nebude moci již nikdy odčiniti, k čemu ji svedlo dobrodružství této noci. Pošetilé dobrodružství!

Vzpomněla znovu na domov a srdce se jí sevřelo nesmírnou lítostí, že sama zhanobila svůj obraz v očích Lipanského.

Co jen řekne, až hoch promluví? Až obviní matku?

Její vzrušení vzrůstalo. Výčitky svědomí. bodaly ji stále nemilosrdněji. Hlava se jí mohla chvílemi rozskočit. Na okamžik napadlo ji, že snad by bylo stokráte lépe skončiti vše skokem s některého skalního útesu, ale záhy. shledala, že byla příliš zbabělá k provedení tohoto úmyslu.

Hodin se zatím dále vlekly, noc bledla, v dálkách, v něžných barvách vzbudil se konečně den. Jakmile pak se prvé plamenné moře červánků rozlilo po horách, světla rychle přibývalo. A. s každým paprskem jako by se vracel i klid do utrýzněné duše Jitčiny. Pochopila konečně, že musí co nejrychleji s místa, které zrodilo takové pokušení a probudila šetrně hocha.

„Půjdem!“ zašeptala mu.

$

„Domů?“ zeptal se.

„Ano. Domů!“ přisvědčila.

„K tatínkovi?“

„Ano. K tatínkovi!“

Nevěděla dobře, co odpovídá, ale byla by přisvědčila ke všemu, co by byl Pavel žádal.

Dorozumívajíce se pak více posuňky, nežli slovy, dooblekli se rychle a vyšli opatrně z chaty. V jizbě, kde spal Buchar, nic se, neozvalo, jen probuzený Baldy se přilísal k hochovi a vyšel za ním až na svah. Ale potom, na Pavlův pokyn, vrátil se ke svému spícímu pánovi, netušícímu, co se právě děje,

Cesta ubíhala oběma rychleji, než jindy, třebaže nikdo téměř nemluvil.

Jitřní krása alpské krajiny okouzlovala chodce a podrobovala si i jejich srdce, nocí pobouřená a ránem dosud neuklidněná.

Pohoda se opět vyčasila, takže s nimi zároveň do údolí sestupoval skvělý letní den.

Přesto, když dostihli hotelu, bylo ještě dosti časně, takže z hostí nikdo nevěděl o jejich návratu.

Paní Jitka uchýlila se rychle do svého pokoje, aby se převlékla. Její syn zvolna jí následoval. Na stole ležela včerejší večerní

$

pošta. České noviny a dopis. Jitka pohlédla na adresu.

List byl od Lipanského.

„Tatínek píše,“ řekla Pavlovi.

Ten neodpověděl. Jeho matka rychle rozevřela psaní a přelétla jeho obsah. Potom vykřikla radostně.

„Tatínek je už na cestě k nám. Slyšíš, Pavle?“

„Vím o tom,“ odvětil hoch studeně. „Jak bys mohl?“

„Já sám pozval tatíčka sem!“ vážně proneslo dítě.

Nový úžas zachvátil paní doktorovou. „Ty?“ vzkřikla.

Pavel: „Ano! Já sám!“

Jitka: „A proč jsi tak učinil?“

Hoch pohleděl ledově na matku, načež řekl:

„Což mi to snad bylo zakázáno?“

Jitka: „To nebylo…“

Pavel: „Co je na tom tedy divného?“ Jitka: „Ani slova jsi mi o tom neřekl.“ Pavel: „Zapomněl jsem na to.“

Jitka: „Zapomněl? Od kdy, Pavle, zapomínáš na matku?“

, Hoch hned neodpověděl.

$

Jitka tedy opakovala:

„Od kdy?“

Tázaný pokrčil rameny.

„Nevím!“ prohodil pak bezpřízvučně.

Jitka: „Že nevíš? Měls přece nějaký důvod k tomuto nepochopitelnému jednání!“

Pavel: „To měl.“

Jitka: „A jaký?“

Pavel: „Stýskalo se mi po otci.“

Jitka: „Opravdu jen to?“

Pavel: „A potom …“

Jitka: „A potom?“

Po malém váhání hoch prozradil, co měl na mysli.

„A potom se mi nelíbí strýček Ivan.“

Paní Lipanská svěsila hlavu. Netázala se už na nic, neboť podivná myšlenka bleskla jí v tom okamžiku hlavou. Pohlédla znovu do dopisu svého chotě a zbledla.

Den, v němž měl otec Pavlův přijeti, právě nadcházel.

„Musíme se záhy. schystati na nádraží,“ pronesla co nejpřívětivěji, hoch však stejné studeně jí odpověděl:

„Jsem připraven!“ A to ji znovu svrchovaně rozrušilo.

$

Děs před tím, že Pavel zradí, čeho byl svědkem minulé noci, zmítal jejím nitrem a hrůza před nejbližší budoucností vyvrcholila, když vlak vjel do nádraží a z prvého jeho vozu vystoupil doktor Lipanský. Vrhl se do náruči své choti a vřele poceloval hocha.

Jitka kradmo si ho prohlížela. Zdálo se ji, že sestárl od té doby, co ho neviděla.

„Měl jsem mnoho práce,“ vyprávěl. „Ale když došel Pavlův list, řekl jsem si, že mám také právo na oddech a rozjel se za vámi. A co vy, jak se vám tady daří?“ ptal se a hned si sám odpovídal: „Vidím, že dobře. Hoch zesílil a také ty, drahá Jitko, vypadáš pěkně, až na ty vpadlé oči.“

„Je to od nevyspání, můj milý,“ odpovídala Jitka a odvrátila tvář.

Do hotelu se vrátili právě před polednem, takže měli sotva času převléci se k obědu.

Lipanský měl stále co povídat, takže matka ani syn se k hovoru přilil často nedostali. Jitka pociťovala to jako ulehčení a také na Pavla radostná nálada otcova působila zřejmě konejšivě.

Když. poobědvali, lékař si zapálil doutník a rozhovořil se o svých plánech.

$

„Chci tu zůstati několik dní a poznati všechny vaše procházky, a všechny vaše přátele. Máte tady zajisté hodně známých, že Pavle?“ obracel se na hocha.

Ten pohleděl na svoji matku. Musil viděti, jak zbledla a jak tiše zkřížila ruce, jako k prosbě. Byl příliš citlivý, než aby tomu nerozuměl.

„Nikoli, tatínku! Nemáme tu žádných přátel. Trochu známých … ano … ale to jsou jen moji kamarádi. Jinak chodíme neustále s maminkou… Postačíme si úplně, poněvadž tys při tom s námi, neboť často na tebe vzpomínáme.“

Pavel pronesl tato slova s teplou srdečností, načež se usmál na matku, po prvé od minulé noci. Cítila se tak dojata, tak šťastna, že byla osvobozena z muk, kterými dosud trpěla za včerejší poklesek, že musila setříti slzu, jež se jí v tom okamžiku vnutila do očí.

Na štěstí pro. všechny Lipanský, nepřikládaje sdělení svého syna žádné zvláštní důležitosti, právě té chvíle vstal, aby se vrátil do svého pokoje.

Paní Jitce jako by narostla nová křídla. Teprve nyní se beze strachu vyptávala po matce a jak se daří všem na Bojarově.

$

Lipanský odpovídal ochotně. Byl zřejmě šťasten, že je opět u choti a u dítěte. Ale jeho radost vyvrcholila, když Jitka sama ho požádala, aby ji seznámil s postupem svých vědeckých prací, na nichž napříště toužila míti také jistou účast.

Zodpověděl přání své choti širokým výkladem, jemuž ona i Pavel se zájmem naslouchali. Nemohli ovšem při tom nepozorovati. jak všecka bytost mluvčího jako by se rázem přeměnila. To již nebyl upracovaný a ustaraný muž, nýbrž člověk v plné síle a v plném vědomí svých schopností, jehož oči zářily a tvář omládla.

Lipanský se v poslední době zvlášť horlivě obíral rakovinou a naděje, že se mu podaří najíti prostředek, který by lidský organismus ochránil proti této ze všech nejhroznější chorobě, naplňovala ho nadšením. Mluvě s největší skromností o své práci, rostl v očích své choti a v její zkouškou prošlé duši zachycovalo se pevně přesvědčení, že jedině tento obětavý muž zaslouží si jejího obdivu a její nezměrné lásky. Což divu, že paní Jitka, zatím co její manžel končil svůj výklad, znovu v mysli oživila přísahu své lásky, kterou málem by byla zradila, tak, jak to

$

kdysi její choť žertem předvídal, a obnovila též slib své věrnosti, aby toho ani onoho neporušila již do smrti…

Její jasná, oblažující nálada zachmuřila se na okamžik teprve, když se po svačině chystali na prvou procházku. Zmocnila se jí obava, že by se mohli setkati s Bucharem, který při své smělosti jistě by žádal vysvětlení Jitčina časného odchodu z horské chýše.

Upokojila se však, když Lipanský určil za cíl prvé své vycházky jezero a jeho okolí, kdež bylo vždy velmi živo a Ivan proto by se jistě neodvážil žádného výstupu.

Ztrávili tak zcela pokojně několik hodin a vrátili se do svého hotelu osvěženi a v nejlepší náladě. A též večer minul bez zvláštní příhody, oslňuje všechny velkolepým západem slunce, jakého nebylo tu pamětníků.

„Jako by se mělo něco neobyčejného stát!“ prohodil hotelier k těm, kteří obdivovali skvělý vějíř hořících barev.

„Co by se tady mohlo stát, v tomto údolí věčného klidu?“ tázali se někteří.

Můj děd pamatoval rovněž podobný večer. A vždy vyprávěl, že po něm přišla velká horská katastrofa. Dej Bůh, aby se nic podobného neopakovalo!“ odpovídal majitel

$

hotelu a aniž cokoli k vysvětlení dodal, rychle odešel.

