Christine Feehan

Drake 01. Kouzlo ve větru

Kapitola 1

„Sára se vrátila, Sára je zase doma.” Šepot byl přehnaně hlasitý a zaznívalo v něm cosi podobného strachu. Nebo úctě. Damon Wilder to nedokázal rozeznat. Poslouchal už tyhle maloměstské klepy pár hodin a všiml si, že byly vždycky vysloveny podobně kradmým tónem. Nerad se přiznával ke zvědavosti a nechtěl se snížit k vyptávání - rozhodně ne poté, co hned před měsícem po svém příjezdu dal jednoznačně najevo, že trvá na absolutním soukromí.

Když však kráčel po starodávném úzkém chodníku z dřevěných kostek, zdálo se mu, že dokonce i vítr šeptá „Sára se vrátila.” Stejná slova k němu dolehla i od benzínové pumpy, odkud na něj zamával hřmotný Jeff Dockins. Slyšel je znovu, když se loudal okolo malého pekařství. Sára. Tohle jméno neslibovalo žádné tajemství, ale přesto v něm bylo.

Neměl tušení, kdo Sára je, ale vzbuzovala takovou pozornost a respekt lidí z městečka, že byl fascinován. Poznal už, že obyvatelé malého ospalého města na pobřeží se snadno ohromit nedají. Peníze, sláva ani tituly na ně nedělaly žádný dojem. S každým se tu jednalo stejně, ať byl chudý nebo sebebohatší, a zdálo se, že ani náboženské vyznání nebo jiné odlišnosti nevzbuzují žádný rozdíl v tom, jak byl kdo přijímán. Člověk tady mohl být, jaký chtěl, a nikomu to nevadilo.

Celý den všude slyšel stejná slova. Tajemnou Sáru nespatřil ani koutkem oka, ale dozvěděl se, že jednou vyšplhala na strmé útesy nad mořem, aby zachránila psa. Neuvěřitelné. Viděl ty drolící se útesy, a nikdo na ně vyšplhat prostě nemohl. Přistihl se,

že se usmívá nad představou, že by se někdo pustil do tak ne-možného podniku, a byla to jedna z mála věcí, která ho dokázala pobavit. Nebo aspoň zaujmout.

Jediný obchod s potravinami se nacházel ve středu města. Právě tady vznikala většina místních drbů a šířila se odtud jako požár. Damon se rozhodl, že potřebuje pár věcí, a že se tam tedy ještě zastaví, než půjde domů. Nebyl v obchůdku ani dvě minuty, když znovu zaslechl: „Sára se vrátila.” Stejný kradmý šepot, stejná úcta a respekt.

Inez Nelsonová, majitelka obchodu, právě měla slovo - jako obvykle se věnovala klepům, místo aby markovala na pokladně zboží. Obvykle ho přivádělo k šílenství, když musel čekat, ale tentokrát schválně přešlapoval u polic s pečivem v naději, že se dozví něco víc o tajuplné Sáře, která se konečně vrátila.

„Jseš si jistá, Inez?” vyptávala se právě Trudy Garretová a přitáhla si k sobě svou čtyřletou ratolest tak silně, že svým objetím dítě div neuškrtila. „A její sestry se vrátily taky?”

„Jo, jasně, určitě! Prostě sem přišla úplně normálně jako ty a nakoupila aspoň tunu různého jídla. Vrátila se zpátky do toho domu na útesech, říkala. O těch druhejch sice neříkala nic, ale když je někde jedna z nich, ty vostatní nikdá nejsou daleko.”

Trudy Garretová se obezřetně rozhlédla kolem sebe a snížila hlas ještě o jednu oktávu: „A je to pořád ještě … Sára?”

Damon protočil panenky. Lidi jsou tak příšerně otravní! Myslel si, že když se přestěhuje do malého městečka, bude mít kolem sebe víc prostoru a najde tak způsob, jak s okolím lépe vycházet, ale lidé jsou prostě úplní idioti. Samozřejmě že Sára je pořád Sára. Kým jiným by se tak asi k čertu mohla stát? Sára je zřejmě jediná osoba, která má v hlavě mozek, v okruhu padesáti kilometrů, a tak si o ní všichni myslí, že je jiná než oni.

„Co to asi může znamenat?” zeptala se Trudy. „Sára se přece vždycky vrací jenom tehdy, když se má něco stát.”

„Však jsem se jí ptala, jestli je všechno v pořádku, ale ona se jenom usmála tím svým způsobem a řekla, že ano. Přece ode mě nečekáš, že bych strkala nos do Sářiných věcí, že ne, drahoušku?” pronesla Inez svatouškovsky.

Damon vtáhl dech v náhlém návalu netrpělivosti. Inez považovala za svůj životní úkol každému strkat nos do jeho záležitostí. Proč by právě Sára měla být nějaká výjimka?

„Když se tu objevila naposledy, tak byl Dockins málem po smrti, pamatuješ?” špitla Trudy. „Spadl ze střechy a Sára šla zrovna okolo a …” zmlkla uprostřed věty a ztišila hlas do spikleneckého šepotu: „Starej Mars u stánku s ovocem říkal, že mu Penny vyprávěla, jak Sára…“

„Trudy, drahoušku, víš přece, že Marsovi se nedá vůbec věřit, když něco povídá. Je to drahoušek, milej chlapík, ale občas teda příšerně přehání,” přerušila ji Inez.

Mars byl zlomyslný podivín, který neváhal házet ovoce ze svého stánku po kolemjedoucích autech, kdykoliv ho popadla dostatečně špatná nálada. Damon proto čekal, že do Inez teď za tak nestydatou lež uhodí blesk, ale nestalo se nic. Ale ještě horší na tom bylo, že Damon chtěl vědět, co to ten starý Mars o Sáře řekl - i kdyby to měla být zase nestydatá lež. A to ho opravdu rozčilovalo.

Trudy se naklonila ještě blíž, dramaticky se rozhlédla na obě strany, ale ani si nevšimla, že tam stojí. Damon si hlasitě povzdechl, aby na sebe upozornil. Marně. „Pamatuješ si, jak malý Pavlík Baileyů spadl do té jeskyně u moře?”

„Teď, když to říkáš, si na to vzpomínám. Byl tak hluboko a tak zapasovanej, že ho nikdo nemohl vytáhnout, a blížil se příliv.”

„Já jsem tam byla, Inez, a viděla jsem, jak ho odtamtud vytáhla,” napřímila se Trudy. „Penny říkala, že slyšela od svého kadeřníka, že Sára pracuje pro nějakou tajnou službu a že ji poslali do ciziny, aby tam tajně zavraždila vůdce teroristické skupiny!”

„Ach, to si teda nemyslím, Trudy. Sára by nikdy nikoho nezabila,” zavrtěla hlavou majitelka obchodu a její ruce vylétly vzhůru k hrdlu na znamení nesouhlasu. „To si prostě nedokážu představit.”

Damon měl hloupých řečí právě dost. Jestli neřeknou něco, co stojí zato slyšet, bude muset odtud vystřelit dřív, než Inez obrátí svou pozornost na něj. Hodil svůj nákup na pult a snažil se tvářit

co nejznuděněji. „Trochu pospíchám, Inez,” pravil v naději, že se mu tak podaří zlehčit situaci a zároveň se vyhnout Ineziným pravidelným dohazovačským pokusům.

„Ale, Damon Wilder, to je hezké, že vás zase vidím. Jestlipak už se znáte s Trudy Garretovou? Trudy je báječná ženská, narodila se v našem městečku. Pracuje v Salt Grilu. Už jste tam byl na jídle? Dělají tam moc dobrého lososa.”

„Už jsem o tom slyšel,” zabručel a na Trudy se jen taktak že podíval, aby učinil zadost představování. Bylo to ale stejně jedno. Všichni si už o něm beztak udělali představu, a vymýšleli si příběh, který jim on sám nechtěl vyprávět. K neznámé vracející se Sáře cítil dokonce trochu soucit. Teď si budou vymýšlet historky kolem ní zrovna tak. „Měly byste mi říct něco o tom překrásném domě nahoře na útesech,” prohlásil nakonec ke svému naprostému překvapení.

Inez byla rovněž šokovaná. Ještě nikdy předtím nikomu nedal žádnou záminku, aby s ním mohl zapříst rozhovor. Vždycky chtěl, aby ho nechali na pokoji. Zatracená Sára, proč jen musí být tak tajuplná?

Inez vypadala, jako by měla omdlít, a pro jednou také nebyla mocná slova.

„Určitě víte, který dům mám na mysli,” pokračoval Damon a měl přitom na sebe pořádný vztek. „Dvě patra, všude balkony, kulatá věžička. Je to tam okolo pořádně zarostlé, ale vede tudy cestička k tomu starému majáku. Šel jsem se tam podívat a podle toho roští kolem jsem čekal, že dům bude ve špatném stavu, že se bude rozpadat jako většina opuštěných domů v okolí, ale kupodivu je naprosto zachovalý. Hrozně by mě zajímalo, jaký nátěr používají.”

„To je ale soukromý pozemek, pane Wildere,” prohlásila důstojně Inez. „Ten dům patří už víc než sto let jedné rodině. Nevím, jakou barvu používají, ale rozhodně je velice odolná. Nikdo by neměl slídit kolem domu.” Inez se očividně rozhodla ho pokárat.

„Já jsem přece neslídil, Inez,” opáčil rozhořčeně. „Vždyť sama dobře víte, jak sůl z moře působí na domovní nátěry. A tenhle

dům je v obdivuhodném stavu! Vlastně vypadá, jako by ho zrovna dostavěli. Proto bych rád věděl, co na něj používají. Hrozně rád bych si takový prostředek koupil také.” Damon se snažil, aby jeho řeč zněla mírně, a nikoliv podrážděně. „Jsem tak trochu chemik, a vůbec si neumím představit, co může tak starý dům udržet pěkný tak dlouho. Vůbec na něm není vidět žádný vliv slaného vzduchu, stáří a dokonce ani stopy po hmyzu. Pozo-ruhodné.”

Inez sevřela rty, což bylo vždycky špatné znamení. „No, já o tom rozhodně nic nevím.” Hlas měla chladný, jako kdyby ji někdo hluboce urazil. Namarkovala mu vybrané zboží v rekordním čase bez jediného dalšího slova.

Damon posbíral pytlíky s jídlem do jedné ruky a výrazem tváře naznačoval, že by se ho Inez mohla odvážit zeptat, zda nepotřebuje nějak pomoci. Ztěžka se opřel o svou hůl a obrátil se k Trudy: „Ten kluk, co chodí holičovi věnčit psa, říkal metařovi, že viděl Sáru, jak chodí po vodě.”

Trudy úžasem vykulila oči, ale na tváři jí bylo vidět, že tomu věří. Inez vydala zvuk, který nedokázal identifikovat. Damon se znechuceně obrátil a belhal se k východu. Už od chvíle, kdy poprvé zaslechl šeptat Sářino jméno, se cítil zneklidněný. Znepokojený. Rozrušený. V jeho nitru rostlo cosi dosud neznámého. Očekávání? Vzrušení? Vždyť je to směšné! V duchu nad nepřítomnou Sárou zaklel.

Vždyť přece chtěl, aby ho nechali na pokoji, ne? O tu ženu, o níž lidé z městečka tolik klevetili, neměl vůbec žádný zájem. Pro něj Sára klidně mohla opravdu chodit po vodě, ale její dům ho lákal. Neviděl důvod, proč by nemohl zajít na sousedskou návštěvu a zeptat se na druh nátěru, který zanechává dřevo v tak neuvěřitelně skvělém stavu.

Damon Wilder byl mužem, jehož okolnosti dohnaly až na samu hranici duševního zdraví. To, že se přestěhoval do malého pobřežního městečka, byl jeho poslední pokus, jak si zachránit život. Neměl sebemenší představu, co tam bude dělat, ani proč si vybral zrovna tohle místo i se všemi jeho výstředními obyvateli, ale něco ho sem zkrátka táhlo. Nedalo se tomu vzdorovat.

Jakmile vstoupil na zdejší půdu, cítil, že buď si tady vybuduje svůj domov, nebo už nikdy žádný mít nebude. Bylo těžké si tu zvyknout, ale přítomnost moře ho uklidňovala a dlouhé procházky kolem milion let starých pobřežních skal a útesů mu dělaly dobře na duši.

Damonovi chvíli trvalo, než se s nakoupenými potravinami dostal domů. Vědomí, že tohle městečko, toto místo, jsou jeho posledním útočištěm, bylo tak silné, že se zde nakonec rozhodl zakoupit dům. Dům, který se nyní stal jedním z mála věcí, které mu dělaly radost. Hrozně rád na něm pracoval. Miloval dřevo. Strašně ho bavilo předělávat pokoje na takové místnosti, jaké si opravdu přál mít. Taková práce ho dokázala zaujmout po celé dlouhé hodiny, zaměstnávala naplno jeho mozek a nedovolila, aby myslel na něco jiného. Takže aspoň po tuto dobu nalézal klid. Hleděl ven z velkého obloukového okna, odkud se otevíral výhled na moře. Nic odtud také nerušilo pohled na dům na útesech. Pozorováním jeho tmavých tichých oken, balkonů a cimbuří už Damon strávil víc hodin, než sám chtěl. Byl to jedinečný dům z jiného století, z jiného místa i času. Tentokrát se

v něm poprvé objevilo světlo. Jeho okna jasně zářila na uvítanou.

Noha ho bolela jako čert. Potřeboval si už sednout a trochu odpočinout, ne se courat někde po venku. Damon hleděl na dům a jeho teplá záře ho přitahovala jako magnet. Vypadal jako živý, jakoby ho zval, aby přišel blíž. Vyšel si ven s úmyslem posadit se na židli na verandě a vychutnat si pohled na moře. Jenže místo toho se najednou ocitl na pěšině a vytrvale stoupal nahoru k útesům. Bylo to úplné nutkání. Cestička, vlastně jen stezka lesní zvěře, byla úzká, strmá a kamenitá, a místy se dokonce ztrácela v hustém porostu. Hůl se mu smekla na vyčnívajících kamenech a dvakrát málem upadl. Několikrát zaklel, než dorazil k hranici pozemku.

Tam se v šoku zastavil. Naposledy tady byl ani ne před dvěma dny. Obešel dům a prošel se okolo. Všechno zde bylo divoce zarostlé vysokým křovím, všude se proplétaly větve. Keře i stromy se ohýbaly pod temnotou zimního listí. Pozoruhodná absence jakéhokoliv zvuku dodávala místu záhadnou, strašidel-nou atmosféru. Teď zde bylo tolik květin, jakoby přes noc všechno vypučelo a začalo kvést. Do očí ho udeřila změť barev, pod nohama se mu prohýbal měkký travnatý koberec. Slyšel bzučení hmyzu a veselé kvákání žab, jako kdyby z ničeho nic vypuklo jaro.

Brána, dosud bezpečně zamčená, se mu otevřela v ústrety. Zdálo se, že ho všechno vítá. Do srdce se mu začal vkrádat pocit klidu a míru. Chtělo se mu usednout na jednu z laviček, zvoucích k posezení, a oddat se atmosféře.

Bohaté růže šplhaly po mřížkách a všudypřítomné rododendrony všech odstínů tvořily úplné lesy. Damon ještě nikdy neviděl tak vznosné rostliny. Zíral na cestičku, kterou kdosi pečlivě vyplel. Zapuštěné oválné kameny vedly až k domu, a na každém z nich se skvěl dokonale vyražený ornament. Kdosi věnoval velkou péči, aby vyryl všechny symboly hluboko do kamene. Damon se předklonil a zblízka si prohlížel dokonale odvedenou práci. Uznale obhlížel důmyslnou zručnost každého detailu, typickou pro řemeslníky na malém městě, jejichž přístup tak obdivoval.

Jak se blížil k domu, od moře se zvedl závan větru a přinesl s sebou spršku slané vody a opakující se melodii. „Sára je zpátky. Sára je doma.” Slova se radostně vznášela nad krajinou. K jeho sluchu dolehl zpěv ptáků, a tak se rozhlédl kolem sebe. Byli všude, všechny možné druhy opeřenců, přelétajících ze stromu na strom a naplňujících tak vzduch třepotem svých křídel. Veverky radostně pískaly, jak poskakovaly z větve na větev. Slunce právě zapadalo do mořských vln a změnilo oblohu ve směs barev, přecházejících od růžové přes rudou až k zářivě oranžové. Na vzdáleném obzoru, kde se nebe setkávalo s oceánem, se objevila mlha a vytvořila oblak podobající se ost-rovu. Damon dosud nikdy nespatřil nic tak nádherného. Prostě jen stál, opíral se o hůl a zíral na zázrak, který proměnil všechno okolo něj.

Z domu byly slyšet hlasy. Jeden zněl jemně a melodicky. Nerozuměl slovům, ale jeho tón mu pronikal kůží až do morku kostí. Do každého koutku těla. Zvuk ho přitáhl, aby se přiblížil

ještě víc. Na verandě uviděl dva velké psy. Oba ho pozorně sledovali s hlavami skloněnými a se zježenou srstí, ale nevydali přitom ani hlásek.

Damon ztuhnul. Z domu se dál ozývaly hlasy, jeden z nich se dal do pláče. Byl to ženský hlas, a jeho zvuk mu lámal srdce. Melodický hlas zněl konejšivě. Damon opatrně přesunul váhu a uchopil hůl oběma rukama. Pokud ji bude muset použít jako zbraň, bude tak mít větší účinek. I když psi byli stále blízko, dale-ko víc se soustředil na hlasy. Napjatě naslouchal.

„Prosím, Sáro, ty přece můžeš něco udělat. Vím, že to umíš. Prosím, řekni, že mi pomůžeš. Já už to nevydržím,” pravil hlas s pláčem.

Bolest v něm byla tak hluboká, že Damon nad ním cítil opravdovou lítost. Nepamatoval si, kdy naposledy s někým tolik soucítil. Nepamatoval si, že by cítil cokoliv jiného, než nudu a znechucení. Oba psi zavětřili, a jako by ho znali, zavrtěli ocasy a posadili se kousek od něj. Srst se jim už neježila a působili tak mnohem přátelštěji. Pozoroval je koutkem oka, ale víc sledoval řeč, kterou pronášel ten měkký melodický hlas.

„Vím, jak to máš těžké, Ireno, ale tohle není zdaleka jen odřené koleno. Co tomu říkají doktoři?”

Dlouho se ozývaly jenom vzlyky. Damon byl otřesený, hluboce zasažený do hloubi duše, až se mu nitro svíralo a na prsou se mu usadila strašlivá tíha. Zapomněl na přítomnost psů a přitiskl si ruku na srdce. Irena Madisonová. Teď už ten hlas poznával. Z Inezina obchodu s potravinami věděl, že její syn, patnáctiletý Drew, je na smrt nemocný.

„Není žádná naděje, Sáro. Řekli mi, abych si ho vzala domů a snažila se mu všechno ulehčit. Ty víš, že bys na něco mohla přijít. Prosím, udělej to pro nás. Udělej to pro mě.”

Damon popošel ještě blíž k domu a napjatě si říkal, co by tak asi Sára měla udělat. Způsobit zázrak? V domě se na okamžik rozhostilo ticho. Okno bylo dokořán, vítr si pohrával s bílými krajkovými záclonami. Damon čekal se zatajeným dechem. Čekal, co Sára odpoví. Čekal na zvuk jejího hlasu.

„Ireno, víš přece, že tenhle druh věcí já dělat neumím. Právě jsem přijela. Ještě jsem si ani nevybalila věci. Chceš ode mě …”

„Sáro, já tě prosím. Udělám všechno, dám ti cokoliv. Prosím tě na kolenou …” Ženiny vzlyky Damonovi sevřely hrdlo, jak byla její bolest strašlivá.

„Ireno, vstaň! Co to děláš? Hned s tím přestaň!”

„Musíš mi slíbit, že se na něj přijdeš podívat. Prosím, Sáro. Naše matky byly nejlepší přítelkyně. Když ne pro mě, udělej to aspoň pro moji matku.”

„Přijdu, Ireno. Nic víc ale slíbit nemůžu, určitě se ale zastavím.” V jemném hlase zaznívala rezignace a únava. „Sestry přijedou za den nebo za dva, a hned jak si odpočinou, stavíme se a podíváme se, co by se dalo dělat.”

„Vím, že si myslíš, že od tebe žádám zázrak, ale tak to není. Jen bych s ním chtěla být o trochu déle. Přijď, až si odpočineš, až ostatní přijedou a budou schopné pomoci.” Úleva, která zaznívala v Irenině hlase, zasáhla i Damona, ačkoliv vůbec nevěděl proč. Cítil jen, že tíha, spočívající mu na hrudi, záhadně zmizela a srdce mu poskočilo.

„Uvidím, co se dá dělat.”

Hlasy se začaly přibližovat. Damon čekal a srdce mu bušilo očekáváním. Neměl vůbec ponětí, co čeká, ani co si přeje, ale všechno v něm ztuhlo napětím.

Dveře se otevřely a do stínu verandy obehnané sloupky vyšly dvě ženy. „Děkuju, Sáro, mockrát ti děkuju,” opakovala Irena a vděčně tiskla Sářiny ruce. „Vím, že určitě přijdeš.” Seběhla ze schodů, ostražitě prošla kolem psů, kteří se rozběhli ke své paní. Když míjela Damona, zmohla se na letmý úsměv, a její uplakaná tvář zářila novou nadějí.

Damon se opřel o svou hůl a pohlédl na Sáru.

Kapitola 2

Sára stála na verandě, ukrytá ve stínu. Damon nedokázal odhadnout, kolik jí může být let, ale její tvář se zdála být bez věku. Měla staré oči, vědoucí a pronikavé, jež zářily inteligencí a silou osobnosti. Hebká a dokonalá pleť bez jediné vrásky jako kdyby patřila velmi mladé dívce, což bylo v naprostém protikladu proti jejímu přímému moudrému pohledu. Prostě jen tiše stála a upírala na něj své neuvěřitelné oči.

„Jak jste se dostal přes bránu?”

Tohle nečekal. Damon se obrátil k železné, umělecky tepané mříži. Brána byla skoro dva metry vysoká, a představovala dokonalou ukázku řemeslné dovednosti. Podrobně si ji prohlédl už několikrát při různých příležitostech, a obdivoval zobrazené symboly zvířat, hvězd a měsíce. Doplňovaly je motivy nejrůznějších tvorů, vynikajících svou silou, kombinované univerzálními znaky pro vodu, zemi, oheň a vítr. Kdykoliv šel dříve okolo, aby se podíval na dům a pozemek, brána byla vždy pevně zavřená. „Byla otevřená.”

Sára pozvedla obočí a přelétla pohledem na bránu a pak zase nazpět. V jejích očích se zračil zájem. „A co psi?” Položila ruku na jednu z mohutných hlav a nepřítomně zvíře podrbala za ušima.

„Jenom se na mě koukli a rozhodli se, že nejsem nebezpečný.” Přes obličej jí přelétl drobný mráček, ale hned zase zmizel.

„Vážně? Tak to vás musí považovat za přítele.”

„Mě nepovažuje za přítele nikdo,” vyletělo z něj dřív, než se stačil vzpamatovat. Bylo mu trapně a cítil se tím přijetím natolik zaskočený, že nedokázal situaci proměnit v žert, a tak se mezi nimi rozhostilo ticho.

Sára dlouho jen tiše zkoumala jeho tvář. Zdálo se, že to trvá věčnost. Její přímý pohled mu jakoby pronikal tělem a nořil se mu až do duše. Damon se styděl a bylo mu nepříjemně.

„Radši pojďte dál a chvíli se posaďte,” ozvala se konečně.

„Máte kolem aury jakousi temnotu,” pokračovala. „Vidím, že máte nějakou bolest, ale zatím nevím, proč jste přišel.” Obrátila se a vešla do domu, očividně předpokládajíc, že ji bude následovat. Oba psi pospíchali za ní a drželi se jí hned za patami.

Damon se choval, jako kdyby to ani nebyl on, už vlastně od chvíle, kdy poprvé zaslechl šeptané klevety. Stál, opíral se o hůl, a jen se tiše divil, co se to s ním děje. Konečně vidí všemocnou Sáru. Přitom to je jen žena s neuvěřitelnýma očima. To je celé. Neumí chodit po vodě ani hýbat horami. Nemůže šplhat na strmé útesy ani vraždit šéfy teroristických organizací. Je to prostě jenom ženská, a pěkně praštěná k tomu. Že má temnotu kolem aury? Co to má k čertu znamenat? Nejspíš má vúdú panenky a plný dům mrtvých kuřat…

Damon zíral na otevřené dveře. Nevrátila se pro něj, dokonce se ani neotočila, aby zjistila, zda ji následuje. Zkrátka zmizela uvnitř. Damon pohlédl kolem na zvolna se šeřící krajinu, první hvězdy na nebi a poletující útržky mraků. Rozčilovalo ho to, ale přitom dobře věděl, že za ní dovnitř prostě půjde. Jako ti zatracení psi.

Damon se utěšoval pomyšlením, že se nesmírně zajímá o přípravek na udržení dřeva a o nátěr. O její dům se přece zajímal už dlouho předtím, než přijela zpátky do města. Teď si rozhodně nesmí dát ujít takovou příležitost prohlédnout si jej pěkně zblízka, i kdyby to zároveň znamenalo pokusit se o trochu konverzace s tou podivnou osobou. Vjel si oběma rukama do tmavých vlasů a pohlédl znovu na prázdný vchod do domu. S tlumenými kletbami se pak vydal za ní a snažil se i přes svou zmrzačenou nohu a kyčel co nejméně kulhat.

Schody byly tvrdé jako kámen. Veranda, pěkná široká, se táhla okolo domu a zvala k příjemnému posezení v úkrytu s výhledem na vlnící se moře. Damonovi se chtělo zůstat a vychutnat si klid, který cítil ze Sářina domu, ale pokračoval

dovnitř. Vzduch byl chladný a voněl něčím, co mu připomínalo les a květiny. Široký vstupní prostor vyplňoval mozaikový vzor, a za ním se otevírala rozlehlá místnost.

S pocitem neznámé bázně Damon sklonil hlavu a podíval se na výtvarné dílo na podlaze. Při tom pohledu jakoby se ocitnul v jiném světě. Temná modř moře byla stejně skutečná, jako barva nebe. Hvězdy zářily a mihotaly se jako pravé a měsíc svítil jako živé stříbro. Zůstal ohromeně stát a přál si kleknout na kolena a prostudovat každý kousek.

„Ta podlaha je nádherná. Je úplná škoda po ní chodit!” pronesl hlasitě.

„To jsem ráda, že se vám líbí. I mně připadá krásná,” zněla odpověď. Její hlas, měkký jako samet, k němu doléhal odkudsi z hloubi domu. „Vytvořila ji moje babička společně se svými sestrami. Trvalo jim to hezky dlouho, než bylo všechno, jak má být. Řekněte mi, co vidíte, když se tam podíváte na půlnoční oblohu.”

Trochu zaváhal, ale nádhera podlahy ho překonala. Pozorně ji prozkoumával a pak pravil: „Mezi mraky kolem měsíce vidím temné stíny. A za těmi mraky se kolem měsíce obepíná rudý prstenec. Hvězdy jsou spojeny do zvláštních vzorů. V moři mraků se vznáší tělo muže, který má něčím probodnuté srdce.” S očekáváním vzhlédl a hleděl jí přímo do tváře.

Sára se mírně pousmála. „Zrovna jsem si chtěla udělat čaj, dal byste si taky šálek?” Poodešla dál do otevřených dveří kuchyně.

Damon slyšel zvuk tekoucí vody, jak napouštěla konvici. „Jo, děkuju, zní to lákavě.” A opravdu ho to lákalo, jakkoliv to znělo bláznivě. Nikdy přece čaj nepil, ani jediný šálek. Asi se už úplně zbláznil.

„Tamhle vlevo od vás visí portréty mé babičky a jejích sester, jestli se chcete podívat.”

Dívat se na fotky lidí, které vůbec neznal, mu připadalo naprosto směšné, ale možnost podívat se na fotky žen, které dokázaly vytvořit takovou krásu, ho nakonec zlákala. Přistoupil ke zdi, na níž viselo mnoho fotografií různých žen; některé byly černobílé, jiné už v barvě. Na části z nich bylo znát, že jsou hodně

staré, ale podobnost žen se na nich nedala zapřít. Damon si odkašlal a zamračil se, když si všiml, že všechny skupinky mají obdobné složení. „Proč je na každém tom rodinném obrázku vždycky sedm žen?”

„U nás v rodině existuje takový podivný úkaz, že v každé generaci se vždycky někomu narodí sedm dcer.”

Damon se překvapeně opřel o hůl a pozorně studoval každou tvář na obrázcích. „Jedna ze sedmi dcer vždycky zase porodí sedm dcer? Jako podle plánu?”

Sára se zasmála, vyšla zpoza rohu a postavila se vedle něj před stěnu plnou fotografií. „V každé generaci.”

Pohledem sklouzl z její tváře na obličeje jejích sester z obrázku na zdi. „Která z nich má ten podivný gen teď?”

„To je dobrá otázka. Nikoho zatím nenapadlo, aby se na to zeptal. Ela je sedmá dcera, takže zdědila plášť zodpovědnosti. Nebo podivnosti, jestli tedy chcete.” Sára ukázala prstem na dívku s polodětským obličejem, živýma zelenkavýma očima a záplavou rudých vlasů, pečlivě stažených do koňského ohonu.

„A kde je chudák Ela teď?” vyzvídal Damon. Sára nabrala dech a zase pomalu vydechla. Sklopila dlouhé řasy. Její obličej náhle vyzařoval klid, působil pokojně a radostně. Pohled na ni dělal cosi bláznivého s Damonovým srdcem, vzbuzoval v něm zvláštní směsici zvědavosti a vzrušení, která ho hluboce děsila. Byl tak fascinován, že z ní nemohl spustit oči. Náhle se ho zmocnil divný pocit, jen na okamžik, jakoby Sára s ním už nebyla v jedné místnosti. Jakoby se její fyzické tělo oddělilo od duše a dovolilo jí cestovat kdesi v prostoru a čase. Damon se otřásl, aby se zbavil toho podivného dojmu. I když nebyl nijak přehnaně vnímavý, byl si náhle jistý, že Sára se právě kdesi setkala se svou sestrou Elou.

„Ela je v jeskyni z drahokamů, hluboko pod zemí, kde může slyšet tep Země.” Sára otevřela oči a podívala se na něj. „Jsem Sára Drakeová.”

„Damon Wilder.” Rukou máchl směrem ke svému domu.

„Váš nový soused.” Stál a zíral na ni, vpíjel se do jejích očí. Vůbec tomu nerozuměl. Dobře viděl, že Sára určitě není nejkrásnější

žena na světě, ale jeho srdce i duše tvrdily s naprostou jistotou pravý opak. Byla prostřední výšky, s ženskou postavou. Na sobě měla obnošené modré džíny a obyčejnou flanelovou košili. Rozhodně nepůsobila jako hvězda z prvních stránek časopisu, ale jeho plíce hořely a toužily po doušku vzduchu a srdce mu splašeně tlouklo. Přestože se vůbec nesnažila působit jako sexy vamp a jen tam tak stála v pohodlném starém oblečení a s tma-vými bohatými vlasy, staženými dozadu z čela, citlivé místo na jeho těle mu bolestivě ztuhlo. Tohle ponížení, největší, jaké dosud zažil, ho naplňovalo zuřivostí.

„Tak vy jste si koupil ten starý dům v hanoverském stylu. Je tam fantastický výhled. Čím to, že jste si vybral zrovna naše městečko?” Pohled jejích úchvatných modrých očí byl pronikavý a až příliš zkoumavý. „Vypadáte spíš jako člověk, který je mno-hem radši ve velkém městě.”

Damon sevřel dlaň kolem své hole. Sára mohla vidět, jak mu zbělaly klouby. „Našel jsem ho na mapě a prostě jsem hned věděl, že je to místo, kde bych chtěl žít, až půjdu do penze.”

Zkoumala jeho tvář, trpké rysy v obličeji a příliš staré oči. Obklopovalo ho znamení smrti, dokonce viděl smrt na obraze noční oblohy, ale přestojí k němu něco podivně táhlo.

Zvedla obočí v dokonale udiveném oblouku. „Na důchod jste trochu mladý, řekla bych. Tady si moc zábavy a vzrušení neužijete.”

„S tím bych nesouhlasil. Byla jste se někdy podívat v obchodě s potravinami? Inez tam poskytuje spoustu vzrušení!” V jeho hlase byla znát pořádná dávka ironie a pohrdání.

Sára viditelně ztuhla v ramenou a poodvrátila se od něj. „Co vy o Inez můžete vědět, když tu žijete jeden měsíc, že jste si na ni tak rychle udělal svůj názor?” Promluvila klidně a lehce, ale Damon měl přesto neodbytný pocit, že jí šlápl na kuří oko.

Kulhal za ní jako štěně a snažil se tlumit kletby, které tiše cedil přes zaťaté zuby. Nikdy mu příliš nezáleželo na tom, co si myslí druzí. Každý má nějaké názory, ale jen málokdo má dost znalostí, aby věděl, proč je vlastně má. Proč by ho tedy zatraceně

mělo zajímat, co si myslí Sára? A proč se jí pohupují boky s tak fascinující vyzývavostí?

