Christine Feehan

Drake 02. Zimní soumrak

Soumrak před Vánocemi

Heather King a Rose Brungard

Temný soumrak před Vánocemi, kdy nic už nesmí být jinak,

než já teď budu chtít

V těžítku sněží mlha halí celou zem

zem, co mrtvě spí tu pod sněhem

Z tajemství mrazí a led pálí chladno, že byste se báli. Když strhnu pečeť rozjařen

Věnec, co měl přinést radost letěl pryč. Jen strach a žalost smí teď vládnout všem

Sladký sen město spalo V bezpečí se kolébalo

Noční můry náhle vzlétly výš Ovládly tu bezpečnou skrýš

Teď pravý čas přišel pro mé dary Jen hledejte! A kdybyste se ptali, Tak mlha s pískem napoví.

Když milenci pod jmelím pak stáli Strach a hrůza jak oheň vzplály Kde klid a mír už nebydlí

Krev rudá na běloučkém sněhu, domky svítí, svíčky hoří, dětské oči štěstím září

Necítíte snad tu něhu?

V mrtvé noci jen hvězdy horce plály Půlnoční zvony k lásce zvaly Tam, kam jen mrtví nemohou

A pod hvězdami zářivými Nové děsy se rozpoutaly

k mé potěše pak všechny hnaly

Do punčošek pověšených Přidám strach všem poděšeným

S děsivou září svíce plály Plakaly vosk a zvolna tály

Můj poslední dar, ten víc napoví Pro nejmilejšího synka sladké cukroví

Dívej se, ty, co všechno víš Jen to ne, že mě se nezbavíš

Skutky dokonány

Má pomsta je i odpuštění

Těm dvěma, co už navždy se milují.

(Verše obou autorek jsou strašidelnou verzí klasické vánoční básně, kterou zřejmě v roce 1822 napsal americký autor a lingvista Clement Clarke Moore. Od té doby je součástí amerických vánočních tradic a v mnoha rodinách dodnes patří k svátečním zvyklostem, že si předčítají tuto báseň nahlas.

Poté, co ji otiskl oblíbený časopis New York Sentinel, se stala populární v celé zemi a významná je i tím, že změnila podobu vánočních symbolů. Do té doby Santa Claus, patron dětí, neměl ani sáně, ani žádné soby! – pozn. překl.)

Kapitola 1

Temný soumrak před Vánocemi, kdy nic už nesmí být

jinak, než já teď budu chtít.

„Buď zticha. Nech si to pro sebe,“ opakoval Danny Granite polohlasem jako zaříkávadlo. Seděl přitom v dodávce a upřeně pozoroval svého staršího bratra, jak si pečlivě vybírá biorajčata ze stánku se zeleninou starého pana Marse. Pohledem zkontroloval, zda je klíč v zapalování a motor běží, takže bratr bude jenom moci skočit dovnitř a vypálit s autem pryč. Danny se vyklonil z okénka, s hranou srdečností zamával na starého stánkaře a zavolal na bratra:

„Hýbni sebou, Matte, nebo tady chcípnu!“

Matt se na něj v odpověď ušklíbl. Podal starci pár bankovek, sebral pytlík s rajskými a sladce se na něj usmál: „Pěkné vánoce, pane Marsi. Máme je tu ani ne za dva týdny. Už se moc těším na letošní jarmark!“

Danny zaúpěl. Staříkovi přeletěl přes obličej temný stín.

Ježaté obočí se svraštilo do přísné čáry, vztekle něco zavrčel a uplivl si na zem. Úsměv na tváři se Mattovi rozšířil do klukovského úšklebku a honem pospíchal k otevřeným dveřím dodávky. Než skočil za volant, stačil ještě otočit knoflíkem autorádia a z reproduktorů okamžitě začala hlasitě vyřvávat melodie Rolničky, rolničky.