Hovor ostatních ještě chvíli vířil kolem jeho prazvláštní poznámky, potom se však opět rozběhli všechny strany.

Jen v Jitčině mysli slova hotelierova se zachytila podivnou ozvěnou. Proti své vůli musila jich vzpomínat ještě na lůžku, marně opět zápasíc o právo na odpočinek… V její mysli znovu oživly podrobnosti včerejšího večera, jako by mezi tím, co minulo, a oním, čím znovu zahrozil osud plamennou věštbou slunečních barev, měla býti nějaká souvislost.

Ale noční hodiny se dosud klidně ubíraly k půlnoci a paní Lipanská usnula posléze, uhýčkána domněnkou, že se s večerem vyděsila nadarmo…

Ale dřímala sotva několik hodin, když ona i všichni v hotelu probuzeni byli bouřlivým rachotem, při němž jako by se jim země chvěla pod nohami.

Také Lipanský s Pavlem rychle vyskočili z lůžek a přistoupili k oknu. Nebe bylo čisté, avšak nad horou, pod jejímž temenem měl Buchar malířskou chatu, vznášel se sinalý oblak prachu a po strání se dosud valila kamenná lavina.

$

Doktor Lipanský vyběhl, rychle se obléknuv, aby byl po ruce, kdyby bylo třeba lékařské pomoci.

Jitka zůstala ve svém pokoji, ztrnule hledíc k místu osudné katastrofy.

Trvalo vsak celou hodinu, nežli se vrátil její choť s podrobnou zprávou o rozsahu neštěstí.

„Dík časným hodinám,“ vykládal, „neočekávaný pohyb vrstev si vyžádal jediné oběti, jakéhosi samotářského turisty, kterého tu nikdo neznal, a jenž byl rozdrcen i se svou chatou. z celého hospodářství se jediné jeho pes zachránil. Ujal se ho náš hostitel…“

Jitka i Pavel vyslechli tuto zprávu bez jediného slova. Věděli, že za ně až příliš zřetelně promluvil osud, svým krutým rozsudkem opravňuje mlčení obou o těch věcech, jež navždy měly býti zapomenuty.

Teprve když Lipanský opět odešel, matka i syn klesli si do náruče.

A zatím co se hledaly jejich rty, z očí vytryskly oběma slzy lítosti a smíření, aby mezi jejich polibky splynuly v jediný očišťující proud …

KONEC

Q. M. VYSKOČIL:

«Na oltář lásky»

Zdence Výšinové nebylo ani plných sedmnáct let, když přijala službu ve mlýně u Květoňů. Tehdy žili ještě rodiče příštího hospodáře, třebaže se starý Květoň více staral o pole než o mlýn a hospodyně spokojila se úplně s drůbeží, hejny krůt, slepic a perliček. Mohl se tedy jediný jejich syn Oldřich zaříditi podle libosti na mlýně, který mu jaksi samozřejmě připadl, jakmile dosáhl plnoletosti a vojnu měl odbytu.

Ostatně, syn s rodiči nikdy nevedl sporů. V jeho věku měl život pro něho ještě jiné půvaby, kromě těch, které mu nabízel domov, opředený dosud prostoduchým kouzlem starověkosti.

Byl mlád a ohnivá, snadno zápalná krev kolovala v jeho žilách. Při vesnických muzikách proslul jako znamenitý tanečník a šarvátky, které mnohdy vyvolaly, objevily v něm siláka, jehož nebylo snadno zdolati.

$

Což divu, že žádné ze selských děvčat nebylo by se rozpakovalo usaditi se na Květoňův mlýn, neboť každá věděla, že grunt je bez dluhů a výnos mlýna více než postačující k spokojenému životu. Ale Oldřich nedbal dosud domluv dohazovačů, ani mnoho slibujících dívčích úsměvů. Nebyl sice odpůrcem žen, do manželství se mu však nechtělo se žádnou z nich, tím méně pak s Jelenou Sojákovou, kterou mu i doma stále nadhazovali.

A přece byla to vzhledná, čistotná a na měšci požehnaná dívka, jakých opravdu nenašel se hned věrtel v celém kraji, nadtož v Jařmově. Ale právě proto, že ji mladému Květoňovi stále vnucovali, nedbal o ni.

„Na ty poslední věci člověka,“ žertovával, „mám vždycky času dost.“

A raději se každý měsíc s jinou pomiloval, než aby si některou uvázal na krk pro celý život. Stará paní Květoňová nebyla tomu ovšem ráda. Trpěla záduchou a byla by proto ráda uvítala Jelenu za snachu ještě dříve, nežli jí ustelou u svatého Pankráce, kde měla hospodyně vybráno už místo vedle svých zesnulých rodičů.

$

Ale ani Jelena, jak se zdálo, příliš se svatbou nepospíchala, neboť také ona měla svůj bludný sen lásky, třebaže o něm málokdo věděl a slečna Sojáková o tom nemluvila. Doufala stále, že její druh z mládí, syn z nejchudší chalupy ve vsi Emil Dušek, ještě před vysvěcením svlékne klerickou sutanu a pokusí se v životě vybojovati si čestné místo pro, sebe i pro tu, s níž se měli již od dětství tajně rádi, ale slavná primicie Duškova zhasila i poslední jiskru této bláhové naděje. Od těch dob Jelena jaksi otupěla ke všemu, přenechávajíc starost o svoji budoucnost výhradně rodičům.

Pokud šlo o mladého Květoně, kamarádila se s ním jako všechna děvčata v Jařínově již od dětství. Nepřilnula k němu sice o nic více než k jiným hochům z vesnice, ale nebyl jí také nijak protivným. A když se o řadu let později počaly trousiti řeči o svatbě Jeleny s Oldřichem, nebránila jejich plemenění se, neboť její srdce v té době bylo již otupělé zklamáním a skoro mrtvé.

Dušek dříve ještě nežli nastoupil místo v malé horské vsi, zajel do Jařínova, aby tu ztrávil několik týdnů u svých rodičů a vypomohl starému, stále churavějícímu, faráři.

$

Jak ani jinak nebylo možno, mladí lidé sešli se v těch dobách několikráte, ale náhodné schůzky nepřinesly jim útěchy. Naopak!

„Máme každý svou Golgotu!“ odpovídal mladý kněz k jemným výčitkám své přítelkyně z mládí, „ale ne z každého kříže vykvetou růže.

Podívala se na něho trochu udiveně. Bylo to po prvé od Duškovy primicie, co se dotekl společných ran jejich minulosti.

„Myslíte snad, že můj kříž pokryjí růže?“ tázala se pak.

Přisvědčil.

„Pevně v to doufám, jinak zůstalo by bez významu veškero to sebeobětování,“ odvětil a v očích se mu zarosilo.

Teprve nyní Jelena pochopila, že Dušek musil jíti cestou, kterou mu určili rodiče. Jejich přání znělo asi příliš důtklivě, než aby se mu odvážil odporovati. Snad bylo nutno touto obětí smýti nějakou starou vinu. Snad bylo nutno obětovati pozemskou lásku, aby ta druhá, nebeská, mohla kvésti neposkvrněně. Snad…

Jelena Sojáková nezvěděla pravdy nikdy a ostatně bylo to nyní už zcela zbytečné. Jejich cesty se rozcházely, samy vytvořivše

$

obrovský kříž nad jejich životními plány. To, co nyní nadcházelo nebo mělo se snad v dohledné době uskutečniti, muselo již býti lhostejno oběma.

A proto se Jelena ani kale nebránila, když ji vesnické řeči přisnubovaly mladému Květoňovi.

Ne tak Oldřich. Třebaže měl rovněž na svoji přítelkyni nejlepší vzpomínky, nechtělo se mu žádným způsobem zaměniti dětskou hru s manželstvím, v němž spatřoval pouze nutné zlo, zaviněné vývojem poměrů, ale jemuž právě proto se vyhýbal jak jen to bylo možno.

Přes to otázka svatby Oldřichovy byla denní látkou hovorů hospodyně s pantátou a stala se ještě ožehavější, když panímáma ulehla.

Bylo tehdy nutno nejen zavolati lékaře z města, nýbrž i zjednati novou sílu do domácnosti.

Volba padla na Zdenku Výšinovou, o níž se vědělo, že hledá službu. Měla pověst čiperného děvčete a ježto její požadavky nepřesahovaly obvyklou výši, byla přijata. Oldřich meškal právě ve městě, když se Zdenka přestěhovala do mlýna. Neznal jí blíže,

$

ale byl příjemně překvapen, když ji zahlédl mezi ostatní čeledí. Podobala se opravdu květu na úhoru. Tak vyhlížela svěže, skoro pansky, ač přišla z nejchudšího, neboť otce už neměla a matka její se mužně přiživovala podělkováním na statcích a chalupách.

Ale nic z tohoto odříkání neuškodilo kráse Zdenčině. Byla jako broskev — zrovna k nakousnutí a Oldřich asi podráždil si chuť tímto podobenstvím, neboť hned prvého večera usmál se na Výšinovou, když šla dojit a ona mu odpověděla podivným, nevyzpytatelným pohledem svých velkých temných očí …

Nikdo z obou nepronesl tehdy ani slova, ale přes to mladý hospodář cítil, jak se v něm náhle všechny nervy napialy a krev zavařila. Dlouho do noci vřel pak v něm ten podivný nepokoj, jehož příčinu nedovedl si vysvětliti. Domníval se zprvu, že je to vlivem čarovného jarního rozvití. Hořelť právě červen v plném vášnivém rozplápolání. Ale poznal záhy, že se zmýlil. Žil v příliš důvěrném styku s přírodou, než aby snad uplatňovala na něho nějaký mimořádný vliv.

Zato vzpomínka na temné oči Zdenčiny, vyšlehující žádostivými blesky, promluvila

$

k němu už srozumitelněji — výzvou k jeho mládí, k jeho mužnosti!

Neváhal proto dlouho a rozhodl se přijati boj, neboť správně odhadl vábivé přednosti soupeřovy.