V kuchyni ležely dlaždičky ve stejné tmavomodré barvě, jakou mělo noční nebe na mozaice. Několik oken vyhlíželo ven na zahrádku s květinami a bylinkami. Uprostřed dvorku byla vidět třípatrová fontána. Sára mu pokynula, aby se posadil k dlouhému stolu, a sama šla chystat čaj. Damon se rozhlédl kolem sebe. Nikde po celém domě nebylo vidět ani smítko prachu.

„Kdy jste přijela?”

„Včera v noci. Je to nádhera, být zase doma. Však už je to pár let, co jsem tu byla naposledy. Rodiče jsou právě na návštěvě v Evropě. Vlastní tam několik domů, hlavně v Itálii, kterou milují. Babičku vzali s sebou, takže tenhle dům na útesech by zůstal prázdný.”

„Takže tady bydlí vaši rodiče?” Když se svým lehkým záhadným úsměvem přikývla, zeptal se znovu: „A ten dům je váš?”

„Máme ho společně se sestrami. Matka nám ho věnovala.” Přinesla kouřící hrnek s čajem a postavila ho na stůl kousek od jeho ruky. „Myslím, že vám bude chutnat. Uklidňuje a pomáhá ulevit od bolesti.”

„Neříkal jsem, že mě něco bolí.” Damon by si byl nakopal. Dokonce i jeho vlastním uším zněla jeho věta směšně, jako když dítě vzdorovitě zapírá pravdu. „Děkuju,” přiměl se nakonec zahuhlat. Opatrně, aby ji neurazil, začichal vůni čaje.

Sára se usadila naproti němu a sevřela svůj hrnek do dlaní.

„Co bych pro vás mohla udělat, pane Wildere?”

„Říkejte mi Damone.”

„Tak tedy dobře: Damone,” přikývla a opět se mírně usmála.

„Já jsem Sára.”

Damon cítil, jak jím proniká její pohled. „Váš dům mě velice zajímá, Sáro. Nátěr není vůbec poničený ani opadaný, slaný vzduch ho ani trochu neponičil. Doufal jsem, že mi prozradíte, jakou impregnaci používáte.”

Sára se opřela o židli a pomalu nesla hrnek ke rtům. Měla nádherné rty, velké a plné a zvlněné, jakoby se neustále

usmívaly. Nebo zvaly k polibkům. Když se jí díval na ústa, ta myšlenka ho napadla úplně samovolně. Čiré pokušení. Damon stále vnímal, jak se na něj dívá, a cítil, jak se mu vzadu po krku rozlévá červeň.

„Aha. Takže vy jste přišel takhle pozdě večer a s bolestmi jen proto, že jste celý pryč se dozvědět, jaký druh impregnace používáme. To je přece naprosto pochopitelné.”

V jejím hlase nebyla ironie, jen mírné pobavení, ale Damon přesto hloupě zrudl v obličeji. Viděla do něj příliš hluboko, viděla i to, co nechtěl, co si nemohl dovolit, aby někdo viděl. Chtěl odvrátit oči, ale nedokázal z ní spustit pohled.

„Řekněte mi, proč jste doopravdy přišel.” Hlas měla měkký, vyzývající k upřímnosti.

V zoufalství si zajel oběma rukama do vlasů. „Já opravdu nevím. Omlouvám se, že jsem vám narušil soukromí.” Nemyslel to ale vůbec vážně. Byla to lež a oba to dobře věděli.

Usrkla si čaje a mávla rukou směrem k jeho hrnku. „Vypijte to. Je to speciální směs, dělala jsem ji sama. Myslím, že vám bude chutnat a vím jistě, že vám udělá dobře.” Vesele se na něj ušklíbla.

„Přísahám, že v něm nejsou ropuchy ani oko z netopýra.”

Sářin úsměv ho okamžitě připravil o dech. Vůbec nechápal, jak může pouhý úsměv účinkovat jako úder do žaludku. Musel chvíli počkat, aby se trochu sebral a dokázal zase promluvit „Jak jste přišla na to, že bych se potřeboval cítit lépe?” vypravil ze sebe a jen doufal, že to znělo dostatečně nonšalantně.

„Na to člověk nemusí být žádný jasnovidec, Damone. Kulháte. Vrásky, kolem pusy vám zbělaly bolestí a v té nemocné noze máte třes.”

Damon zvedl hrnek k ústům a velice opatrně z něj usrknul. Chuť byla jedinečná. „Před časem mě přepadli,” vyletělo z něj dřív, než se stačil rozmyslet. Vystrašeně se zahleděl do hrnku v obavě, že mu uvařila nápoj pravdy.

Sára opatrně postavila svůj hrnek na stůl. „Přepadl vás nějaký člověk?”

„No, mimozemšťan to nebyl.” Polknul další doušek čaje. V těle se mu rozprostřelo příjemné teplo, zasahující do nemocných bolavých míst.

„Proč by jeden člověk měl chtít zabít druhého?” uvažovala Sára nahlas. „Tomu jsem nikdy nerozuměla. Peníze jsou opravdu hodně pitomý důvod.”

„Většina lidí si to nemyslí.” Potřásl hlavou, jakoby se chtěl zbavit bolesti nebo nepříjemných vzpomínek. „Lidé se zabíjejí z mnoha různých důvodů, Sáro.”

„Muselo to být pro vás strašné. Doufám, že ho aspoň chytili.”

Než se stačil vzpamatovat, Damon zavrtěl hlavou. Její živý pohled mu stále visel na tváři a znovu pronikal do hloubi duše, až se mu chtělo začít klít. „Mně se podařilo uniknout, ale můj asistent…” odmlčel se, a pak se opravil: „můj přítel takové štěstí neměl.”

„Ach, Damone, je mi to hrozně líto.”

„Nechci na to myslet.” Jenže to stejně nedokázal. Vzpomínka byla příliš živá, příliš syrová. Pořád se mu připomínala v nočních můrách, pořád tkvěla hluboko v jeho srdci i duši. Pořád slyšel ozvěny výkřiků. Pořád viděl prosebný pohled Dana Treadwaye, a věděl, že ten pohled, navždy vtištěný do mozku, si s sebou ponese až do smrti. Bolest se náhle znovu stala nesnesitelnou. Uvnitř plakal, hrdlo se mu stáhlo a na prsou ho pálilo.

Sára se natáhla přes stůl a špičkami prstů se dotkla jeho hlavy. Gesto působilo úplně přirozeně, dokonce náhodně, a její dotek byl tak lehký, že ho sotva cítil. Přesto měl okamžitě na jeho mozek podobný účinek jako výstřel. Drobné elektrické impulsy jakoby zlikvidovaly příšerné bušení v jeho spáncích a vzadu v týle.

Popadl ji za zápěstí a odtáhl jí ruce. Přitom se třásl a věděl, že ona to cítí. „Ne. Tohle nedělejte.” Okamžitě ji pustil.

„Omlouvám se. Měla jsem se nejdřív zeptat, jestli můžu,” ozvala se Sára. „Jenom jsem vám chtěla pomoci. Mohla bych vás odvézt domů? Venku je už skoro úplná tma a jít dolů tady z toho našeho kopce bez pořádného světla by pro vás nemuselo být moc bezpečné.”

„Takže otázka správného prostředku na impregnaci dřeva na domě zřejmě zůstane dál pečlivě střeženým rodinným tajemstvím,” pravil Damon ve snaze trochu odlehčit atmosféru. Vyprázdnil hrnek a vstal. „Tak jo, děkuju. Odvoz bych docela ocenil.” Jeho ego jen nerado přijalo nabídku, ale nechtěl ze sebe udělat úplného idiota. Měl se snad chovat dál jako blázen?

Sářin měkký smích ho překvapil. „Já vlastně nevím, jestli druh nátěru je rodinné tajemství nebo ne. Budu se muset po tom trochu poptat a pak vám dám vědět.”

Damon se musel začít usmívat. Mělo to jediný prostý důvod - že se usmívala i ona. V jejím úsměvu bylo něco nakažlivého, a její osobnost doslova návyková. „Víte vůbec, že když jste přijela, dokonce i vítr šeptal „Sára je zpátky, Sára přijela domů?” Sám jsem to slyšel na vlastní uši.” Slova obdivu mu hladce plynula ze rtů.

Sára se jim nezasmála, jak čekal. Vypadala potěšené. „To je od vás hezké, že to říkáte, Damone. Děkuji,” pravila upřímně. „Ta brána byla opravdu otevřená? Hlavní brána s tepanou mříží? Nebyla to malá postranní branka?”

„Ano, byla otevřená a zvala mě dovnitř. Aspoň mi to tak připadalo.”

Její oči v barvě modrého moře se vpíjely do jeho tváře, zkoumajíc každý detail, každou vrásku. Věděl, že na něm toho moc k vidění není. Čtyřicátník, unavený a poznamenaný životem. Jizvy nebyly sice vidět navenek, ale vězely hluboko v něm, a Sára jasně viděla utrápeného člověka. „To je tedy velice zajímavé. Myslím, že je nám souzeno, abychom se stali přáteli, Damone.” Její hlas ho opřádal hebkostí a teplem.

Damon už chápal, proč lidé z městečka vyslovovali její jméno s takovou bázní. S úctou. Tajemná, záhadná Sára. Působila otevřeně, ale její oči skrývaly tisíce tajemství. V hlase jí zněla hudba a její ruce uměly léčit. „Jsem rád, že jste přijela domů, Sáro,” pravil, a přitom doufal, že se nechová jako blázen.

„Já také,” zněla její odpověď.

Kapitola 3

„Sáro!” Helena Drakeová popadla sestru do náruče.

„Tak ráda tě zase vidím! Hrozně jsi mi chyběla!” Kousek se odtáhla a přidržela si ji nataženými pažemi, aby ji mohla lépe prozkoumat. „No teda, Sáro, ty vypadáš jako noční lupič, když se chystá vykrást místní muzeum. Nevěděla jsem, že obrázky od Franka Warrena náhle nabyly na ceně!” Vesele se rozesmála vlastnímu vtipu.

Sářin lehký smích se smísil se sestřiným. „To mě mohlo napadnout, že se přikradeš domů ve dvě v noci! To jsi prostě celá ty, Heleno. Kdepak jsi to tentokrát byla?”

„V Egyptě. Je to úplně nádherná země!” Helena sebou unaveně hodila na verandovou houpačku. „Teď jsem ale úplně hotová. Trvalo mi celou věčnost, než jsem se dostala domů.” Drobným zamračením ocenila černý přiléhavý oblek, který měla Sára na sobě. „To máš tedy na sobě moc zajímavou sbírku nástrojů, sestro moje. Nebudu za tebe náhodou muset zaplatit kauci, abych tě dostala z vězení, že ne? Jsem fakt unavená, a kdyby mi telefonovali z policie, ani bych se nemusela probudit.”

Sára si úplně klidně upravila pás se zavěšenými různými malými nástroji, který jí visel kolem boků. „Jestli nedokážu okouzlit policajta, aby mi prominul nějaké menší vloupání, tak si nezasloužím nosit jméno Drakeová. Neboj se, a jdi v klidu do postele. Jen si dělám trochu starosti o našeho souseda, a tak jsem se rozhodla, že se porozhlédnu kolem a ujistím se, že se mu nic nestalo.“

Helena tázavě vytáhla obočí. „Dobré nebe, Sáro. Muž? Chceš říct, že je ve tvém životě nějaký muž? Kde je? Okamžitě chci jít s tebou!” Spráskla ruce a tvář jí zářila vzrušením. „Jen počkej, až to povím ostatním. Mocná Sára se vzdala!”

„Já jsem se nevzdala - nezačínej, Heleno. Jen jsem měla zase jednou to své tušení, tak to jdu prověřit. To nemá s Damonem vůbec nic společného.“

„No, tak teď to začíná být opravdu zajímavé! Takže Damon! A ty si navíc pamatuješ jeho jméno! Jak jsi se s ním seznámila? Vyklop to, Sáro, vyklop to všechno do nejmenšího detailu!”

„Není co vyklopit. Jen si sem tak vkráčel zeptat se na impregnaci, kterou používáme na dřevo,” promluvila Sára chladným povzneseným tónem.

„Tak ty chceš, abych ti uvěřila, že sem prostě jen tak přišel — sám od sebe a bez pozvání? Musela jsi ho přece požádat, aby přišel sem do domu.”

„Ne, já jsem ho nezvala,” vrtěla hlavou Sára. „Pravda je prostě taková, že brána byla otevřená a psi ho nechali projít.”

„Brána se sama otevřela?” opakovala Helena nevěřícně.

Postavila se. „Tak to s tebou půjdu každopádně!”

„To tedy ne, nezapomeň, že jsi přece úplně vyčerpaná!”

„Jen počkej, až ostatním řeknu, že brána byla pro něj otevřená!” Helena pozvedla paže vzhůru ke hvězdám na nebi.

„Brána se přece otevře jen pro toho pravého muže, že je to tak? Takhle je to přece psáno a dáno! Brána se otevře, aby přivítala muže, který je předurčen stát se životní láskou nejstarší dcery!”

„Já na tyhle nesmysly nevěřím a ty to moc dobře víš,” pravila Sára důstojně, ale hned sama propukla ve smích. „Netušila jsem, že si vzpomeneš na to staré proroctví.”

„Asi jako sis na ně nevzpomněla ty,” škádlila ji Helena. „Ty jsi prostě jenom chtěla jen tak uprostřed noci jít ven a slídit okolo domu našeho nového souseda. Jestli na to řekneš ano, tak ti samozřejmě ihned uvěřím! To je dalekohled tamhle na balkóně, co míří přímo na okna jeho ložnice?”

„Vůbec se neopovažuj podívat!” varovala ji Sára.

Helena se jí pátravě zahleděla do tváře. „Ty se směješ, ale oči máš vážné, Sáro. Co se to děje?” Objala sestru kolem ramen.

„Pověz mi to.”

Sára se zamračila. „Nese v sobě znamení Smrti. Viděla jsem je. A on také viděl smrt v mozaice. Nevím, na koho ta smrt míří, ale

něco mě k němu přitahuje. Má zlomené srdce, probodnuté naskrz, a tíha Smrti ho pomalu drtí. Taky viděl rudý prstenec ko-lem měsíce.”

„Obklopuje ho násilí a smrt,” pravila Helena tiše, spíš pro sebe. „Tak proč tam chceš jít sama?”

„Musím. Cítím se …” Sára zaváhala, jak hledala správné slovo,

„cítím se přitahována. Jde mi o víc než jenom o práci. Jde mi o něj.”

„Mohl by být nebezpečný.”

„Kolem něj se vznáší nějaké nebezpečí, ale jestli je nějak nebezpečný pro mě osobně, tak určitě ne v tom smyslu, jak si myslíš.”

„Propána, tobě se teda ten chlápek ale fakt líbí! Připadá ti sexy! Hned to řeknu ostatním a hned taky jdu na balkón, abych si ho obhlédla!” Helena se otočila a spěchala dovnitř, ale stačila ještě za sebou prásknout dveřmi, aby za ní sestra nemohla běžet.

Sára se zasmála, poslala za ní vzduchem polibek a seběhla ze schodů. Helena vypadala báječně jako vždycky. Vysoká, opálená a zářivá i přesto, že měla za sebou cestu přes moře. Jestli měla své vlnité vlasy rozcuchané, pak jenom tak, aby to působilo šik. Jiné ženy by musely utratit celé jmění, kdyby se chtěly pokusit napodobit její rozevlátý, přirozený styl. Sára byla vždycky na sestřinu eleganci neobyčejně pyšná. Její zářivá osobnost se podobala hvězdám nad hlavou. Vyznačovala se svobodným du-chem, jenž toužil po volných otevřených prostorách a všech zázracích světa. Uměla mluvit několika cizími jazyky a ráda a hodně cestovala. Jeden měsíc se o ní psalo v časopisech o světové smetánce, příští už zase byla na vykopávkách v Káhiře. Se svou vysokou štíhlou postavou a neuvěřitelně hezkým obličejem byla vyhledávaným objektem pro všechny společenské časopisy a módní návrháře. Lidi přitahovala především svou milou povahou. Sára byla moc ráda, že už je Helena doma.

Sára zlehka proběhla po uzounké pěšince, která vedla z jejich pozemku k domu Damona Wildera.

Znala tady v okolí doslova každý centimetr. Vlasy měla pevně svázané, aby se za ně nemohla zachytit o nízké větve nebo

šlahouny ostružin. Lehké boty s měkkou podrážkou jí umožňovaly vyhnout se na cestě drobným větvičkám nebo suchému listí a nenadělat tak hluk. Nemyslela na Damonova široká ramena, ani na jeho tmavé, utrápené oči. Taky vůbec ne-myslela na nějakou romanci. To pro Sáru nebylo. Na to byla spíš elegantní Helena nebo půvabná Julie. No, Julie možná zase tak krásná není, spíš divoká, ale to nic neměnilo na situaci, že romantičkami byla většina Sářiných sester. Ale ona samotná ne.

Damon Wilder měl víc problémů, než sám věděl. A Sára neměla ráda komplikace. Starobylá proroctví, široká ramena a temná aura však rozhodně komplikace znamenaly.

Měsíc rozléval nad mořem svou stříbrnou záři, když procházela kolem útesů a po zarostlé pěšině mířila dolů do zadní části Damonova pozemku. Mohutné vlny hučely, jak se zvedaly, klesaly a konečně rozplývaly v bílé pěně. Sáru zvuk moře vždycky uklidňoval, i když třeba zuřila bouře. Patřila sem, vždycky patřila k tomuto kusu země stejně jako celá její rodina už po generace. Moře ani divoká krajina kolem jí nikdy nenaháněly strach, ale přesto jí srdce začalo bít na poplach. Bušilo jí náhlým poznáním: ve tmě, která ji obklopuje, není sama.

Instinktivně se přikrčila, aby se její postava nerýsovala proti světlejšímu nebi. Pohybovala se teď ještě opatrněji, kryla se ve stínu a využívala k maskování i listí na stromech a keřích. Vlastně se stala neviditelnou. Jako výborně vycvičený profesionál byla nepozorovatelná. Neprozradil ji ani praskot větvičky, která by se mohla zachytit o její obtaženou kombinézu, a nohy v botách s měkkou podrážkou ze surové gumy se sotva dotýkaly země.

Pozvolna se přibližovala k domu. O Damonu Wilderovi už věděla všechno. Jeden z neinteligentnějších lidí na světě. Expert, jehož si vysoce cenila i vláda. Celý vědecký tým v jediné osobě, jenž vynalezl jeden z nejobjevnějších obranných systémů státu. Jeho myšlenka byla jednoduše geniální a daleko předbíhala svou dobu. Vyrovnaný člověk, plně soustředěný na svou práci. Perfekcionista, který nikdy neopomene sebemenší detail.

Když si o něm četla - ještě předtím, než ji upozornilo chování hlídacích psů - Sáru zaujala vytrvalost jeho charakteru. Teď, když

už ho poznala osobně, k němu cítila soucit kvůli vší hrůze, jíž musel projít. Nikdy si nenechávala zasahovat práci do svého soukromí, ale tentokrát se nemohla zbavit myšlenek na jeho smutné oči a na utrpení, ukryté v jejich temných hlubinách. Nedokázala také myslet na to, proč na něj zaútočila sama Smrt a zaťala do něj své chtivé pařáty.

Sára dala jen výjimečně na nějaká znamení, ale přesto si teď dávala záležet, aby její utajení bylo co nejdokonalejší. Muselo být. Dodávalo jí to jistotu, s níž mohla lépe odolávat svíravé předtuše. Osud, úděl, předurčení, ať už tomu člověk chtěl říkat jakkoliv, byly silou, s níž se muselo v jejich rodině počítat a ona sama se jí dokázala pečlivě vyhýbat už celé roky. Damon Wilder si zvolil její rodné městečko, aby se zde usadil. Co to může znamenat? Sára nevěřila na tak podivné náhody.

Neměla dost času, aby obešla dům nebo prozkoumala pobřežní cestu. Přiblížila se ze strany, k níž měla od svého domu nejblíže. Vtom zleva zaslechla tlumené kletby. O kousek ustoupila, padla na zem a potichu zůstala ležet na břiše, ukrytá mezi temnými stíny stromů. Po chvíli opatrně pozvedla hlavu a pouze neúnavně pátrala očima, aby prohledala okolí. Chvíli jí trvalo, než konečně zaměřila nepřítele. Dole pod svahem, přímo v nejhustším křoví, odhalila dva muže, kteří od ní nebyli dál než na čtyřicet stop. Sáře se chtělo zasmát. Pro jejich vlastní dobro doufala, že na sobě mají protiklíšťové obojky.

Ležíc mezi nízkými keři, Sára začala rukama pomalu provádět soustavu složitých pohybů. S kouzelným tancem jejích prstů listí začalo šustit a větvičky se daly do pohybu, jako kdyby oživly. Drobní, tiší tvorové se spouštěli z větví nad hlavou, padali z listí na stromech, a přitištěni těsně k zemi se rozbíhali dolů z kopce směrem k nejhustšímu křoví.

Sára věděla, že jediné osvětlené okno v domě patří k Damonově ložnici. Že dalekohled, umístěný u ní na balkóně, mířil právě tímto směrem, bylo způsobeno tím, že šlo o poslední místnost, kterou prozkoumávala. Byla to jen náhoda, že se jednalo zrovna o Damonovu ložnici, naprostá shoda náhod. Sára se ohlédla ke svému domu, shlížejícímu shora na neustále bouřící

vlny, a najednou se lekla, že ji celou dobu sleduje Helena přes skleněné čočky dalekohledu.

Sára lehce hvízdla, tiše, jen jako lehká připomínka větru, který se zvedl a začal foukat směrem k moři, nahoru k domu na útesech. Její pozornost teď upoutal pohyb nějaké hmoty uprostřed stromů a listí. Viděla, jak se jeden z mužů plíží jako krab ze srázu k Damonovu domu. Přikradl se až k osvětlenému oknu, ostražitě zvedl hlavu a nahlédl dovnitř.

Okno bylo pár centimetrů vytažené, aby do místnosti mohl čerstvý oceánský vzduch. Průvan vtáhl dovnitř záclony, takže povlávaly v jakémsi ďábelském tanci. Přes míhající se tkaninu nebylo dobře vidět, co se uvnitř děje. Muž se napůl vztyčil, tělem se přitiskl ke zdi a naklonil hlavu, aby nahlédl do pokoje.

Sára okamžitě zjistila, že druhý z mužů leží na zemi a puškou míří přímo na okno. Zlehka se přesunula po trávě kupředu, pohybujíc se závany větru, jež foukal čím dál silněji. Muž s puškou, mířící na osvětlené okno, ani na chvilku nespustil svůj cíl z mušky. Ani nemrknul, zbraň stále připravenou. Třebaže doufala v opak, vlastně nic jiného ani nečekala. Pozorovala drobný hmyz, jak v hejnech zalézá do jeho oblečení.

Mraky nad její hlavou se pohnuly a odhalily zářící měsíc, jehož svit by jí hrozil prozrazením. Zavrtala se do trávníku a mezi ostružinové šlahouny jako červ a tak se jí povedlo opět se o pár metrů posunout dál. Z podpažního pouzdra vytáhla svůj revolver.

Z pokoje se ozval slabý zvuk, a útočník u okna zvedl ruku jako varování. Nahlížel dovnitř, aby zjistil, kde přesně se Damon nachází. Ozvala se pořádná rána, jak na jeho čelisti přistál úder Damonovy hole. Muž se okamžitě pustil do křiku a jeho jekot prořízl temnotu noci jako nůž. Padl na záda na zem, držel se za tvář a kroutil se a válel bolestí.

Sára nespustila pohled z jeho kolegy. Čekal, až se Damon objeví v okně a udělá tak ze sebe snadný cíl. Jenže Damon byl příliš chytrý, než aby udělal takovou pitomost. Záclony dál poskakovaly a vlály ve svém děsivém tanci, ale jinak se ve tmě

nic nehýbalo. Útočník se ještě nezvedl a zpod okna se dál ozývalo jeho skučení.

Muž s puškou se po břiše plížil kupředu. Vklouzl do trávy a převalil se, aby ochránil svou zbraň. Na ten okamžik Sára čekala. Okamžitě byla u něho a přitiskla mu revolver vzadu na krk.

„Radím vám, abyste se ani nehnul,” pravila mu tiše. „Vnikl jste neoprávněně na cizí pozemek a my tady prostě takové věci nemáme v lásce.” Zatímco mluvila, bedlivě sledovala zraněného muže pod oknem. Zvýšila hlas: „Damone! Už jste zavolal šerifa? Máte tu páreček nočních návštěvníků, co by potřebovali zajistit na pár dní ubytování, a pokud vím, tak ve vězení je dneska volno!”

„To jste vy, Sáro?”

„Vyšla jsem si jen na takovou malou procházku a najednou vidím pořádnou pušku, jak se tady povaluje po zemi.” Odkopla zbraň kus dál, mimo útočníkův dosah. „Je to úplná nádhera a já jsem zkrátka neodolala té možnosti se na ni podívat pořádně zblízka.” V hlase jí zazníval smích, ale na hlavni revolveru, dál pevně vtisknuté do mužova zátylku, nic směšného nebylo. „Radši zůstaňte tam, kde jste, Damone. Jsou tady dva a vypadají docela naštvaně.” Sklonila se k muži na zemi, ale stále nepřestávala sledovat ani druhého muže u okna. „Hned jak budete pěkně zavření, měli byste se pořádně prohlédnout. Nejspíš budete plní klíšťat. To jsou takoví malí hnusní broučci. Zavrtají se do vás, budou sát vaši krev a přenesou na vás spoustu nejrůznějších zajímavých věcí - od stafylokoků po lymskou boreliózu. To křoví, co jste se v něm schovávali, jich je úplně plné.”

Srdce jí znovu začalo varovně bušit. Pochopila okamžitě. Vrhla se na zem a odkutálela se vpravo prakticky ve stejném okamžiku, kdy zaslechla svištění kulek. Minuly ji a skončily zavrtané v zemi. Samozřejmě, že tu někde musel být ještě třetí muž, řidič, který dosud čekal ve tmě nad cestou. Přesně to zapadalo do plánu. Museli mít řidiče, který zároveň sloužil jako záloha, kdyby potřebovali pomoc. Jen neměla čas pořádně propátrat okolí.

Muž vedle ní se vymrštil a v příští chvíli už byl na ní, hmataje po její zbrani. Sáře se podařilo zarýt mu pokrčenou nohu přímo do žaludku a odmrštit ho přes svou hlavu. V uchu ji přitom bolestivě škublo, jak se jí jedna její náušnice, která se zachytila o mužův svetr, vytrhl z ušního lalůčku. Muž dopadl na zem, zuřivě zaklel, sebral se a běžel pryč směrem k silnici. Také druhý muž se dal do pohybu. Belhal se do kopce a rukama si přitom stále držel zraněnou čelist. Řidič kryl jejich ústup tím, že zadržel Sáru na místě sprškou kulek. Použitý tlumič naznačoval, že útočníci nijak netoužili dát obyvatelům městečka najevo svou přítomnost.

„Sáro? Jste tam? Jste v pořádku?” volal znepokojeně zevnitř Damon. I přes použitý tlumič si nemohl nepovšimnout zřetelného kvílení střel.

„Ano,” odpověděla Sára, znechucená sama sebou. Slyšela zavrčení nastartovaného motoru, zvuk protáčejících se pneumatik, než se autu podařilo rozjet, a hluk vozu, rychle odjíždějícího směrem k pobřežní silnici.

„Je mi líto, Damone. Bohužel mi utekli.”

„Tak vám je to líto! Vždyť vás mohli zabít, Sáro! A ne, šerifovi jsem nevolal. Myslel jsem si, že jsou to jenom děti ze sousedství, co chtějí provést nějakou lumpárnu.”

„No vidíte, a já jsem vás považovala za inteligentního chlapa,” zažertovala. Posadila se a začala si vybírat z vlasů větvičky. Když se dotkla bolavého ucha, na špičkách prstů jí utkvěla krev. A navíc to byly její nejoblíbenější náušnice!

Záclony zašustily a z okna vykoukla Damonova hlava.

„Budeme na sebe takhle z dálky pokřikovat, nebo půjdete dál, abychom si mohli promluvit?” V tónu jeho hlasu zněl víc rozkaz než otázka.

Sára se tiše zasmála. „Myslíte, že je to dobrý nápad? Umíte si představit, co by tomu asi tak řekla Inez, kdyby se dozvěděla, že jsem k vám šla na návštěvu uprostřed noci?” Sáhla po pušce a dala si pozor, aby se jí dotkla pouze přes kapesník, který vytáhla z kapsy. „Určitě by se vás vyptávala na vaše úmysly. Vy byste popřel, že nějaké máte, a to by bylo nejhorší. Hned by se pak začalo všude říkat, že jste mě zkazil, a všichni by mě pak litovali.

Já bych se tomu radši vyhnula. Myslím, že bude lepší, když se hezky potichu vrátím domů.”

Damon se vyklonil dál z okna. „Zatraceně, Sáro, to není žádná zábava. Opravdu jste už mohla být po smrti. Chápete to už aspoň? Tihle chlapi jsou vážně nebezpeční, a vy si tady dopřáváte malou procházku za měsíčního svitu, přitom si hrajete na domobranu a zachraňujete sousedy.” Mluvil drsněji, než zamýš-lel, ale byl opravdu pořádně vystrašený. Přejel si rukou po obličeji, aby zahnal nevolnost, jenž se ho zmocnila při představě, že je Sára v nebezpečí.

„Nic mi vlastně nehrozilo, Damone,” ubezpečovala ho Sára.

„Pro případ, že by vás to zajímalo, tahle puška není na kulky, ale na narkotizační střely. No aspoň víme, že vás nechtěli zabít, ale jenom uspat. Chtěli vás živého.”

Damon si povzdechl. Prostě tam dál seděla na zemi, celá zalitá stříbřitou měsíční září. Pušku měla položenou přes kolena a usmívala se na něj. Její úsměv stačil na to, aby se každému muži zastavilo srdce. Znovu se na ni pořádně podíval, na její oblečení, na revolver, který stále svírala v ruce. Ztuhl a tiše zaklel.

„Zatraceně, slečno Drakeová. Měl jsem uhodnout, že jste moc dobrá na to, aby to byla pravda!”

„Vy snad ještě pořád věříte všem těm historkám, co se o mně povídají, Damone?” zeptala se. Měla z toho strach, i když by vlastně mělo být jedno, co si o ní myslí. Nebo co o ní ví. Byla to její práce. Nemělo by mu to vadit, ale Sára přesto cítila tíhu na prsou, jako kdyby ji zavalil nějaký těžký kámen. Žaludek jí začala svírat náhlá obava, že ztrácí něco výjimečného vlastně dříve, než to mohlo pořádně začít.

„Kdo vás sem poslal, Sáro? A nepokoušejte se mi lhát. Pro koho pracujete?”

„Copak jste si vážně myslel, že po tom všem, co se stalo, vás prostě jen tak nechají odejít a nedají vám ani žádnou ochranu, Damone?” Sára se snažila, aby mluvila nezúčastněně. Dobře tušila, že soucit by ho jen dále rozhněval.

Hořce zaklel. „Já jsem jim říkal, že už nechci nést odpovědnost za žádnou další smrt. Vypadněte k sakru z mého

pozemku, Sáro, a už se sem nevracejte.” Hned jak to dořekl se mu však kdesi hluboko uvnitř nečekaně rozlila neznámá bolest. Vždyť se vlastně teprve seznámili. Naděje se ještě ani nestačila nijak rozvinout, byla jen v jeho srdci, v duši ještě ne. Přesto ji stále cítil. Byla to zrada, a jeho Sára, záhadná Sára se svým nádherným úsměvem a prolhanýma očima, mu zlomila srdce dřív, než se vůbec mohl pokusit o obranu.

„Mohu vás ujistit, pane Wildere, že bez ohledu na to, že jsem žena, jsem ve své práci opravdu dobrá,” pronesla schválně jakoby uraženým tónem. Záměrně se pokusila změnit předmět sporu.

„Je mi úplně jedno, jak jste dobrá v té své zatracené práci nebo v čemkoliv jiném. Vystřelte odsud, nebo zavolám šerifa a dám vás zatknout za narušení soukromého majetku.” Damon s definitivní určitostí zabouchl okno. Světlo zhaslo jako další znamení, že veškerá komunikace mezi nimi skončila.

Sára seděla na zemi a s těžkým srdcem hleděla na ztemnělé okno. Moře se vlnilo a bouřilo s vytrvalostí, která si nikdy nepopřála oddechu. Vítr jí cuchal vlasy a nad hlavou pluly cáry mraků. Sára si přitáhla kolena k tělu a přemítala nad tím, že by se stará proroctví radši neměla předávat z generace na generaci. Pak by aspoň nikdo nemohl být zklamaný.