„Honem pojeďme, Matte,“ zabručel nervózně Danny a z okénka vyhlédl dozadu ke stánku se zeleninou. „Už si na nás chystá munici. Tys mu prostě musel popřát k Vánocům, že jo? Dobře víš, jak ten jarmark nesnáší. A musí ti být jasné, že pustit mu tuhle písničku je jako nasypat sůl do otevřené rány!“

První rajče přisvištělo k zadnímu sklu dodávky právě ve chvíli, kdy Matt šlápl na plyn a motor zařval, z výfuku se vyvalil kouř a pneumatiky rozvířily prach. Rajče dopadlo s vražednou přesností a šťáva, zrníčka i dřeň se rozplizly po skle. Než dodávka opustila parkovací místo a zamířila na ulici, dopadlo na ni několik dalších dobře mířených střel.

Danny vyštěkl na bratra: „Proč jsi mu proboha přál k Vánocům? Každý tady ví, jak Mars Vánoce nenávidí. Loni při půlnočním průvodu dokonce nakopal pastýřovi! A teď bude ještě nakvašenější než kdykoliv jindy. Kdybys neřekl to slovo, tak jsme mohli letos vyváznout bez problémů, ale takhle bude chtít sáhnout k odvetě!“

Mattova mohutná ramena se otřásala smíchem. „Jestli se dobře pamatuju, tak ten pastýř jsi byl loni ty. Nic moc ti ale přece neudělal, Daníčku. Takový malý kopanec do holeně ti udělá jenom dobře! Posiluje to charakter!“

„Tobě to připadá vtipné, protože to nebyla tvoje holeň,“ namítl dotčeně Danny a přitom si třel nohu pod kolenem; ten kopanec cítil ještě i po roce.

„Potřebuješ trochu otlouct,“ zhodnotil situaci Matt. Zamířil na silnici, která se táhla a kroutila jako tenká stuha mezi útesy nad mořským břehem. I když znal cestu víc než dobře, serpentiny mu nedovolovaly jet rychle. Projel ostrou zatáčkou a nadjel si před tou příští, kde se vozovka zvedala vzhůru a zároveň skoro otáčela do protisměru. Zprava se vypínaly kopce jako vysoká hradba, porostlá smaragdově zelenou trávou a záplavou divokých rostlin, jejichž barvy skoro braly dech. Nalevo se vinula úzká stezka mezi skalami strmě spadajícími k nedozírným dálkám modrého oceánu, kde se čeřily bílé čepičky bouřících vln.

„Panebože, to je přece Kamila Drakeová,“ ozval se Danny nadšeně a ukázal na ženu na koni, která se k nim blížila úzkou stezkou podél silnice.

„To nemůže být ona.“ Matt spěšně stáhl okénko, vysunul krk a bezostyšně zíral ven. Z jezdkyně, celé oblečené v bílém, byla vidět pouze záda a husté kaštanové vlasy, do nichž slunce házelo narudlé odlesky. Srdce mu začalo bušit. V ústech měl sucho.

Jedině Kamila Drakeová si dokázala vyjet na koni v bílém oblečení tak blízko prašné silnice. Musí to být ona. Ubral plyn, aby se mohl lépe podívat a zároveň začal otáčet knoflíkem rádia, aby ho ztlumil.

„Matte! Koukej se, kam jedeš,“ vyjekl Danny a snažil se přidržet. Vůz sjel ze silnice, zamířil přímo do trávou zarostlého příkopu a konečně se zastavil. Oba bratři se náhlým nárazem zády zabořili do sedadel, kam je vtlačily bezpečnostní pásy.

„Zatraceně!“ zařval Matt a hned se obrátil k Dannymu: „Není ti nic?“

„Ne, jsem v pořádku, ty troubo pitoměj, sjel si zase ze silnice, protože jsi čuměl na Kamilu Drakeovou. Jsem celý polámaný! Budu potřebovat krční límec a myslím, že jsem si dokonce zlomil i malíček,“ natáhl k němu Danny ruku a s hlasitým naříkáním se držel za zápěstí.

„Hele, sklapni,“ okřikl ho zhurta Matt.