Plných tvarů a přece opět štíhlá, venkovsky zdravá a zase po městsku vyhlížející, černovlasá, tmavých, podnikavých očí a měkkých rtů — taková byla Zdeňka a všechny tyto její přednosti a vnady ještě desateronásobně se rozvily v Květoňových vzpomínkách. Zmítal se aspoň při nich nepokojně na lůžku a usnul teprve k ránu, když už nebylo daleko ku svítání.

Netušil, že také Zdenka nespí a přece i ona měla rozervanou noc, snad proto, že nepřivykla dosud novému domovu. Snad …

II.

Několik týdnů, které od oné noci minulost připočetla ke svým ziskům, tok událostí stočilo však zcela jiným směrem, než bylo očekáváno. Starý Květoň zřejmě byl znepokojen nemocí mlynářčinou a jeho syn …

Eh, co ten! Hlavu i srdce měl nějak roztoulané! A nikde dlouho nevydržel! Ta jarní

$

záplava vůně i tepla jako by se mu i do krve vstřebala, mozek opila, plameny vášní rozdmychala. Jako matonohý bloudil z místa na místo, hladový dravec, hledající kořist.

A zatím ta, po níž neujasněně dosud lačnil, Zdenka Výšinová, rychle se vpravovala do nových poměrů. Byla stále veselá a do práce jako kat. Cítila zřejmě úlevu, že se ocitla v novém prostředí, neboť doma padalo všechno na ni, dusilo ji a k zemi sráželo.

Matka mnoho toho přes den nenamluvila, o Zdenčině otci pak nerozhovořila se téměř nikdy. Zdálo se, že nějaké zlé tajemství drtilo stále ještě památku starého Výšina, jehož kterési noci přinesli domů hrozně pomláceného. Říkali, že ho asi zabil padající strom, ale potvrzení tohoto dohadu se nikdo nedomáhal a tak smrt Vyšínová zůstala obestřena jakousi záhadou. Rozhodné slovo mohla tu snad pronésti pouze vdova mrtvého, ta však mlčela zarytě, jako by se jí celá věc netýkala.

Časem zapomnělo se pak na nevyjasněný případ v chatě pod lesem vůbec. Pouze ty, jichž se bezrostředně týkal, matky a dcery, dosud tušily jeho stín.

$

Zdenka byla ovsem tehdy ještě nechápavým dítětem, ale také ona pocítila záhy tíhu ovzduší, v němž se rozvíjela. Matka, s níž ani hlodání vnitřního neklidu nedovedlo setříti všechny stopy její bývalé svěží a zdravé krásy, často po celé dny meškala mimo chatu, zvláště v dobách, kdy malá Zdenka navštěvovala místní školu, a to svádělo k podivným domněnkám.

Později, když dcera ledakdes mohla matku zastati, obě sblížily se zvláštní něhou, jež by byla dovedla mnohé vysvětliti, kdyby byla Vyšínová promluvila. Ale i tyto rozdíly v povaze obou zůstaly patrny.

Kdežto matka děvčete vyhýbala se hlučným besedám a živých styků s lidmi se vystříhala, Zdenka ráda se ukázala ve vesnických veselicích, projevujíc vášnivou lásku k tanci a všemu, co s ním souviselo.

Byla by si ráda jedenkráte zahrála také divadlo s venkovskými hochy, ale k tomu ji děvčata ze statků nepřipustila, patrně z obavy, aby nad nimi netriumfovala.

Zdenka spokojila se tedy s prvenstvím o muzikách, při nichž se hoši o ni prali, neboť tančila jako čert a zapálila krev každého, kdo se k ní přitočil.

$

„Ďáblova holka! Vede si jako by byla ze statku a ne z chalupy pod lesem.“

„A naše srdce láme jako perníková!“

Tak a podobně ji pomlouvali venkovští hoši, neboť všichni jí byli žádostiví, třebaže žádný z nich nemyslil to s ní vážně. Co pak také v hospodářství s děvčetem bez peněz! Pravda, hezká tvář a svěží panenské tělo bylo také jistým přínosem, ale konec konců ohmatané spořitelní knížky nevyvážilo.

Výšinová věděla to ovšem a také se podle toho zařídila. Nezadala si dosud ani s jedním z těch vypočítavých selských hochů, kteří se kolem ní točili jako mlsní kocouři kolem horké kaše. Doufala, že její čas přijde a nebyla proto netrpělivá. Její mládí dovolovalo jí čekat, neboť v žádném případě nemohla ničeho ztratiti.

A přece pocítila prudké zabušení srdce, kdykoli na ni promluvil mladý Květoň, tak výhodně se lišící od všech ostatních. Znala ho ovšem ještě dříve, nežli ji osud přivedl do služby k Oldřichovým rodičům a vždy se jí líbil, avšak teprve, když také ona počala pracovati na jeho příštím dědictví a kdy přirozený denní styk na rozsáhlém hospodářství Květoňových přiváděl ji nejednou do blízkosti mladého muže, Zdenčiny představy o blahobytnější budoucnosti staly se přesnějšími.

A také Květoň jako by se nemohl dostati stále z čarovného kruhu, který Výšinová vyšlapovala svýma malýma štíhlýma nohama hned onoho dne, kdy po prvé obešla mlýn.

„Je to jen jarní mámení!“ namlouval si a dokonce do města si zajel, aby je v sobě ubil s čipernou číšnicí z noční vinárny, kterou do ní zanesl ďábel až z Prahy pro pokušení všech počestných lidí.

Ale když se pozdě v noci vracel v bryčce, tažené poněkud těžkopádným grošákem, ospalý, zhnusený a podroušený, sám sebe proklínal za ten prostopášný výlet, který ho místo uklidnění ještě více pobouřil.

„To není, po čem toužím. To není, co oblažuje, znepokojuje a věčně vábí,“ rozumoval, když vystřízlivěl a oknem na dvůr mlýna pohleděl, zatopeného předpoledním sluncem. Nedaleko splavu, pod prastarou vrbou, v jejíž kořenech prý od nepaměti bydlil vodník, stála Zdenka jen tak bosky, v červené suknici a rozhalené nebo spíše jen

$

nedbale zatažené košili a nahýma pažema upravovala si černý vlas, jehož uzel patrně povolil.

V Oldřichovi zachvěly se všechny nervy při tom pohledu. „Ano! Ano! To bylo, co hledal!“

Věděl to ovšem již dávno a přece stále si nechtěl k tomu přisvědčiti. Patrně nebyl si jist sám sebou a Zdenkou také, ne. Ale nyní si luskl prsty na znamení, že je rozhodnut. Hospodář meškal kdesi v polích, Oldřichova matka pospávala ještě v opáčném křídle mlýna. Chvíle byla tedy nad jiné vhodná. Kdož mohl říci, zda se znovu nahodí zítra nebo pozítří? Bylo proto nutno jí využitkovati a Květoň se také tentokráte dlouho nerozmýšlel. Tam po tom hříšném mase v městské vinárně, které si mohl každý koupit, zachtělo se mu nyní čehosi čistšího, nedostupného.

Zdenky!

Mělť ji téměř na dosah ruky, jen kývnout a chopit se jí. Jen kývnout…

A Oldřich skutečně kývl.

„Hej, ty tam!“ zavolal.

Výšinová se tvářila, jako by neslyšela.

$

„Nu, což jsi snad přes noc ohluchla,“ zlobil se na oko, ale ani nyní se nedočkal odpovědi.

„Zdenko, což opravdu neslyšíš!“ vykřikl tedy ještě jednou.

A tu teprve se Výšinová otočila.

„Nevěděla jsem, že to patří mně,“ vymlouvala se zchytrale a loudala se k oknu. „Čeho si přejete?“

„Přines mi do konve čerstvou vodu,“ žádal ji a podal jí oknem nádobu.

Vzala ji a rychle se vzdalovala k pumpě. Květoň chvatně upravil svůj účes a do kouta odhodil darebnosti se stolu… Rozestlané postele se však ani nedotekl. Zúmyslně.

Netrvalo dlouho a Výšinová přinesla vody. Postavila konev na římsu otevřeného okna a měla se k odchodu. Ale rozpočtů Oldřichových tím přece nezmátla.

„Jen vejdi a trochu tu pokliď, jinak to tu budu míti rozházeno až do poledne!“ poroučel jí.

Poslechla bez odmluvy. Mlčky počala poklízet, nábytek rovnat a prach utírat. Květoň stopoval každý její pohyb s rostoucím hladem, ale děvečka se tvářila, jako by toho

$

nepozorovala. Také mladý hospodář se dosud krotil, slova rozrušením neschopen.

„Ještě postel ustelu a budu hotova,“ jako výzvu k boji pronesla Výšinová a hrábla do prachových peřin.

Bylo to více, nežli mohla rozdivočená krev Oldřichova snésti. Zdenka schýlila se právě nad rozesílané lůžko a nepatrným pohybem smekla se jí košilka s ramen, odhalivši je zcela pěkně oblé, růžové a křehké.

Tu již mladý hospodář neodolal. Přiskočil k lůžku a sevřel Zdenku do kleští svých junácky silných paží.

Zvrátila hlavu a vykřikla:

„Co to děláte?“

Ale Oldřich místo odpovědi obrátil n prudce k sobě a divokým polibkem zahryzl se do jejích kyprých rtů.

„Nechte mne!“ zvolala, když se jí podařilo odtrhnouti se od něho.

Trochu ho zalekla její nepřístupnost. Ale ihned se vzpamatoval.

„Pro hubičku nebude snad tak zle!“ pronesl a znovu po ní sáhl.

„Nechci! Nechci!“ bránila se mu. „K čemu by to bylo dobré!“

$

„To se teprve uvidí!“ zasmál se Květoň a násilím přitáhl Zdenku k sobě.