Kapitola 4

Sára se neobtěžovala tím, že by zdvořile zaklepala na zamčené dveře. Damon Wilder byl uražený a rozzlobený a ona se mu vlastně nemohla vůbec divit. Sama se vlastně cítila stejně zmatená a rozhozená jako on. K čertu se všemi těmi starými proroctvími, které se lidem pořád pletou do životů. Kdyby byli jen dva obyčejní lidé, co se někde náhodou potkali, všechno by mohlo být jinak. Jenže ne, ta brána prostě byla otevřená a zvala ho dovnitř. Nebyla to ničí chyba, ani jeho, ani její, ale jak by mu asi tak mohla vysvětlit dvě stě let starou předpověď? Jak by mu asi mohla vyprávět, že pochází z rodiny, k níž patří dlouhá řada žen nadaných zvláštními schopnostmi, které dokáží brát svou sílu z vesmíru a z přírody a kolem a že staletá proroctví se vždycky vyplnila?

Sára tedy udělala jedinou věc, kterou takhle uprostřed noci sebevědomá žena může udělat. Vyndala ze své soupravy malých nástrojů šperhák a zručně s ním otevřela domovní dveře. V duchu si poznamenala, že musí do Damonova domu dát nainstalovat nenápadný bezpečnostní systém a poučit ho, aby si mezitím pořídil aspoň bezpečnostní zámek.

Jako dítě si do tohoto domu často chodila hrát a dodnes si přesně pamatovala jeho půdorys stejně dobře, jako u svého vlastního. Rychle proběhla obývákem. Bylo v něm jen málo nábytku, přestože se Damon nastěhoval už víc než před měsícem. Na zdech nevisely žádné obrázky a ani nic jiného nenaznačovalo, že by tu byl někdo doma a nepovažoval byt jen za dočasné místo k dočasnému pobytu.

Damon ležel naznak na posteli a zíral do stropu. Hrozně se před chvíli rozčílil, ale bylo to hlavně ze strachu, který pociťoval. Vždyť jim Sára málem padla do léčky. Vůbec nezáleželo na tom,

že ji za ním poslali jako osobního strážce a že prostě jen dělala svou práci, důležité bylo pouze to, že ji mohli zabít. Nemohl snést ani pouhou myšlenku na to. Sára. Obklopená tajemstvím. Jak se mu mohlo stát, že se na tu ženskou tak upnul, když normálně si lidí stěží všimne? Jakmile zavřel oči, viděl ji znovu před sebou. Měla v sobě jakousi něhu, pravou ženskost, jenž ho přitahovala ve všech smyslech tohoto slova. Nejspíš by se smála, kdyby se dozvěděla, že má naprosto bláznivou a nesmyslnou touhu ji ochraňovat.

Damon skousl mezi zuby další tiché nadávky. Nedokázal si představit, že by se dokázal znovu sebrat, sbalit a odstěhovat. Kam by tak asi šel. Tady to byl vlastně konec světa, a přesto ho tady i po několika měsících dokázali najít. Každý, s kým se seznámí, se spolu s ním ocitne rovněž v nebezpečí.

„To vždycky ležíte potmě a nadáváte stropu?” a ptala se Sára tiše. „Protože z tohohle by se později mohl stát v našem vztahu fakt problém!”

Damon otevřel oči a vytřeštěně na ni zíral. Sára. Skutečná. V jeho ložnici, oblečená v černé kombinéze, obepínající ji jako druhá kůže a prozrazující každou křivku jejího těla. Rty mu zvlhly a každá buňka v jeho organismu ožila.

„Jo, to se mi stává vždycky, když mě někdo podra-zí. Taková pitomá reakce, sám nevím, co s tím, ale neumím to zastavit.”

Sára se rozhlédla, kde je židle, a když žádnou neobjevila, posadila se na postel a zavrtěla se, aby si udělala víc místa pro nohy. „Podraz asi bolí. Po pravdě řečeno s tím ale nemám žádné zkušenosti. Sestry mi, jak se říká, zatím vždycky kryly zadek.” Obrátila k němu upřený pohled svých obrovských modrých, očí: „Tak vy si myslíte, že mít přátele, kteří jsou odhodláni vás chránit, znamená podraz?”

Zachytil upřímný tón, zaznívající jí v hlase. „To jste špatně pochopil.” Jak by tomu tak mohla rozumět? Jak by tomu mohl rozumět kdokoliv? „Neměli vůbec žádné právo vás najímat na tuhle práci, Sáro.

Já jsem nechal zaměstnání a odešel jsem na odpočinek, když to chcete takhle slyšet. Nemám ani v nejmenším v úmyslu se někdy vrátit zpátky. Přerušil jsem všechny kontakty se svou bývalou prací i s celou armádou a soukromým sektorem.”

„Tím, že jste odešel, se snažíte, aby se nikdo kolem vás nedostal do nějakého nebezpečí.” Sára se tak pokoušela držet obyčejných faktů. Vždyť by si o ní musel myslet, že se úplně zbláznila, kdyby mu pověděla, že s sebou nosí znamení Smrti.

„Co se stalo, Damone?”

„Copak vám nedali přečíst na tři palce tlustý svazek, celý o mně, než vás sem poslali?” zeptal se a snažil se přitom nedat se zviklat ve svém hněvu na ni.

Sára jen mlčela a klidně čekala. Ticho se prodlužovalo a rostlo mezi nimi jako mrak. Někdy však takové ticho umí být výmluvnější než všechna slova. Damon byl napjatý, cítila vedle sebe jeho ztuhlé tělo. Rukama pevně svíral okraj prošívané přikrývky. Sára natáhla ruku a jemně ji položila na jeho.

Mohl odolat takřka všemu, ale tomuhle tichému přátelskému gestu se odolat nedalo. Chvíli kroutil prsty, ale nakonec je přece jenom propletl se Sářinýini a pevně stiskl. „Přepadli nás jen pár ulic od naší kanceláře. Byl se mnou Dan Treadway. Chtěli jsme se někde navečeřet a pak se ještě vrátit zpátky do práce. Oba dva jsme si chtěli ještě vyjasnit menší rozdíl v názorech na jednu část našeho projektu.” Opatrně volil slova. Sice už pro vládu nepracoval, ale stále ještě byl vázán mlčenlivostí.

„Zmlátili nás skoro do bezvědomí a pak nás odtáhli k autu a naložili do kufru. Vůbec nepředstírali, že by jim šlo o naše peníze. Odvezli nás ke skladišti, kdysi tam bývala továrna na barviva, a chtěli po nás informace o našem projektu, ale my jsme jim je pro-stě nemohli dát.”

Sára cítila, jak se mu chvějí ruce. Četla nemocniční zprávu. Oba dva byli mučeni. Věděla, že Damon má na trupu jizvy po mnoha popáleninách. „Já jsem jim to říct nesměl a chudák Dan vůbec neměl ponětí, o čem je řeč.” Přitlačil si prsty na oči, jako kdyby tím tlakem mohl zastavit bolest. Zastavit vzpomínky, které

ho nikdy nenechají na pokoji. „Na té části projektu, o kterém chtěli získat informace, Dan vůbec nepracoval.”

Sára věděla, že Dana Treadwaye střelili nejdříve do kolena. Pak ho zavraždili výstřelem do hlavy. Damon odmítl vydat požadované informace, které by mohly přinést smrt několika tajným agentům. A vytrvale odmítal prozradit cokoli o nejnovějším obranném systému. Zapálil několik nádrží s ředidly a málem celou budovu vyhodil do povětří. Při pokusu o útěk se pak dostal mezi zeď skladištní budovy a masku chladiče auta a zle si přitom poranil bok a nohu.

„Já nechci mít přátele, Sáro. Nikomu nepřeju, aby se stal mým přítelem.”

Věděla, že říká pravdu. Znamení Smrti bylo zde a hledalo své oběti. Neměla by mu to říkat, ale když je nedostane, Smrt se často cítí ošizená. V tom případě ji nic jiného neuspokojí. „Vědí v té vaší společnosti, kdo ti lidé vlastně jsou?” otázala se Sára.

Jeho temný pohled působil vylekaně. „To byste měla vy vědět lip než já. Nepřátelé našeho státu. Žoldáci. K čertu, kdo ví, a není to vlastně jedno? Prostě jen chtějí něco, co je skryté v mém mozku, a jsou tak nemilosrdní, že kvůli tomu dokáží zabít úplně nevinného člověka. Nechci už vymýšlet něco, kvůli čemu by lidé umírali. A proto jsem přišel sem.“

„Mluvil jste o tom s někým? Třeba s doktorem?”

Hořce se zasmál. „Samozřejmě, že ano. Společnost mi zařídila, abych k jednomu chodil, hlavně potom, co jsem ohlásil, že chci odejít do penze. Chybělo ještě ledacos dořešit a oni si nepřáli, abych odešel. Jenže mně to bylo úplně jedno, co si přejou nebo nepřejou.” Odvrátil hlavu. Podrážděně. Napjatě. „To je součást vaší práce, nutit mě, abych o tom mluvil?”

Sára zavrtěla hlavou. „Já nikdy neříkám lidem, co mají dělat, Damone. Na to já nevěřím.” Rty sejí zvlnily. „No, vlastně,” opravila se vzápětí, „nakonec to není pravda. Je tady výjimka - moje sestry. Ty ode mě čekají, že je budu komandovat. Jednak proto, že jsem z nich nejstarší, a jednak proto, že v komandování jsem doopravdy dobrá.”

„Vy jste se sem chtěla vrátit, Sáro?” Zvuk valících se mořských vln byl uklidňující, byl to zvuk domova.

„Víc než cokoliv jiného. Už dlouho jsem cítila, jak mě k sobě volá moře. Vždycky jsem věděla, že se někdy vrátím domů a usadím se tady. Jenom nevím, kdy na to nastane ta pravá chvíle. Damone, váš dům nemá vůbec žádné zabezpečení. Napadlo vás vůbec, že sem můžou prostě přijít a zase vás přepadnout?”

Damon se snažil nehledat v jejím starostlivém tónu víc, než tam opravdu bylo. Snažil se neslibovat si od toho nic osobního.

„Vždyť je to přece už tolik měsíců. Myslel jsem, že už mi dají pokoj.”

Sára tiše hvízdla. „Vy prostě lžete i s tou svojí upřímnou tváří a andělskýma očima. Já si prostě všímám, víte? A všimla jsem si toho, jak jste ležel a posílal kletby do stropu. Vy zkrátka chcete, aby po vás šli, že ano?” Byla to ostrá poznámka. Neznala ho ještě tak dlouho, aby si mohla udělat úsudek o jeho charakteru, ale zato si o něm pečlivě pročetla všechny písemné složky, které měla k dispozici. Každá věta v nich ho popisovala jako vytrvalého, neúnavného člověka, který je za každých okolností plně soustředěn na svůj cíl.

„A co byste dělala vy? Donutili mě, abych si vybral mezi informacemi, které jsou životně důležité pro naši zemi, a mezi životem mého přítele. Když ho střelili, díval se na mě, Sáro. Nikdy nezapomenu, jak se na mně díval.” Prsty si mnul bušící spánky. Ten obraz ho děsil ve snech tak, že se vzbouzel vlastními výkřikem. Posadil se na posteli se srdcem divoce bušícím a s křikem, jenž se rozléhal v lhostejné noci.

„Jaký plán máte?”

Damon cítil, jak se mu sevřel žaludek. Sára to opravdu chtěla vědět, předpokládala, že si připravili nějaký plán. Měl už takovou pověst, že je chytrý a umí si všechno dopředu promyslet. Měl by mít nějaký plán. Jeho plánem však bylo přitáhnout pozornost nepřátel ke své osobě a vystavit se tak sám hrozícímu nebezpečí. Pak by zasáhl - nejdříve svou holí a pak tím, že by zavolal šerifa. Pochyboval však, že by právě tohle na Sáru udělalo nějaký obzvláštní dojem.

Povzdechla si. „Damone, řekněte přece, že jste něco vymyslel.”

„To, že vy umíte chodit po vodě, ještě neznamená, že to dokážou i druzí,” zabručel neochotně.

„Kdo vám to prozradil, že umím chodit po vodě?” dotazovala se pobouřeně Sára. „Prokristapána, bylo to přece jenom jednou a jenom proto, abych to zkusila. Všechny moje sestry to umějí také.”

Vyvalil na ni oči a údivem polknul. Sáře se podařilo sice zachovat vážnou tvář, ale prozradily ji jiskřičky smíchu v očích. Damon se zachoval jako pravý gentleman a shodil ji z postele. Sára přistála na zemi a její tichý smích ho zval, aby se k ní připojil.

„Ale vždyť jste si to fakt zasloužil!” pravila vesele.

„Opravdu. Chodit po vodě! To je tedy novinka. A vy tomu věříte! Kdepak jste k tomu přišel?”

Damon se obrátil na bok a opřel se o loket, aby na ni dobře viděl. „Já jsem s tímhle drbem začal sám v Inezině obchodě. Ale teď jsem si na chvíli myslel, že jsem blázen.”

„Aha. No tak to vám teda pěkně děkuju, protože odteď za mnou budou běhat všechny děti a chtít, abych jim to ukázala. Až ke mně příště přijdete na návštěvu, radši na vás pustím psy.”

„Co vás vede k domněnce, že vás ještě někdy přijdu navštívit?” otázal se zlomyslně.

„Ještě jsem vám neprozradila, jakou používáme impregnaci na dřevo. A vy jste přece tak vytrvalý člověk!” Položila si hlavu na okraj postele. „Máte někde rodinu, Damone?”

„Byl jsem jedináček, a moji rodiče zemřeli už před několika lety. Nejdřív otec, a za půl roku na to i matka. Měli se hrozně rádi.”

„To musí být divné, vyrůstat sám. Já jsem měla kolem sebe vždycky své sestry a bez nich si život vůbec neumím představit.”

Jeho prsty se mimovolně vydaly na svou vlastní pouť a skončily v husté hřívě jejích vlasů. Měla je hladce svázané a utažené, ale jemu se přesto podařilo vzít jeden z hedvábných pramenů mezi palec a ukazováček. Jak to jenom k čertu dělá, že

má tak hebké vlasy? Záhadná Sára. Podivuhodně rychle o ní začínal uvažovat jako o své Sáře.

„Máš je ráda? Všechny?”

Sára se ve tmě lehce zasmála. Své sestry prostě milovala, o tom nebylo žádných pochyb. Nikoho taky ještě nenapadlo, aby se na to zeptal. „Hrozně moc, Damone. A ty je budeš taky mít rád. Každá z nich je naprosto výjimečná a nadaná nějakým jiným způsobem. Ale všechny mají obrovský smysl pro humor. U nás doma se pořád smějeme.” Prsty se jí probíral ve vlasech. Trochu to tahalo, ale nebolelo to, vlastně to byl příjemný pocit, ale zároveň jí způsoboval podivné mravenčení kdesi v břiše. „Co to děláš?”

„Ztratil jsem ve tvých vlasech hodinky, tak jsem se rozhodl, s tím něco dělat,” odvětil nedbale. Byla to finta, ale bylo mu srdečně jedno, že ji použil, a bylo mu dokonce jedno i to, že ona to ví. Jakákoliv záminka, byla dost dobrá pro to, aby viděl, jak se jí vlasy rozlévají jako temný mrak po ramenou a rámují obličej.

Sára se něžně usmála. „S čím? S tvými hodinkami, nebo s mým vlasy?” Cítila, že jí opravdu rozplétá pevně svázaný cop.

„Trvalo mi skoro dvacet minut, než jsem se takhle učesala. Nikdy jsem si moc neuměla udělat vlasy.”

„Ztracených dvacet minut. Máš nádherné vlasy. Takže to vůbec nevadí, že si je neumíš udělat.”

Sáru potěšilo, že si toho všimnul. Vlasy byly jednou z věcí, na které byla u sebe pyšná. „Děkuju.” Nervózně si poklepala prsty na pokrčené koleno. Přemítala, jak ho přimět, aby přijal její ochranu. „Damone, je opravdu důležité, abys nějak zabezpečil svůj dům. Mohla bych ti tu zařídit opravdu dobrý bezpečnostní systém. Řekla bych šerifovi, že tu byly nějaké problémy, a on by nám s tím už pomohl.”

„Nám? Sáro, ty se musíš ode mě držet co nejdál.” Přes to, co právě vyslovil, se jeho prsty nořily dál a hlouběji do marnotratného bohatství její kštice v beznadějném nutkání, jemuž nedokázal zabránit. Přál si pocítit klouzající dotek té hedvábné záplavy na své kůži.

„Myslela jsem, že tě všichni považují za dokonalého, Damone. Copak jsem o tom nečetla ve tvé složce, že jsi jeden z nejchytřejších lidí na celé planetě? Ale řekni mi jednu věc: máš kromě těch svých záležitostí s klením do stropu a záležitostí s hodinkami ve vlasech taky nějaké idiotské sklony, jako že jsi pán tvorstva a o všem rozhoduješ? Protože jestli ano, tak si budu muset pořádně prostudovat to proroctví o otevřené bráně. Dokážu přežít leccos, ale na tohle idiotství bych neměla dost trpělivosti.”

Zatahal ji za vlasy, aby si zajistil její pozornost. „Jeden z nejchytřejších lidí? Takhle to bylo v té zprávě napsáno? Tak to ti to budu muset přečíst ještě jednou a pořádně a opravit tam ty nejhorší kecy. Jsem si jistý, že jsem nejchytřejší, a ne jenom jeden z nejchytřejších. Nechtěj mě urazit tvrzením, že to snad v té zprávě stálo jinak. A co to je, to proroctví o otevřené bráně?”

Máchla rukou nad jeho otázkou. „Někdy ti budu vyprávět historii Drakeovy rodiny, ale teď bych byla ráda, kdybys mi ráčil vysvětlit tu idiotskou záležitost s pánem tvorstva,” trvala na svém. „Chytří muži mají tendenci být arogantní, ale nebývají trapní. Nezapomeň, že jsem bezpečnostní expert, Damone.”

Nahlas si povzdechl. „Takže se ode mě čeká, že všem v okolí roztroubím, že moje přítelkyně je v tomto vztahu tou silnější.”

„My máme nějaký vztah?” Zaklonila hlavu, aby na něj viděla.

„Jsem si jistá, že nejchytřejší muž na této planetě má dost velké ego na to, aby mu nevadilo, že jeho přítelkyně je silnější - ať už spolu mají vztah nebo ne.”

„No, kdyby nemělo jít o žádný vztah, tak nevím, který chlap by dokázal vydržet takovou ránu pro své ego, Sáro. Měli bychom najít odborníka na tyhle otázky a poradit se s expertem, než přijmeme nějaké rozhodnutí. A nikdy neuškodí zeptat se na další názor, kdyby se nám snad ten první nelíbil.”

Damon se nedokázal ubránit úsměvu, který se rozhostil na jeho tváři. Bylo hezké se zase usmívat. Sára proměnila jeho život v jeden velký zmatek, ale zato ho přiměla k úsměvu. Dokonce ho přiměla chtít se smát. Přitahovala ho. Obrátila ho celého naruby.

Dala mu důvod zase žít. A tíha, která mu dosud spočívala na ramenou a hrudi, na pár okamžiků vyprchala.

„Neměj strach a klidně ten počet ještě zvyš, Damone! Můžeme mít dokonce šest velmi hlasitých a důkladně vysvětlených názorů. Moje sestry k tomu mají co říct víc, než by sis přál slyšet na tohle téma. Mimochodem - na jakékoliv téma. Nebudeš potřebovat žádného poradce, vůbec nikdy - všechny holky budou celé šťastné, že můžou prokázat laskavost a úplně bezplatně!”

Sára pohlédla směrem k domu na útesech. Okno ložnice přece mělo být zatažené. Místo toho byly záclony a závěsy uprostřed rozdělené, jak je něčí neviditelná ruka odhrnula ke stranám.

„Sáro.” Damonův hlas zněl jako vzdech. Srdce jí udělalo malý směšný přemet a ona otočila hlavu, aby se na něj mohla podívat. Jejich pohledy se setkaly. V jeho očích četla hladovou touhu. Čirou žádost. Chtíč. Natáhl se po ní, vzal ji kolem krku a pomalu přiblížil obličej k její tváři. Jeho ústa se přitiskla k jejím, rty se spojily a oni roztáli jeden v druhém.

Kolem nich by měly ve vzduchu létat ohňostroje. Nebo snad měly vybuchnout hvězdy na obloze, zářící jako drahokamy. Po kůži se jí rozběhl oheň, horko se rozlilo celým tělem. Přivlastnil si ji. Poznamenal ji. A udělal to důkladně, jednou provždy. Nemohli se jeden druhého nasytit, úplně se ztráceli v oblaku touhy. Jeho ústa byla dokonalá, horká a hladová, žádostivá a majetnická.

Nikdo ji ještě nikdy takhle nelíbal. Nikdy ji ani nenapadlo, že by to mohlo být takové. Chtěla zůstat a prolíbat se s ním celou noc.

Damon se nadzvedl na posteli a dál prohloubil svůj polibek. Převážil se přes pelest, překulil se na zem a přitom ji přitáhl k sobě, takže skončila ležíc na něm. Okamžitě ji pevně obemknul rukama a přitiskl ji k sobě.

Sára cítila, jak se v nich rozlévá tichý smích. Leželi v jednom klubku rukou a nohou a šťastně se smáli. Zvedla hlavu, aby si ho prohlédla, aby se konečky prstů mohla dotknout jeho zázračných úst. „Ty jsi úplný kouzelník, Damone. Tohle se stává pokaždé, když políbíš ženu?”

„Já žádné ženy nelíbám,” odpověděl, otřesený až do morku kostí. Prsty jí probíral bohatou hřívu, její hebké husté vlasy, do nichž si tolik toužil zabořit obličej.

„No dobře, tak tedy muže. Ale stává se to pokaždé? Protože je to doopravdy naprosto úžasné. Ty jsi prostě úžasný.”

Znovu se ozval šťastný smích. Damon jí podal ruku, aby se posadila, a oba se opřeli vedle sebe o postel. Společně se dívali oknem ven na dům na útesech.

„Byl bych přísahal, že jsem zatáhl záclony,” poznamenal.

„Taky že nejspíš ano,” přiznala Sára s lehkým po-vzdechnutím. „To udělaly sestry. Moje sestry. Nejspíš nás pozorují i v tenhle okamžik. Helena se vrátila domů zrovna chvilku předtím, než jsem vyrazila ven, a Kamila s Adélou dorazily někdy kolem té chvíle, kdy na mě ten řidič začal střílet. Mohl bys jim teď zamávat, pokud se na to cítíš.”

„Jak nás můžou vidět?” zajímal se pobaveně Damon.

„Dalekohledem. Já ho používám pro pozorování noční oblohy,” pravila co nejctnostnějším hlasem.

„Nebo se taky dívám na moře, ale moje sestry jsou notoricky a pateticky zvědavé na moje záležitosti. Budu je muset naučit dobrým mravům.” Rozmarně mávla rukou a něco tiše zamumlala. Nerozuměl slovům, ale znělo to něžně, hravě a melodicky.

Stíny se vkradly dovnitř a kroužily po místnosti. Závěsy se zlehka pohnuly a ztlumily stříbrný svit měsíce i jeho matný odraz na bouřícím moři. Damon mrknul, a když oči zase otevřel, závěsy už byly úplně zatažené.

Kapitola 5

„Tak ty ses s tím chlapem líbala,” obvinila ji Helena zvesela.

„Sáro Drakeová, ty jsi coura! Líbala ses s úplně neznámým člověkem!”

Sára se i pod tou palbou tvářila nejlhostejněji, jak dovedla.

„Nevím, co si myslíš, že jsi viděla tím svým okem, přilepeným k dalekohledu, ale určitě jsi neviděla to… Měla by ses hlavně stydět, že mě tak špehuješ! A použít přitom dalekohled…” zahrozila do vzduchu prstem na své tři sestry, které ji pobaveně pozorovaly. „Roztáhnout záclony u ložnice je naprosto zakázané, na tom jsme se přece shodly, když jsme si stanovily pravidla.”

„V pravidlech existují výjimky,” podotkla Kamila rezervovaně. Seděla stočená na starodávné dřevěné židli s tvrdým opěradlem, kolena pokrčená, lakovala si nehty na nohou a na tváři ji přitom hrál široký pobavený úsměv.

„Jaké výjimky?” chtěla vědět Sára, ruce založené v bok.

Kamila pokrčila rameny a dýchla si na čerstvě nalakovaný nehet. Pak se teprve uráčila odpovědět.

„Když se tvoje sestra tahá s nějakým chlápkem, co má kolem sebe temnou auru.” Zvedla hlavu a podívala se přímo na Sáru. „Je to hrozně nebezpečné a ty to moc dobře víš. Nemůžeš si zahrávat se Smrtí. Dokonce ani ty ne, Sáro.”

Sára obrátila pohled na Helenu. Sama nechtěla o Smrti vůbec mluvit, obávala se, že by tím její moci jen dodala větší sílu, a tak zůstala zticha.

Helena zavrtěla hlavou. „Já jsem tě nešpiclovala. Nechala jsi v hrnku čajové lístky, takže si každý mohl zjistit, co děláš.”

„Ale stejně jsi neměla žádné právo porušit pravidla bez toho, aby se o tom hlasovalo.” Sáře bylo jasné, že tuhle hádku nevyhraje, ale nechtěla se vzdát bez boje. Sestry měly ohledně Smrti naprostou pravdu. Už jen pouhá myšlenka, že by se jí měla postavit tváří v tvář, ji rozklepala od hlavy k patě. Kdyby ji Damon tolik nepřitahoval, určitě by se stáhla zpátky a nechala přírodním silám volný průběh. Jenže z nějakého nepochopitelného důvodu nedokázala snést myšlenku na to, že by Damon trpěl.

Kamila se uculila. „Jen se neboj, my jsme si narychlo svolaly konvent, abychom se poradili, zda situace vyžaduje použití síly nebo ne. Shodly jsme se jednomyslně, takže v tomto ohledu byl daný postup plně oprávněný.”

„Tak vy jste svolaly konvent?” Sára na sestry zírala s oprávněným rozhořčením. „Beze mě? Bez ostatních? Vy tři nejste většina. No, tak to máte tedy pořádný průšvih!” prohlásila triumfálně.

Helena jí poslala vzdušný polibek a sladce pravila: „Ale samozřejmě, že jsme neudělaly nic takového, Sáro. Svolaly jsme úplně všechny, takže celá záležitost byla naprosto podle pravidel. Řekly jsme jim o té bráně, jak se před ním sama otevřela. A jak ho vítali psi. Ela tě objímá a posílá ti pusu, a máme ti vyřídit, jak se jí po tobě stýská. Julie by nejradši přijela okamžitě domů, aby si taky užila zábavu, ale bohužel je tam ještě nějak uvázaná.” Zamračila se. „Doufám, že ne doslova. Nechtěla jsem se ptát a s Julií člověk nikdy neví. A Lea pracuje někde v Guatemale nebo na nějakém jiném podobném místě bez koupelny, kde se to ale zato hemží červy. Léčí nemocné děti jako obvykle.”

„Myslela jsem, že je spíš někde v Africe a zkoumá tam ty potvory, co zabijou každého, když tam ti lidé chtějí sklízet úrodu,” ozvala se Kamila. „Poslala mi taky nějaké podklady pro moji další knihu.”

„Ať už je kdekoliv, Lea prostě souhlasila s tím, že se musíme ujistit, zdaje Sára v pořádku,” připomněla rozumně Helena a tvářila se přitom nevinně. „Nic víc jsme neudělaly, Sáro. Všechny

souhlasily, že kvůli tvé bezpečnosti musíme okamžitě nahlédnout do té ložnice.”

Kamila a Adéla se znovu rozhihňaly. „Měly jsme trochu strach, když se tak odvázal, že spadl z postele na zem,” pravila Adélka. „No, ale když jsme viděly, že rozhodně nejsi v žádné situaci, která by tě ohrožovala na životě, rozhodly jsme se to nechat dál už na tobě.”

„A na tom chlápkovi, co byl s tebou,” dodala sladce Kamila.

„Vážně, Sáro, trochu méně nadšení na tvé straně by mohlo hodně prospět věrohodnosti naší teorii lovení mužů.” Všechny tři sestry vážně přikyvovaly, jako kdyby jejich vědecké postupy vznikly v akademii věd.

Přemáhajíc smích, Sára si založila ruce v bok a netrpělivě poklepávala nohou. Hleděla na jejich nezaměnitelné obličeje a přísně pravila: „Dobře víte, že jsem nebyla v žádném nebezpečí, vy nevěřící Tomášové v sukních! Měly byste se pěkně stydět! Laskavě si uvědomte, že šlo o práci.”

Její slova vzbudila další salvu smíchu, až Kamila málem spadla ze židle. „Tak ty jsi pracující dívka! “

„Tak takhle tomu teda chceš říkat, jo? No, koneckonců je pravda, že na něčem si fakt pracovala,” přitakala nevinně Helena.

„A pěkně tvrdě,” přisadila si ještě Adéla.

Sára si musela držet pusu, aby dokázala zachovat vážnou tvář. „Mojí prací je bezpečnost, vy příšerné ježibaby. Jsem jeho strážkyně!”

Kamila konečně opravdu spadla ze židle. Helena se položila na stůl, ale i přitom zaujala elegantní pózu. „Jako tělesná strážkyně jsi opravdu moc dobrá, Sáro,” vyrážela ze sebe Adéla mezi výbuchy smíchu.

„Jsi dokonce velmi osobní strážkyně,” dodala Kamila.

„A jak sis dokázala ohlídat jeho rty, to bylo opravdu obdivuhodné, drahoušku,” souhlasila Helena. „Musím říct, Sáro, že tahle práce ti šla náramně.”

Jedinou odpovědí, již Sára uznala za vhodnou, bylo uzavřít se opět v důstojné mlčení. Bylo jasné, že v téhle náladě rozhodně nemíní uposlechnout hlasu své nejstarší sestry jako hlasu nejvyšší

autority. Zachovala mlčení a snažila se tvářit tak povýšeně, jak jen bylo možné mezi třemi rozjívenými dívkami, válejícími se jedna přes druhou a chechtajícími se jako hyeny. „Jen si klidně vyvádějte, ale všechny byste si měly raději přečíst tu starou věšt-bu. Přečíst si ji pěkně celou až do konce, ne jenom první řádek nebo dva.”

Heleně z tváře okamžitě zmizel smích. „Sára se tváří nějak náramně důležitě, holky. Kde je vůbec ta stará kniha?”

Adéla se posadila. „Sáro Drakeová, že se nás teď neodvážíš proklít?”

„Já přece neproklínám,” Odpověděla Sára. „Na to je tu Helena, to je její obor. Damon se tu zastaví. Chci vás s ním seznámit.” Náhle vypadala zranitelně. „Fakt se mi líbí. Vyprávěli jsme si celou noc úplně o všem. Znáte takové ty nepříjemné pauzy, když se bavíte s cizími lidmi, co o nás nic nevědí? Tak nic takového vůbec nenastalo. On je chudák tak zničený, jak s sebou nosí znamení Smrti. Samozřejmě, že o tom vůbec neví! Kdyby o tom věděl, tak by mě u toho nechtěl mít.”

„Ach, Sáro,” hlas Heleny přetékal soucitem. „Musím najít způsob, jak mu pomoci. Nevydržel by, kdyby na něj padla odpovědnost za další smrt. Jeho přítele zabili, ale on sám dokázal přežít.” Rukama si prohrábla vlasy a zoufale se zadívala na své sestry. „Líbí se mi na něm prostě všechno. Nebyla jediná věc, na které bychom se neshodli. A strašně jsme se spolu nasmáli.” Zvedla oči a zadívala se na sestry. „Hrozně, fakt hrozně se mi líbí.”

„Tak to se nám bude líbit taky,” ubezpečila ji Kamila. „A určitě najdeme cestu, jak mu pomoci.” Otevřela přitom ledničku, vytahovala šuplíky jeden po druhém a nahlížela dovnitř. „Máme nějakou zeleninu?”

„Jasně, a ovoce je tam také. Mimochodem, moc gratuluji k poslednímu dílu, přečetla jsem to od první do poslední stránky a bylo to skvělé. Ostatně jako vždycky, Kamilo. Tvoje knížky jsou báječné. Však jsou po zásluze pořád v žebříčku nejprodávanějších knížek!”

Kamila jí dala pusu: „Ještě že nejsi vůbec zaujatá viď?”

„I kdybychom byly zaujaté, tak jsi stejně nejlepší spisovatelka na světě a zasloužíš si všechna ocenění i vítězství v knihkupeckých hitparádách,”

Kamila se začervenala, až měla skoro stejnou barvu jako ohnivé prameny v její kštici. Bylo vidět, jak ji chvála potěšila. „Jak to přišlo, že se mluví o mně? Vzpomeňte si na Sáru! Ta přece strávila noc s naprosto neznámým člověkem!”

„Musela jsem s ním zůstat celou noc,” trvala na svém Sára.

„Nemá v domě vůbec žádné bezpečnostní zařízení. A taky jsem požádala Jonase Harringtona, aby sem ráno zaskočil a seznámil se s Damonem.”

Všechny tři sestry jednohlasně vyjekly. „Jak tě proboha napadlo pozvat toho neandrtálce k nám domů, Sáro?” řekla to za všechny Helena.