„Matthew Granite! Dobré nebe, jsi zraněný? Mám s sebou mobil, můžu zavolat pro pomoc.“ Kamilin hlas zněl tak, jak si jej stále pamatoval. Jemně a melodicky, snad přímo stvořený pro dlouhé romantické noci mezi saténovými pokrývkami. Matt otočil hlavu, aby na ni lépe viděl. Aby se do ní mohl vpít pohledem. Už to byly dlouhé čtyři roky, co spolu naposledy mluvili. Teď stála vedle jeho dodávky, otěže volně přehozené přes ruku a v obrovských zelených očích se jí zračily obavy.

Nedokázal si pomoci, ale musel ocenit neposkvrněnou dokonalost její pleti. Perfektní krása. Působila tak hebce, že měl chuť sjet jí prstem po tváři, aby vyzkoušel, jaká je na dotek.

„Nic mi není, Kamilo,“ podařilo se mu jen zázrakem najít hlas.

Připadalo mu, že mu jazyk přischnul k patru. „Asi jsem se snažil obrátit nějak moc rychle,“ vysvětloval trochu zbytečně.

Z Dannyho strany dodávky se ozvalo výsměšné odfrknutí.

„Jel jsi pomalu jako želva. Jenom jsi se prostě nekoukal, kam míříš.“

Špička Mattovy boty přistála bolestivě na bratrově holeni a Danny opět vydal skřek, při němž vstávaly vlasy na hlavě.

„Ani se starýmu Marsovi nedivím, že tě loni nakopl,“ napomenul bratra polohlasně.

„Danny, ty máš nějaké zranění?“ Kamilin hlas zněl úzkostně, ale její okouzlující spodní ret se zvlnil, jako by se chtěla rozesmát.

Matt chtěl dostat Kamilu pryč z dosahu poznámek svého bratra, a tak se rozhodl vystoupit z vozu. Opřel se do dvířek větší silou, než bylo třeba, ty se s hlasitou ránou otevřely a zastavily se prakticky přímo o Kamiliny nohy. Uskočila dozadu, kůň se poplašeně vzepjal a Danny, k čertu s ním, se rozesmál jako hyena.

Matt jen něco zahučel. Vždycky to dopadlo stejně. I když byl několikrát vyznamenaným rangerem americké armády, i když mnoho let sloužil při tajných misích, kdy jeho život závisel na fyzických schopnostech a chladném úsudku. Před Kamilou se pokaždé předvedl jako naprosté nemehlo a neotesanec. Stál vedle ní jako velká hromada neštěstí, připadal si neohrabaný jako slon.

Zato ona působila vždycky dokonale. Upravená, půvabná, nastrojená. Přesně jako teď, hezky oblečená do bílého a s vlasy větrem rozházenými do přitažlivého účesu. Byla to jediná osoba na světě, která ho dokázala připravit o rozvahu a zároveň ho rozpálit – to vše pouhým úsměvem.

„Opravdu se Dannymu něco stalo?“ zeptala se Kamila a otočila se k dodávce, zatímco se snažila uklidnit znervóznělého koně. To Mattovi poskytlo lepší pohled na její postavu. Vpíjel se do ní a lačným pohledem přejížděl po ladných křivkách.

Vždycky se mu moc líbilo, když ji mohl pozorovat zezadu. Nikdo se neuměl pohybovat tak sexy jako ona. Přesto působila slušně a spořádaně, i s tou svou vyzývavou chůzí a s vlasy, jež by si každý muž přál nechat stékat po kůži po celou noc. Mattovi se jen tak tak podařilo potlačit zaúpění. Jak to, že nevěděl o jejím návratu do města? Jak to, že to ani nevycítil? Jeho radar prostě asi zaspal.

„Dannymu nic není, Kamilo,“ ujistil ji.

Přes rameno na něj vrhla rychlý úsměv a v očích se jí přitom zajiskřilo.