Chtěla vykřiknouti, varovati ho, ztrestati zlým slovem. Avšak on utlumil její slova ohnivými polibky, jimž se marně bránila. Teprve když se pokusil převrhnouti ji na rozestlané lůžko, vytrhla se mu s napětím všech sil. A nežli se vzpamatoval, byla pryč.

Skočil k oknu, ale zahlédl již jen její červenou suknici.

„Hněvá se!“ pomyslil si.

Avšak Výšinová se — usmívala!

III.

Od onoho jitra věděli oba, že dříve nebo později dojde mezi nimi k boji o krev a o srdce a oba se k němu také potají chystali. Kdežto však mladý Květoň příštímu zápasu nepřikládal dosud větší důležitosti, nežli kterémukoliv vášnivému dobrodružství, jež kdysi zažil, Zdenka chápala jej jako příležitost, po níž dávno prahla a jež ji mohla skvěle zabezpečiti do budoucna. Protivilať se jejím choutkám podružná role děvečky, kterou jí v mlýně přisoudili, ale podvolila se jí, neboť otvírala jí branku k tomu ostatnímu, po čem toužila. Její snaha vymknouti se z

$

$

poměrů a vznésti se nad ně k závisti všech, kdož jí tohoto práva dosud upírali, nacházela bezděčnou podporu v nenasytnosti mladého mlynáře, jemuž zřejmě Zdenka udělala. Ostatně, také jí líbil se jak náleží tento vášnivý divoch, jemuž horká krev mohla snadno zaslepiti zrak, takže by byl potom jistě učinil vše, co mu bylo poručeno.

Tak se aspoň Výšinová domnívala. O Jeleně Sojákové a o záměrech, které měla s ní a Oldřichem stará mlynářka, Zdenka nevěděla. Ve vsi se o tom nehovořilo a ve mlýně jen hezky po tichu a mezi čtyřmi stěnami.

A i kdyby.—

Zdenka neodříkala se překážek a nebála se jich také. Věděla, že bude muset zápasiti, těžce zápasiti o to, co si předsevzala, ale věděla též, že všichni zdatní pomocníci jsou na její straně. Znala moc svých půvabů, svého mládí a své krve a nepochybovala proto, že jí pomohou zvítěziti nad žádostivostí Oldřichovou, která v něm zřejmě vzrůstala každým dnem.

Po prvém nezdaru u Zdenky neodvážil se sice opakovati svůj útok, ale z každého jeho pohledu, kterým ji pronásledoval, bylo

$

více než patrno, jak po ní dychtí. Á v pravdě odhady Výšinové v té věci byly správné. Mladý Květoň skutečně toužil po tomto pěkném děvčeti, jehož odpor ho rozpaloval, aniž uvažoval, jakou cenou zaplatí za tento pochybný zisk.

Venku dokvétalo jaro a první letní dny zapalovaly třešně na stromech i lidskou krev. Pohoda podržela svou teplou lahodu, které mimoděk všichni podlehli.

Také v mlýně u Květoňů život našel nová křídla, neboť v nemoci hospodyně nenastalo zhoršení, což všichni považovali za dobré znamení pro budoucnost.

„Snad nám ji přece nebe nevezme!“ povzdychl starý Květoň a zamževší oči si drsnou dlaní přejel.

Bylať mu paní Ludmila celým světem, poněvadž neměl jiné lásky v životě kromě ní. A snad si bez ní život ani představiti nemohl. Tím nevysvětlitelnější zůstávalo divošství Oldřichovo, neboť ho nezdědil ani po rozšafném otci, ani po své prakticky založené matce. Ale když už se jednou u něho projevilo, bylo nutno s ním počítati.

Otec Květoň nebral je ovšem tak vážně.

$

„Každé mládí se musí nějak vybíti!“ mínil.

Ale paní Ludmila s ním nesouhlasila:

„Je to mrhání drahocenných sil,“ namítala. „Bude nejlépe, oženíme-li ho.“ Mlynář pokrčil rameny.

„Nevím… nevím, bude-li s tím Oldřich souhlasiti. Dosud nechtěl o ženění ani slyšet.“

„Promluvím s ním tedy sama, jakmile se k tomu naskytne příležitost,“ rozhodovala hospodyně a její muž se již k nějaké námitce neodhodlal. Ponechával nejraději úplnou volnost vývoji událostí a spoléhal, že i v tomto případě věc sama se časem rozřeší k vzájemné spokojenosti. Měl syna rád a byl ochoten kdykoli omluviti každou jeho mladickou ztřeštěnost. Ostatně k nějakým dalekosáhlým plánům nezbývalo nyní ani pokdy. Nadcházely právě žně a mysl všech upoutána byla pouze k polím. Kde jaké volné ruce byly zalarmovány, kde jaká zbytečná síla zužitkována.

Také Oldřich a Zdenka všechny ty radostně horké dny trávily mezi klasy a snopy. Nejednou pracovali vedle sebe a jejich ruce, rozpálené sluncem a krví, se dotekly,

$

jakoby náhodou. Výšinová se však stále tvářila, jako by toho ani nepozorovala, zatím co Oldřichovi praskalo v spáncích.

Ale také klid Zdenčin byl jen vynucený. Za dusných letních nocí zmítala se ve své komůrce, vzývajíc lásku, aby jí přivedla silného milence. Nevěděla ovšem, že mladý Květoň chodí pod jejím oknem a vzdychá. A přece stačilo jediné slovo Zdenčino, aby rázem skončilo toto vášnivé utrpení obou, avšak Výšinová dosud váhala, dosud uvažovala. Spoléhala na náhodu, která jí dopřeje, aby na roztouženém Oldřichovi vymohla manželský slib a opravdu setkala se s ní nad očekávání brzy.

V posledních týdnech zlepšila se choroba staré mlynářky tak, že se mohla odvážiti i do polí, po nichž se jí stýskalo a kam ji sám hospodář dovezl. Zně končily již a pouze tu a tam dosud kláskovali.

Tato náhoda zadržela Oldřicha i Výšinovou ve mlýně — samojediné. Nevěděli zprvu jeden o druhém, ale byli příjemně překvapeni, když se o tom přesvědčili. Ježto pak ani mlýnská čeleď nepracovala a dlela na krátké dovolené, osud sám vehnal Zdenku do náruče hospodářovi.

$

„Tentokráte se mi nevymkneš!“ jásal ještě před vítězstvím, když se mu podařilo zdánlivě zdráhající se děvče vtáhnouti do svého pokoje a sevříti je ve své paže.

„To záleží jen na mne,“ odbývala ho Zdenka.

„A snad také trochu na mně?“ odporoval jí žertem.

Pokrčila rameny a prohodila:

„Snad.“

Tvářila se dosud chladnou a odmítavou, třebaže se v ní krev vařila.

Květoně trochu zmrazila její nepřístupnost.

„Co je ti stále? Proč jsi jako led? Což necítíš mládí v žilách, touhy v srdci?“ domlouval jí.

„Co bych z toho měla?“ namítla. „Nejsem lehká … Neoddávám se komukoli,“ ťala do živého.

„Což já jsem kdokoli?“ tázal se uraženě.

„Ne-li kdokoli, jistě jako každý jiný … Jen užít, děvče zkazit a potom odhodit, jako to dělají všichni. A vůbec, co tu s vámi vykládám! Pusťte mne! Půjdu po svém …“ vytrhla se mu z náručí a utíkala ke dveřím.

$

Rychle jí zastoupil odchod.

„Nepůjdeš!“ zakazoval jí.

„Budu křičet, nepustíte-li mne.“

„Zkus to, nikdo tě neuslyší,“ posmíval se jí a vztáhl po ní paže. Ale Zdenka hbitě mu uhnula.

„Nechte mne!“ vykřikla, ale kale se tím neubránila.

Rozdychtěný Oldřich stiskl jí znovu do náruče a několikráte vášnivě ji políbil.

„Nejsem jako ostatní,” šeptal jí. „Prav da, snad ještě do nedávna chtělo se mi jen tvého mladého masa, ale nyní cítím, že to není pouze krev, jež mne k tobě vábí, nýbrž že tě mám rád, Zdenko … ano … ano, že tě miluji a všechno chci ti splnit, co si přeješ, jestliže odmlkl, ale jeho vášnivé sevření mluvilo za něho.

„Řekl jste, Oldřichu, že vše, co si budu přát?!“

„Ano … právě tak …“

„Přisaháte?“

„Přisahám!“ bez rozmyslu pravici zvedl Květoň. „Jen když ty …“

Tu konečně přestala se mu bránit a vydala se mu již bezpodmínečně ..

$

„Ach, jak jsem po tobě toužil!“ přiznával se Výšinové, stále ještě nenasycen pokrmem vášně. „Jak jen bylo možno, žes o tom nevěděla?“

„Věděla jsem to …“ usmála se.

„A proč tedy jsi mi tak dlouho odpírala?“

„Nechtěla jsem, abyste si se mnou hrál.“

„Proč mně vykáš? Což napříště nepatříme jeden k druhému?“

„Jen abys toho nezapoměl!“ využitkovala jeho svolení.

„Nezapomenu, ale i ty musíš mne míti trochu ráda. Budeš?“ naléhal na ni.

„Budu!“ slibovala mu.

A znovu se objali, znovu splynuli.

Hodiny vršily se zatím, ale kdo by toho dbal! Ohnivé mládí snadno dalo na vše ostatní zapomenouti. Mladý Květoň sehnal dokonce ze spíže láhev červeného vína a uctil jím svoji milenku.

„Na naši lásku!“ zvolal.

„Na tvůj slib!“ odpověděla.

Zůstali pak ještě hodinu pospolu. Teprve když v dálce zahrčel hospodářův vůz, rozešli se.

$

Výšinové, nezvyklé vínu, točila se trochu hlava, ač mnoho nepila. Ale sebrala se záhy a vítězně se rozhlédla po dvoře a po staveních.