„Je to přece zdejší šerif,” vysvětlila Sára. „Nechte toho, všechno je to už hrozně dávno - to jsme přece byli všichni ještě děti!”

„Pro mě to byl vždycky naprostý blbec a na tom se nic nezměnilo,” prohlásila Helena. Káva v hrnečku, který stál před ní na stole, začala z ničeho nic bublat. Helena se na ni podívala a zjistila, že se dostává do varu. Spěšně foukla na hladinu a tekutina se zklidnila.

Na chvíli se rozhostilo ticho. „No výborně!” vybuchla Helena.

„Přiznávám, že ještě pořád mě může trefit šlak, jak si jen na něj vzpomenu. A jestli mi někdy zase řekne, že jsem Panenka nebo Barbie, tak ho prostě a jednoduše proměním ve velkou tlustou ropuchu. Stejně už tak vypadá.”

„Nemůžeš přece šerify proměňovat v ropuchy, Heleno. To je proti pravidlům!” napomenula ji Adéla. „Radši mu přičaruj zácpu nebo nervový tik.”

„To by pro něj bylo málo,” zlobila se Kamila. „Musíme zapojit představivost, aby ten chlap dostal, co zaslouží. Něco trochu delikátnějšího. Třeba aby vždycky, když bude chtít oblbnout nějakou ženskou a dostat ji do postele, začal mluvit pravdu a přiznal se, jaký je vlastně lump.”

„Já bych to udělala ještě horší,” vyhrožovala Helena. „Zařídím mu, aby v posteli nebyl vůbec k ničemu! Pan macho, pán tvorstva, co neuměl nikdy nic lepšího, než si ze mě ve škole dělat legraci. A to si o sobě myslí, jaký je svůdník.”

„Heleno,” promluvila Sára jemně, protože za sestřinými slovy vytušila skutečnou bolest. „Vždycky jsi byla a pořád jsi mimořádně hezká a chytrá. Nikdy by nikdo neuvěřil, jak jsi strašně stydlivá. Moc dobře to skrýváš. Nikdo nevěděl, že jsi zvracela každé ráno, než jsi šla do školy, a že jsme pokaždé musely čarovat, abys dokázala fungovat na veřejnosti. Nikdo ani neví, že s tím máš nějaké problémy doteď. Naučila ses čelit svým strachům tím, že jsi šla vždycky dělat právě ty věci, které tě tak děsily, a vždycky jsi měla úspěch. Nezasvěcení lidé vidí jen tvou krásu, inteligenci a tvůj úspěch. Oni nevědí, co skrýváš uvnitř.”

„Někdo jde nahoru po cestě,” oznámila Kamila, aniž by spustila pohled z Heleny. Natáhla k sestře ruku. „Jsme na tebe strašlivě pyšné, holčičko. Koho by zajímalo, co říká nějaký Jonas Harrington?”

„To ale není on, i když ten je taky někde poblíž,“ hlásila svá pozorování Kamila. „Myslím, že je to Sářin pokořitel brány. Ten, co s ním strávila dnešní noc, víte? Pořád na to musím myslet, a Ela také říká, že si přeje slyšet každičký intimní detail - hned, jak bude příležitost!”

„Žádné intimní detaily nebudou,” zavrtěla Sára, popuzeně hlavou. „Prostě mu jen chci nainstalovat bezpečnostní systém, Kamilo. A už nedovolím holkám, aby četly tvoje knížky, mají z nich moc divokou fantazii!”

„To ale nebyly žádné fantazie, že tě líbal,” zlomyslně připomněla Helena. „My jsme tě totiž viděly!”

„A viděly jsme hlavně, že ty ho líbáš taky!” vítězně dodala Adéla.

„No, to ale rozhodně nebyla moje vina” hájila se Sára. „On totiž umí skvěle líbat. Takže mi samozřejmě nezbylo nic jiného, než ho líbat taky.”

Všechny tři se na sebe podívaly a opět se začaly smát. Jeden ze psů, dosud klidně spící v rohu místnosti, náhle zvedl hlavu a zakňučel, aby upoutal jejich pozornost.

„Tak je tady, Sáro, a vypadá to, že se před ním brána otevřela i podruhé,” ozvala se Kamila zamyšleně. „Opravdu se asi budu muset podívat pořádně do historie našeho rodu. Chci vědět přesně, co praví ta starobylá věštba. Je to zvláštní, že něco, co bylo zapsáno před stovkami let, se vztahuje na nás i v naší současné moderní době.”

„Milá Kamilo,” ozvala se Adéla, „každá doba si o sobě myslí, kdovíjak je progresivní a moderní, ale ve skutečnosti je všechno pořád stejné.”

„Už je na verandě,” oznámila Kamila a spěchala ke dveřím.

Ostatní sestry šly za ní. Sáře začalo bušit srdce. Damon nebyl tím typem muže, o němž si myslela, že by ji mohl přitahovat, ale přesto na něj nemohla přestat myslet. Stále měla před očima jeho rty, jeho úsměv, při kterém se mu udělaly důlky ve tváři. Hezké, přitažlivé důlky. Měl úsměv, který sliboval dlouhé, omamné polibky, horké a spalující…

„Sáro!” zasykla na ni Helena. „Teplota se tu hned zvýšila nejmíň o deset stupňů! Víš přece, že na něj nesmíš takhle myslet, když jsme tady. Prokristapána! Jeden den s tímhle chlápkem a celý tvůj morální kodex se zhroutil jako domeček z karet!”

Sára chtěla něco namítnout, ale nepodařilo se jí přijít na jediný argument na svou obranu. Kdyby Damon nebyl takový gentleman a nezůstal jen u polibků, byla by se s ním klidně pomilovala. Dobře, chtěla se s ním milovat. Měla se s ním pomilovat. Nemohla pak celou noc usnout, celá rozpálená touhou. K čertu s chlapy, co mají takové rytířské sklony! Dotkla se rtů a znovu se zasnila. Líbal ji skoro po celou noc. Sladce, nádherně, hříšně a svůdně…

„Sáro!” napomenuly ji všechny tři sestry najednou. Zašklebila se na ně: „Nemůžu si zkrátka pomoci. Prostě na mě tak působí…”

„No, tak se aspoň snaž, ať na něj rovnou neskočíš,” nabádala ji Adéla. „To se k Drakeovým vůbec nehodí! Pokud jde o muže, vždycky zachováváme důstojnost!”

Helena hleděla z okna. Nakrčila nos. „Kamilo, až Damonovi otevřeš, pusť psy ven, ať se po ránu proběhnou. Chudáčci malí, byli celou noc zavření!”

Kamila přikývla a poslušně vypustila zvířata, zatímco zdravila Damona: „Ráda vás poznávám, pane Wildere. Sára nám o vás tolik vyprávěla!”

Psi proběhli kolem Damona, který se ztěžka opíral o svou hůl a pozoroval je, jak ostražitě pozorují šerifa, který se právě také objevil na cestě k domu. Jakmile se však přiblížil k plotu, brána se mu s hlasitým třesknutím zavřela před nosem. Psi na ni tvrdě doráželi, štěkali, vrčeli a cenili zuby a divoce hrabali, aby se dostali k vyhlédnuté oběti.

„To není vůbec legrační, Heleno!” zavolal od brány Jonas Harrington. „Tvoje sestra mě sem pozvala a já jsem považoval za svou povinnost přijít. Přestaň se chovat jako dítě a zavolej si ty psy zpátky.”

Helena se mile usmála na Damona a podala mu ruku: „Vůbec si té ropuchy nevšímejte, pane Wildere, on si prostě sem jen tak chodí a pohrává si přitom se svou malou pistolkou a myslí si, že tím udělá dojem na nás domorodce.” Zívla a lehce si přikryla ústa dlaní. „Je to sice příšerně nudné a dětinské, ale musíme se snažit udržet ho v dobrém rozmaru.”

Sára ostře zahvízdala a psi okamžitě přestali dorážet, odběhli od plotu a vrátili se k domu. Jakmile se zvířata bezpečně vzdálila, brána se okamžitě otevřela a šerif vpochodoval dovnitř, na tváři vítězný úsměv. Jen pohledem šlehl po Heleně.

„A co by se stalo, kdybyste ho neudržely v dobré náladě?”

„No, pak by si nejspíš potřeboval dokazovat svou moc tím, že by nás otravoval pokutami za moc rychlou jízdu,” odvětila neochvějně Helena s výbojně vystrčenou bradou. 1

„Jenže ty jezdíš moc rychle, Heleno. Copak si myslíš, že tě nechám být jenom proto, že jsi hezká?“ Šerif si potřásl rukou s Damonem. „Jsem Jonas Harrington,

jediný, kdo má dost rozumu, aby uměl posoudit skutečnou povahu támhle té Panenky.”

Helena se na něj zářivě usmála. Ostatní sestry hned přistoupily blíž k ní, jakoby ji chtěly chránit. Aspoň Damonovi to tak připadalo. „A pročpak ne, šerife? Ostatní poldové mě vždycky nechají na pokoji,” promluvila znovu Helena, obrátila se na podpatku a kráčela pryč.

Kamila a Adéla si zároveň povzdechly.

„Ty jsi dal mé sestře pokutu?” chtěla vědět Sára, celá pobouřená. „Jonasi, ty jsi ale opravdu sebestředná ropucha. Proč ji prostě nedáš pokoj? Vždyť už nejste na gymplu, abyste se nesnášeli. Už se na to vykašli.”

„To ona se chovala jako puberťák, když jela rychle jako blázen,” namítl Jonas. „No, a kromě toho, že jste potřebovaly nakrmit své psy, měly jste snad ještě nějaký jiný důvod, proč jste mě sem pozvaly?”

Zpoza rohu k nim dolehl uštěpačný smích. „Moc si nefandi, Harringtone, nikdo tě tu doopravdy nechce.”

Jakmile Jonas Harrington vstoupil do domovních dveří, popínavý břečťan, plazící se po zdi nad vchodem, se začal podivně pohupovat a jeden ze silných šlahounů ho bolestivě udeřil zezadu do hlavy. Jonas se otočil, ruce okamžitě pohotově, jakoby se chystal k boji. Popadl větev, zlostně ji ze sebe strhnul a rozzuřeně vdusal dovnitř, mumlaje vzteklé kletby.

Damon, který stál hned za ním, se raději opatrně zastavil a střídal pohled na nebezpečný břečťan a dovnitř do domu. „Žerou vaše rostliny návštěvníky často?” otázal se s přehnanou zvědavostí. Odstrčil šlahoun svou holí a s ostražitým pohledem prošel pod zeleným závojem.

„Jenom takové, kteří jsou protivní na moje sestry,” odpověděla mu Sára.

K překvapení jich obou Damon náhle pokročil ku předu, natáhl ruku, popadl Sáru kolem krku a přitáhl ji k sobě. Jeho ústa okamžitě hladově hledala její rty. Sára se k němu přisála. Roztála. Vzplála, doslova proměnila v tekutý oheň. Oběma rukama ho objala kolem krku. Damonova hůl dopadla na podlahu a oba

přestali vnímat cokoliv jiného, než jen sami sebe. Celý svět někam zmizel a zbyli tu jen Damon se Sárou a jejich žhavá touha.

„Sáro!” Oslovení prolétlo vzduchem jako meč, který oddělil od sebe jejich ústa a nechal je stát, dál se držící v pevném objetí, a šokované zírat jeden druhého. Vzájemně se utápěli v pohledech, až Sára poplašeně zamrkala ve snaze zaostřit. Konečně spatřila Jonase Harringtona, jak na ně civí a jen se snaží polknout. „Zavři pusu, Jonasi,” napomenula ho tónem, který nepřipouštěl žádný další komentář. Jenže Jonase znala od maličká, takže věděla, že si tuhle příležitost nedá ujít. Čekala, co přijde.

„Panebože,” pronesl však jen Jonas a podal Damonovi rukou.

„Jste učiněný bůh. Políbit některou z Drakeových holek je pěkně nebezpečné. Asi jako kdybyste se pokoušel líbat zmiji. A vy jste jen tak šel a prostě do toho skočil rovnýma nohama.” S nelíčeným obdivem mohutně pumpoval Damonovi rukou.

„Hahaha,” pravila bez špetky humoru Sára s pohledem upřeným na šerifa. „Moc nekoukej, a hlavně se neopovažuj nikde vykládat nějaké klepy, Jonasi. Už takhle se na tebe dost zlobím za to, že jsi dal Heleně pokutu.”

Z šerifovy tváře zmizel úsměv. „Já si prostě nemyslím, že by se s někým mělo jednak jinak než s ostatními jenom proto, že je to náhodou krasavice, ze které všichni obdivem padají. Má to všechno moc jednoduché, Sáro. Všichni s ní jednáte jako s panenkou.”

„Ty Helenu vůbec neznáš, Jonasi, a taky si ani nezasloužíš, abys ji poznal. Ona nečeká, že bys ji nechal odjet kvůli tomu, že je tak hezká, ty pitomče.” Sára rozhodila rukama ve vzduchu.

„Zapomeň na to. Tobě něco vysvětlovat! Končím se všemi pokusy. Jestli jsi doteď nepochopil, co je to přátelství, tak už to zřejmě nikdy stejně nepochopíš. Ale to je tvoje věc. Damon a já toho máme dneska hodně před sebou,” dodala a rukou pokynula k židli. „Posaď se!” nařídila mu. „Teď půjde o práci. O vraždu. Přímo tady před tebou, Jonasi.”

Kapitola 6

Jonas Harrington tiše naslouchal, zatímco mu Sára vyprávěla o událostech, k nimž došlo během včerejší i noci. Během jejího vyprávění mu ostré rysy v obličeji ztuhly ještě víc a občas hodil zkoumavý pohled po Adéle a Kamile. „Proč jste mě nezavolaly už v noci? Mohl jsem něco udělat, ale teď jsou pryč. Zatraceně, Sáro, kam jsi dala rozum? Vždyť tě mohli zabít!”

„No, nakonec mě ale nezabili. Aspoň pro tebe mám tu pušku. Říkala jsem si, že na ní třeba nejdeš nějaké otisky prstů, ale dost o tom pochybuji,” usmála se na něj Sára.

Jonas jen zavrtěl hlavou. „Vůbec se nesnaž. Takhle se na mě usmíváš už od školky a vždycky ti to pomohlo dostat se z průšvihu.” Ukázal na ni rukou. „Pořádně se na ni podívejte, Damone, protože takhle se tváří vždycky, když provede něco, co se vám nebude líbit.” Naklonil se i se židlí kupředu a probodával ji pohledem. „A co tvoje sestry? Napadlo tě vůbec, že bys mohla útočníky přivést až do vašeho domu?”

Rozzuřeně vstal a začal přecházet po velkém obývacím pokoji sem a tam. Vysoký muž, našlapující opatrně jako pardál. „Tihle chlapi jsou profesionálové. Oba to moc dobře víte. Mohli jste způsobit, že…”

„Damon pracoval v oboru národní bezpečnosti, Jonasi, takže v tom nebylo nic nezákonného. Žádné pašování drog nebo tak něco, takže tyhle záležitosti okamžitě pusť z hlavy.”

Damon se pohodlně opřel. Nevěděl, který pocit v něm převažuje. Zda obavy z toho, že vystavil dívky z Drakeovy rodiny nebezpečí, nebo radost nad tím, jakou starost o něj Sára projevuje. Okamžitě se proměnila v rozzuřenou tygřici, připravenou na šerifa ihned skočit, jestli nepřestane dávat průchod agresivním rysům své povahy.

„Rád bych věděl, kdo nebo co proti nám stojí. A nezačínej na mě chrlit slova o bezpečnostním systému. Jestli tu máme pár lidí, kteří mají v úmyslu dostat se do domu s nabitými puškami…”

„Měli v té zbrani jenom uspávači šipky,” přerušila ho spěšně Sára.

„Unesli mě, mě a mého asistenta, je to asi rok. Jeho zabili a mě se sotva podařilo zachránit holý život.” Když Damon promluvil, místností se začal vznášet temný stín. Zvenku sem doléhal zvuk mořských vln, rozbíjejících se o břeh a rozhazujících spršky vody do vzduchu. „Chtěli získat informace, týkající se bezpečnosti naší země, ale já jsem jim je odmítl dát.” Damon se odmlčel a rukou si přikryl obličej, jakoby chtěl zahnat šílenou noční můru. „Vím, že to zní moc melodramaticky, ale…” Pomalu si rozepnul košili a odhalil hruď, posetou jizvami a spáleninami. „Jenom jsem chtěl, abyste si udělal obrázek, co jsou tihle lidé zač.”

Stín se prodlužoval a zvětšoval a plížil se podél zdi za Damonem. Šedý a průhledný oblak houstl, nabýval tvaru a stále více se podobal postavě bez tváře s napraženými pažemi a dlouhým tenkým tělem. Ústa zela jako velký otvor, připomínající chtivost a nenasytnost, jíž se vyznačovala Smrt. Její ruce se natahovaly, buď po Damonovi, nebo po Jonasovi. Damon se od šerifa odtáhl a celá jeho tvář zračila velké utrpení. Ramena mu poklesla jakoby pod těžkým nákladem.

Helena polekaně vyskočila a odstrčila Jonase mimo hrozící přízrak, až přeletěl málem půlku místnosti. Šerif jen tak tak chytil rovnováhu. Vztekle zaklely poněvadž se domníval, že ho chtěla vyhodit z domu.

Sára stáhla žaluzie na oknech a v tlumeném světleji se posadila opět vedle Damona. Jemně se ho dotkla. Byl to ten nejjemnější dotek, ale přesto stačil. Prostě jen položila svou dlaň na jeho ruku, a už se mu v duši rozhostil mír. Znovu si zapnul košili a cítil, jak z něj padá nesmírná tíha, jež na něj bezustání doléhala.

Kamile se oči naplnily slzami a přitiskla si ruku na ústa, aby zadržela pláč. Adéla se zvedla, aby přines-

la čaj. „Vypijte to, Damone,” pravila vlídně. „Bude vám chutnat.”

Vůně čaje podpořila uklidňující účinek, kterým na něj působil Sářin dotek. Raději se ale neptal, jak dokázala připravit čaj během pouhých pár vteřin…

„Taky bych si dal šálek čaje,” podotkl Jonas. „Kdyby mi ho ovšem někdo nabídl! Taky bych uvítal trochu normálnosti v tomhle domě. Barbie mě chtěla vyrazit ze dveří a všichni jste na to jenom koukali.“

„Já ti ho uvařím,” nabídla se Helena, která vykoukla zpoza dveří od kuchyně a pohlédla na šerifa. Jen křečovité sevření jejích prstů prozrazovalo, jak je rozrušená. „Máš rád sladký? Určitě vyberu nějakou obzvlášť vhodnou směs!”

„Myslím, že raději půjdu. Ale jednoho dne ti to všechno oplatím, Heleno.”

Ta na něj jen udělala obličej. Šerif přistoupil k zasunovacím skleněným dveřím, odkud byl výhled na moře, a zadíval se na vzdouvající se vlny. „Nějak se mi to celé nelíbí, Sáro. Mám z toho neblahý pocit. Vím, že jste zvyklé dělat věci jinak než ostatní, a li-dé pak často nechápou, co za tím vlastně je. Možná, že vy to vlastně nevíte také. Já tedy určitě ne, ale věřím vám. Často se spoléhám jen na své pocity, a právě proto jsem ve své práci tak dobrý.” Obrátil se a pohlédl zpříma na ni. „Mám opravdu hodně špatný pocit. Abych byl upřímný, bojím se o tebe i o něj.”

Chvíli bylo ticho. „Já zase věřím tobě, Jonasi,” pronesla Sára.

„Vždycky jsem věděla, že máš ten dar.”

Jeho pohled putoval po místnosti a zastavil se postupně u všech přítomných žen. „Znám tuhle rodinu už od doby, kdy jsem byl ještě kluk. Pokud jde o vaši bezpečnost, všechny spory” - jeho zachmuřený zrak se zastavil u Heleny — „jsou jen maličkostmi, na kterých nezáleží. Nepřeji si, aby se kvůli téhle záležitosti kterékoliv z vás něco stalo. Chci, abyste mě zavolaly, i když vám jen někdo šlápne na palec. Když zahlédnete někoho cizího nebo když uslyšíte nějaký divný zvuk. Chci od vás na to vaše slovo.

Máte moje soukromé číslo i číslo do kanceláře a samozřejmě 911.”

„Jonasi, nedělej si starosti, budeme v pořádku. Jsem ve své práci fakt dobrá,” ujistila ho Sára, plná sebedůvěry. Jonas postoupil o krok blíž k ní a v chvíli se podobal číhajícímu panterovi. Damon byl rád, že už je dost starý, aby se nemusel cítit zastrašený. „Chci, abyste mi to slíbily. Každá z vás.”

Damon přikývl. „Musím souhlasit s Harringtonem. Ti chlapi nás mučili. Ti si jen tak nehrají, znávám, že když jsem s vámi, cítím ve vzduchu nějaké kouzlo a je mi lépe, ale ti lidé jsou zlí - dokáže mučit a vraždit. Musím vědět, že vám nic nehrozí, jinak budu muset odjet odsud z města někam pryč.”

„Damone!” vykřikla Sára. Vypadala zoufale. „Vždyť by tě pronásledovali!” Ve skutečnosti to bylo ještě horší - nesl bys znamení Smrti s sebou, kamkoli by ses hnul.

„Tak spolupracujte se šerifem,” vybídl sestry Damon. „Prostě mu řekněte všechno, co po vás bude chtít, aby mohl ty chlapy dostat.” Jakkoliv to zněl směšně - vždyť se teprve seznámili - Damon nemohl snést představu, že by musel Sáru opustit. Jenže rozhodně nechtěl riskovat její život.

„Já ti klidně zavolám, Jonasi,” ochotně slíbila Kamila. Adéla natáhla ruku. „Jdu do toho.”

Sára přikývla. „Já jsem vždycky vděčná za pomoc místní ruky zákona.”

Všechny pohledy se nyní obrátily k Heleně. Nezúčastněně pokrčila rameny. „Když to Damonovi pomůže,pak jsem ochotná to udělat taky.”

Jonas přehlédl nevoli v jejím hlase a přikývl. „Žádám vás všechny, abyste hlídali každý svůj krok. Buďte ostražití, prověřujte neustále okolí a dívejte se, jestli neuvidíte nějakého cizího člověka. Nepouštějte psy daleko a zamkněte se v domě!”

„Uděláme to,” slíbila Sára. „Opravdu, Jonasi. Nestojíme o žádné setkání s ozbrojenými chlapy. Neboj se, budeme tě volat, i když jenom zamňouká kočka.”

Šerif už vypadal trochu klidněji. „Pošlu sem nějaké zvláštní hlídky, a k Damonovu domu také, Sáro.”

„Dobrá, to budeme rádi, Jonasi,” souhlasila Sára.

„Skvělé, aspoň budu mít příležitost seznámit se s novými lidmi, co se přistěhovali sem do města. Moc jich ještě neznám!” prohodila lehce Helena.

Jonas na ni nevlídně zažíral. „Ty i s tím svým vyzývavým tělem se radši drž dál od mých podřízených.”

Helena na něj udělala obličej a zvedla ruku, aby si upravila pramen vlasů, vlající jí přes obličej. Pokojem prolétl závan ledového vzduchu a zadul do záclon, až začaly vlát a poletovat v divokém tanci a dorážet na Jonase, jakoby jej chtěly omotat do svých záhybů.

Sára zahlédla, jak se mezi nimi pohybuje temný stín. Pohnula rukama v bezděčném, půvabném gestu. Kamila a Adéla její pohyby opakovaly. Vítr se okamžitě zklidnil a záclony opět zplihly a vrátily se do původního stavu.

Damon si odkašlal a nejisté pravil. „Mohl by mi někdo vysvětlit, co se to vlastně stalo?”

Jonas jen potřásl hlavou. „Nikdy nebuď tak hloupý, že bys po některé z nich chtěl, aby ti něco vysvětlily, Damone. To bys z nich dřív zešedivěl.” Očima znovu střelil po Heleně. „Radši už nic nezkoušej. Dámy, cestu ven už najdu sám.”

Damon nespouštěl pohled ze Sáry. Ta zase zírala na Helenu a v očích se jí zračil nesouhlas. Koutkem oka si všiml, že Kamila a Adéla se dívají naprosto stejně.

Helena zatřepala rukama ve vzduchu. „No, tak jsem prostě chvíli nepřemýšlela, jo? Omlouvám se.”

Odmítavé ticho se prodlužovalo, rostlo a vyplňovalo celý pokoj.

Helena si povzdechla. „Vážně je mi to líto. Na chvíli jsem prostě zapomněla na Smr…” zbytek slova raději spolkla a očima přelétla Damona. „No prostě na ty ostatní věci, se kterými tady máme co dělat. Už se to podruhé nestane.”

„To by tedy fakt nemělo,” přikývla vážně Sára. „Nesmíš si dovolit na to zapomínat ani na chvilku, Heleno. Mohlo by to být příliš nebezpečné,”

„Počkejte moment,” přerušil je Damon. „Jestli mluvíte o těch útočnících ze včerejší noci, tak já si nepřeju, aby se do toho vaše rodina jakkoli zapojila.”

„O útočnících?” opáčila Kamila a zvedla obočí.

„To vůbec ne, Damone, na ty jsme vůbec nemyslely.. Na světě jsou mnohem nebezpečnější síly, než lidské bytosti.”

Damon viděl, jak si všechny čtyři ženy vyměnily dlouhé vědoucné pohledy, a dost ho to rozzlobilo. Věděly něco, co on ne. Něco, co se ho týkalo, a kvůli čemu ho litovaly. „Teď už chápu, proč je chudák Harrington z vás tak frustrovaný.”

Sára vstala a poslala mu vzduchem polibek. „Miluje nás všechny - všech sedm. Jenom se prostě musí pořád naparovat.”

„Dělal si o vás opravdu starosti,” upozornil ji Damon. „A já je mám také. To, co říkal, mělo hlavu a patu. Ono už je takhle dost zlé, že jsem vystavil nebezpečí vás, natož vaše ostatní sestry.” Podrážděně si rukama projel vlasy. „Já za to nechci být od-povědný!”

K jeho nesmírnému překvapení se všechny rozesmály.

„Damone,” promluvila Sára, a v jejím hlase zněla směsice pobavení a něžnosti. „My už přebíráme odpovědnost za naše vlastní rozhodnutí docela dlouho. Už jsme velké holky, víš? A když se rozhodneme, že se vložíme do nějakého problému, tak jsme si vědomé, že to může přinést nějaké následky.” Domluvila a naklonila se blíž k němu.

Adéla dramaticky vypískla: „Udělá to! Že to zase udělá?

Políbí ho klidně rovnou tady před námi!”

„To ale vůbec není fér,” protestovala Helena.

„Jen do toho,” povzbuzovala je naopak Kamila. „Potřebuji pro svou knihu napsat nějakou opravdu pěknou milostnou scénu.”

Když Sára s pohledem upřeným do jeho očí přece jen zaváhala, Damon se chopil iniciativy a úkol splnil se vší důkladností, aby Kamilu nezklamal.

Kapitola 7

Damon slyšel smích, doléhající k němu zezdola z pláže. Belhal se právě po verandě, aby si přinesl čaj na malý stolek u svého oblíbeného houpacího křesla. V boku a v noze ho bolelo víc než obvykle a Sára nebyla nablízku, aby mu ulevila. Posledních několik dnů strávila tím, že do jeho domu nosila další a další zařízení pro zamýšlený bezpečnostní systém, který by klidně stačil chránit zlatý poklad Spojených státu ve Fort Knox.

Jonas Harrington ho následoval, ale místo aby se posadil do křesla, na něž mu Damon pokynul, zahnul za roh a šel se dívat na postavy běhající hluboko pod nimi bosé po písečné pláži. „Něco chystají,” zabručel směrem ke svému hostiteli.

Damon se usadil do křesla, odkud měl pěkný výhled na malou soukromou pláž, patřící k domu. Sestry Drakeovy tam chodily často, ve dne i v noci, a útržky jejich smíchu poletovaly ve větru a přinášely mu stejné uspokojení, jako sám zvuk moře.

„Začínám si myslet, že na té Drakeově rodině opravdu musí být něco čarovného. Nikdy jsem nijak netoužil mít někoho vedle sebe, ale teď si neumím představit, že bych Sáru Drakeovou už nikdy neviděl. Myslel jsem si, že můj život tkví v práci. Mozek mi běžel na plné obrátky, pořád jsem řešil nějaké problémy, ale ona mě zklidnila. A neptej se mě jak.” Damon ji mohl snadno rozeznat, jak běhá mezi ostatními a dlouhé tmavé vlasy jí vlají ve větru. Často je nosila stažené do koňského ohonu, v němž ještě více vynikla její přirozená krása, na níž bylo nejlepší, že si jí vůbec nebyla vědoma. „Ona si vůbec nemyslí, že je krásná. Není to divné?”

Jonas pokrčil rameny. „Myslím, že ani jedna z nich o svém vzhledu příliš nepřemýšlí, teda samozřejmě až na Barbie. Hrozně ji rozmazlují a jednají s ní jako s nějakou princeznou.” Zamračil se

a prohrábl si rukou vlasy. „No, to bych asi neměl říkat.” Pohledem stále spočíval na dlouhých plavých vlasech se zářivými platinovými prameny, jež stékaly Heleně po ramenou jako zlatý vodopád. „Někdy si myslím, že ji chrání, a někdy mi zase připadá, že ji naopak využívají. A taky se mě neptej, jak to, je to prostě takový můj pocit.”

„Máš je rád,” prohodil Damon a usrknul horký čaj. Dřív ze zásady čaj nepil, ale Sára mu přinesla od Heleny speciální směs, a on zjistil, že se po něm cítí lépe ve chvílích, kdy na něj doléhal pocit viny a tíživé vzpomínky mu drtily ramena jako závaží.

„Já je miluju,” opravil ho Jonas. „Jsou jako rodina - moje rodina. Myslím to vážně, i když ony tom asi nevěří. Všechny se neustále snaží dostat do nějakých problémů, a tím nemyslím něco běžného, myslím opravdu nebezpečné situace.”

„Jako já,” poznamenal Damon, postavil hrnek zpátky na talířek a povzdechl si. „Sára se ale nevzdá. Prostě se rozhodla, že mě bude chránit, a nic ji nemůže zastavit. Už jsem si tisíckrát říkal, že raději odsud odjedu, abych ji nevystavoval nebezpečí, ale..” Odmlčel se. Přál si být statečnější. Nikdy neměl nikoho kdo se na něj díval tak, jako nyní Sára, a on se prostě nedokázal přimět, aby se jí vzdal.

„Ona tě chápe, Damone,” ujistil ho Jonas. „Drakeovy holky jsou hrozně vytrvalé. Jak se jednou za kousnou do nějakého problému, už ho nepustí, dokud se jim ho nepovede rozlousknout. Ani jedna z nich totiž nezná pojem „nejde to, já končím”. Sára tě neopustí, tak neopouštěj ani ty ji.”

Damon neuhnul před Jonášovým ocelovým pohledem.

„Neměj strach, Harringtone, chápu, že mě varuješ. Pochybuji, že bych mohl Sáře nějak ublížit - jedině snad kvůli té mé minulosti - ale zato ona může zničit mě. Ukradne mi srdce.”

„A to by ti připadalo tak hrozné?”

„K čertu, jo, připadalo. Nikdy by mě nenapadlo, že se mi něco takového může stát, a ještě ke všemu v tak krátkém čase. Jenže na ni nemůžu přestat myslet.” V ústech měl sucho a srdce mu bušilo, když o Sáře jenom mluvil. Nedokázal pochopit, že by si žena tak plná života, radosti a lásky vybrala pro život někoho tak

melancholického a temného. Neměl vlastně vůbec žádné zkušenosti s navazováním vztahů a měl sklony být k lidem hrubý a přezíravý. Málokdy se pouštěl do běžných rozhovorů a dobře o sobě věděl, že bývá málokdy zdvořilý. Nikdy dřív mu to nevadilo, ale když se jednalo o Sáru, vadit mu to začalo.

„Třeba ti udělá dobře, když ti povím, že jsem ještě nikdy neviděl, že by se předtím Sára doopravdy zajímala o nějakého muže. Občas šla s někým na rande, ale nikdy ho neseznámila se svou rodinou a nepozvala ho do Mořského ráje - tak se jmenuje jejich dům. Všechny holky nejspíš s někým randily, ale my jsme o tom tady nevěděli.” Jonas se otočil za zvuky z pláže a zachmuřeně očima sledoval nejvyšší z Drakeových sester.

„O co jde s tou zamčenou bránou, o níž všechny pořád tolik mluví?” zeptal se Damon.

„Ta nešťastná brána,” odfrknul si Jonas. „Nechávají ji pořád zamčenou, jakoby se tím chtěly před něčím chránit.”

„A před čím?”