„Ano! Ano! Toto vše bude jedenkráte její,“ blesklo jí hlavou, neboť měla Oldřichův slib, že jí splní vše, po čem zatouží. A Zdenka nebude si přáti málo. Chce býti opravdu selkou, jako tamta děvčata ze statku, která jí pohrdala — a bude také. Květoň přísahal a kdyby se i zdráhal, Výšinová dovede ho už donutiti. Jedenkráte lapený v její sítě, nevymkne se z nich, byť by se o to sebe usilovněji namáhal. Tím si Zdenka byla jista.

Ještě jedenkráte rozhlédla se po dvoře, ale potom rychle vešla do stodoly.

Mezi vraty objevil se polo naplněný vůz a nedaleko něho starý Květoň s chotí. Hospodyně nedala za jinou a rozhodla se jíti pěšky s pole domů.

„Ta se nějak cítí!“ ne ve zlém, ale přece s mírnou dávkou uštěpačnosti pomyslila si Zdenka. „Nu, však to nepotrvá věčně!“ upokojovala se a v náhlé nezbednosti převalila se na kupu rozházených snopů …

$

IV.

Tak našel Oldřich ukojení své vášně a Zdenka cestu ke štěstí. Oba zdáli se býti dokonale šťastni, třebaže mladý hospodář nemyslil než na několik dnů dopředu, zatím co jeho milenka stále vytrvaleji propočítávala budoucnost. Věděla dobře, že láska, živená krví, je nejmocnějším poutem mezi mužem a ženou a proto obratně pečovala, aby tato pouta svírala co nejpevněji a při tom co nejméně. Jedenkráte odmítavá, nepřístupná, chladná, po druhé udivila Oldřicha svojí štědrostí a nenasytností.

Nikdo také dosud nevěděl o jejich poměru, neboť byli opatrní a před čeledí nebo před domácími lidmi chovali se s náležitou opatrností. Výšinovou to ovšem nejednou svádělo, aby se pochlubila, jak si hospodáře ovinula kolem prstu, ale nějaký vnitřní hlas vždy ji ještě zadržel tajemnou výstrahou před jakýmkoli zbytečným ukvapením.

Přes to neudržela se a jedenkrát aspoň po Oldřichovi se svezla.

„Zalézáme stále do děr jako syslové. Což se opravdu musíme za svoji lásku stydět?“ zaútočila na něho.

$

Květoň se na okamžik zarazil. Teprve potom pronesl nejistě:

„Jak to myslíš? Máme snad se svými polibky choditi na trh?“

Zdenka zkřivila nehezky rty.

„Nejde jen o hubičky!“ ušklíbla se.

„O co tedy?“

„O budoucnost nás dvou a třeba ještě někoho třetího, který může přijít.”

Mladý mlynář zřejmě se ulekl.

„Snad nejsi… ?“ zvolal poděšeně.

„Ne… Dosud ne!“ svalovala s něho balvan starostí. „Ale co není, může být. A co potom?“

„Ach, kdo by o tom mluvil již dnes?“ se starou lehkomyslností ozval se Květoň a svoji milenku pohladil po hustých vlasech.

„Však o tom jednou budeme přece hovořit,” zasykla Zdeňka, když již byla na odchodu, ale mlynář už jí neslyšel.

„Jak mne chtěla polekat!“ uvažoval sám u sebe. „A já bych jí byl málem sedl na lep. Jistě se mně nyní někde vysmívá. Však kdyby to šlo s ní skutečně jednou do tuhého, dovedla by si sama pomoci. Taková čertova holka!“ rozjařoval se.

$

Na slib, daný Výšinové při tom ani nepomyslil. Pravda, měl ji rád, neboť mu učarovala jako dosud žádná z těch, které se mu oddaly, ale to ještě neznamenalo, že by snad…

A mladý Květoň mávl lehkomyslně rukou. Pravda, měl Zdenku, rád, ale v tomto citu bylo více pudového než duchovního … A proto mladý mlynář mnoho s ním do budoucnosti nepočítal, vždyť na takové vážné věci bylo stále ještě dosti času — ovšem pouze pro Oldřicha. Ne tak pro jeho matku, která by byla ráda viděla syna zaopatřeného a snad toužila i dočkati se vnuků.

Ježto se však Oldřich k ničemu neměl, odhodlala se sama k ráznému kroku. Jako by procházkou zamířila jedenkráte kolem statku Sojákova a když zahlédla domácí dcerku v zahradě, dala se s ní do hovoru.

„To už je celá věčnost, co jsem vás neviděla, Jelenko. A jak jste se rozvila do krásy za tu dobu!“ lichotila děvčeti.

Slečna Sojaková rychle přiskočila k vrátkům zahrádky.

„Není libo usednouti na chvíli?“ pobízela paní Květoňovou.

$

„Nu, pro chvíli nebude snad tak zle,“ přikývla mlynářka. „Beztak ode dne, co jsem ze stavení vyšla, ještě jsem kale s nikým ani nemluvila.“

„Slyšela jsem, že jste byla opět churavá,“ s účastí podotkla Jelenka.

Stará paní přikývla.

„Já vlastně z nemoci ani nevyjdu,“ stěžovala si upřímně, „a věru už bych to zde jednou ráda nadobro poklidila a odešla za maminkou k svatému Rochu, jen kdyby mi syn nedělal stále tolik starostí,“ zamířila mlynářka přímo do středu.

Slečna Sojáková nepokojně sebou hnula.

„Říkáte Oldřich? Co pak je s ním?“ otázala se pak.

„Co je s ním? Sama nevím! Nerozumím mu. Je však v poslední době takový nevšímavý … O nic nedbá. Na budoucnost nemyslí,“ vykládala panímáma ze mlýna. „Zkrátka, schází mu vlastní domácnost, řádná žena a dobrá hospodyně …“

Paní Květoňová se odmlčela, očekávajíc, co jí Sojáková odpoví. Ale té náhle nebylo jaksi do hovoru.

Mlynářka tedy pokračovala, tváříc se, jako by toho nezpozorovala.

$

„Pravda, dosud jsem s ním kale o tom ani nemluvila, ale musím … musím … Je čas, aby se oženil. A co vy, Jelenko? Nemyslíte na vdavky?“ zaútočila již přímo.

„Abych nelhala … skoro ani na ně nepomyslím,“ přiznávalo se děvče.

„A přece byste měla. Bývali jste s Oldřichem vždy tak dobří přátelé,” stále přihřávala mlynářka svoji polívčičku.”

„Bývali ovšem…” povzdychla Jelena, „Ale nyní se časy změnily.”

„I nezměnily!” zchytrale odporovala stará Květoňová. „To se vám pouze zdá. Oldřich aspoň o vás často hovoří,“ přilhávala.

Slečně Sojákové zrůměnila tvář.

„Opravdu, o mně že hovoří?” domlouvala se.

„Právě, jak vám, říkám. Ale pro samou práci se s vámi ani sejíti, nemůže. Nu, co není, může být. My oba s tatínkem bychom to aspoň rádi viděli,“ vykládala stařena a měla se k odchodu.

Jelena natrhala jí růží a dovedla až před statek.

„Pozdravujte doma, a nezapomeňte na nás!” loučila se konečně mlynářka, když ještě

$

vyzvěděla, že Sojákovi odjeli ráno do města, kde měli nějaké řízení.

„Nezapomenu!“ slibovala Jelena a vracela se zvolna do zahrady, mysl majíc nezvykle rozčeřenu tím, co právě slyšela. Od onoho dne, kdy mladý kněz Dušek nadobro zlomil jí srdce, dnes po prvé cítila, že jí dosud bije v ňadrech. A před jejíma očima objevil se náhle statný, ztepile urostlý Květoň, kdysi druh jejích her, později kamarád a dohazovaný ženich — a nyní?

Slečna Sojáková nevěděla. Nestýkali se oba mladí lidé v posledních měsících vůbec, snad proto, že se Jelena vyhýbala každé příležitosti, kde se tak mohlo státi. Umlčela tím sice vesnické řeči, ale sama sobě klidu nezabezpečila. Bylať ještě příliš mladá, než aby necítila rovněž trýznivé touhy ve své krvi. Ale potlačovala ji násilím. Z rodičů nikdo na ni nenaléhal, aby se provdala, neboť byli rádi, že ji mají doma a tak byla by snad Jelena sama v sobě časem vyřídila spor svého srdce nebýti onoho náhodného setkání s mlynářkou, jež správně odhadovala, že zrno, které rozhodila, záhy vzklíčí.

Tím však nebyla ještě její úloha nadobro skončena. Bylo nutno pohnouti také

$

Oldřicha, který rovněž stále váhal a nemohl se rozhodnouti. Příležitost naskytla se paní Květoňové hned večer, když otec se synem zasedli ke stolu.

„To jsem dnes udělala pěknou procházku,“ jako by nic prohodila mlynářka, když se rozhovořili.

„A kde jsi až byla, maminko?“ netuše lsti, otázal se Oldřich.

„To bys, synku, sotva uhádl,“ dráždila stará paní jeho zvědavost.

„Nu, na konec světa jste přece nedošla,“ smál se jí.

„Na konec světa sice ne, ale až k Sojákovým,“ vyhodila mlynářka svůj trumf.

„K Sojákovům?“ trochu zklamaně opakoval Oldřich. „A co tam u nich nového?“ zeptal se, ale zřejmě již bez zájmu.

„Celkem nic, co by nás mohlo zajímati. Ledaže byli dnes ve městě ukládat peníze, a že se Jelena ptala po tobě.“

„Po mně? trhl sebou mladý Květoň. „A co by…?“

„Inu, chtěla jen věděti, jak se ti daří. Často prý si na tebe vzpomene,“ bájila dále mlynářka a potají zamrkala na chotě, který se dosud do hovoru nevmísil.

$

„Neprosím se jí o to!“ utrhl se Oldřich, „Ale neděláš dobře,“ usrkl konečně také hospodář, nepochodil však:

„Nestarám se o ni! Nechť tedy mi dá též svatý pokoj,“ odsekl mu jeho syn.