Jonas pokrčil rameny. „Řekl bych, že před láskou. Občas jsem je o něčem takovém slyšel mluvit, ale moc toho neřekly a dávaly si dost pozor na jazyk, aby nic neprozradily. Já to ani nechci vědět. V jejich domě už po generace sídlí moc. Skutečná moc. Nerad o těch věcech s někým mluvím, protože to na mě působí tak, že se mi z toho ježí chlupy na zádech. Jsem zvyklý pracovat s fakty a ne s kouzly, ale v tom domě prostě cítíš nějaké nadpřirozené síly. Před pár lety se rozhodly dát na bránu visací zámek a tak to taky doteď zůstalo.”

„Ten týden, jak Sára přijela domů, už ale zamčeno nebylo. Když jsem přišel odspodu po pěšině, brána byla otevřená. Cítil jsem, jak mě ten dům zve dovnitř. A ty nápisy dole na bráně, jeden latinský a druhý italský, říkaly totéž.”

„Ty umíš italsky a latinsky?” ušklíbl se uznale Jonas. „Tak to už se nedivím, že Sáru tak přitahuješ. Co je tam teda napsáno? Vždycky mě to zajímalo, ale nechtěl jsem se jich ptát.”

„Sedm se spojí v jedno. Všechny symboly mají podobný význam. Některé další znamenají ochranu. Ony snad vyznávají nějaké staré náboženství?”

„Čert ví, co vlastně vyznávají. Jsou to kouzelnice a mají skutečně nadpřirozenou moc. Lea je lékařka a už jsme viděli, že vykonala zázraky. Adéla je někdy jako neřízená střela. Zkrátka jenom řekne ,pravdu‘ a každý jí hned vysype všechna tajemství, co má. Helena je prostě děsná. Ela je taková tichá, málokdy mluví o tom, co dovede nebo nedovede, ale když ji popadne vztek, byla by schopná Mořský ráj klidně i zapálit. Myslím, že je to vyčerpává, když používají své schopnosti. Už jsem je viděl ve stavu, kdy nemohly ani mluvit a dokonce ani chodit. Prostě padly a trvalo to dost dlouho, než mohly zase začít normálně fungovat.”

Damon vzhlédl, protože v šerifově hlase zaslechl obavy. „Co mi to tady povídáš? A proč se u toho tváříš?”

Jonas ukázal bradou k pláži. „Něco vědí. Sára má předtuchy, je jasnovidka. Aspoň si to o ní myslím. Vidím ji každé ráno, jak míří k tobě domů.”

„Pracuje na tom, aby mi v domě zavedla poplašné zařízení.”

„To jsem si všiml. Je to úplné umělecké dílo! Jenže dnes ráno k tobě nepřišla a nebyla tady ani odpoledne. A teď už je večer a ony jsou na pláži.”

„Věř mi, já vím, že Sára tam nechodí kvůli mně. A stejně mám co dělat, abych nezvedl telefon a nezavolal ji, nebo abych teď neseběhl dolů na pláž zjistit, co se to děje.”

„Já myslím, že bys klidně mohl.”

„Jít teď na pláž? Už jsem se díval na cestu dolů, Jonasi.

Myslím, že moje noha by to těžko zvládla.”

„Rád ti pomůžu.”

„Proč mám jenom tak neodbytný pocit, že se mě snažíš dostat do pořádného průšvihu s touhle ženskou?”

Jonas po něm blýskl úsměvem. „Radši ty než já. Za chvíli slunce zapadne a ony se na to chystají. Na chvíli, kdy se zapadající slunce na obloze setká s vycházejícím měsícem. Mohli bychom se schovat mezi duny a pozorovat je pěkně zblízka. Jestli se chceš stát členem Sářiny rodiny, tak zkrátka musíš přijmout takt, že dokáží neobyčejné věci.”

„Jako třeba chodit po vodě?”

„Já ti nebudu nic prozrazovat.”

„Tak ty tomu fakt věříš! Myslím, že já nevěřím ničemu, co se nedá vysvětlit vědeckými fakty.”

Jonas se široce usmál. „Tak to tě čeká pár pořádných šoků, Wildere. Jen pojď, aspoň se poučíš, co je Drakeova rodinka zač.”

Damon chtěl být už zase se Sárou. A navíc byl zvědavý na kouzla, jimiž prý sestry vládly. Nevěřil ve vúdú ani další podobnou magii, kde se objevovaly pojmy, jež se nedají vidět ani změřit. K čertu, vždyť ani nedokázal říct, jestli vůbec věří v boha nebo ne. Přesto se ho postupně zmocňoval neodbytný pocit, že na Drakeových sestrách opravdu je něco nadpřirozeného. Což bylo samo o sobě dost podivné. On, muž oddaný vědě, stojící vždy nohama pevně na zemi!

S pomocí hole se postavil. „Hergot. To jsem prostě celý já. Zamilovat se do ženské, která umí čarovat. Já jsem nechodil ani na kouzelnická představení! Přestalo mě to bavit, protože jsem pokaždé přišel na to, jak to dělají, a to pak přestane být zajímavé.”

„Tak se připrav, že tentokrát tě to zajímat bude. A vědecké vysvětlení k tomu, co ty holky provádějí asi taky nenajdeš. Já jsem se o to teda radši ani nepokoušel, Damone, to by se z toho člověk dřív totiž zbláznil. Tak pojď, pojedeme autem co nejdál, abychom šetřili tvoji nemocnou nohu.”

„Ty dnes večer nejsi ve službě?”

Jonas souhlasně přitakal. „Holky jsou doma, jsem si myslel, že bych z nich mohl vyrazit jednu domácí večeři. Rád tam chodím, když jsou doma, připadám si s nimi mladší. Moje práce mi dává často do zabrat. Vidím tolik nehod na dálnici. Zločin tady okolo Mořského ráje je sice prakticky na nule, ale tady kolem už je to horší. A Drakeovy holky mě s těmi svými nesmysly vždycky přivedou na jiné myšlenky.“

Damon ho následoval ven z domu k autu. Všiml si, že zatímco kráčeli, Jonasův ostrý pohled neustálé pročesával okolí a pátral po náznaku jakéhokoliv nebezpečí. Damon sklonil hlavu. Nenáviděl tenhle pocit závislosti a bezmoci, který mu způsobovala poraněná noha. A poraněná duše. Nedokázal se zbavit svých děsivých pronásledovatelů a nemohl zabránit tomu, že lidé se ocitli v ohrožení jen proto, že byli kolem něj.

Jonas nastartoval auto a zamířil na dálnici. „Vede tam jedna úzká cesta, kterou se dostaneme zezadu na Drakeův pozemek. Tam se dostaneme na začátek stezky, po níž sejdeme dolů k moři. Byly tam schody, už jsou pobořené, ale zato kolem ní většinou vede zábradlí. Myslím, že ti to tam půjde dobře. Kdyby něco, ty i Sára budete pod mojí ochranou.”

„Řekl bych, že Sára to ví,” kývl Damon.

Teď už se Jonas usmíval zeširoka. „Ty tu holku znáš dobře, i když se znáte teprve tak krátce. Umí postavit ostatní do latě. Jestli to s ní myslíš opravdu vážně…” odmlčel se a vrhl na Damona postranní pohled, zda jeho prohlášení potvrdí.

„Hodně vážně,” přikývl.

„Sára si nepotrpí na nějaké řečičky. Má ráda přímé lidi. Je sice hodně tolerantní, ale umí být svá. Nechápej mě špatně, je prostě přímá a totéž očekává od těch, které si pustí k tělu.”

„Díky, Harringtone,” prohlásil Damon drsně.

„Za co?”

„Že si myslíš, že u ní mám nějakou šanci. Nikdy jsem si nemyslel, že bych se mohl do někoho zamilovat. A už vůbec ne takhle rychle. Nevím, jestli ona ke mně necítí spíš jen lítost za ten můj zpackaný život, nebo jestli má taky přece jenom zájem.“

„Líbala tě přece, Wildere. Sáru by určitě nenapadlo líbat se jen tak s kdekým a už vůbec ne před svými sestrami.”

Damon se nedokázal ubránit náhlému návalu štěstí, jenž alespoň na okamžik nadlehčil onu nesmírnou tíži, která mu spočívala na hrudi a na ramenou. Někdy ráno se cítil tak, jako kdyby na něm někdo celou noc seděl. Za takových dní skoro nevylézal z postele a jedině Sářin úsměv mu přinesl náznak úlevy.

Taky dnešního rána se vzbudil, tělo celé zalité potem a s temnou připomínkou smrti, která ho děsila ve snech. Sprcha mu nijak neulehčila a celý zbytek dne byl stejně nepříjemný a tíživý. Byl vděčný, že se za ním Jonas zastavil, aby ho zkontroloval. Část Damonova já se bála, že si příliš zvyká na přítomnost Sáry a vlastně spoléhal na radost a lehkost, která ji vždycky obklopovala. Pořád přemítal, proč se zrovna dnes za ním

nezastavila ani se neozvala. Pořádně ho to vyděsilo. Radši se na Jonase ani nepodíval.

Ujeli krátkou vzdálenost, která dělila jeho dům od odbočky na Drakeovu soukromou pláž. Šerif zaparkoval vůz přímo u začátku cesty, směřující rovnou dolů. Vystoupil a obešel auto, aby pomohl Damonovi ven. Vítr se jemně dotknul jeho obličeje, jakoby to byly něčí prsty, které ho hladí a žádají o jeho pozornost. K uším mu zezdola zalétal zvuk šumícího příboje vln a ozvěna veselých ženských hlasů. Nedokázal rozpoznat, zda si zpívají nebo něco skandují. Zněly rytmicky, ale z jakéhosi neznámého důvodu mu z nich běhal mráz po zádech.

Když Damon konečně vystoupil z auta, nad hlavami jim přelétl temný stín. Jonas se podíval vzhůru, ale nikde nebyly žádné mraky. Jen na obloze se setkávalo zapadající slunce a vycházející měsíc, a odraz jejich drah se křížil na bouřící hladině moře.

Jonas se znovu podíval na Damona a sevřelo se mu hrdlo, až málem přestal dýchat. Těsně za ním se zvedal černý stín jako hrozivá hmota. Temný obrys se snášel na Damona a téměř dosedal na jeho ramena. Damon se pod tíhou přízraku celý sehnul shrbený se těžce opíral o svou hůl.

Po Jonasových zádech přeběhly ledové prsty hrůzy. Temný stín se zformoval do pevných obrysů a nabyl tváře, šklebící se hlavy bez kůže, a jeho kostnaté pařáty se napřahovaly po Damonově hrdle. Jonas instinktivně postoupil o krok kupředu. Rytmické prozpěvování k němu teď doléhalo mnohem hlasitěji, a hlasy, které sem přinášel čerstvý vánek, byly zřetelnější. Obloha se zbarvila do krvavě rudé a hukot moře zesílil. Vítr svištěl stále intenzivněji, dorážel a útočil na temný stín ve snaze shodit jej z Damonových ramenou.

Na Jonase padla neznámá tíha. Viděl, že temný stín se pokouší uchopit i jeho.

„Nemohu se hýbat,” ozval se Damon. „Je mi strašná zima, celé tělo mám jako z ledu.” Klesal pod nesmírnou vahou, tížící jeho ramena, a nepřítomně si třel rukou hruď, tam kde mu pod kůží tepalo srdce. „Co se to se mnou děje?”

„To nevím,” odvětil Jonas zachmuřeně, ale bál se, že to ví až příliš dobře. Drakeovy sestry právě bojovaly o Damonův život, a protože on sám se k němu odvážil přijít příliš blízko, byl v ohrožení života také. Sestry nyní bojovaly i za něj. Stál, vítr mu dul do tváře, a on se cítil bezmocný. Bál se pohnout, aby stín nezachvátil Damona celého. Jeho spáry už se mu natahovaly po krku s děsivou lačností a hlava přízraku se nakláněla stále blíž, jako kdyby mu chtěla vysát dech z plic.

Hlasy z pláže zazněly důrazněji - ženské, silné, mohutné hlasy. Z mořského břehu už nebylo slyšet jen hlasy čtyř žen, ale všech sester. Ostatní tři se ozývaly ze všech možných koutů světa, aby se všech sedm spojilo v jedinou sílu. Jonas cítil jejich moc a schopnosti, které k němu od nich proudily. Vzduchem prolétly malé barevné jiskry a s praskotem jako ohňostroj vytvořily stěnu, která oba muže oddělila od přízraku.

Stín se trhaně stáhnul zpět a pečlivě se vyhýbal sršícím světélkům. Jonas cítil, jak se tíha na jeho ramenou zmírnila. Také Damon už se tak nechoulil a stál rovněji. Šedé vrásky, vryté tak hluboko do jeho tváře, o něco zesvětlily.

Jonas cítil, jak se jeho ruky dotkla něčí dlaň. Zhluboka se nadechl. Ohlédl se a čekal, že vedle sebe uvidí toho, kdo mu tak silně svírá prsty. Cítil je, jemné a hebké, ale pevné a rozhodné. Ale nikdo tam nebyl. Stál zde sám, jen vítr mu foukal do tváře, cuchal mu vlasy a způsobil, že cítil pevný stisk dlaně a přítomnost ženského těla, tisknoucího se k němu. Mužská podstata jeho bytosti chtěla řvát na protest. Jedna z Drakeových holek - a on cítil, že je to Helena - ho chránila jako štít, a to prostě nemohl přijmout.

Viděl siluety žen s dlouhými vlajícími vlasy a s rukama pozdviženýma k nebi uprostřed vybuchujících jisker. Nehmotné postavy, vznášející se ve větru, jakoby se jednalo spíš o duchy než o skutečné bytosti z masa a krve. Za ním Damon tiše mumlal nesrozumitelné kletby. Také on se nechtěl nechat ochraňovat ženami o nic víc než Jonas, přestože oba zažívali silný pocit strašlivého ohrožení.

Jonas se pokusil pohnout. Udělal krok kupředu, aby se postavil mezi stěnu jiskřících světel a průsvitných, postav a číhající temný stín, jež se pomalu zmenšoval a stahoval. Kouzelná síla a moc sester jej zvolna odsouvala pryč přes útes a vstříc moři. Lehké rytmické hlasy z pláže teď zněly silněji, hlasy byly zřetelnější a mísily se s větrem a ozvěnou bouřících vln, a naplňovaly Jonasovu hlavu zvláštním druhem hudby.

Obrátil se a sledoval pohyb stínu, který se vznesl do vzduchu a s mučivou pomalostí se sunul nad divoce bijící vlny. V dálce bylo vidět velrybu, jak vydechuje se sprškou slané vody, a tři delfíny, vyskakující nad hladinu v oblouku rozstříknutých kapek, rozrážejícím vzdutou hladinu. Jejich siluety se temně rýsovaly proti krvavě rudému nebi. Tlama přízraku se doširoka otevřela nad mořským břehem, kde čtyři ženy tančily se zdviženýma rukama, jejich nohy vykreslovaly složité vzorce do písku a paže se napínaly k rudému nebi.

Vítr sílil, skučel a vyl. Zadul k přízraku a odnesl jej tak daleko, že z něj zbyla jen nezřetelná skvrnka na obzoru. Jonas jen stál a nevěřícně pomrkával. Když se otočil nazpět, jiskřící světýlka už byla pryč. V okamžení ustal i vichr a proměnil se v naprosté bezvětří. Šerif pohlédl dolů k pláži a spatřil, že Sára, Adéla, Kamila a Helena leží nehybně v písku.

„Skoč do auta, Damone,” vykřikl prudce a už otvíral dvířka.

Damon se snažil poslechnout, ale stále byl v zajetí podivné hrůzy, jež mu svazovala ruce i nohy. „Co se to tady zatraceně dělo? Neviděl jsem nic, jen jakási ohnivá světélka, ale já jsem byl…”

„…ochromený strachem,” dokončil za něj Jonas. „Ani já nevím, co se stalo, a nejsem si ani jistý, zda to vůbec chci vědět. Nastup si do auta, odvezu tě domů.”

„Kde je Sára?”

„Je se sestrami ještě dole na pláži. Půjdu pak za nimi, ale to, co jim chci říci, se lépe říká, když s nimi budu sám.” Šerif zachmuřeně práskl dvířky a mnohem větší rychlostí, než by správně měl, se rozjel zpátky.

Když Damona dovezl do bezpečí jeho domu, rozhodně mu nakázal: „Zůstaň vevnitř a zapni ten bezpečnostní systém, co kolem něj Sára nadělala tolik povyku. Zavolám ji, aby se přesvědčila, zda je všechno v pořádku. A pošlu svého zástupce - jmenuje se Jackson Deveau - aby se sem přišel během noci několikrát podívat.”

Znovu se rozjel, a tentokrát Jonas po cestě dokonce použil houkající sirénu, jako kdyby mu mohla pomoci zvýšit rychlost. Byl tak rozzuřený, že by snad ani neměl řídit, a rozhodně by se neměl ani přibližovat k Drakeovým sestrám, dokud jeho hněv trochu neopadne a on se neuklidní. Zároveň však věděl, že se k nim musí ještě vrátit, že je prostě nemůže nechat jen tak ležet na zemi.

Rázoval po mokrém písku a vztek v něm rostl s každým krokem. „Co jste to, k sakru, tady prováděly?” syčel zuřivě, a pohled na jejich bledé tváře, zráčící vyčerpání, jeho hněv ještě zvýšil. „Co si vůbec myslíte? Hrály jste si s něčím, s čím si rozhodně není radno zahrávat!”

Sára namáhavě pozvedla ruku a slabě mu mávla, aby šel pryč. Helena vůbec neotevřela oči a Adéla s Kamilou na něj zíraly podivně rozšířenýma očima, jež se zdály vyplňovat jim celou tvář. Došel až k nim, poklekl a začal jedné po druhé třít ruce, aby jim do nich vrátil trochu tepla a života.

„Co to bylo, Sáro?” otázal se už mírněji.

„Opravdu bys to chtěl vědět?”

V hlase jí zněla nesmírná únava a při řeči skoro ne pohybovala ústy. Helena ho pro jednou výjimečně nepokoušela. Všechny Drakeovy sestry vypadaly vystrašené.

„Jo, k čertu, chci to vědět.”

„Byla to Smrt. Viděl jsi Smrt, Jonasi. Tohle tě s námi spojuje, to máme společné.” Sára pohlédla na sestry a pak se pohledem vrátila k jeho tváři. „Máš stejný dar, jako máme my. Pořád jsi jej odmítal, ale my jej vítáme. Teď ti Smrt ukázala svou tvář a chce se vrátit. Oslabily jsme ji a na okamžik zapudily, ale ona se vrátí, a vrátí se brzy! Odmítá pustit Damona ze svých spárů.” Při posledním slovech jí hlas zakolísal.

Ostatní sestry se jí okamžitě dotkly dlaněmi v gestu útěchy a porozumění. Jonas se přesunul k Heleně, vzal ji do náruče a položil si její hlavu do klína, aby se jí pohodlněji odpočívalo. Přitáhl si blíž také Adélu, a Sára s Kamilou se přidaly k nim. Ve společném objetí pak naslouchali šumění mořských vln. Důvěrně známý zvuk Jonase uklidňoval a pomáhal mu vyjasnit si mysl.

„Proč Damona pronásleduje Smrt?” zeptal se po chvíli, a hned si kvůli té otázce připadal jako blázen. Ať si Drakeovy holky kouzlí, jak chtějí, ale on hodlá nachovat odstup. Věděl, co se zde odehrálo, ale snažil se zůstat racionální jako vždy, když narazil na něco nepochopitelného. Dnešní události se poněkud vymykaly z jeho konceptu, ale přesto byl odhodlán neuznávat předtuchy, kletby a kouzla či cokoliv podobného, pro co by se nenašlo racionální vysvětlení.

Sára pokrčila rameny. „Myslím, že Smrti je vlastně jedno, koho uchvátí, hlavně, když si najde nějakou oběť. A já bych si nepřála, aby tou obětí byl Damon - nebo i ty.”

„Já?”

„Postavil ses proti ní. Vyzval jsi samotnou Smrt. Proč jsi to vlastně udělal?”

„Zatraceně, Sáro. Byl to stín. Temný obrys proti zdi, který se snažil Wildera zahubit. Měl jsem o něj strach, a tak jsem udělal, co jsem považoval za správné.”

„Jenže jsi na sebe upoutal její pozornost. To jsi určitě nechtěl,” pokývala vážně Sára hlavou. „Některé věci je lepší nechat, tak jak jsou.”

„No, tak ty jsi její pozornost tedy upoutala ještě mnohem víc. Jo, a už nikdy se mě nepokoušej chránit tak jako dneska. Nechci, aby se kterékoliv z vás něco stalo proto, že se mě snažíte ochránit před něčím takovým. Ani nevím, jestli vůbec věřím na všechny tyhle pověry. A pokud ne, tak se mi vlastně nemůže nic stát!” dokončil přesvědčivě. Upřímně si přál přivést je zpátky ke zdravému rozumu, ale zároveň chtěl, aby je měl tak nablízku, aby je mohl chránit. Den co den klidně zvládal zločince, ale ti byli aspoň vidět a dalo se tak proti nim bojovat.

Přiměl se, aby mu hlas zněl klidně, i když mu srdce stále bušilo obavami o jejich bezpečí: „Prostě už to nedělejte. Já musím chránit vás a ne naopak. Tak to mezi námi vždycky bylo a tak to taky musí zůstat. Teď vás zavezu domů a udělám vám čaj. A neodmlouvejte, nebo některou z vás hodím do moře a ani nemrknu. A o tomhle celém už nechci nikdy ani slyšet, a jestli o tom začnete, tak prostě všechno popřu.

Celá jeho řeč vlastně nedávala moc smyslu, ale v tu chvíli mu to bylo úplně jedno. Chtěl, aby u hlavně byli nahoře v domě nad útesy, kde budou v bezpečí, jak věděl. A rozhodl se, že pak se pořádně opije.

Kapitola 8

„Tak, Sáro,” pravil Damon a postavil svou sklenici s ledovým čajem na stolek na verandě, kde se usadili k odpolední siestě. Trávili teď spolu každou možnou chvíli. Procházeli se po pobřeží, dávali dohromady zabezpečovací zařízení pro jeho dům, a hlavně si pořád povídali. Dny líně míjely, plné smíchu a šepta-ných důvěrností. Damon se těšil z každé společné minuty, z každé chvíle, kterou strávil v jejich domě, kde se seznamoval s jejími sestrami. Nikdy jim nedošla řeč a čím dál víc miloval její povídání a otevřenou povahu. Jeho život teď prozářil sluneční svit, jehož jméno znělo Sára.

Nabrala si hrst čipsů a usmála se na něj. Nad hlavami jim kroužili racci a s nadějí se ohlíželi po nějakém soustu. Damona už nepronásledovaly žádní nezvaní noční návštěvníci, ale přesto oceňoval, že během noci kolem projíždějí pravidelné policejní hlídky, aby prověřily okolí.

Její nádherný úsměv ho znovu tak okouzlil, že jen nevěřícně zavrtěl hlavou. Ten pohled byl schopen vyhnat mu z hlavy každou jinou myšlenku. „Sáro, ty se o mě bojíš? Nebo o někoho jiného? Zdálo se mi, kdykoliv někoho společně potkáme, objeví se mezi námi náhle odstup. Nejdříve jsem si toho nevšiml, ale napadlo mě to, když jsem včera v noci přemýšlel. Začínám tě poznávat a připadá mi, že nechceš, aby tě tví přátelé se mnou viděli.”

Nad bolestným tónem jeho slov se Sáře úplně sevřelo srdce. Čím víc ho poznávala, tím víc s ním toužila být. Ale temný stín, kroužící nad jeho hlavou, ho svíral stále silněji. „Vůbec mi nevadí, když nás lidé spolu vidí. To spíš tobě vadí klepy. Já jsem na ně zvyklá a vždycky mě nechávaly úplně lhostejnou.”

„Tak pojďme spolu do města,” prohodil naoko nezúčastněně, ale byla to výzva.

Sára zadržela dech. Ranní mlha se pomalu zvedala a zanechala za sebou nádherně modré nebe, jen v dálce se nad obzorem sbíralo pár mraků. Zkoumavě se zadívala na Damona a důkladně si ho prohlédla od hlavy k patě. Tentokrát kolem sebe neměl žádný temný stín a ani jeho ramena se nehrbila pod neviditelnou tíží jako jindy.

„Skvělý nápad. Pokud si ovšem jsi jistý, že na to máš dost odvahy, abys to ustál.”

Vstal a natáhl k ní ruku. „Tak jdeme.”

„Teď hned?” Nečekala, že by opravdu chtěl jít, ale poslušně uchopila nabízenou ruku a dovolila mu, aby jí pomohl vstát.

„Jasně, dokud se mě drží kuráž. Projít se s tebou po městě bude určitě důkladné sousto pro všechny klepny. Drby se budou šířit jako požár.”

Sára se lehce zasmála. Věděla, že je to pravda. A tak se vydali na cestu. Jakmile dorazili do městečka, rozhodli se, že při své procházce nevynechají ani pověstný obchod s potravinami - už proto, aby měli tento bod co nejdříve za sebou.

„Je mi tak trochu líto Harringtona,” začal Damon, když procházeli po hlavní ulici. „Občas se u mě zastaví a musím říct, že je to prima chlap.” Vzal ji za ruku a propletl své prsty s jejími.

„Jseš si jistý, že tohle opravdu chceš?” otázala se Sára. Hlas jí zněl dost skepticky. „Když mě budeš držet za ruku na veřejnosti, ocitneš se okamžitě v centru vší pozornosti. Všichni o tom budou mluvit a ty řeči se rozšíří rychleji, než jak létají zdejší racci. A já dobře vím, jak je pro tebe důležité soukromí.”

„Jenže to bývalo dřív, než jsem sem přijel. Když jsem pracoval od rána do večera a žádný soukromý život jsem vlastně neměl,” zasmál se Damon. Cítil se šťastný. Jít na procházku se Sárou po boku, povídat si s ní - už jen pouhý pohled na její živou tvář ho činil šťastným a naplňoval jeho srdce radostí. Připadalo mu až směšné, jak málo mu stačilo ke štěstí, stačila už jen její přítomnost. Vypadalo to nesmyslně, ale Damon neměl chuť klást si otázky po smyslu toho všeho a raději tento stav bral jako dar z nebes. „Měli bychom jim dát nějaký pořádný důvod k drbům,” napadlo ho.

Sářin smích se rozlétl s větrem jako veselá melodie, za níž se otáčely všechny hlavy. „Musíš to brát takhle: To nejsou drby, Damone. To jsou novinky!”

Damon okouzleně naslouchal zvukům, které jejich kroky vydávaly na dřeveném chodníku. Když byl se Sárou, bylo všechno náhle úplně jiné. Připadal si jakoby se konečně vrátil domů. Rozhlížel se kole sebe po zvláštních domcích, kuriózně pokroucených a tak malebných. Městečko už mu nepřipadalo cizí a nepřátelské, a lidé zde byli sice poněkud výstřední, ale vlastně roztomilí. Jak to jenom Sára dokázala. Záhadná, tajemná Sára. Dokonce i vítr ji přivítal zpátky doma. Stiskl jí ruku ještě pevněji, jakoby ji nechtěl nikdy pustit, a přitáhl jí blíž k sobě. Vlastně si nebyl jistý, zda je Sára bytostí z masa a krve a obával se, že by mu mohla z ničeho nic bez varování zmizet - asi jako ptáci, kteří odlétnou kamsi daleko za moře.

Sára zamávala nějaké mladé ženě na verandě. „Tady jsou lidé hodní, Damone. Na celém světě bys nenašel přívětivější a tolerantnější lidi než právě tady u nás.”

„Včetně Harringtona?” zkusil ji trochu pozlobit.

„Mně je ho taky trochu líto,” přiznala Sára upřímně. „Jonas bývá většinou moc milý muž. Je vstřícný a s každým dobře vyjde, ale on prostě odmítá vidět Helenu v pravém světle. Vidí jenom to, co je na vidět zvenčí. Vždycky byla moc krásná a mezi děvčaty ve škole byla hodně populární. Skvěle jí šla atletika, ve všem získávala stipendia a mezi místními byla pravá jednička. Jonas si myslel, že je nafoukaná, protože se s ním nikdy nebavila, a tak jí udělal ze života ve škole pravé peklo. Celou dobu ji nemilosrdně škádlil a pokoušel. Ona mu to nikdy neodpustila a on nikdy nepochopil proč. Je to správný chlap a nikdy nebyl zlomyslný. On ji prostě jenom zlobil, bráno jeho pohledem. Vůbec netuší, jak je Helen příšerně stydlivá a jak tím trpí, a zřejmě se to ani nikdy nedozví.”

Damon zareagoval nesouhlasným zvukem odkudsi zezadu v krku. „Vypadá jako supermodelka, Sáro. Najdeš ji na obálce kdekterého magazínu. Cestuje po celém světě. Objevuje se v

televizi ve zprávách i v různých talk show, a musím říct, kdykoliv jsem ji viděl, vždycky působila ohromně sebejistě.

Nikdy by mě nenapadlo jakkoliv ji spojovat se slovem

,stydlivá’.”

„Když má někde vystoupit a mluvit na veřejnosti, pravidelně začne hyperventilovat. Prostě se z paniky rozdýchá tak rychle, až málem omdlí z nedostatku oxidu uhličitého, a tak radši s sebou na takové příležitosti nosí igelitový pytlík. Dýchá pak z něj, což jí umožní C02 tak doplnit. Většina moderátorů to o ní už ví. I když trpí panickou stydlivostí, nenechá si tím ale ničit život.”

„Tak proč to prostě Harringotnovi neřeknete?”

„Proč ji odsoudil tak rychle a tak příkře? Jenom proto, že vypadá tak, jak vypadá? Naše další sestra Julie je také mimořádně hezká, i když trochu jiným způsobem, ale Jonas se ji nikdy neodvážil mučit tímhle způsobem. Všechny moje sestry jsou hezké, ale s žádnou nemluví tímhle sarkastickým tónem. Zkouší to jenom na Helenu, a pokud možno před lidmi, aby to všichni slyšeli.”

Damon nepřeslechl rozhodný ochranitelský tón v jejím hlase a musel se usmát. Přitáhl si ji blíž ke svým širokým ramenům. Jeho Sára. Náhle jím úplně bez varování projel strach. Záchvěv hlubokého děsu, ostrý jako nůž. „Sáro? Myslíš to se mnou stejně jako já? Já jsem dřív nikoho ve svém životě nepotřeboval a taky nechtěl. Ani jednou, čestně! A tebe jsem teprve nedávno potkal, a už si neumím představit, že bych bez tebe strávil třeba jen kousek dalšího života.” Rukama si zajel do vlasů v tak divokém gestu, se svou holí málem sám udeřil do hlavy. „Víš, jak si teď připadám? Jako posedlý maniak. Já ale takový vůči ženám jindy nejsem, Sáro.”

Oči se jí smály. „To nám ale otevírá netušené možnosti, Damone. Jenže zapomínáš, že ke mně patří obrovská rodina se šesti sestrami a asi miliónem různých bratranců a sestřenic. Mám taky milión tet a strýčků. Před nimi bys nemohl být takhle otevřený jinak by si tě začali bez slitování dobírat.”

Zastavili se přímo před obchodem s potravinami. Chvíli na sebe hleděli, a pak Damon vzal Sářinu tvář do svých dlaní a

pozvedl ji k sobě. „Já to myslím vážně, Sáro. Vím, že si neumím představit budoucnost bez tebe. Musím vědět, jestli to cítíš stejně jako já.”

Sára si stoupla na špičky a políbila ho. „Mám pro tebe překvapivé zprávy, Damone. Nikdy nemíchám práci a soukromí, takže se nezaplétám se svými klienty. Taky ze zásady nikdy nelíbám cizí pány a už vůbec s nimi netrávím noc. A taky si nikdy přitom nepřeju, aby udělali ten zásadní krok.”

„Ty… ty jsi chtěla, abych … udělal ten … velký krok?”

Sára se zasmála, popadla ho za ruku a táhla ho dovnitř do obchodu. „Jasně, že ano.”

„No, teď je tedy opravdu ta správná chvíle, abys mi to řekla.”

Inez už stála před výlohou společně se třemi svými zákazníky. Všichni zírali na Sáru a Damona s otevřenými ústy. Damon se na ně zamračil: „Copak, je snad sezóna lovu na mouchy?”

Sára mu jako varování pevně sevřela ruku. Sama se neustále přívětivě usmívala na všechny strany.

„Ahoj Inez! Jen jsme sem tak narychlo zaskočili na pár minut. Kamila a Adéla taky přijely na pár dní domů a už se nemůžou dočkat, až tě uvidí. Ostatní děvčata, Ela, Julie a Lea, zatím aspoň moc a moc pozdravují a doufají, že budou moci brzy taky přijet.” Mluvila jasně a zvesela, a klidně ignorovala atmosféru v obchodě.

„Damona už samozřejmě znáš, viď?”