Leč to už bylo i na hospodyni trochu mnoho.

„Kam pak se neděje!“ rozkvasila se. „Na konec si na tebe ani žádné děvče myslit nesmí a zatím bys mohl Pánu Bohu poděkovat, kdyby Jelena…“

„Jelena — neJelena. Nestojím o žádnou!“ skoro se Oldřich rozkřikl.

„Ale měl bys!“ podotkl zase jeho otec a také paní Ludmila přisvědčila:

„Ano — měl!“

Avšak mladý Květoň byl dnes nějak v bojovné náladě. Pohádal se ráno se Zdenkou, jež odepřela přijíti mu v noci na dostaveníčko a po celý den se mu vyhýbala. Byl proto skoro rád, že si mohl nějak uleviti a na někom smlsnouti.

„Čert vezmi všechny ženské. Tatínek má pravdu, tvrdí-li, že kromě jeho a mé matky nestojí žádná žena za nic. A cože vy jste se dnes oba na mne tak smluvili?“ obořil

$

se nyní přímo na rodiče. „Což tu někomu překážím …“

„To ne! Nepřekážíš,“ klidnila syna mlynářka. „Jsme rádi, že tě máme. Ale věčně svobodným přece také nemůžeš zůstati …

„Však až k tomu nadejde čas, najdu si j tu pravou,“ sliboval jim Oldřich a dříve ještě než mohl kterýkoli z manželů Květoňových něco k tomu podotknouti, vyšel na zápraží.

V.

Prvý útok na srdce Oldřichovo se strany jeho matky se tedy nezdařil. Ale paní Ludmila nedala se tím odstrašiti. Věděla, že syn je trochu paličatý, znala však ze zkušenosti, že nemá ani v hněvu vytrvalosti. Vzplanul ovšem snadno, ale jeho výbuch nepotrval nikdy nebezpečně dlouho a záhy se sám vysílil. A proto ani tentokráte stará paní Květoňová nevážila odpor Oldřichův na zlatých miskách. Mnohem opravdověji, ač rovněž klidně, posuzoval ho otec mladíkův.

„Oldřich zřejmě nemá do ženitby chuti a myslím, že bude lépe nenutiti ho k násilnému rozhodnutí ve věcech, které znamenají snad celé jeho životní štěstí,“ syna po svém

$

zvyku do ochrany bral starý mlynář, ale jeho j choť namítla:

„Myslím, že je to spíše u něho umíněnost, než cokoli jiného, zapomíná však, že je již dosti stár, aby se rozhlédl před sebe. My tady také věčně nebudeme, zvláště já …“ přilila ještě trpkosti do poháru i tak již naplněného samou žlučí.

„Nu … nu, maminko … Jenom ne hned tak hořce. Však dá Bůh, že se oba dočkáme Oldřichovy svatby a třeba i s tou Jelenou Sojákovou, proti níž se náš syn tak brání… Ale odříkaného chleba největší krajíc — jak se u nás říká,“ končil hospodář rozprávku o věci zřejmě mu k srdci nepřirostší a odešel ze světnice.

Také jeho lákal teplý večer k malé procházce pod hvězdami. Sklizeň měl uloženu ve stodole, tedy hlavní a nejdůležitější starost odbytu. A co se toho ostatního týkalo, ochotně to přenechával paní Ludmile, neboť dávat svatby dohromady, to bylo zálibou ženských. Pravda, byl by rovněž rád viděl syna zabezpečeného, ale k tomu, aby ho k něčemu násilím nutil, neměl chuti, třebaže ani proti Jeleně neměl žádných námitek.

$

Bylo to řádné, hezké a vzdělané děvče, jež pěkným přínosem mohlo znamenitě prospět mlýnu i všemu hospodářství Květoňových. Proto, však nemusilo se ještě se svatbou pospíchat.

A starý mlynář rukou mávl, jako by vše, co ho na chvíli rozmrzelo, házel za hlavu.

Obešel právě mlýn a zaměřil k náhonu, obrostlému hustým smrkovým podrostem.

V kraji vladařil tichý mír, k jehož poctě zpíval ubíhající proud tlumenou písničku.

„Jaký večer! Jako by přímo stvořený pro milence!“ blesklo mu hlavou, když tu nablízku zaslechl náhle polohlasný hovor.

S počátku nevšímal si ho vůbec, ale po chvíli se přece zastavil, neboť se mu zdál jeden z hlasů příliš povědomý. Přiblížil se tedy opatrně k místu, odkud vyvěral, a na okamžik naslouchal hovoru těch tam, v mlází ukrytých. Jeho původní doměnka, že jde o někoho z mlýnské čeledi, ukázala se pravdivou pouze z části.

„Jsi hodná, Zdenko, žes přece přišla. Bylo mi tě dnes večer dvojnásob třeba,“ polohlasně pronášel mužský hlas, který se zdál Květoňovi tak povědomým.

$

„Dnes večer? A proč?“

„Poněvadž mne doma nutili do ženění,“ znělo vysvětlení.

Naslouchající mlynář po těchto slovech ještě více zbystřil sluch, neboť se ho zmocňovalo zlé podezření. Zatím však již hovor opět pokračoval.

„Pravíš do ženění, Oldřichu a s kým?“ tázal se dívčí hlas.

„S Jelenou Sojákovou!“

„S tou …“ pohrdlivě odseklo děvče.

„A co ty?“

„To víš, bránil jsem se… „

„A řekl jsi, že my dva … ?“

„Neřekl, Zdenko. Nemohl jsem,“ nejistě přiznával se jinoch.

„A proč jsi nemohl?“

„Maminka je po nemoci. Nesmí se rozčilovat … Obával jsem se o její zdraví.“

„Ale jednou to vaši zvědět musí,“ trval na svém týž ženský hlas.

„Dovědí se to také, Zdenko. Jenom mi popřej času…“

Starý Květoň dále neposlouchal. Věděl dosti a nepochyboval už ani okamžik, kdo je skryt za vonícím mlázím. Nyní také si snadno vysvětloval odpor Oldřichův. Zatím co

$

jeho matka hledala pro něho nevěstu, Oldřich si naše] děvče sám.

Ale které?

Mlynář prošel v duchu jména všech děvčat ze statků, ale Zdenky v nich nenašel. A přece slyšel zcela zřetelně, že Oldřich oslovoval svoji milenku jako Zdenku.

Která by to tedy mohla být?

Květoň marně se sám sebe ptal.

Na Výšinovou ovšem ani nevzpomněl, neboť sám nikdy s čeledí důvěrností nepěstoval. A přece opět byl zvědav, koho si to Oldřich přivedl a s kým je už tak daleko, že si za zády rodičů umlouvá sňatek.

Jeho touha po osvětlení záhady vnukla mu konečně vtipný nápad a učinila z něj detektiva.

Pokud mohl, přiblížil se k zamilované dvojici a zde skryt vyčkal, až opustí své hnízdečko. Nad hory vyhoupl se právě růžový měsíc, nebylo tedy obav, že by nerozeznal právě té, kterou si přál poznati.

„Jsem to ale starý pošetilec,“ vysmíval se chvílemi sám sobě, po milencích slídím tady jako kuna po vejcích.“ Ale hned mu opět humor na rtech zaschl. „Jen aby ten

$

hoch něco neprovedl!“ zatrnul. „To by byla Ludmilina smrt!“

V tom však zašustilo to nablízku a hospodář rázem soustředil všechnu pozornost pouze na zamilovanou dvojici. Objevila se záhy mlynáři na dohled. Byl to skutečně jeho syn a děvče s kterým šel… ?

Květoň nemohl uvěřiti o čím, poznav v ní vlastní děvečku — Zdenku Výšinovou!

Nesmírně pobouřen tímto objevem chtěl již opustiti úkryt a dopadnouti zpronevěřilého syna právě při skutku, ale potom se jinak rozhodl.

Jeho zakročení v této chvíli mohlo vyvolati zcela jiné důsledky, než jaké očekával. Bude lépe, promluví-li o věci se synem sám, mezi čtyřma očima a teprve potom se zařídí podle jeho doznání.

Tak si umiňoval a nechal tedy bez za stávky přejít oba milence ve své blízkosti načež opáčnou stranou zaměřil k mlýnu, aby ho dostihl dříve než Oldřich se Zdenkou.

Šťastně se mu to také podařilo.

Jako by ani nikde nebyl, usedl na lávku před stavením a čekal na Oldřicha. Konečně přišel.

$

„Tys dosud vzhůru, tatínku?“ divil se, spatřiv otce.

„Ano. V takovéhle měsíčné noci se člověku ani nechce do postele,“ odpovídal mlynář. „A což, kde ty jsi byl? Snad ne za Jelenou na námluvách ?“ žertoval.

Do mladého muže jako by píchl.

„Co stále máte s tou Jelenou ty i maminka?“ vybuchl.

„Tak snad tedy za jinou?“ násilně smál se hospodář.

Oldřich se zarazil zřejmě zmaten. Mlynář pochopil, že mu nesmí dopřáti času, aby se vzpamatoval a proto dodal:

„Nu, což — mýlil jsem se?“

Ale ani nyní se nedočkal odpovědi.

Pokračoval tedy:

„A jak se jmenovala? Mařka, Bětuška, Anežka nebo snad — Zdenka?“ vyptával se.

Tu teprve Oldřich jako by se probudil.

„Cos řekl?“ tázal se polekaně.

Nyní však opět jeho otec neodpověděl.

Oldřich chtě — nechtě musil pochopit, že se ocitl v pasti.

„Ty… tys nás viděl, tatínku,“ zajektal.

Teprve nyní otec přisvědčil.

$

„Viděl a poznal, náhoda mne tam zavedla,“ řekl vážně.

„Ale to byl jen žert… Snad si nemyslíš, že já a …

„A Zdenka — naše děvečka. Přisámbůh, že bych si rád nic nemyslil, avšak její výhrůžky a tvé stesky…“ přerušil ho starý pán.

Oldřich sklonil hlavu v zahanbení.

Mlynář přitáhl jej mírně k sobě, ba skoro ho přivinul.

„Nu, řekni, hochu, co je na tom pravdy! Víš, kdyby se to maminka dověděla, byla by to její smrt,“ domlouval mu vlídně tak dlouho, až se mladému muži srdce otevřelo a on se otci upřímně vzpovídal.

Mlynář nepřerušil jeho vypravování ani slovem. Teprve když skončil, rozhovořil se:

„Je vidět, žes neopatrně vlezl do tenat vychytralé ženě. Tvé horké mládí je ti ovšem omluvou, ale přes to nebude asi snadno vyprostiti tě z pout, která sis sám dobrovolně navlékl. A máš ji opravdu rád?“ udeřili na syna zpříma.

„Což já vím? S počátku se mi tak zdálo. Dnes však cítím, že je více potřebou mé krvi, nežli mému srdci.“

$

„Nutno to tedy tak jako tak skončit. Ale jak?“ uvažoval starý Květoň. „Nejlépe bude, vyspíme-li se na to. Snad zítřek bude moudřejší dneška,“ rozhodoval a sám Oldřicha k odchodu domů přiměl. Bylo mu ho líto a umiňoval si, že mu nějak pomůže.

Té noci nespal otec ani syn. Snad proto vstávali oba ráno stejně bezradní.

Oldřich vyhýbal se Zdence a starý mlynář odkládal rozhodnutí, den ze dne. Stále nějak neměl chuti kousnout do kyselého jablka. Ale když se k tomu přece odhodlal, bylo pozdě.

Asi týden po oné noční příhodě, Výšinová, podrážděná milencovou nevšímavostí, zatáhla ho za teplého večera do stodoly, vonící senem a obilím.

„Co je s tebou?“ obořila se na něho.

„Co by bylo?“ vytáčel se, neboť neměl dosti síly prozraditi, co věděl.

„Nevšímáš si mne!“ vyčítala mu.

„Nemohl jsem. Práce přibylo,“ vymlouval se.

„Jen to?“

„Ano!“

„A nyní. Vše bude opět po starém?“ lísala se k němu, neboť cítila, že jí uhýbá.

$

Neměl odvahy odmítnouti ji a přisvědčil mlčky.

Přissála se k němu s celou vášní svého rozvitého mládí.

„Jsi můj! Jen můj!“ šeptala.

A Oldřich, podléhaje opět kouzlu její vášně, přisvědčil:

„Jen tvůj!“

A objal ji.

Tu se však stalo něco nepředvídaného. Ve dveřích stodoly objevila se náhle paní Ludmila a pohněvaně vykřikla:

„Oldřichu! Co to máš s tou děvečkou!?“

Ale právě toto zvolání vydráždilo Výšinovou. Vzepiala se okamžitě a pokročila vstříc mlynářce.

„Jakou to děvečku myslíte, panímámo? Dnes děvečka, zítra snad budu vaší snachou!“ vmetla jí do tváře.

„Ty a mojí snachou?!“ zasmála se Květoňová a krev se jí vhrnula do tváře.

„Ano … já … Již dnes nosím vašeho vnuka pod srdcem… Nevěříte-li, zeptejte se, Oldřicha!“ bránila se Zdenka.“

Mlynářka objala syna, jako by se dovolávala jeho ochrany.

$

„Řekni jí, Oldřichu, že lže … že to není pravda … že ty a ona …“ prosila téměř mladého muže, který se dosud z uleknutí nevzpamatoval.

„Maminko, prosím tě, nerozčiluj se. Vše ti vysvětlím,“ klidnil ji.

„Ať to popře, může-li,“ vedla Výšinová dále svou. „A vůbec — pusťte ho. Je můj!“ vykřikla a snažila se syna odtrhnouti od matky.

„Je to tedy pravda, Oldřichu?“ zakvílela mlynářka a náhle, jako podkosená, klesla na mlat.

„Maminko! Maminko!“ zaúpěl mladý Květoň a schýlil se k omdlelé. „Nedotýkej se jí!“ zakřikl Zdenku, chystající se pomoci. „Raději přivolej otce a ostatní…“ poroučel jí.

Výšinová vyběhla a za okamžik přispěchal mlynář, všecek zděšený.

„Já to tušil… já to tušil,“ hořekoval a sám panímámu do náruče vzal a na lůžko donesl.

Oldřich s větrem o závod letěl do města pro lékaře. Ale ani ten pomoci již nedovedl.

„Slabé srdce … Mrtvice … Zde může pomoci jen ten tam nahoře,“ pronesl vážně.

$

A nařídiv, co bylo nutno, opět odejel.

Když příští den opakoval návštěvu, paní Ludmila ležela již ztuhlá, v svátečních šatech připravená na cestu k svatému Rochu. Zemřela hned nazítří, smířená s Bohem i s Oldřichem, který jí musil odpřisáhnout, že Zdenky zanechá a bude se ucházet o Jelenu Sojákovou.

VI.

V těch dnech, co paní Ludmila odpočívala v černé rakvi, oděná ve své nejpěknější božíhodové šaty, Květoňův mlýn podobal se nejspíše obrovské hrobce, od níž ustrašeně prchal každý záchvěv nadějnějšího života.

Slizem pokryté kolo nepohnulo se, jako by se bálo porušiti těžce vybojovaný smír mrtvé, čeládka chodila kolem stavení tiše jako stín, ba i splav jako by ztlumil hovor svých povídavých vln.

Starý Květoň celé dny proseděl u rakve nebožčiny, neboť jasně tušil, že s její smrtí nalomena je i páteř vlastního jeho života. Oldřichovi však ani slovem osudné příhody nevyčetl. Bylť rovněž zřejmě drcen balvany poměrů a kromě toho — starý Květoň sám se cítil tak trochu vinen na oné podvečerní

$

tragedii, která ho předčasně připravila o choť!

Ve své nerozhodnosti příliš dlouho váhal zakročiti proti Zdence Výšinové a tak bezděčně urychlil vyvrcholení rodinného dramatu. Nyní však bylo už pozdě pronásledovati provinilou. Zmizelať onoho neblahého večera z mlýna, aniž kdo věděl kam. Ale všichni pociťovali to jako ulehčení, třebaže chasa i čeleď se jen nejistě dohadovaly, co se vlastně stalo.

Přítomnost mrtvé zřejmě působila na náladu všech až do hodin, kdy mlýn oživl smutečními hosty, kteří přišli doprovoditi paní Ludmilu k jejím rodičům. Účast na pohřbu byla nevídaná a mezi prvními, kdož se dostavili s květy na rakev, byla i Jelena Sojáková s rodiči. Oldřich, pamětliv posledního matčina přání, choval se k ní, jak uměl nejpozorněji, ona pak, vzpomínajíc důvěrného sdělení selčina, oplácela mu jeho vlídnost stejným způsobem. A také starý Květoň se v přítomnosti tolika přátel vybavil na okamžik ze své ztrnulé tuposti.

Když však vynášeli nebožku ze stavení a mlýn jí naposledy zazpíval svým tichým

$

klepotem dojemnou píseň domova, osiřelý hospodář znovu se zapotácel, div že neklesl. A na hřbitově se záchvat slabosti opakoval.

„Nenechám tě dlouho čekati, má drahá!“ hořekoval nad hrobem a všichni, kdož ho viděli tak zkleslého a ubohého, pochopovali, že se v jeho slovech skrývá tajemné tušení blízké budoucnosti.

Na zpáteční cestě ujali se Květoňových Sojákovi a doprovodili je až domů.

Několik kroků za rodiči kráčeli mladí, Oldřich s Jelenou.

„Cítím, že jste mojí jedinou, opravdovou přítelkyní,“ vřele pronesl mladý hospodář k slečně Sojákové.

„Byla jsem jí vždy,“ odpovídala dívka.

„A zůstanete jí?“

„Zůstanu!“

Mladí lidé stiskli si pevně ruce jako na úmluvu.

„Jakmile se u nás poměry trochu uhladí, navštívím vás,“ sliboval Oldřich, když se loučili a Jelena odpověděla prostě:

„Přijďte!“

Bylo to po prvé po mnohých letech, co spolu opět hovořili a mladý hospodář

$

cítil uklidňující kouzlo mírné povahy Jelenčiny ještě dlouho po tom, když Sojákovi odešli.

Starý Květoň se brzy potom uchýlil na lůžko, neboť se cítil nesmírně zemdlen, jeho syn však vyšel ještě na zápraží, v té hodině zcela opuštěné, aby se nalokal svěžího vzduchu.

Noc byla skutečně příjemná, plná utěšující veleby. Pod jejími klidnými hvězdami mohlo se pokojně přemýšleti i o nejbouřlivější minulosti, a Květoň chystal se již také vyúčtovati s ní, když se v tom mihl kolem něho štíhlý stín a hned poté kdosi ho chopil pevně za rameno.

„Tos ty, Zdenko?” vykřikl, když poznal útočníka.

„Ano! Jsem to já, kterés patrně už nečekal —“ ušklíbla se nehezky.

„Myslil jsem, že po tom, co se stalo …“

„Ustoupím, zřeknu se tě, zapru svou hanbu, že?“ přerušila ho. „Ale to ses hrozně zmýlil.”

„Co chceš učiniti?” tázal se jí, dosud všecek zmaten.

„To záleží pouze na tobě. Ale běda ti, zradíš-li mne. Dals mi své slovo! Neopovažuj se

$

ho tedy zrušiti. Jsem z rodu, kde láska dovedla i vražditi..