Inez přikývla, a svůj jestřábí pohled šokované stočila na jejich spojené ruce. V krku jí něco škubavě pracovalo. „Jistě, samozřejmě, že ho znám. Jen jsem netušila, že jste takhle dobří přátelé. “

Damon na ni vrhnul pohled varující před tím, aby dodala ještě něco dalšího. Sára se prostě jen zasmála. „Ulovila jsem ho hned v té vteřině, kdy jsem ho uviděla, Inez. Vždycky jsi mi říkala, abych se usadila s nějakým správným mužem, no a tady ho máme…”

„To by mě vůbec nenapadlo! A pan Wilder neřekl ani slovo,” odvětila Inez. Pod tlakem Sářiny ruky se Damon přiměl k

nucenému úsměvu, ale až když mu zaryla nehty do dlaně. „Jen mi klidně říkejte jenom ,Damone’, Inez. Neřekl jsem vám nic, protože jsem vás nikdy nezastihl o samotě.” Bylo to jediné vysvětlení, na něž byl schopen přijít a jež by znělo aspoň trochu přijatelně. Zřejmě ale účinkovalo, protože Inez na něj přívětivě zazářila a obšťastnila ho úsměvem, jenž zřejmě měla vyhrazený jen pro své nejlepší přátele. Třebaže mu to vůbec nebylo podobné, Damon nad tím výsledkem pocítil drobný záchvěv radosti.

„A co se tady v poslední době stalo nového?” otázala se Sára dřív, než ji Damon stačil varovat, že to není nejlepší nápad snažit se Inez rozpovídat.

„No vážně, Sáro,” spustila hned svou, „Donna támhle z obchůdku s dárkovými předměty je moc fajn ženská, ale vůbec nemá ponětí, jak důležitá je recyklace odpadků. Zrovínka dneska ráno jsem ji viděla, jak cpe papíry do nádoby na plasty! Už jsem to za ni udělala mockrát a vždycky jsem jí vysvětlila, jak je to jednoduché, ale nějak se do toho pořád nemůže dostat, nebo co. Buď tak moc hodná, a něco s tím udělej, jestli můžeš.”

Damon málem otevřel pusu údivem nad nesmyslností takového požadavku. Co by tak asi podle lnez měla Sára udělat? Jít a třídit odpadky za ni?

„To nebude problém, Inez. Zaskočím za ní rovnou teď. Stejně bych tam šla. Damon a já doufáme, že nám přátelé pomůžou s jedním malým problémen. Ve městě už asi tak týden jsou nějací cizí lidé. Jde o dva nebo tři muže. Rádi bychom věděli, kde se pohybují, co dělají a tak podobně. Bohužel přesně nevíme, jak vypadají, ale jeden z nich má zranění na obličeji, nejspíš někde na čelisti. A ten druhý měl klíště - celou spoustu klíšťat, jak doufám,” dodala Sára se zlomyslným úsměvem, pohrávajícím jí, v koutku úst.

„Copak provedli?” zjišťovala Inez a ztišila přitom hlas, jakoby se právě přidávala k tajnému spiknutí.

„Pokoušeli se vloupat do Damonova domu. Jonasovi jsme už řekli všechno, co víme. Prověřil už nemocnici i kliniku.” Sára mu samozřejmě předala i nalezenou pušku s uspávacími náboji, ale

to teď před Inez nezmínila. „Kdyby je někdo zahlédl, nebo se o nich nějak dozvěděl, mohla bys mi, prosím, zavolat? A možná by bylo dobré zavolat zároveň taky Jonášovi.”

„Jistěže, drahoušku, pokud ti ovšem nebude připadat, že strkám nos do cizích věcí - to já opravdu nedělám. Ale pokud bych ti mohla pomoci, moc ráda to pro vás udělám,” sladce se usmívala Inez. „Je tady sice jako vždycky plno turistů, ale to víš, že chlapa s poraněním na tváři si určitě všimneme!”

Sára se naklonila a políbila Inez na tvář. „Jsi moc dobrá kamarádka, Inez. Vůbec nevím, co bychom si tady bez tebe všichni počali.” Obrátila se k zákazníkům, postávajícím v obchodě. „Ireno, doufám, že ti nebude vadit, že až se u tebe a u Drewa dneska odpoledne zastavím, vezmu Damona s sebou.” Chtěla se podívat, v jakém stavu je chlapec ještě předtím, než s sebou přivede i své sestry, aby v Ireně zbytečně nevzbuzovala naděje. „Přijdeme jenom na chvilku,” dodala honem. „Neboj se, nebudeme ho unavovat.”

Výraz Ireniny tváře se okamžitě projasnil. „Děkuju Sáro. Samozřejmě, že s sebou můžeš vzít, koho chceš. Když jsem řekla Drewovi, že přijdeš, byl hned celý nadšený. Má hrozně rád společnost, ale to víš, teď si kamarády moc neužije…”

„Taky se těším, už se nemůžu dočkat, až ho zase uvidím. Jen si, prosím, s námi nedělej žádné starosti, Ireno. Posledně, když jsem přišla na návštěvu, tak jsi na mě čekala s hotovým obědem!” Sára stiskla Damonovi ruku. „Víš, Irena je náramná kuchařka!”

„To tedy ano,” přidala se okamžitě Inez. „Její moučníky jsou vyhlášené - když máme dobročinný večírek, zmizí jako první!”

Irena vypadala potěšené a usmívala se na celé kolo.

Damonovi se udělalo hezky u srdce a teplo se mu rozlilo po celém těle. Sára byla jako sluníčko. Tohle bylo její tajemství, v tom spočívalo její pravé kouzlo. Kamkoliv přišla, všude šířila dobrou vůli a přinášela pohodu, protože jí na ostatních lidech opravdu záleželo. Nešlo jen o to, že byla k druhým tolerantní, ale opravdu měla lidi ráda. Milovala své sousedy i s jejich podivínstvím.

Damon se nemohl ubránit pocitu pýchy. Jak se to mohlo stát, že měl takové štěstí?

Když se rozloučili v obchodě, vydali se znovu na procházku po točitých uličkách. Damon si posunul sluneční brýle na nose a rozhlížel se kolem sebe. Viděl, že míří k barevnému obchodu s dárky. „Ty fakt chceš třídit odpadky po nějaké ženské, Sáro?”

„Jasně, že ne. Jen tam skočím říct jí ahoj. Možná, že si ti naši vetřelci budou chtít odnést nějakou památku na svůj pobyt - a třeba si u ní koupí nějaký dárek. Člověk nikdy neví, tak to pro všechny případyzkusíme,” odvětila Sára zvesela.

Damon se zasmál. „Sáro, miláčku, neřekl bych, že únosci mají čas a chuť kupovat si suvenýry. Můžu se mýlit, ale připadá mi to krajně nepravděpodobné.

Sára se jenom usmála a znovu ho tak připravila o dech. Měla vstoupit do jeho života už dávno. Být mu po boku. Všechna ta léta v práci, kdy nemyslel na nic jiného, a někde na světě přitom chodila Sára… Kdyby ji byl potkal dřív, odešel by ze zaměstnání už dávno a …

„Víš ty vůbec, jak úžasně svůdnou pusu máš?” přerušila mu myšlenky Sářina otázka, vyslovená naprosto věcným tónem, jako když chce někdo doopravdy něco vědět.

„Sáro! Sáro Drakeová! Ju - chůůůů!” Vysoká žena s proporcemi jako Amazonka a zářivou pletí se hnala k nim a divoce na ně přitom mávala. Starší muž, podle podoby očividně její otec, a dorůstající chlapec následovali za ní, i když klidnějším způsobem.

Mraky, které se sbíraly kdesi nad mořem, před pár minutami zdánlivě ještě v dálce, se náhle s nečekanou prudkostí přihnaly až sem. Vítr, vanoucí od moře, začal dout silněji a přinesl s sebou cosi temného a zlověstného. O Sářinu tvář zavadil chladný dotek, jako kdyby se jí dotkly něčí ledové prsty - chtěly ji pohladit nebo upozornit na svou přítomnost? Pohlédla na Damona, na jeho tvář, kde se znovu objevily strhané vrásky kolem úst. Na jeho tělo, jež se opět nahrbilo v ramenou pod nákladem nečekané tíhy. Sám si ničeho zřejmě nevšiml, ale Sára dobře věděla, že po něm opět natahuje pařáty jeho starý známý lačný společník.

Přitiskla se k Damonovi v jednoznačně ochranitelském gestu a z její tváře zmizel vstřícný úsměv. Na chodník padl těžký stín a plížil se podél země jako velká síť, slídící po své oběti.

„Nazdárek, Patsy, už jsme se dlouho neviděly,” zvolala Sára, ale hned pohledem zdravila staršího muže. „Dobrý den, pane Grangere. Ráda vás zase vidím. Ahoj, Pete. To je dobře, že jsme se tu zastavili - chystám se jít za Drewem a tak mu budu moci aspoň říct, že jsem tě viděla. Určitě bude mít velkou radost, když o tobě zase uslyší.”

Pete Granger okopával špičkou boty chodník a zarytě hleděl do země. „Měl jsem za ním zajít. Říkám si to už dlouho. Jenže nevím, co bych si s ním povídal.”

Sára mu položila ruku na rameno. Damon viděl, jak je celá ustaraná. „Však ty přijdeš na něco vhodného, co bys mu řekl. Jste přece kamarádi, Pete, a v přátelství se střídají lepší i horší časy. Když je všechno v pořádku, jde to samo, a když ne …” pokrčila rameny, „tak je to prostě o něco složitější. Ale tys byl vždycky dobrý kluk a Drewův nejlepší přítel, a určitě jste kamarádi zůstali i teď.”

Pete zvedl hlavu a kývl. „Řekněte mu, že se za ním dneska večer zastavím.”

Sára se na něj povzbudivě usmála. „To je skvělý nápad, Pete, ráda mu to povím.” Pak se obrátila staršího Grangera a lehce se dotkla prsty jeho paže. „Tak co, jakpak dopadla prohlídka u kardiologa?”

„Ale Sáro,” namítla Patsy, „táta přece k žádnému kardiologovi nechodí. On se srdcem nic nemá.”

„Vážně? No, nikdy nezaškodí se ujistit, pane Grangere. Ty kontroly u doktora jsou vždycky hrozní otravné, ale to se nedá nic dělat, být to musí. Patsy, pamatuješ si toho kardiologa, jak k němu šla moje maminka, když jsme byly v prvním ročníku na vysoké? V San Francisku?”

Patsy si s otcem vyměnila dlouhý pohled. „To víš, že pamatuju, Sáro. Možná, že bychom se k němu mohli dostat někdy příští měsíc, až se to u nás v obchodě trochu uklidní.”

„Tyhle věci je vždycky lepší řešit radši hned a nic neodkládat,” připomněla ještě Sára, ale pak změnila směr hovoru. „Tohle je Damon Wilder, můj přítel. Už jste se spolu potkali?”

Damon jenom žasnul. Pete půjde navštívit svého nemocného kamaráda a pan Granger se nechá vyšetřit u kardiologa, to vše na Sářin návrh. Zadíval se pozorně na staršího Grangera, ale žádné stopy nemoci na něm neshledal. Co to asi Sára viděla a on ne? Vůbec nepochyboval, že kardiolog určitě na srdci pana Grangera shledá nějakou závadu.

Sára ještě požádala všechny tři Grangerovy, aby se porozhlédli, zda někde neuvidí nějaké cizí lidi s modřinami na tváři, a pak už se s nimi rozloučili.

„Jak ty to jenom děláš?” začal se hned nedočkavě vyptávat Damon. Vrtalo mu hlavou, jak může vědět, věci, o nichž vlastně neměla mít tušení.

„Co jak dělám?” nechápala Sára. „Vůbec nevím, o čem mluvíš.”

Damon se zastavil na ulici zalité slunce a studoval její tvář. Nedokázal se na ni vynadívat, nemohl přestat po ní toužit. Nemohl uvěřit, že je skutečná. „Ty dokážeš vidět i to, co je lidským očím skryté, Sáro. Něco, co by věda neuměla vysvětlit. Já věřím v rozum a vědecká fakta, a tak nemůžu najít vysvětlení pro to, co umíš.”

Damon se na ni díval s takovou něhou a touhou, že jí okamžitě roztálo srdce a celé tělo se jí rozhořelo. „To je dědictví Drakeova rodu. Zvláštní dar.” Zapomněla, kde právě je - všechno se jí vykouřilo z hlavy a dokázala myslet už jen na Damona a jeho touhu, kterou měl tak zřetelně vepsanou ve tváři, na žádost v jeho očích. Prsty na dlaních, které mu položila na prsa, se jí vášnivě sevřely, přímo na chodníku před obchodem s dárky, všem lidem z města rovnou na očích.

„Drakeovská věštba zapomněla na jednu věc - na sílu fyzické přitažlivosti,” zamumlala přiškrceným hlasem.

V jejích očích se dalo utopit, ztratit na věky. Jeho paže ji majetnicky sevřely v těsném objetí a Damon ji přitiskl co nejúžeji

ke svému rozpálenému tělu. Zareagovala v něm každá buňka. Stačilo se jí jen dotknout, i když byla úplně oblečená, a krev se v něm okamžitě vzedmula, jakoby ji zapálil blesk, a kůži mu spalovaly ohnivé jazyky. Co by se teprve dělo, kdyby se svlékla, kdyby ji měl vedle sebe úplně nahou? „To bych snad ani nepřežil,” zašeptal vyprahlými rty.

„Co nám na tom záleží?” odpověděla Sára. Nemohla z něj spustit pohled, nedokázala přestat hledět do jeho očí. Chtěla ho. Toužila po něm. Přála si být s ním o samotě. Bylo jí úplně jedno, kde, hlavně aby spolu mohli být sami.

„Nesmíš se na mě tak dívat,” vypravil ze sebe Damon ochraptělým hrdlem. „Už takhle celý hořím a jsem už zatraceně dost starý na to, abych se choval jako nějaký poblázněný kluk.”

„Ne, to rozhodně nejsi,” usmála se Sára. „Ale na tom přece vůbec nezáleží!” Otočila se směrem do ulice, stále pevně v jeho náruči, a podotkla: „Koukám, že Inez nejspíš propadne výlohou ven. Chudinka, jestli se bude ještě chvíli na nás takhle dívat, ta z toho nejspíš oslepne. Budují muset poradit, aby koupila nové brejle. No, radši řeknu Adéle, aby jí to navrhla. S Inez se musí opatrně, je totiž hrozně přecitlivělá.”

Způsob, jímž to Sára říkala, její naprostá upřímnost a vlídnost, to vše Damona chytilo za srdce. „Nikdy jsem s lidmi moc dobře nevycházel. Opravdu nikdy, dokonce ani na vysoké škole ne. Všichni mi šli na nervy. Měl jsem radši knížky a práci v laboratoři, než hovory s lidmi,” přiznal přerývaně, a přitom vě-řil, že Sára pochopí, jakou změnu v něm způsobila. Vlastně už začínal svým způsobem chápat i Inez, a to bylo samo o sobě zatraceně zvláštní. Poté, co se na místní lidi podíval očima Sáry, začali mu připadat zajímaví a dokonce milí.

„Pojďme zpátky domů. Ke mně,” zašeptal jí horce do ucha.

„Říkala jsi přece, že v tom zabezpečovacím systému jsou ještě nějaké mouchy, co musíme vychytat?”

„Rozhodně ho musíme prověřit,” souhlasila Sára, „ale nejdřív se ještě musím zastavit v tom obchodě. Slíbila jsem to přece Inez.”

Kapitola 9

Malý obchůdek s dárkovými předměty působil vesele a přívětivě. Z reproduktorů se tiše ozývala starobylá keltská hudba. Knihy o New Age a krystaly všech možných barev a tvarů byly vystaveny na policích na jedné straně, zatímco ve druhé vládly víly, draci a další nadpřirozené bytosti. Damon byl po In-eziných poznámkách ohledně majitelčiny neochoty recyklovat odpad připravený, že tu najdou pořádný nepořádek, ale ve skutečnosti se obchod skvěl bez jediné poskvrnky.

„Řekl bych, že Donna přece jenom umí docela dobře třídit odpad,” pošeptal Sáře do vlasů.. „Nejspíš honem začala uklízet, když viděla, jak na ni Inez zírá s přísně sevřenými rty a s rukama v bok skrz výlohu.” Jemně ji přitom kousl do ucha, a Sářiným tělem projela horká vlna. „Pojďme odtud, dokud jde!”

Sára ale zavrtěla hlavou. „Ještě ne. Mám takový neodbytný pocit, že s Donnou musím promluvit ještě dnes.” Trochu se přitom zamračila, na tváři záhadný výraz.

Damon cítil, jak mu něco vniklo do srdce a usadilo se tam. Poznání. Víra. Jeho život dosud tvořily knihy, fakta a logika, ale od chvíle, kdy poznal Sáru, se to změnilo. Viděl její kouzla. Tajemná Sára se vrátila domů, a s ní do městečka přišla i nedefinovatelná moc, která se nedala přehlédnout. Kdykoli byl v její blízkosti, cítil ji sám na vlastní kůži. Existovala, byl skutečná. I když ji neuměl vysvětlit, byla zde, ukrytá hluboko v ní.

Toto poznání mu umožnilo snáze přijmout úchvatnou hloubku přitažlivosti mezi nimi dvěma. A víc než to, přenášela na něj sílu citů a emocí, jež z ní vyzařovaly. Jak se někdo může zamilovat hned na první pohled? Vždycky se téhle myšlence vysmíval, pak potkal Sáru, která si dokonale podmanila jeho srdce, a to ji znal pouze několik málo dní.

„Jestli si myslíš, že je nutné s Donnou promluvit, tak za ní honem pojďme,” souhlasil horlivě s jejím návrhem. Sára ho už navždycky změnila. Byl jiný uvnitř, a i jemu samotnému se víc zamlouval ten člověk, jakým se stal, než ten, jakým býval dosud. Když o tom přemýšlel už moc dlouho, nějak se mu ztrácel smysl toho všeho, a tak se rozhodl o tom raději moc nepřemítat. Prostě to jen přijal jako skutečnost a děkoval osudu za šanci, které se mu dostalo.

Sára vzala za kliku a vstoupila do obchodu s typickou přirozenou elegancí, kterou na ní Damon tak obdivoval.

„Donnina dcera chodila do školy s naší Julií. Donna je zlatíčko. Už jsi ji někdy viděl, Damone?” hovořila Sára, zatímco nakukovala přes korálkový závěs, který odděloval zadní část obchodu.

„Myslím, že jsme se potkali u Inez v potravinách,” odvětil Damon. „Zdálo se, že si s Inez rozumí, docela spolu vtipkovaly.”

„Však jsou kamarádky už celá léta,” pokývla Sára. Když Inez před pár lety onemocněla, Donna se nastěhovala k ní domů a neúnavně ji ošetřovala. K tomu stačila ještě vést jak svůj obchod, tak ten její. Obě si ze sebe rády navzájem utahují, ale vždycky v dobrém. Podívejme se, vzadu jsou otevřené dveře! To je ale podivné. Donna má fobii z hmyzu. Nikdy nenechává zadní dveře otevřené.” V hlase jí zaznívala starost.

Damon následoval Sáru za korálkový závěs. Všimnul si přitom úhledně složených hromádek papíru, svázaných provázkem, a plné nádoby na plastový odpad, opatřenou výrazným nápisem. „Řekl bych, že Donna ví, jak recyklovat odpad docela dobře, lip než většina ostatních lidí.”

„Samozřejmě, že ano.” Sářin hlas zněl neurčitě, jakoby myslela na něco jiného. „Prostě jenom chtěla Inez dát nějakou záminku, aby měla o čem mluvit.”

„Tak ty myslíš, že to třeba udělala schválně?” Damon se chtěl rozesmát, ale Sářino podivné chování ho znejistělo. Společně vyšli z obchodu na zadní dvorek.

Okamžitě se do nich opřel závan větru, přicházejícího od moře, od domu nahoře nad útesy. Sára zvedla hlavu, nastavila

větru tvář a zavřela oči. Damon napjatě pozoroval její obličej i celé tělo, které ztuhlo jakoby náhlým zásahem. Fyzicky sice byla stále vedle něj, ale přitom měl dojem, že její duch poletuje někde s větrem. Znamenalo to, že duševně právě dlí se svými sestrami v domě na útesech.

Vítr studil tak, až se mu udělala husí kůže na pažích a po zádech mu přeběhly ledové prsty strach. Něco se dělo. Něco zlého. Sára věděla, že je něco špatně a on to už věděl zrovna tak.

Sára otevřela oči a pohlédla na něj očima naplněnýma obavami. „Donna,” zašeptala.

Svištící vítr serval listy z okolních stromů a zvedl je v výšky, kde se vznášely a kroužily v divoký křivkách a zmatených vírech. Sára pozorně sledovala rej masy listí a její prsty pevně sevřely Damono zápěstí. „Myslím, že není daleko, ale musíme si pospíšit. Zavolej do šerifovy kanceláře. Řekni jim, ať sem pošlou hlídku a taky sanitku. Myslím, že jeden z těch tvých únosců se přece jenom rozhodl nakupovat u Donny.”

Pohlédla kupředu na malý domek za dvorkem náležejícím k obchodu s dárky. Uprostřed města působil skoro nepatřičně, jako venkovská oáza, téměř celá skrytá mezi přerostlými keři a záplavami neošetřovaných květin. „Počkej chvilku,” promluvil Damon který nevěděl, co dřív, zda jít telefonovat šerifovi nebo ji následovat dovnitř. „Co když tam ještě pořád někdo je? A co když pak budu před Jonášem vypadat jako blázen?”

„Někdo tam opravdu je a ty mu prostě jenom řekni, že chci, aby si pospíšil,” zavolala Sára přes rameno. Pohybovala se rychle, ale tiše a tak pružně, že mu připomínala číhající zvíře.

Damon s klením běžel zpátky do obchůdku. Přímo u korálkového závěsu stála Inez, celá popelavě bledá a třesoucí ruku si tiskla na srdce. „Co se stalo?”

„Sára mě poslala zatelefonovat šerifovi, že sem má rychle přijet. Taky prý máme zavolat sanitku. Mohli byste to zařídit vy? Já bych se vrátil za ní, aby se jí nic nestalo.” Damon mluvil opatrně, protože se bál, že by mu starší paní mohla na místě omdlít.

Inez však vzdorně vystrčila bradu. „Už letím. Jděte za ní, za chvilku vám sem pošlu kupu policajtů!”

Damonovi se trochu ulevilo, a hned spěchal zpátky za Sárou. Neviděl, kde je, ztratila se mu z pohledu ve změti zeleně. V duchu nehlasně proklínal svou chromou nohu. Pokud šel dost pomalu, nijak mu nevadila, ale jakmile potřeboval běžet nebo třeba jen jít rychleji, nemohl se na ni spolehnout.

Srdce mu bušilo tak silně, až se bál, že se mu roztrhne hruď. Představa, že se Sára nalézá v nějakém nebezpečí, pro něj byla příšerná. Uvědomoval si, že bez ní by mu na světě nic nezůstalo, protože vstoupila do jeho života v jeho nejtemnější chvíli a vnesla mu do něj světlo a naději, smích a soucit. Naučila ho dokonce vidět Inez těma správnýma očima. Damon znovu zaklel a pokusil se zrychlit. Holí odhrnoval překážející větve a klestil si tak cestu přes dlaždice, jimiž Donna pečlivě vyznačila cestičku mezi svým obchodem a svým domkem.

Tiché zašustění prozradilo, že Sára je kousek od něj vlevo. Pomalu se posunovala kupředu ke dveřím Donnina obydlí, skrytá mezi listy rododendronu. Rukama mu naznačila, aby zůstal, tam, kde je a důkladně se schoval. Připadalo mu ponižující, že by Sára měla čelit nebezpečí a on by zatím dřepěl v křoví. Nejhorší na tom ale bylo, že měla zase pravdu: byla profesionálka, zatímco on ne. Uměla se pohybovat s dokonalou obratností, a dokonce odkudsi vytáhla revolver. Držela ho v ruce tak zkušeně, jako kdyby na ni byla zvyklá, jako kdyby ta zbraň byla její nedílnou součástí.

Damon si uvědomil, že i přes všechny ty dlouhé hovory, co spolu v posledních dech vedli, Sáru vlastně dobře nezná. Srdcem, myslí i duší po ní toužil, ale nic o ní nevěděl. Fascinovaně hleděl, jak vstupuje verandu. Dokonce i vítr v tom okamžiku ustal, jako by napětím zatajil dech.

Sára se obrátila a pohlédla na oblohu. Pak pozvedla ruce k plujícím mrakům a tvář otočila směrem k domu nad útesy. Damon si okamžitě dokázal představit, že ve stejnou chvíli její sestry stojí na balkón nad rozbouřeným mořem a stejně jako Sára

zvedají paže k nebi. Vzývaly vítr, vzývaly živly, aby spojily jejich sílu v jedinou moc.

Vítr lehce zakvílel a přinesl s sebou zvuk melodické písně, tak jemný, že slyšel jen ženské hlasy, ale slovům nerozuměl. Nad hlavou se stahovaly černé hrozivé mraky a vichr se opřel plnou silou do malého domku, až se v něm rozdrnčela okna a dveře se třásly. Celé nebe potemnělo a na střechu i na dvorek dopadly první těžké kapky. Damon cítil ve vzduchu sůl. Vypadalo to, jako kdyby déšť přicházel přímo z moře, jako kdyby vítr v odpověď na nějakou neznámou sílu vytáhl sůl z oceánu a rozhodil ji po krajině.

Vítr na okamžik ustal, jako když za vlnou přijde chvilka ztišení. Pak udeřil znovu, tentokrát s plnou silou, a se zuřivým kvílením a skučením si vynucoval vstup. Pod jeho náporem dveře povolily, a svištící ledový závan se vehnal dovnitř domku. Všude se rozlétly papíry a časopisy, a v tom zmatku vnikla dovnitř i Sára. Plavným pohybem dopadla na jedno koleno, odjištěný a namířený revolver už připravený v ruce.

,,Nechci tě zastřelit, ale klidně to udělám,” pronesla chladně. Damon ji slyšel jasně, třebaže mluvila potichu. „Polož zbraň na podlahu a odkopni ji pryč,” nařídila nesmlouvavě. Damon se spěšně belhal po schůdcích na verandu. Viděl, že Sářina ruka se ani nezachvěla a míří na neznámého muže stojícího nad Don-niným tělem. Nepustila ho z mušky a zavolala: „Donno, nepokoušej se hýbat. Sanitka už je na cestě.”

Damon spatřil ránu na Donnině hlavě, z níž prýštila krev na silný koberec. Pevně sevřel svou hůl, až mu klouby na prstech zbělely, a chytil ji oběma rukama a začal se napřahovat. Při pohledu na ženu, ležící na zemi, a na muže nad ní, kterého dobře poznal, se ho zmocnil vztek.

„Damone,” ozvala se Sára jemně, ale rozhodně. „Nedělej to.” Ani si neuvědomil, že výhružně postoupil o krok kupředu.

Sára neotočila hlavu, nespustila pohled z útočníka, ale instinktivně vytušila jeho úmysl. S námahou se opanoval.

„Proč jste zaútočil na tu bezmocnou ženu?” vyštěkl Damon na toho muže. Celý se třásl hněvem a touhou po pomstě.

„Vůbec se s ním nezahazuj,” připomněla se Sára. „Už slyším houkačku. Mohl by ses podívat, jestli to je šerif?”

Damon se obrátil a vrazil do Inez, která se právě snažila dostat k Donninu bezvládnému tělu. Tak-tak, že ji zachytil, aby neupadla na zem. „Nesmíte se dostat mezi Sáru a toho útočníka,” radil konejšivě. Jak ji tak držel, cítil, jak je drobná a křehká. Nikdy mu nepřipadala stará, ale teď byl na jejím obličeji věk jasně vidět. Vypadala tak vyděšeně, že se o ni vážně obával. Jemně ji odvedl stranou od vchodových dveří.

Pokojem se prohnal další závan větru a znovu rozvířil papíry ve vzduchu. Inez se zachvěla a natáhla se, že před studícím mořským vichrem zavře dveře.

„Ne!” vykřikla Sára hlasem tak ostrým, jakoby to ani nebyla ona. Damon pochopil a skočil po dveřích aby zůstaly otevřené vstříc živlům. V tu chvíli pocítil jemný proud síly, který vítr přinesl. Vzdáleně zaslechl známý nápěv, přicházející od oceánu… nebo od domu na útesech… Nebo ten zvuk žil jen v jeho představě?

Prohlížel si muže, který napadl Donnu. Byl to ten samý, kdo ho mučil. Týž muž, který přitiskl pistoli k Danově hlavě a zmáčkl kohoutek. Proč tu jen tak stojí a vůbec se nepohne? Je to skutečně jen tím, že na něj Sára míří svým revolverem?

Damon sice nepochyboval o tom, že by po něm skutečně mohla vystřelit, jenže copak by takového člověka mohlo zastrašit pouze tohle? Damon tomu nevěřil. Věděl, že v místnosti je přítomna nějaká jiná síla, která vraha drží na místě.

V srdci se mu rozhostil pocit zadostiučinění s nímž přišel i klid a mír. Sára je ženou, která pod sametovým povrchem skrývá chladnou ocel. Je prostě úchvatná.

„Jonas už jede,” zašeptala mu Inez. „Sáře teď bude špatně. Po tomhle bývá slabá a vyčerpaná, a nemá ráda, když ji přitom někdo vidí.”

Damon z výrazu Ineziny tváře poznal, že starší paní jeho vztah se Sárou naprosto schvaluje. Udělalo mu to radost, konečně

měl pocit sounáležitosti a spojenectví. Inezin souhlas pro něj představoval víc, než si chtěl připustit. Znamenalo to, že se stal právoplatným členem zdejšího úzkého společenství, místo aby se cítil vetřelcem jako dosud vždy a všude.

Přikývl, jako kdyby rozuměl, odhodlaný udělat pro Sáru cokoliv - stejně jako ona vždy udělala všechno pro druhé.

Do dveří vstoupil Jonas Harringotn s tvrdým a ne-smlouvavým výrazem v očích a ve vteřině nasadil útočníkovi pouta na ruce. Sára se posadila na paty a sklonila hlavu. Hřbetem ruky si setřela pot z čela a prudce oddechovala. Damon k ní přiskočil a pomohl jí vstát. Přiměl ji, aby se o něj opřela, i když původně nechtěla, obávajíc se o jeho nemocnou nohu a bok. S jeho pomocí pak vyšla z pokoje. Zamířili do kuchyně, kde se ztěžka posadila na židli. Pak konečně vzhlédla a usmála se na něj. V tom úsměvu nebylo jen ocenění jeho pomoci, bylo v něm všechno… Damon jí natočil sklenici vody a musel jí ji přidržet u úst, jak se jí třásly ruce. Rychle nabývala zase síly, ale ve tváři zůstávala bledá.

„Ostatní sestry se teď cítí také takhle?” otázal se jí.

Sára přikývla. „Ty projevy nejsou úplně stejné. Ale udržet někoho na místě proti jeho vůli vyžaduje nesmírnou spoustu naší energie. Ten muž rozhodně nehodlal zůstat pasivní.” Natáhla k němu ruku. „Už je mi lip. Teď bych potřebovala něco sníst a trochu se vyspat.” Povzdechla si. „Slíbila jsem sice Ireně, že se u ní dneska zastavím, ale po tomhle už na to nemám žádnou sílu. Aspoň ne tu, kterou bych na to potřebovala…” Přitiskla si prsty ke spánkům. „Teď bych pro Drewa nemohla nic udělat, Irena to určitě pochopí. Nejde jenom o to, abychom mu prodloužili život. Jen kdyby tu už byla Lea…”

„Sáro,” oslovil ji jemně. „Nech to dneska být. Dovol, abych tě odvezl domů. Připravím ti něco dobrého k jídlu a pak se vyspíš. Promluvím s Irenou a všechno jí vysvětlím. Ona to pochopí.”

„Jak jsi poznal, že mi sestry pomáhají?”

„Cítil jsem to,” odpověděl prostě. „Už se cítíš na to, abys mohla promluvit se šerifem?”

Sára kývla hlavou. „Pojď, chtěla bych se také ujistit, že Donna bude v pořádku.”

Když se vrátili do obývacího pokoje, Harrington už vedl útočníka do služebního vozu. Donna, která se mezitím zvolna probrala, propukla v slzy. Inez i Sára k ní okamžitě přispěchaly a sevřely ji v objetí. Damon se tu cítil trochu zbytečný a bezmocný, přesto cítil nesmírnou hrdost na Sáru i všechny jej sestry.

„Proč tě vlastně ten chlap napadl, Donno?” zjišťovala zachmuřeně Sára.

„Všimla jsem si, že má tvoji náušnici, Sáro. Tu, kterou ti vyrobila před časem Julie. Tu si člověk s ničím jiným nemůže splést, a tak jsem si řekla, žes ji nejspíš někde ztratila. Jenže když jsem se na to zeptala, tak mě udeřil a pak mě odvlekl z obchodu sem dozadu do domu. Tady se mě začal vyptávat na tebe a na pana Wildera.”

Sára přitiskla na okamžik dlaň na Donnino poranění. Damon se jí zpytavě zadíval do tváře a viděl, jak ještě víc zbledla, dokonce se mírně zapotácela vyčerpáním. Pak se sklonila a políbila Donnu na tvář. „Budeš v pořádku, Donno. A o obchod si nedělej starosti, my to tu za tebe pohlídáme.”