Květoň: „Jsi šílená!“

Výšinová: „Dosud ne! Mohla bych však zešílet, kdybys mne opustil. Pamatuj, že nosím tvé dítě pod srdcem. Ne pouze tvé … naše dítě… Jsme spojeni krví a to je nejsilnější svazek života. Běda ti, pokusíš-li se ho porušiti.“

Květoň: „Stále jen vyhrožuješ.. Což mohu dělati proti příkazu mrtvé?“

Výšinová: „Vzepříti se mu, neboť žiješ a chceš také žíti.“

Květoň: „Vzepříti se mu?“

Výšinová: „Ano!“

Květoň: „Ale jak?“

Výšinová: „To už je tvojí věcí. Já ti však naposledy říkám, že odtud neustoupím, neboť vybojovala jsem si toto místo vlastní krví. Věz, že jsem stále na stráži a že dostaneš výstrahu, pokusíš-li se obelstít mne. Neposlechneš-li ani potom — běda ti, běda, běda! —“

Výšinová opakovala poslední slova tak hlasitě, že se zdála naplňovati celý dvůr. Ale dříve než jí mohl Oldřich odpověděti, zmizela ve tmě, jako by roztála…

$

VII.

O čtvrt roku později konala se svatba Jeleny Sojákové s Oldřichem Květoněm. Odbyla se celkem v tichosti a bez obvyklých hlučných radovánek, neboť ženichův otec nenechal opravdu dlouho svoji mrtvou choť bez ochrany a kteréhosi soumraku složil své znavené údy po její bok.

Byla to nová, těžká rána pro Oldřicha, ale zotavil se z ní ku podivu záhy, neboť po chopil, že je nyní nutno s veškerou rozhodností ujati se hospodářtsví, které zjevně upadalo.

U Sojáků přijali jej upřímně a ani Jelena neváhala nijak se svým souhlasem, ale v noci po té vypukl v mlýně požár, zřejmě založený zločinnou rukou, který jen s největší námahou potlačili ještě v začátcích. Žháře ovšem nevypátrali, avšak mladý mlynář tušil, kdo jím asi byl.

Vzpomněl výhrůžek Zdenčiných a jeho pevnost na okamžik zakolísala. Ale potom probudil se v něm vzdor a touha po odvetě. Doufal, že nejspolehlivěji potlačí pomstychtivost své bývalé milenky, urychlí-li co nejvíce svůj sňatek s Jelenou, neboť potom

$

— jak předpokládal — bude Zdenka nucena uznati marnost všeho dalšího úsilí, a proto všemožně pracoval k tomuto cíli.

Cítil se pevně zavázán přísahou, složenou v ruce umírající matky a kromě toho jeho vášeň k Výšinové od okamžiku, kdy se stala bezděčnou vražednicí, ochladla téměř úplně, takže se tu skutečně nahromadilo více než dosti důvodů, aby se život mladého hospodáře od kořene změnil.

K své nevěstě nepociťoval sice zatím ničeho více, než srdečné přátelství, ale přes to věřil, že se později dostaví i láska, která již nyní nejednou zajiskřila v jeho srdci, ostatně se strany Jelenčiny byla to spíše citlivá účast s osudy těžce zkoušeného druha z mládí, nežli nějaká opravdová, vášnivá náklonnost. Vždyť také slečna Sojáková prošla nedávno očistcem života a teprve se připravila ke vstupu do ráje pozemské blaženosti. Měli tedy oba nač zapomínat a tyto společné, dosud zcela nepřebolené rány minulosti sblížily, je více, než si sami mysleli.

A tak den jejich sňatku představoval zároveň jakousi slavnost smíření a bylo proto plno laskavé pohody v jejich srdcích, když si Květoň po krátkém pobesedování

$

s nečetnými svatebčany odváděl mladou žínku do ztichlého mlýna.

Onoho večera po prvé napadal sníh i vypadalo to, jako by celý kraj zarostl bílými růžemi. V hlavní jizbě mlýna přichystán pak byl stůl, u něhož mladí novomanželé v družném hovoru ztrávili prvé hodiny společného života.

Důvěrné ticho otevíralo jim nitra a Oldřich stále více pociťoval, jak láska vchází do jeho srdce, tentokráte opravdová, ryzí láska, schopná nejvyššího zázraku: očistiti je od rmutu minulosti, kterým bylo dosud zaneseno.

„Hned zítra vyzpovídám se Jeleně ze všeho, čím jsem se sám na sobě provinil v minulosti, neboť toužím, do budoucna vejíti jako nový člověk,“ pomyslil si, ale nahlas pouze řekl:

„Smím-li býti upřímný, musím se ti, drahá Jelenko, přiznati, že jsem se nikdy neodvážil ani sníti o tomto tichém, ale zato tím podmanivějším štěstí, které právě nyní naplňuje mé srdce. Je to však jistě pouze tvojí zásluhou, že jsem se je naučil poznávati a já ti proto slibuji, že ti nikdy nepřestanu

$

býti dosti vděčným za tuto sladkou záruku naší společné budoucnosti.

Při těch slovech schýlil se nad svoji choť a poceloval ji na skráně. Cítil, jak se roztouženě chvěje pod jeho dotekem a jak se k němu mírně přivinula. Bylo to po prvé, že také ona projevila svoji oddanost k člověku, jenž již v dětství vzrušil její nezkušené srdce.

Mladý Květoň byl tím zřejmě dojat, takže sotva mohl zašeptati:

„Má líbezná, něžná ženo! Jak se ti jen odvděčím za všechny hvězdy štěstí, které tak štědře rozžehuješ na nebi mého života?“

Ale ona přerušila ho rychle, namítnuvši: „Nemluv o vděčnosti tam, kde není k ní důvodu! Jsme muž a žena a je naší povinnosti ulehčovati si navzájem úkoly společného života, jak nám toho dovolují naše schopnosti. Toť příkaz rozumu i srdce…“ dodávala, avšak její choť zapamatoval si ze všeho, co právě pronesla, pouze slova: „Jsme muž a žena.

Znělo to jako výzva k jeho krvi. Bezděčně pohlédl směrem k oknu. Venku červenala se již noc…

Oldřichova noc svatební.

$

„Je již pozdě, má drahá,“ podotkl, všecek rozrušen tím, co mu příští hodiny slibovaly, „půjdeme…“

Nedořekl z nějaké cudné obavy. Ale Jelena porozuměla.

„Půjdeme…“ přisvědčila a zavěsila se v rámě svého manžela. Tak, jeden o druhého se opírajíce, kráčeli do ložnice v opáčném křídle mlýna.

V domě panovalo ticho. Všichni z domácích šli už asi spat.

Oldřich otevřel tedy sám dveře ložnice a vybídl choť, aby vstoupila do jizby, vábící vlídným teplem a vůní mateřídoušky:

A když tak učinila, rozžehl světlo. Ale v tom okamžiku oba novomanželé vyděšeně vykřikli.

Uprostřed jizby na stropním trámu visela Zdenka Výšinová — oběšená. U jejích nohou dřímalo pak růžové batolátko — Oldřichův syn!

Zdrcený Květoň vrhl se k teplé ještě mrtvole, aby ji sňal. Pochopil, že Výšinová uskutečnila opravdu svou mstu. Pohrozila mu, že se za žádnou cenu nevzdá místa, které zaplatila svou krví a splnila výhrůžku nejhroznějším způsobem. Napříště vždycky

$

bude mezi Oldřichem a Jelenou děsivý stín této, mrtvé, aby se nikdy nemohli sevříti v oblažujícím objetí, neboť nebylo zajisté moci, která by děsivou tuto vidinu mohla odtud zaplašiti.

Nebylo skutečně?

Květoň, uloživ mrtvou milenku na pohovku, ohlédl se po své ženě. Čekal, že ho zahrne výčitkami a zatím Jelena, nedbajíc všeho ostatního, něžně tiskla k ňadrům dosud dřímajícího hošíka Zdenčina.

Pln úžasu zíral k ní mladý mlynář. Připadala mu jako Madona, jež se v neskonalé dobrotě sehnula pro pohozený lidský květ.

Cosi, mocnější všeho ostatního, nutilo té chvíle Oldřicha, aby padl na kolena před touto vznešenou ženou, tak výsostně chápající svůj příští mateřský úkol a skutečně také mladý muž poklekl náhle před Jelenou, jejíž tvář zářila jako slunce.

„Můj Bože! Jak jsem tě nehoden, ty ze všech žen nejlepší a nejkrásnější!“ štkal. „Vím ovšem, že jsem tě navždy ztratil tímto okamžikem, ale proto přece při památce své zbožňované matky tě prosím, dovol tni aspoň, abych ti mohl celý život sloužiti a tě chrániti.“

$

A opět proud nových slzí zalil mu tvář. Tu konečně pozdvihla mladá paní zrak od pobledlého batolátka, usmála se na zoufalého chotě a pronesla svrchovaně vlídné: „Můj milý! Není třeba, aby ses domáhal mého odpuštění. My oba prošli jsme v minulosti peklem lásky, ale věříme, že jen proto, aby nám tato chvíle ukázala cestu v její ráj. Je nyní pouze na nás, abychom s ní napříště již nikdy nesešli.”

„Ale tento hoch… mé dítě … plod hříšné vášně …?“ zašeptal Oldřich nejistě.

„Bude naším vůdcem na této cestě. Jeho ubohá matka položila své zoufající srdce na oltář lásky. Postarejme se tedy, aby poupě, které se pod ním rozpuklo, rozvilo se jedenkráte v čarovný bílý květ. Vůně jeho štěstí, jak pevně doufám, zabezpečí pak i naše blaho, zvláště, bude-li to jen upřímná láska, která nás k němu povede!“

„Bude! Bude!“ sliboval Květoň, ale Jelena již ho neslyšela.

Odešla s maličkým do sousední jizby, aby se tam nad ním ujala opuštěných mateřských práv.

A jen cosi jako sladký paprsek chvělo se dosud v těch místech, kde dříve stála, jakoby na důkaz, že sama láska převzala tu nyní nad svými věrnými věčnou a jedině spolehlivou stráž…

ČERVENÁ KNIHOVNA - QUIDO MARIA VYSKOČIL - LÁSKY PEKLO A RÁJ (digr v1)