„Já s ní sjedu do nemocnice,” nabídla se ihned Inez a zaškaredila se na právě přicházející záchranáře,kdyby jí v tom snad chtěli bránit. Celou cestu, co zraněnou odnášeli, ji pak držela za ruku.

„Sáro?” ozval se Jonas Harrington z rohu místnosti. „Jestlipak máš povolení na ten revolver?”

„Dobře víš, že mám, Jonasi,” odpověděla. „Už jsi ho viděl několikrát. A ano, má prodlouženou platnost. A po tom chlapovi jsem ani nevystřelila, i když jsem mohla, protože jsem ho viděla, jak se sklání nad Donnou, která ležela na podlaze a krvácela. A ten člověk má moji náušnici. A chci ji zpátky.”

„Já ti ji přinesu,” odvětil Jonas trpělivě. „Vím, že jsi teď unavená, ale stejně budu potřebovat, abys mi zodpověděla pár otázek.”

„Je to jeden z těch lidí, co mě tehdy unesli. A byl to on, kdo zastřelil mého asistenta,” vysvětlil Damon. „Ti druzí dva musí být

někde poblíž ve městě. Teď už snad nebude těžké je vystopovat, když se podařilo chytit tohohle.”

„Však já je najdu,” pochmurně slíbil Jonas. „Sáro, mohla bys pak přijít ke mně do kanceláře, až si odpočineš, a podepsat výpověď? Toho kriminálníka pošlu služebním vozem rovnou k nám na služebnu. Už tam mám připravené dokumenty pro jeho zatčení, a jakmile je potvrdíme, federálové sem přijedou v celých hejnech a začnou to tu celé pročesávat. Určitě si budou chtít promluvit i s vámi dvěma, tak by asi bylo nejlepší, kdybyste si zatím šli odpočinout.”

Damon objal Saru kolem ramen. „Mohl bys nás odvézt ke mně domů, šerife?”

„Jistě. Jen to tu zamkněte a honem pojďte odtud, než to se Sárou švihne a její sestry pak na nás přiletí jako fúrie. Tys je ještě nikdy neviděl takhle pohromadě, když jsou rozzlobené, a řeknu ti, Wildere, že to je děsivý pohled.” Šerif se při té představě úplně otřásl.

„Taky jsi zatím jediný, kdo nás takhle viděl,” chabě se pousmála Sára.

Kapitola 10

Damon shlížel dolů na Sářinu spící tvář. Ležela tady u něj, přímo v jeho posteli, krásná i ve spánku. Stál už dost dlouho vedle ní, opíral se o zeď, a úplně mu stačilo, že se na ni může dívat. Hlídat ji a chránit. Uvědomoval si, že to zní poněkud melodramaticky a především hloupě vzhledem k tomu, že z nich dvou je to ona, kdo nosí zbraň a kdo má odpovídající výcvik. Ale kdoví proč to pro něj bylo nesmírně důležité.

Kde se v něm takhle z ničeho nic vzal takový nával citů? Může se muž zamilovat tak hluboce do nějaké ženy na první pohled? Sára pro něj byla vším, co si kdy mohl představovat nebo o tom aspoň snít. Jak někdo mohl nemilovat Sáru s jejím pochopením, tolerancí a soucitem? Sáru, která opravdově milovala své bližní a neúnavně se starala o všechny lidi v městečku. Úplně ho to dojalo.

Mohla přijít o život. Toto pomyšlení ho hluboce zasáhlo, jakoby mu místo žaludku vyvstala bezedná jáma. Jak je vůbec možné cítit ke druhému člověku tolik lásky, když se sotva poznali? Celý život si lidí skoro nevšímal, natož aby se zajímal o jejich životy. Od chvíle, kdy poprvé zaslechl, jak vítr šeptá její jméno, okamžitě celou svou duší pochopil, že mu navždy změní život.

Jejich společné procházky po pobřeží, důvěrné hovory u něj nebo u ní doma, dokonce i čas, který strávil s její rodinou, to vše jen posilovalo pouto, jež k ní cítil.

Sára otevřela oči. První, co spatřila, byla Damonova tvář. Opíral se o zeď a jen se na ni díval. Dobře rozuměla jeho výrazu: byla v něm čirá touha a zároveň jasné vědomí jejich společné budoucnosti. Jeho city byly očividně tak silné a upřímné, až jí to vehnalo slzy do očí. Damon určitě netušil, že ji začne mít rád, natož aby k ní pociťoval něco víc.

Natáhla k němu ruku: „Nestůj tam tak o samotě. Teď už nejsi sám, a já také ne. Patříme k sobě.”

Pochopil výzvu v jejích slovech a celé jeho tělo se rozechvělo očekáváním. Dál však zůstal na místě a vpíjel se do jejích očí. Mezi nimi nešlo jen o fyzickou stránku, toužil po ní ve všech smyslech tohoto slova.

„Ty nejsi sama, Sáro, a ty to víš. Nikdy jsi sama nebyla. Ty mě nepotřebuješ tak, jak potřebuji já tebe. Ty máš celou svou rodinu, která tě zahrnuje láskou, teplem a ve všem tě podporuje. Nikdy jsem neuměl ocenit lásku a rodinné hodnoty. Sdílet život s někým, kdo tě má rád, je ale nad všechno zlato světa. Vůbec jsem to netušil, dokud jsem tě nepotkal.”

Posadila se a hleděla mu přímo do tváře svýma nádhernýma očima, jako kdyby mu viděla až do nejhlubšího koutku duše. To, co viděla, se jí nejspíš líbilo, odhadoval Damon, i když sám přesně nevěděl proč si to myslí. „Tak to jsem moc ráda, Damone, jsem ti mohla dát tenhle dar. Moje rodina je můj největší poklad,” pravila vážně.

Přikývl. Jaképak by to asi bylo, každé ráno se vzbudit vedle ní a slyšet její hlas? Hlas ve kterém za znívalo tolik zájmu a starostlivosti, že to cítil na své kůži. V celém svém těle. „A ty jsi můj poklad, Sáro. Netušil jsem, že jsem schopen tak hlubokých citů.”

Sára se usmála. Připadalo mu, že její úsměvy patří jenom jemu. Oči jí zářily a celá tvář se jí přitom rozjasnila a naplnila světlem. Ale to nebylo všechno. I jeho nitro zalila vřelá vlna tepla a jasu. „Ty jsi, mi přinesla život, Sáro. Vlastně jsi mi ho darovala. Než jsem tě poznal jen jsem existoval, ale nežil jsem.”

„Ale ano, Damone. Jsi mimořádný muž. To, co jsi dokázal vykonat, přineslo světu větší bezpečí. Když jsi mi vyprávěl o svých nápadech a dalších možnostech, viděla jsem ti na obličeji, jak tě to zajímá. To je přece život!”

„Nemám nic jiného, než svoje nápady.” Znenadání se narovnal a od zdi zamířil k ní. Na jeho tváři teď byla vidět sebedůvěra. „Díky nim se mi tehdy povedlo uniknout, díky svému mozku a spoustě nápadů, co se mi v něm líhnou.”

Zkoumal klasické rysy jejího obličeje, čistou linku lícních kostí, nádherná ústa. „Sundej si blůzu, Sáro. Chci tě vidět nahou.”

Polil ji ruměnec, ale ruce zamířily k drobným perlovým knoflíčkům blůzy a začaly je zvolna rozepínat. Damonovi se při tom pohledu zúžilo hrdlo a zatajil dech. Sára se nesnažila být sexy, vyzývavost neměla vůbec v povaze, ale přesto mu připadala jako nejsvůdnější a nejpřitažlivější žena, jakou kdy viděl. Cípy blůzy se pomalu rozevřely a odhalily hebkou kůži, ukrytou pod ní. Měla dokonale ženské tělo, měkké a plné křivek, přímo stvořených pro mužovo potěšení.

Ňadra jí kryla jemná bílá krajka. Sára vstala a přiblížila se k němu. Damon cítil, jak se v něm rozlévá horko, a tělem mu prolétl žhavý blesk. Krev mu zhoustla a vzkypěla v žilách. Tělo mu ztvrdlo až do pocitu bolesti. Nebránil se tomu pocitu, jenž pouze dokládal intenzitu jeho touhy.

„Ty jsi tak krásná, Sáro,” vydechl obdivné. „Jsi krásná nejen na duši, ale i na těle. Pořád nemůžu uvěřit, že jsem se dostal z pekla rovnou do nebe.”

Dotkla se ho. „Já ale taková nejsem, Damone. Nejsem doopravdy tak hezká, a to v žádném ohledu. Ani zdaleka ne. A žít se mnou nebude žádný med. Jsem hrozně hubatá a mám ráda, když jsou věci podle mého.”

S nesmírnou něžností se sklonil a vyhledal její rty. Chvíli tak zůstali, ztraceni mimo čas a prostor v magickém kouzlu, jež proudilo mezi nimi. Když pak Damon pozvedl hlavu, aby se na ni podíval, v pohledu se zračila touha. Žádost. Naléhavost. „Pro mě jsi nejkrásnější žena na světě, nikdy se na tebe nebudu dívat jinak. Máš velké štěstí, protože já jsem pořádně tvrdohlavý a taky hubatý jako ty. Myslím, že jsou to obdivuhodné vlastnosti!”

„Tak to máme opravdu štěstí, oba dva,” zašeptala. Spustila řasy, jak zaklonila hlavu, když si ji přitisknul ještě blíž k sobě a horkými ústy přejížděl po bílé krajce, skrývající její ňadra. Oběma rukama ho objala kolem krku a prohnula se v bocích v jasném příslibu pokušení, v příslibu nebe.

Damonovy žhavé rty naléhavě kroužily po jejích ňadrech. V obou vzplála touha jako požár, zachvacuj-

jící tělo i mysl. Sára se poddávala smyslnému potěšení, když ji jazykem a ústy dráždil a sál přímo přes jemnou krajku. Nikam nespěchal, oddával se dlouhému, pomalému zkoumání a odkrývání tajných zákoutí jejího těla, zkoumal je dlaněmi i konečky prstů, jako když slepec hledá cestu a chce si zapamatoval každý její centimetr. Vrýval si ji do paměti, vzýval ji jako bohyni. Zaklínal ji.

Sára propadla nádhernému opojení. Utápěla se v něm. Ani netušila, kdy se to stalo, že jí rozepnul knoflík u džínů, ani kdy otevřel zip. To už krajková podprsenka dlouho odpočívala na podlaze, a za okamžik se k ní přidal modrý denim, který jí stáhl z boků. V návalu horkosti a touhy ze sebe setřepala i poslední kousek oblečení.

Damon nepospíchal. Ústy znovu vyhledal její rty, i když mu žádostivě stáhla košili ze širokých; ramen, aby se konečně mohla přitisknout k jeho nahé kůži. Trpělivě, důkladně zkoumal její tělo a jeho citlivé body, až vzlykala touhou. Rukama přejížděl po oblinách i údolích, dotýkal se výčnělků, laskal každý kousek. Nechal ji, aby z něj stáhla všechno oblečení, aniž by dál najevo, že si toho vůbec všiml. Tak byl pohlcen nádherou pocitu, že jí poskytuje potěšení a slast. Drobné vzlyky a tiché výkřiky, vznikající kdesi vzadu v jejím hrdle, ho přiváděly k šílenství.

Sára. Tak velkorysá a tak vnímavá. Mohl tušit předem, že bude úchvatná milenka, dokonale vstřícná a plně se odevzdávající. Její nezištnost v něm jen probouzela touhu být stejně velkorysý k ní. Poprvé mu jeho jizvy nepřipadaly jako něco, zač by se měl stydět a co by měl skrývat. Když se jich dotkla špičkami prstů, nezaváhal a neuhnul před strašlivými vzpomínkami na mučení a vraždu. Hýčkala jeho tělo, laskala jeho pleť a toužila po něm se stejnou naléhavostí, jako toužil on po ní.

Pomalu ji položil do postele a lehl si k ní, přímo na ni. Její nádherná tvář se dívala přímo na něj. Políbil ji na oči, na špičku nosu, do koutků úst.

Všude, kde se jí jen dotknul, vybuchovaly plameny vášně. Sára jen žasla nad jejich nesmírnou intenzitou. Damon si dával na čas, postupoval co nejpomaleji, ale Sára už touhou po jeho těle

celá hořela, zvenčí i zevnitř. Zdálky zaslechla svůj vlastní hlas, jak žadoní o slitování, když se Damonovy rty dotkly jejího bříška a s mučivou pomalostí klouzaly ještě níž… Jeho ruce s jistotou postupovaly po vnitřních částech jejích stehen, až našly žhavý spojník těla, čekajícího jen na něj.

„Damone,” stěží dokázala vyslovit jeho jméno. Zdálo se, že už nikdy nedokáže popadnout dech. V místnosti náhle nebylo dost vzduchu.

Prsty vnikl hluboko dovnitř a Sára z toho doteku málem přišla o rozum. Zapomněla na všechny a na všechno. V hlavě jí hučelo, když ji tvrdě políbil na ústa, jakoby ji tím polibkem chtěl

ocejchovat, navždy označit za svou. Přilnula k němu celým tělem dorážela na něj pohybem boků, až ji za ně popadl a žhavými ústy plenil její tělo. Vlna za vlnou ji prostupovala rozkoš silou bouřícího oceánu. Sténala jeho jméno a prsty mu vjela do vlasů, jakoby to bylo jediné pouto se skutečností, než se vznese do závratných výšek.

Damon se zvedl a nalehl na ni. Boky vtiskl do jejího klína, tvrdý vzrušením, jež pulzovalo jeho mužstvím. Vnikl do ní hluboko, a chraptivě vykřikl slastí, jež ho omámila. Byla horká, vlhká a úzká, sametový stisk, spalující ho žárem, jaký dosud nikdy nepoznal. Sára. Kouzelná Sára.

Začal se v ní pohybovat. Nespěchal. Proč by měl někam spěchat, když jsou spolu poprvé a budou navždy? Přál si, aby ta chvíle trvala pořád. Aby tak spolu mohli být na věky. Miloval její výraz, když se znovu pohnul. Její tělo ho přijímalo a on pronikal dál a hlouběji, až do tajné svatyně slasti a vášně. Nadzvedla se v bocích, přizpůsobila se jeho rytmu a vtahovala jej hlouběji a hlouběji. Chtěla z něj každý kousek, který mohla dostat. Chtěla mít jeho vášeň stejně, jako chtěl on její.

Jejich společný žár se stále stupňoval. Damon si stále myslel, že má vše bezpečně pod kontrolou a oddával se rozkoši, až náhle byla silnější, než dokázali unést. Zaskočila ho silou rozjetého vlaku, který už

nikdo nedokáže zastavit. Začala na špičkách nohou a skončila ve víru vášně v jeho hlavě. Jeho hlas se připojil k jejím výkřikům, a spojily se v dokonalém souzvuku.

Cítil, jak se roztřásla a sevřela ho uvnitř ještě pevněji, vtáhla ho ještě dál. Zůstali tak spolu ležet, neodvažovali se ani pohnout - nebyli schopni se pohnout. Srdce jim divoce tloukla, plíce lapaly po vzduchu a paže zůstávaly propletené v divoké změti. Oknem pronikal od moře vánek, šeptal jim konejšivá slova a oceán v dálce jim zpíval nekonečnou píseň vln.

Damon našel konečně mír. Sára ležela v jeho náruči, občas se jen mírně nadzvedla, aby ho mohla políbit na hruď a jazykem mu přitom polaskat jizvu. Jeho tělo pokaždé v odpověď znovu ztuhlo a její reagovalo dalším sevřením. Byli spojeni tak dokonale, že nedokázal říct, kde začíná jeden a končí druhý.

„Zůstaň tu dneska se mnou, Sáro. Celou noc. Můžeme dělat, cokoliv budeš chtít. Jenom buď se mnou.” Nadzvedl se na loktech, aby jí ubral trochu ze své váhy. Toužil zůstat spojený s ní na věky. Sdílet jedno tělo, jednu kůži, proniknout jeden do druhého.

Natáhla ruku a prsty jemně obkreslovala rysy jeho tváře.

„Nemůžu přijít na nic, kde nebo s kým bych byla radši, než tady a s tebou,” zašeptala.

„Divíš se, proč sis mě vybrala? Já už jsem se tomu divit přestal, prostě jsem to přijal jako fakt. Jsem ti strašně vděčný, Sáro.”

„Podívala jsem se na tebe a hned jsem to věděla. Kdo ví, proč vlastně člověku někdo zlomí srdce? Já už si taky nekladu takové otázky, Damone. Jsem prostě šťastná, že se brána před tebou otevřela.” Náhle se pobaveně rozesmála. „Když si vzpomenu, jak ses mě pokoušel svést tím, žes po mě chtěl tajemství impregnace na dřevo…”

Propletl si prsty s jejími a přidržel jí ruce za hlavou.

„Připadalo mi to jako dobrý nápad. Třeba se mi jednou, až se dokážu s tebou milovat a zároveň přitom mluvit, povede z tebe to tajemství vymámit.”

„To je skvělý plán, a mohl by dokonce fungovat! Ovšem jedině tehdy, když se já naučím mluvit, zatímco se spolu milujeme.” Zasténala, když se ústy opět přiblížil k jejím ňadrům.

„Damone.” Její tělo reagovalo okamžitě, znovu se prohnula ve vášnivém oblouku pod žárem jeho rtů.

„Omlouvám se, ale vypadáš tak svůdně, že jsem si nemohl pomoci. Co bys řekla tomu, kdybys tady zůstala pěkně ležet a já bych zatím zatopil a uvařil ti něco k jídlu? Vůbec nevím, jak bych snesl, kdyby ses chtěla začít oblékat.” Zuby ji jemně kousal do prsů a jazykem přejížděl přes ztuhlou bradavku.

Sára znovu celá ztuhla, každý kousek těla napjatý. „tak ty chceš, abych tu ležela a čekala na tebe?”

„Abys tu ležela a dychtivě na mě čekala,” opravil ji. „Toužila po mně by bylo ještě lepší. A vůbec by mi nevadilo, kdybys ležela v mé posteli a myslela na to, jak zase do tebe pronikám…“

„Aha! Jenže já myslím, že bude lepší, když s tebou prostě půjdu do kuchyně, budu se na tebe dívat a dotýkat se tě, a ty budeš přitom vařit. Jako že tě budu inspirovat, chápeš? Mám svoje způsoby, jak tě inspirovat, víš?”

V jejím hlase znělo tolik příslibů, že si okamžitě celým tělem uvědomil, jak je vstřícná a poddajná. Znovu ztvrdnul jako kámen neodbytnou touhou. Damon viděl, jak se jí rozšířily oči radostným překvapením. Oba opět zachvátila žádost jako dokonalé blaho. „Nikdy jsem s žádnou ženou tohle nezažil, Sáro. To přece není možné. Myslím, že nejspíš opravdu dovedeš i chodit po vodě!”

„Na muže, který strávil většinu svého života v laboratoři, to se ženami umíš překvapivě dobře,” podotkla. Pohyboval se v ní s toutéž mučivou pomalostí, s níž ji předtím pozvedl až ke hvězdám. Jeho doteky na jejím rozdychtěném těle přiváděly Sáru k šílenství. Nebylo důležité, kolikrát se jí povedlo přejít přes úzkou lávku slasti, ale Damon neustával ve svém dokonalém laskání. Přesně věděl, co potřebuje, co od něj chce.

„Umím ti číst ve tváři i ve tvém těle,” pravil, jako kdyby tušil, na co právě myslí. „Miluju ten pocit, že vím, co chceš. Nic přede mnou nezatajíš.”

„Proč bych taky měla?” Proč bych to měla dělat, když odměna za odevzdanost byla tak neuvěřitelně štědrá a velkorysá? Pokud má Damon být tím mužem, jehož jí osud určil jako životní lásku, jejího přítele a partnera, Sára si nepřála nic jiného, než přijmout vše, co sejí rozhodne dát.

Milovala zvuk jeho hlasu, jeho inteligentní projev, s nímž dokázal hovořit a probrat každé téma. A milovala jeho naprostou upřímnost. Stejná syrová otevřenost se projevovala i v tom, jak uměl milovat. Dával se jí se stejnou úplností, s jakou si ji bral. Hluboko uvnitř se cítila být už navždy jeho majetnictvím, do morku kostí už jen jeho.

Znovu se v ní hýbal, pomalu a důkladně. Když se však jeho vzrušení vystupňovalo, tělo se mu proměnilo v nezkrotnou sílu, při každém vniknutí tvrdší a rychlejší, jež je oba vynesla kamsi vysoko nad moře a pak je nechala padat volným pádem skrz čas a prostor, až se opět nedokázali ani pohnout.

Svírali se v objetí, propletení jeden do druhého a žádný z nich nechtěl přerušit blízkost, jež je spojovala. Pro tuto chvíli byli oba dokonale uspokojeni, vyčerpaní a zadýchaní, a oba se ztrácející v pocitu dokonalého štěstí a klidu. „Sáro,” zašeptal její jméno jako nejvyšší poctu.

„Všechno, co ke mně cítíš, pociťuji i já k tobě,” zavrněla slastně a zakutala se ještě blíž k jeho tělu. „Stejně jako ty už po nikom jiném v životě nebudu toužit. Někdy bývám unavená z toho, jak se po kusech rozdávám druhým, a i když si nemohu pomoci, chci mít místo, kde jsem v bezpečí, místo, kde mohu být sama sebou, kam si můžu zalézt a na chvíli před vším zmizet.”

„Teď máš mě. Já budu tvé útočiště, Sáro. Nebudu ti překážet, když budeš potřebovat čas na to, aby ses dala zase dohromady.” Usmál se do jejích vlasů na spánku. „Nikdy mi nedělalo potíže prohánět lidi kolem sebe. Komunikace mi však nijak nešla. Málokdy mi rozuměli, o čem mluvím, a to mě přivádělo k šílenství. Někdy,

když má člověk nový nápad a ví, že je dobrý, tak by se o něj potřeboval s někým rozdělit. Jenže nikdo takový nebyl…”

Sára ho políbila na konečky prstů. „Mně můžeš říct cokoliv, co se ti bude prohánět hlavou, Damone. Obdivuji tvé nápady.” Tón hlasu prozrazoval, že se usmívá. „A nemusíš se bát, já naopak jsem hodně dobrá v komunikaci, takže s tím nebude problém.”

„Už jsem si všiml,” pravil něžně. „Když už mlu-víme o komunikaci, zajistil jsem, aby se závěsy za-se samy neodhrnuly. Prostě jsem je sepnul spínacím špendlíkem, kdyby snad tvé sestry napadlo vyjít si u vás na balkón a trochu si pohrát s tím dalekohledem.”

Sára se zasmála přesně tak, jak si představoval,

„Holky vědí, že jsem tady s tebou. Určitě se nám necpaly do soukromí, když věděly, že se milujeme. Prostě mě rády jen tak škádlí. Však si toho ráno taky užiješ!”

Damonovi ta vyhlídka vůbec nevadila. Objal Sáru oběma rukama kolem krku a přistihl se, že se vlastně docela těší na všechno, co mu její sestry druhý den uznají za vhodné naservírovat.

Kapitola 11

„No dobře. A četla vlastně některá z vás to proroctví?” otázala se Kamila, když společně se sestrami kráčely po chodníku k Irenině domku. Těžká a hustá mlha, která se táhla od moře, ležela nad městečkem jako těžká deka. „Protože já jsem si tu práci dala, a musím říct, že tam pro nás ostatní nejsou moc dobré zprávy.”

„To se mi teda vůbec nelíbí,” ozvala se Helena. „Možná bychom se na to radši neměly ptát. Nemohla by nás nevědomost uchránit před skutečností?”

„Jaké proroctví?” zajímal se hned zvědavě Damon. Strávil s nimi ráno u nich v domě nad útesy, a během celé doby snídaně ho sestry nemilosrdně pokoušely a zlobily. Sára se přitom roztomile červenala a občas mu položila hlavu na rameno. Cítil se přesně tak, jak čekal - jako součást rodiny - a ten pocit byl nedoce-nitelný.

Teď se ale Sára zlomyslně rozesmála: „No, všechny jste si myslely, jaká je to legrace, když se to stalo mně. Jenže já jsem taky tu věštbu přečetla celou, a tak moc dobře vím, co se chystá na vás ostatní. Padnete jedna po druhé jako domino!”

Adéla se na Sáru zašklebila: „Všechny určitě ne, Sáro! Já na osud nevěřím!”

Ostatní dívky se rozchechtaly. Sára vklouzla rukou do Damonovy dlaně a klidně odvětila: „Ta věštba představuje strašlivou kletbu, uvalenou na všech sedm sester. No, klidně tomu můžeme říkat kletba, i když já si tím už teď nejsem jistá, když mám tebe.”

Vytáhl obočí: „Tak teď jsem teda doopravdy zvědavý. Copak se to proroctví nějak týká taky mě?”

Všechny čtyři se znovu rozesmály, až se za nimi otáčely všechny hlavy na ulici. „To bych řekla, Damone,” vypravila ze sebe nakonec Kamila. „Vždyť se před tebou otevřela naše brána!” Sára se pustila do recitování: „Sedm sester ovládá živly země, moře a vzduchu, ale nemohou změnit věštbu, která jim je

souzena. Osud si je najde jednu po druhé, od nejstarší po nejmladší. Jakmile se zamčená brána otevře, aby přivítala návštěvníka, první z nich nalezne svou pravou lásku. Je tam toho ještě mnohem víc, ale v principu se tam říká právě tohle — že všechny sestry se jedna po druhé vdají.”

Ostatní tři dívky vrtěly hlavami a mumlaly, že ne. Damon se musel zasmát. „Tak ty si vezmeš mě, jo? Dělal jsem si starosti, jak si tě mám udržet, ale ty naštěstí nemáš na výběr. Tak tohle proroctví se mi fakt líbí! Říká se v něm taky něco o tom, že by takovému muži měla dělat, co mu na očích vidí?”

„V žádném případě,” odpověděla Sára a káravě se zahleděla na sestry. „Jen se smějte - všechny, a dokonce i ty, Adélo. Přijde čas, že se nakonec budu smát já vám.” Zmáčkla Damonovu ruku.

„Když jsme byly ještě malé, udělaly jsme si spolu takovou doho-du. Že bránu necháme zamčenou a nebudeme nikdy s nikým chodit, takže zůstaneme napořád volné a svobodné. Byly jsem vždycky rády spolu a nikoho dalšího jsme nepotřebovaly. Chudinka Ela, už jenom myšlenka na sedm dcer byla hrozně skličující.”

„Zaplaťpámbu, že jí jsou souzeny ty děti!” podotkla Adéla. „I já budu mít dítě, ale jen proto, abych se z vás nezbláznila.”

„Proč musí Ela mít sedm dcer?” nechápal Damon.

„Protože sedmá dcera má vždycky sedm dcer,” vysvětlila Kamila. „Takhle to u nás je už po mnoho generací. Prošla jsem si dějiny Drakeova rodu za všechny roky a zjistila jsem, že podle všeho aspoň máme mít všechny šťastná manželství.” Usmála se na Damona. „Zatím jsem neobjevila toho pravého, ale budu hledat dál!”

„Tak přitom nezapomeň na pravidlo, že žena musí muže poslouchat!” připomněl žertovně Damon. „Vždycky jsem byl přesvědčený, že právě tahle slova jsou při svatebním obřadu nejdůležitější! Bez toho nemá chlap v manželství prostě žádnou šanci!”

„Tak o tom si nechej tak akorát zdát,” usadila ho Sára. „K tomu nikdy nedojde. Problém je v tom, že jsi se celé roky zavíral

v té své laboratoři a nevíš nic o reálném životě. Konečně se to ukázalo v plném světle. To nám ta deziluze začíná brzy!”

Procházeli právě kolem malého, upraveného domu, jehož dvorek obklopoval příslovečný plot z bílých latěk. Uprostřed květinového záhonu byl vodotrysk, a nějací postarší manželé na něm zrovna něco kutili. Sára se znenadání zastavila a ohlédla se po nich. Nad střechou stavení se objevil černý stín, jen jako náznak, který však zase okamžitě zmizel. „Počkejte, na minutku se u nich zastavím,” zvolala spěšně. A Přistoupila k plotu a zamávala na ně, aby přišli blíž.

Zbylé sestry na sebe v rozpacích pohlédly, a Damon zavrtěl hlavou. „Nemusíš přece promluvit úplně s každým, kdo bydlí v tomhle městě,” zahučel na ni zezadu. Sára však jeho názor ignorovala a hned se s nimi pustila do konverzace. Damon si povzdechl. Napadlo ho, že snad celý život bude jen chodit za Sá-rou a poslouchat její rozhovory s kdekým, kdo jim přijde do cesty.

„No ne, Sáro! Slyšeli jsme, že jsi se vrátila. Je všechno v pořádku? Neviděla jsem tě, no, počkej, to už budou aspoň dva roky, nebo víc?” obrátila se paní k Sáře a na ostatní Drakeovy sestry aspoň nadšeně zamávala.

„Paní Dardenová, to jsem ráda, že vás vidím. Zrovna jsem obdivovala, jak máte pěkně udělanou zahradu. Přestavovali jste teď někdy dům?”

Dardenovi pohlédli jeden na druhého a pak na Sáru. Pan Darden si odkašlal. „Ano, Sáro. Předělávali jsme obývák a kuchyň. Přišli jsme k nějakým menším penězům, tak jsme se do toho pustili. Už dlouho jsme si chtěli dům vylepšit. No, a teď ho máme konečně přesně takový, jaký jsme ho chtěli mít,” pravil pyšně.

„Máte to tu teď opravdu nádherné,” pochválila upřímně Sára. Mimoděk si však třela zezadu krk a zrakem bloudila kolem střechy. „Vidím, že jste shodili tašky. Budete taky předělávat střechu?”

„V zimě nám do ní začalo zatékat,” vysvětlil pan Darden. „pár měsíců předtím nám spadl strom a jedna větev se zřítila na dům. Od té doby začaly problémy.”

„Vypadá to, že to opravujete sám,” zvídala dál Sára a znovu si přetřela místo vzadu na krku.

Damon natáhl ruku, aby ji tam trošku namasíroval. Na její šíji a ramenou však ucítil takové napětí, že raději ruku zase stáhl a zůstal zticha. Čekal, co přijde.

„Slyšela jsem, že Lance je moc dobrý tesař a umí dělat skvělé střechy, pane Dardene. Je rychlý a za svou práci si ručí. Měl byste si ho na to zavolat místo abyste tam šplhal sám a ztrácel čas, když ho můžete věnovat své pěkné zahradě.” Obrátila se na Damona.

„Víš, pan Darden je vyhlášený zahrádkář. Má tak krásné květiny, že s nimi každým rokem vyhrává místní zahrádkářské výstavy.”

Damon viděl stíny obav v jejích očích. Usmál se na ni a naklonil se, aby ji zlehka políbil na temeno hlavy. Sára se znovu pustila do hovoru s Dardenovými. „Myslím, že Lance by potřeboval práci, takže byste mu tím prokázali laskavost.”

Paní Dardenová poklepala manželovi na paži. „Vidíš, sama ti to pořád říkám. Děkujeme, Sáro, za radu, určitě to tak uděláme, že ano? Stejně jsem měla starosti, když Clyde lezl nahoru a dolů po té střeše, ale on …” neurčitě se odmlčela.

„Nejspíš máš pravdu, Sára,” nečekaně souhlasil pan Darden.

„Myslím, že rovnou zavolám Lanceovi a bude to.”

Sára přikývla s hranou nedbalostí, ale Damon cítil, jak se uvolnila v dosud ztuhlých ramenou. „Už se nemůžu dočkat, až letos na výstavě konečně zase uvidím vaše krásné květiny. Jsem ráda, že vám můžu představit Damona Wildera - to je můj přítel. Koupil si ten starý dům v hanoverském stylu.”

Pěkně se na Damona usmála, aby ho vtáhla do konverzace s Dardenovými. „Vím, že jste pořád na zahradě a kolem domu. Když jste tak často venku, neviděli jste tu náhodou nějaké cizí lidi? Nevyptával se vás někdo náhodou na nás?”

Dardenovi si opět vyměnili pohledy. „Ne, Sáro, nemůžu říct, že bychom si něčeho takového všimli,” zavrtěla paní Dardenová

hlavou. „Ale to víš, my se staráme hlavně o sebe. Vždycky jsme si říkali, že je nejlepší nestrkat do ničeho nos.”

„Samozřejmě,” ubezpečila ji okamžitě Sára. „Jen jsem si říkala, že když jste tak často venku na zahradě, že byste mohli něco zpozorovat a dát mi vědět, kdyby vám něco připadalo podezřelé.”

„Na nás se můžeš spolehnout, Sáro,” horlivě kývala paní Dardenová. „Zrovínka nedávno jsem si koupila nový dalekohled, a když si s ním sednu na verandu, budu mít výhled na celou ulici!”

„Děkuju mockrát, paní Dardenová,” usmála se Sára. „To by od vás bylo moc hezké. No, už půjdeme. Jsme na cestě k Ireně s Drewem.”

Paní Dardenová zmizel úsměv ze rtů. „Ach, to je tak smutné, Sáro. Doufám, že jim budeš umět nějak pomoci. Kdy se vrátí domů Lea? Ta by teď byla nejvíc platná! Jakpak se vůbec má?”

„Lea je právě někde v zámoří, paní Dardenová,” vysvětlila Sára. „Má se dobře, a doufá, že bude moci přijet co nejdříve. Určitě jí povím, že jste se na ni ptala, bude mít radost.”

„Slyšela jsem ty hrozné zprávy o Donně,” ztišila paní Dardenová hlas. „Myslíš, že ji napadli ti cizinci, jak jsi o nich mluvila? Prý jsi na jednoho z nich vystřelila! Já jsem ze zásady proti jakémukoliv násilí, to dobře víš, ale teď ti povím, že doufám, žes mu dala co proto, aby se už nikdy na žádnou ženu neodvážil zaútočit!”

„Donna bude v pořádku,” ujistila ji Sára. „Ale já jsem na nikoho nestřílela.”

Paní Dardenová v odpověď jen poklepala Sáře na rameno a významně pravila: „Chápu, drahoušku. To je dobře.”

Sára se konečně rozloučila. Ještě několikrát se ale otočila a mávala, ale to už ostatní dívky propukly v hurónský smích. Damon však nevěřícně potřásal hlavou. „Tak ona si myslí, žes toho chlapa postřelila. I když jsi jí to vymlouvala, pořád tomu věří!”

„To ano,” připustila Sára a vrhla na Damona přísný pohled.

„Taky asi věří tomu, že mě někdo viděl chodit po vodě. No, a kdo začal roznášet tyhle drby?”

Helena Damonovi útěšně poklepala na paži, aby mu projevila účast i obdiv. „To se ti povedlo, Damone. Škoda, že to nenapadlo mě.”

Kamila jen zaklonila hlavu a pustila uzdu smíchu, až jí dlouhé vlasy vlály ve větru. „To bylo skvělé, fakt! A měl bys slyšet, co se vykládá o tobě! Prý jsi význačný čaroděj, u kterého byla Sára na studiích!”

„No tohle,” podivila se Sára. „Kdyby aspoň říkali, že on studoval u mě! Vidím, že mužský šovinismus žije i v tomto osvíceném století!”

V Damonově nitru se vzedmula vlna radosti. Připadal si jako člen rodiny. Patřil k nim, do hřejivého kruhu smíchu, přátelství a lásky. Už si nepřipadal jako vyděděnec, i když ho takový pocit pronásledoval po většinu jeho života. Vypadalo to, že Sářiny sestry ho bez otálení přijaly mezi sebe, a co víc, dokonce do svých srdcí. V Sářině rodině byla tolerance, přívětivost a vstřícnost tak samozřejmá, jako denní světlo. Uvědomil si, že v posledních dnech už nemyslí tolik na traumata, způsobená minulostí, ale na přítomnost, a dokonce i na budoucnost.

„Líbí se mi, že mě považují za čaroděje,” pochvaloval si.

„Sára říkala, že jsi hrozně chytrý,” poznamenala s obdivem Kamila a nadšeně zamávala na Jonase Harringtona, který kolem nich právě projížděl ve svém služebním autě.

„Co to kruci děláš?” zasyčela na ni Helena a strhla jí ruku dolů. „Nebuď na toho idiota milá! Měly bychom ho nechat sjet s autem do příkopu.”

„Neopovažuj se něco takového udělat,” okřikla ji Sára.

„Myslím to vážně, Heleno! Víš přece, že svůj dar nesmíš využívat pro pomstu! Jenom pro dobré účely, a zvlášť teď.”

„To by ale byl náhodou moc dobrý účel,” bránila se Helena.

„Aspoň by se ten příšerný člověk trochu naučil dobrým způsobům. Vůbec se na něj nedívej. A ty, Damone, se na něj přestaň usmívat. Nechceme přece, aby zastavil na kus řeči.”

Policejní vůz však už přesto právě zastavil u kraje chodníku a Helena si pohrdlivě odfoukla. „No, tak teď vidíte, co jste provedli.” Když Harrington vystoupil z auta, Helena udělala pažemi pohyb do vzduchu. Okamžitě se zvedl vítr, sebral šerifovi z hlavy klobouk a kutálel ho podél příkopu pryč.

„Ohromně vtipné, Panenko,” poznamenal Harrington, když ho zase dohnal. „Potřebovala ses předvést, že jo? Koukám, že ti nestačí pozornost, kterou vzbuzuje ta tvoje hezká tvářička!”

Kamila a Sára hned položily ruce Heleně na paži v uklidňujícím gestu a Sára postoupila o kousek dopředu, aby se postavila mezi svou sestru a šerifa. „Tak co, dostal jsi něco z toho chlapa, co jsi ho dal do vězení, Jonasi?” otázala se co nejpříjemnějším tónem.

Šerif však nepřestával provrtávat chladným pohledem Helenu, ale přesto Sáře odpověděl: „Moc toho neprozradil. Taky se nám zatím nepodařilo vypátrat ty druhé dva, co podle tebe vnikli tehdy v noci na Wilderův pozemek. Měla jsi mě zavolat hned a ne se do toho plést sama.”

Helena se už-už nadechovala k protestu, Damon viděl, jak to v ní vře, ale sestry ji ochranitelsky obstoupily, a ona se zklidnila.

„Máš pravdu, příště bych to udělala přesně tak. Prostě bych tam tři chlapy s namířenými puškami nechala slídit kolem domu a já bych si klidně odešla zatelefonovat. Zatraceně, přece dobře víš, že mobily tady na pobřeží většinou nechytnou signál, že jo?” Sára se však i přes ironii ve svých slovech usmála, aby tak ulomila ostří. „Příště zkrátka poběžím z kopce a zavolám ti, než se pustím do akce.”

Jonášův pohled neopouštěl tvář Heleny. „Jo, tak to, prosím tě, udělej, Sáro.” Sevřel pěsti. „Uvědomil si vůbec někdo z vás, že ji přitom mohli zabít? Víte, jak bych se asi cítil, kdyby přišla o život? Nebo kdybych musel přijít k vám domů a oznámit, že je mrtvá? Já jsem o tom všem hodně přemýšlel!”

„Já taky,” připojil se Damon. „Přinejmenším proto, že kdyby k tomu došlo, Sára by zahynula mojí vinou.” Natáhl ruku a majetnicky ji objal kolem ramenou. „Hrozně mě to vyděsilo.”

Kamila a Adéla si vyměnily krátké pohledy s Helenou. „To mě nenapadlo,” přiznala Kamila. „Vůbec jsem na to nepomyslela.”

„Díky, Jonasi,” nedala se Sára. „Teď mě budou všechny pořád přesvědčovat, abych změnila povolání, až se z toho zblázním. Ale já jsem odborník na bezpečnost.”

„No, možná je to o něco lepší, než být Barbína, ale stejně si myslím, že jsi to tentokrát přehnala,” odpověděl Jonas. „Co takhle knihovnice, to by se mi líbilo víc.”

Helena zaťala zuby a neřekla nic. Náhle se však ulicí prohnal vítr a v divokém poryvu srazil šerifovi z hlavy klobouk a odnesl ho do příkopu. Tam spadl do hluboké louže blátivé vody a zmizel všem z očí.

Harrington jenom skrz sevřené zuby zaklel, obrátil se a zamířil ke svému vozu. Zezadu bylo znát, jak je vzteky celý ztuhlý.

„Heleno,” oslovila Kamila přísně sestru. „To od tebe vůbec nebylo hezké.”

„To jsem neudělala já,” protestovala Helena okamžitě.

„Kdybych mu něco provedla já, tak bych radši zařídila, aby spadl támhle ten starý dub a Harrington zmizel pod zemí!”

Adéla s Kamilou se podívaly na Sáru, ale ta ani nemrkla.

„Radši pojďme, Irena s Drewem už určitě čekají.”

Damon se musel rozesmát. „Vidím, že vás musím všechny pořád hlídat!” Proč mu vlastně přišlo úplně normální, že Drakeovy sestry dokáží ovládat vítr? Dokonce i Harrington to zjevně považoval za běžný úkaz.

Před Ireniným domkem se zastavili. Damon viděl, jak se sestry náhle napřímily v ramenou, jakoby je čekala těžká bitva.

„Sáro, myslíš, že zmůžete pro Drewa něco udělat? Přece mu nemůžete vyléčit tu jeho nemoc, nebo ano?” zeptal se tiše.

V očích se jí objevil smutek. „Ne, i když bych si moc přála, abych měla ten dar. Lea je z nás jediná, která má skutečnou moc uzdravovat. Už jsem viděla, že dokázala pravé zázraky. Jenže ji to strašně vyčerpává a my nejsme moc rády, když to dělá.

Vždycky za to musíme nějak zaplatit, Damone, když užíváme svou moc.”

„Takže nehodláte použít žádné lektvary s ropuchami a dračími játry?” otázal se napůl vážně. Vlastně si je uměl klidně představit, jak na koštěti letí přes noční oblohu.

„No,…” začala Adéla, ale pak se zarazila a přejížděla potměšilým pohledem z jednoho na druhého. „To umíme taky, a taky to děláme, pokud to situace vyžaduje. V Drakeově rodině se dědí starobylá zaklínadla a recepty už stovky let. Radši sice používáme síly, které jsou mimo nás, ale čarování je také pří-pustné.”

„Vždyť mi to nikdy nechcete dovolit,” stěžovala si uraženě Helena.

„Ne, a teď to taky dělat nebudeme,” pevně rozhodla Sára.

„Ale abych ti odpověděla na tvou otázku, Damone. Budeme se snažit správně posoudit situaci, a snad budeme moci dopřát Drewovi nějaký čas navíc. Ovšem pokud je už kvalita jeho života opravdu špatná, pak raději neuděláme nic. Jaký by mělo smysl, kdyby se trápil v bolestech? V takovém případě bychom mu ulehčily jeho utrpení, jak nejlépe bychom mohly, a ostatní bychom nechaly na přírodě.”

„A myslí si Irena, že ho můžete vyléčit?” otázal se ustaraně Damon. Soucítil s nešťastnou matkou, a zároveň si uvědomil, jak strašlivou odpovědnost Drakeovy sestry na sobě nesou. Lidé z městečka si zvykli na jejich zvláštnost a věřili v jejich schopnost konat zázraky.

„Ráda bych v to uvěřila. Kdyby tu byla Lea a ostatní sestry, všechny dohromady bychom mohly opravdu nějak pomoci. Ale za daných okolností můžeme jen zpomalit chod událostí a poskytnout mu trochu víc času. Od Drewa zjistíme, co on sám chce,” vysvětlila vážně Sára. „Budeš muset Irenu nějak zabavit a odvést, aby nás nerušila. Třeba bys jí mohl říct o trochu limonády a její proslavené koláčky, takže by s tebou odešla do kuchyně. Bude plná obav, Damone, takže to musíš nějak zařídit. Potřebujeme na Drewa čas.”

Damona náhle něco napadlo. Opatrně se na Sáru podíval. „A co ty a sestry? Budete zase tak nemocné a slabé, jako minule?”

„Jen pokud na něm budeme pracovat,” pravila. „To pak ale nevím, jak nás odtud dostaneš domů. Budeš asi muset Ireně říct, aby nás odvezla.”

„Měly jsme na to myslet a vzít si auto,” souhlasila Kamila.

„Myslíš, že je to špatné znamení? Možná, že už pro něj nebudeme moci udělat nic…”

„Nesmíš na to takhle myslet, Kamilo,” napomenula ji Adéla.

„Teď jsme se pěkně prošly a příjemně si po cestě popovídaly - i s Damonem. Bude to dobré. Když budeme mít štěstí, přineseme Drewovi víc času, než se objeví i Lea.”

„Lea je na cestě domů?” podivil se Damon.

„To my nevíme, Damone,” protáhla Helena a zvedla významně obočí. „To přece záleží spíš na tobě, ne?”

„Jak by to mohlo záležet na mně?” nechápal Damon.

„Neříkala jsi náhodou, že je to jeden z nejchytřejších lidí na téhle planetě?” škádlila Kamila. „Nevymyslel nějaké to ultratajemství na bezpečnostní systém?”

Damon hleděl na sestry v úžasu a pak se obrátil na Sáru.

„Možná, že ano, ale pokud je něco přísně tajné, jak to, že to ony vědí?”

Helena se zasmála. „Nezlob se na ni, Damone. Sára nám to neprozradila. My sdílíme naše myšlenky, máme takový kolektivní rozum. Neumím ti sice vysvětlit, jak to funguje, ale prostě to tak je. Nikdy tu věc nikomu neřekla, dokonce ani nám ne. Jenže se prostě stalo, že to víme. Ale neboj se, nikdy o tom neřekneme ani slovo!” slíbila, ale pak se škádlivým úsměvem dodala: „Jedině abychom tě pozlobily!”

„No ale pořád nevím, jak to, že záleží na mně, kdy přijede Lea.“

„Vrátí se domů, až se bude chystat svatba,” vysvětlila Kamila vesele.

Kapitola 12

Damon se díval na čtyři pobledlé obličeje kolem sebe. Čtyři Drakeovy sestry ležely na gauči nebo se vysíleně opíraly v křesle a z každého rysu tváře jim vyzařovala nesmírná únava. Pod vlivem jejich vyčerpání se cítil bezmocný a vůbec netušil, co by pro ně mohl udělat. Přijely Ireniným autem, nemluvily a celé se třásly. Byl rád, že se mu je vůbec podařilo dostat domů.

Zazvonil telefon, a jeho řinčení prořízlo naprosté ticho domu na útesech jako ostrý nůž. Sestry se ani nepohnuly, dokonce ani neotočily hlavu po jeho zvuku, a tak se Damon vypravil k přístroji sám. Zvedl sluchátko a opatrně pravil: „Ano?”

Na druhém konci nastalo dlouhé ticho. „Vy musíte být Damon,” ozval se nakonec sametový hlas. „Co jim je? Cítím to na tu dálku až sem.” Hlas však neřekl, kde se to „tam” nalézá. „Vy jste jejich sestra?”

„No samozřejmě,” hlas zněl nyní netrpělivě. „Ela. Jsem Ela.

Tak co se s nimi děje?”

„Byly u Ireny podívat se na Drewa,” vysvětlil Damon, a takřka okamžitě uslyšel z telefonu lehký povzdech úlevy.

„Tak jim udělejte sladký čaj. Je v nádobce v poličce hned nad sporákem, a je na něm nápis MAGIC,” nařídil hlas na druhém konci. Damon si vzal telefon s sebou do kuchyně. „Nasýpejte pár lžiček do konvice a nechte ho chvíli louhovat,” pokračovala Ela v instrukcích. „To jim pomůže. Máte v domě teplo? Jestli ne, tak zatopte - udělejte oheň v krbu a zatopte v kotli, prostě udělejte cokoliv. Kdy bude svatba?”

„Za jak dlouho byste tady mohla být?” zeptal se Damon.

„Víte, že bych se na vás mohla zlobit? Tenhle hořák ne, použijte ten zadní. Ano, to je ta správná nádobka.”

„Sice nevím, jaký je rozdíl mezi hořáky, ale dobrá. Ale proč byste se na mě měla zlobit?” Už se ani nedivil, jak může na dálku

vědět, co právě dělá nebo pod kterým hořákem se chystá zapálit. Bral to prostě jako holou skutečnost.

„Na hořáku samozřejmě záleží, protože se na něj snažím soustředit. A ohledně toho zlobení: myslím, že s vámi přišlo něco, co se nám trochu vymklo z ruky. Já například nemám na hezky dlouho dopředu vůbec v úmyslu hledat si muže, na to mám v životě příliš mnoho práce a muž by mi do toho všeho vůbec nezapadal. Sítko na čaj je v nejspodnějším šuplíku nalevo od dřezu.” Ela hovořila, jako kdyby ho viděla, jak prochází šuplíky a hledá malý cedník.

Dům se otřásl náporem neznámé síly, ale hned se zase rozhostilo ticho. Damonem proběhla vlna znepokojení.

„Co to bylo?” zeptala se Ela, znovu plná úzkosti.

„Nejspíš zemětřesení, nějaké menší. Už jsem postavil vodu na oheň, konvice je připravená a čaj nasypaný - dal jsem tam dvě lžičky. Čichala jste k němu někdy?” Damon byl v pokušení trochu čaje také ochutnat. „Nejsou v něm dračí játra, že ne?”

Ela se zasmála. „Ty si schováváme pro Harringtona. Až se tu zastaví, nasypeme mu je do kávy.”

„Mně je to chlapíka doopravdy líto,” odvětil Damon procítěně.

Překvapilo ho, že čajová konvice začala takřka okamžitě hvízdat, že se už voda vaří. Nalil ji do porcelánové konvičky a obalil utěrkou, aby v ní uchoval teplo. „Opravdu se chystáte jednou porodit sedm dcer?” zeptal se zvědavě, protože se mu nezdálo možné, že by o tom někdo mohl vůbec uvažovat vážně. Úžasné na tom bylo, že dokázal takhle uvolněně mluvit s někým, koho vlastně vůbec neznal.

Dům se otřásl podruhé. Na venkovní zeď škrábala nějaká větev a vydávala přitom strašidelný zvuk. Vítr skučel a otřásal okenními skly.

„Tak to říká věštba,” odvětila Ela a rezignovaně si u toho povzdechla. „Damone, děje se tam něco?”

„Ne, jsou jen hrozně vyčerpané,” odpověděl, a nalil čaj do hrnečků, připravených na tácu. „A dům se pořád třese.”

„Zavěste a zavolejte šerifa!” ozvala se Ela naléhavě. „Udělejte to hned!”

Když uslyšel náhlou úzkost v jejím hlase, po zádech mu přejel mráz. K čertu se všemi těmi jejich bláznivými nesmysly. Nic strašného se tu přece neděje. Nebo ano?

Psi začali výhružně vrčet. Byli venku na oploceném dvorku, ale útočili na vchodové dveře. Vrhali se na ně svými těly tak zuřivě, až dřevo hrozilo, že se rozskočí na třísky. Damon udělal, co Ela žádala, a zavolal šerifovi o pomoc.

Nikdo ani nevykřikl. Většina žen by v takové situaci začala ječet, ale Drakeovy sestry ne. Když přinesl podnos s čajem do obýváku, seděly tiše na židlích a pohovkách a zdálo se, že si dvou mužů s namířenými pistolemi uprostřed pokoje ani nevšimly. Ačkoliv Damon jindy tváří v tvář zbraním a hrozícímu násilí začal panikařit, tentokrát zůstal naprosto klidný.

Věděl, že jsou to zabijáci. Věděl, co se od nich dá čekat. A tentokrát také věděl s naprostou jistotou, že nedovolí, aby sestrám jakkoliv ublížili. Bylo to jenom na něm. Bylo mu úplně jedno, jestli přitom sám zemře, ale přál si, aby sestry mohly žít dál. Na nich tady záleželo, jedině na nich. Musí zůstat naživu.

Damon položil tác na konferenční stolek a podal každé z nich hrnek s čajem. Pak se teprve obrátil k těm dvěma. Pamatoval si je do nejmenších detailů. Chlap s poraněním na čelisti byl ten, který ho s takovým potěšením mučil. Damon byl šťastný, že se mu podařilo udeřit ho svou holí takovou silou, až mu přerazil sanici.

Pozvolna se připravoval na konfrontaci. Ti muži už zavraždili člověka kvůli znalostem, jež Damon nosil v hlavě. Jeho samotného zmrzačili a změnili mu tak celý život. A teď stáli přímo tady, v Sářině domě, což už samo o sobě bylo svatokrádežné. Dovnitř se dostali zjevně zasouvacími skleněnými dveřmi, které teď zůstaly dokořán otevřené.

Moře, na něž tak bylo vidět, se zdálo klidné, ale Damon dobře viděl, jak se v dálce už sbírají malé vrcholky zpěněných vln a s rostoucí silou se blíží k pobřeží. Cítil, jak se v něm zvedá neznámá síla - pouto, jež ho prostřednictvím Sáry spojuje s

ostatními ženami Drakeova rodu. Milovaná, tajemná Sára. Čekal, zatímco sestry upíjely čaj. Hrál o čas, a přesně věděl, co udělá.

„Vypadá to, že vy dva si prostě nedáte pokoj,” oslovil konečně oba muže. Udělal dva kroky vpravo, blíž k Sáře, a natočil se k ní trochu bokem, aby mohla vidět malý revolver, který měl u sebe. Našel ho v tajné zásuvce příborníku, jak mu poradila Ela. „Copak nemáte nějakou rodinu a domov, kam byste šli?”

„Drž hubu, Wildere. Víš dobře, proč jsme tady. A teď máme někoho, na kom ti záleží. Řekl bych, že když jí dáme pistoli k hlavě, tak nám pěkně povíš, co chceme vědět.”

Damon pohlédl přes hovořícího muže na bouřící moře. Vítr bičoval hladinu takovou silou, až se proměnila ve vřící kotel bílé pěny. Vlny se zvedaly stále výš. Psi pořád vztekle vrčeli a doráželi na spodní část dveří. Damon si s pohledem dál upřeným do vzdáleného bodu klidně prohrábl vlasy a čekal. Sestry si znovu usrkly horkého sladkého čaje, který jim měl přinést novou energii. Jeho tělem náhle projela vlna síly, silnější než poprvé. Tehdy si všiml, že se kolem obou mužů začaly mihotat dva podivné stíny, pohybující se sem a tam. Temný kruh obklopil nejdřív jednoho z nich, a pak spolknul i toho druhého. Nehmotné stíny začaly nabývat lidské podoby.

„Nedali byste si také trochu čaje?” promluvila Sára zdvořile.

„Můžeme vám nabídnout!”

„A posaďte se,” přidala se pohostinně Kamila. Mírně se přitom přesunula. Pohyb byl téměř neznatelný, ale přesto se tak dostala mezi ústí namířené zbraně a tělo Heleny.

„Tohle je pistole, žádná hračka,” vyštěkl ostře muž s přeraženou čelistí. „A tohle taky není žádná party!” Pak se ale odporně usmál na svého komplice. „Když o tom ale tak přemýšlím, tak až bude po všem, mohli bychom si jednu nebo dvě ty holky vzít pro zábavu s sebou, co říkáš?”

Sára se zatvářila znuděně. „Očividně ani jeden z vás tuhle akci nevymyslel. A neumím si ani představit, že by to byl ten třetí z vás, co sedí v městském vězení. Kdo si, proboha, jenom mohl najmout takovéhle komiky na věc, která se týká státního tajemství? To je úplně směšné. Máte snad nějaké problémy s vaším šéfem a ten se rozhodl se vás zbavit?”

„Máte pěkně proříznutou hubu, dámo, tak si dejte pozor, aby tahle pistole nevystřelila dřív, než se nadějete.”

„Dejte si přece jenom s námi kapku čaje. Přinejmenším snad k sobě můžeme být slušní, ne?” navrhla sladce Adéla. Promluvila zvláštním zpěvným hlasem, jež okamžitě připoutal pozornost všech přítomných. Zdálo se, že útočníci dokonce uvažují o jejím návrhu. „Jestli tady máme být nějakou dobu pospolu, tak si můžeme dát pěkně čaj a trošku se vzájemně seznámit.”

Vzduch, který do pokoje táhl otevřenými dveřmi, náhle začal vonět. V té čerstvé vůni bylo moře, sůl a daleký prostor, a ještě něco nedefinovatelného navíc. Oba muži se zatvářili zmateně, poplašeně zamrkali a omámeně se dívali jeden na druhého. Ten s přeraženou sanicí spustil pistoli a pokročil kupředu k podnosu s čajovou konvičkou.

Kamila nepohnutě hleděla na vchodové dveře, soustředěná především na kliku. Sára nespouštěla oči z obou útočníků. Čekala. Číhala. Jako pravá lovkyně, aspoň Damonovi tak náhle připadala. Naslouchala. I on pak zaslechl vzdálený nápěv, nesený sem větrem přes moře. Hudbu větru. Jemnou melodickou píseň, vzývající přírodní živly. Kolem mužů se dál stahovaly temné stíny.

Helena natáhla ruce dozadu v půvabném, elegantním pohybu. Poryv větru, který se okamžitě zvedl, vtrhnul do pokoje se silou vykolejeného vlaku. Muži zakolísali pod jeho náporem, který z nich divoce rval šaty. Zástrčka na domovních dveřích povolila, a dveře se pod tíhou psů rozlétly dokořán. Zvířata vlétla dovnitř s vyceněnými zuby a zježenou srstí. Damon jenom zamrkal, když ve stejnou chvíli spatřil, jak číhající stín přeskočil jednomu z mužů na záda a pevně k němu přilnul.

Sára se také pohnula. Vrhla se po útočnících a jednoho z nich zasáhla nízko vedeným nůžkovým kopem. Muž se zapotácel a vrazil do druhého, až ho srazil na zem. Zadunělo to, jak se při pádu udeřil do hlavy o židli. Sára natáhla ruku. Damon jí okamžitě hodil připravený revolver, a ona ho bezpečně chytila.

Muž se zraněnou sanicí vstal. Povalil židli, ale vytasil přitom druhou pistoli. Damon se pokusil vykopnout mu ji svou zdravou nohou, ale to už Sára vystřelila. Tři rány rychle za sebou muže odhodily dozadu, pryč z Damonova dosahu. Pak skočila k druhému, chladnokrevně mu přitiskla revolver ke spánku a přiměla ho zůstat ležet na podlaze. „Radím vám, abyste se ani nehnul,” nařídila, a pohledem přitom sledovala prvního útočníka, na něhož vystřelila. Helena a Adéla už byly u něj a pokoušely se jej oživit. Temný stín se teď kradl pryč od něj. Namáhavě se přitom vlekl, jakoby táhl něco těžkého… Sára poznala, že už ani její sestry nemohou změnit to, co právě udělala. Přejela si rukou čelo a rychle mrkala, aby zahnala slzy, které se jí tlačily do očí.

Kamila posbírala pistole, a Adéla uklidnila psy. Stačilo jí k tomu pouze položit jim dlaně na hlavu.

„Je mi to líto, Sáro, omlouvám se,” vydechl Damon.

„To se nemělo stát,” hlesla nešťastně. Cítila se strašně. Nebylo důležité, že je ten muž chtěl všechny pozabíjet, ani to, že Smrt konečně dostala svou vytouženou oběť. Hrozné bylo, že někomu vzala život.

Místností se opět prohnal vítr. Tentokrát to byl čerstvý vánek, s nímž přilétla i známá melodie. Zlehka Sáru ovanul a polaskal, a ona zvedla hlavu. Unaveně se usmála na své sestry. „Heleno, jdi se podívat ven. Rytíř právě přijíždí. Pusť ho i s ostatními dovnitř a nedělej přitom nic, čeho bys později litovala.”

Helena protočila panenky, vzdorně předupala přes celý pokoj a znechuceně nakopla do holeně ležícího muže, jehož Sára stále držela v šachu. „Tak to teda pěkně děkuju. Teď se budu muset podívat na toho skunka už podruhé za jediný den. To je víc, než dáma může snést.”

Adéla se naklonila kupředu, až měla obličej ve stejné výšce, jako Sářin vězeň. „Vy mi teď určitě budete chtít říct, pro koho pracujete, že ano?” otázala se opět tím zvláštním, zpěvavým hlasem, který zněl sladce a hypnoticky a přitom nepřipouštěl odpor. Hleděla mu přímo do oči a nedovolila mu tak se ani pohnout. Čekala na odpověď. Čekala na pravdu.

Helena už mezitím vyšla ze dveří, aby přivítala Jonase Harringtona: „Poněkud pozdě, jako ostatně vždycky, že? Pořád ještě jsi se nezbavil toho starého zlozvyku chodit všude pozdě, jako když jsi byl ve škole. To sis dal pokaždé záležet, aby ses ráčil dostavit aspoň deset minut po zvonění!” Ruce měla přitom v bok a pohazovala hustou hřívou dlouhých světlých vlasů, až jí poletovaly kolem ramen jako sluneční záře. „Tehdy to bylo jenom dětinské, ale dnes je to přímo trestuhodné!”

Jonas postoupil blíž k ní, až ji zastínil svým o tolik mohutnějším tělem. „Tebe už dávno měl někdo ohnout přes koleno a pořádně ti nasekat,” pravil tak tiše, že to nemohl zaslechnout nikdo jiný, a bez dalších slov prošel dovnitř. Jen když ji míjel, na okamžik po ní hodil pohledem, který doslova pálil.

Všechny ostatní ženy v místnosti ztuhly a pohledem provázely Jonase. Helena jen němě vztáhla ruku v tichém doznání, že ho provokovala. Otevřela dveře dokořán, aby vpustila dovnitř i ostatní policisty, a pak odvedla psy do ložnice. Damon si všiml, že už se odtud nevrátila.

Sestry byly totálně vyčerpané. Damon doufal, že už brzy všichni ostatní opustí dům, aby jim mohl uvařit další čaj, zabalit je do přikrývek a skrýt je před zvědavýma očima ve chvílích, kdy jsou očividně tak zranitelné. To bylo teď nejdůležitější.

Počkal se Sárou, zatímco se jí policisté znovu a znovu vyptávali dokola na stejné věci. Mezitím se dostavil také lékař. Ohledal mrtvolu, nechal ji odnést, a pak vyšetřovací tým konečně opustil dům.

Všechno trvalo tak dlouho, protože každá z dívek musela podat vlastní výpověď. Damonovi to připadalo jako celá věčnost, než byli zase v domě sami. Nejdříve se obrátil k Adéle: „Děkuju mockrát. Nevím tedy, jak se ti z něj povedlo dostat to jméno, ale věřím, že teď už bude snadné dostat všechny, kteří po mně šli.”

Adéla zavřela oči a unaveně si položila hlavu na opěradlo křesla. „Potěšení bylo na mé straně. Mohl bys, prosím, zvednout ten telefon? A řekni Ele, že jsem moc unavená, než abych s ní teď mluvila, ale že jsme všechny v pořádku.”

„Telefon přece nezvoní,” chtěl namítnout Damon, ale stejně už mířil do kuchyně, aby ho zvedl. Samozřejmě, že nezvonil. Zatím. Ale brzy bude. A také, že ano. Damon tedy ujistil Elu, že je teď už všechno v pořádku, a že sestry rozhodně neopustí.

Zdálo se mu, že uběhly ještě celé hodiny, než se konečně zase ocitl o samotě se Sárou. Se svou Sárou. Než jí konečně zase mohl vzít obličej do dlaní a celý jej zlíbat se vší něžností, jíž byl schopen. Pak promluvil: „Prošel jsem něčím hrozným, temným zlověstným stínem. Byl pořád se mnou, byl ve mně, ale teď už je konečně pryč. Vím, že to zní směšně, Sáro, ale cítím se tak lehce, jakoby ze mě spadlo obrovské těžké břemeno. Že mi rozumíš, co ti chci říct?”

„Ano,” odvětila prostě.

Pohledem majetnicky ohledával její tvář. „Vypadáš tak vyčerpaně! Odnesu tě do postele, ale nemusíme se milovat, jestli jsi moc unavená.”

Dokázala se trošku usmát. „Bude úplně stačit, když mě necháš na podlaze. Jdu prostě spát.”

Pomalu ji vedl přes vstupní halu ke schodům do patra.

„Helena má ten pokoj ve vížce, odkud se dá vyjít na balkón, že ano?”

Sáru očividně potěšilo, že si to Damon zapamatoval.

„Přitahuje ji moře. Vítr a déšť také. Je ráda tady nahoře, odkud na všechno dobře vidí. Jsem ráda, že to chápeš.”

Stoupal po schodech těsně za ní, připravený okamžitě ji chytit, kdyby snad padala. Připravený okamžitě vykonat cokoliv, aby ji ochránil. „Překvapilo mě, když jsem u vás v domě pocítil sílu, ale prostě to tak bylo. Jsem vědec a ničemu z toho vlastně nevěřím. Nic z toho, co ty a tvoje sestry děláte, mi vlastně vůbec nedává smysl. Zatraceně, nevím ani, jak bych popsal tebe - a to přitom vím, že jsi skutečná.”

„Zůstaň tu se mnou celou noc, Damone,” poprosila tiše Sára.

„Jsem hrozně utahaná, úplně vyřízená. Když jsi se mnou, nepřipadám si tak ztracená.”

„Měla bys mě radši vyhodit,” odpověděl upřímně. „Jenže já tě fakt miluju a chci, aby sis mě vzala. Nechci, abychom se někdy odloučili.”

„Cítím to stejně jako ty, Damone,” vydechla Sára. Vrazila do svého pokoje a dopadla rovnou na obrovskou postel s nebesy. Uložila se na ni a čekala, až se Damon přijde natáhnout vedle ní. Vypadala přitom tak nádherně, že to pro něj byl nejkrásnější pohled na světě.

Okna ložnice vedla k moři. Damon jimi viděl tmavě modrou vodní hladinu, na níž se vlny vysoko vzpínaly, klesaly, pospíchaly ke břehům a zase se vracely zpět, tak jako tomu bývalo už odpradávna. V srdci i v mysli se mu rozhostil mír. Z různých stran k němu doléhal lehký tichý smích. Naplňoval vzduch a přinášel do domu radost a život. Sára se vrátila, Sára byla zase doma. A Damon se vrátil domů s ní.