„Kolik dopravních nehod už jsi měl, Matte? Připadá mi, že při všech těch řídkých příležitostech, kdy jsem tě během několika posledních let viděla, se ti vždycky povedlo to svoje ubohé auto nabourat.“

Byla to sice pravda, ale mohla za to právě ona. Kamila Drakeová fungovala jako katalyzátor, který u něj vždycky spolehlivě spustil sérii podivných náhod. Za normálních okolností mu šlo skoro všechno dobře. Jenže jakmile u toho byla Kamila, dokázal sotva souvisle promluvit.

Kůň se netrpělivě pohnul, aby naznačil, že vyžaduje Kamilinu okamžitou pozornost. To poskytlo Mattovi čas, aby si uvědomil, že má plátěnou pracovní košili a džíny pokryté prachem, pilinami a stříkanci cementu a ten propastný rozdíl, který tvoří vedle jejího neposkvrněného bílého oblečení. Začal ze sebe špínu oklepávat, až se zvedl šedivý oblak a Kamilu, která se právě obrátila zase k němu, zahalil od hlavy k patě. Několikrát delikátně zakašlala, přehnaně mávala rukou před obličejem a mrkala dlouhými řasami, aby se jí prach nedostal do očí. Další výsměšný signál se ozval z Dannyho směru.

Matt na bratra vrhl pohled, kterým mu věštil okamžitou smrt, a pak se zase otočil ke Kamile. „Vůbec jsem netušil, že ses vrátila. Místní klepy tentokrát totálně zklamaly,“ pravil omluvně. Inez z obchodu s potravinami se sice zmínila, že se vrátila Sára i Helena s Adélou, tedy tři z jejích šesti sester, ale o Kamile nepadlo ani slovo.

„Sára přijela na návštěvu a sám víš, jak to u nás v rodině chodí – scházíme se, jak jen to jde,“ vysvětlila mu s pokrčením ramen. Tak obyčejné jednoduché gesto, ale u ní působilo zatraceně sexy. „byla jsem zrovna v Londýně, připravovala jsem si tam podklady pro svou knížku, další thriller,“ zasmála se zlehka. Zvuk jejího smíchu se mu dostal rovnou pod kůži a způsobil v jeho těle zajímavou reakci. „Londýnské mlhy jsou výbornou inspirací pro strašidelná vyprávění. Před tím jsem byla na Borneu.“ Kamila cestovala po celém světě, hledala témata a psala podle nich své skvěle se prodávající romány o záhadných vraždách. Vypadala tak půvabně, až ho bolelo se na ni jenom dívat. Byla dokonalá a on si v její přítomnosti vždycky připadal jako naprostý primitiv. Působila nesmírně sexy a vzbuzovala v něm touhu zachovat se jako neandrtálec, přehodit si ji přes rameno a odvléct si ji do soukromí svého doupěte. „Sára se zasnoubila s Damonem Wilderem,“ prohodila, znovu pootočila hlavu ke koni a konejšivě jej popleskala po šíji. „Už jsi se s ním setkal?“

„Ještě ne, ale vím to, každý o tom mluví. Nikdo přece nečekal, že by se Sára chtěla vdávat.“

Matt hladově sledoval, jak se jí slunce odráží ve vlasech a polibky svých paprsků z nich dělá zářivou záplavu hedvábného pokušení. Pohledem pak sjel k její ruce na koňském krku a s úlevou zaznamenal nepřítomnost prstýnku.

Danny si významně odkašlal. Vyklonil se z okénka dodávky a připomněl svou přítomnost. „Moc kecáš, brácho,“ pronesl hlasitým šepotem.

Matt nezaváhal ani na okamžik a bez prodlení kopl do dvířek, až se zavřely s hlasitým třeskem. „Zdržíš se tentokrát na návštěvě dlouho?“ otázal se a

napětím zadržel dech, jakou asi dostane odpověď. Danny se hlasitě zařehtal, což celou situaci jen dál zhoršilo.

Matt vyslal k nebi tichý slib, že jejich rodiče budou mít ještě do konce dnešního dne o jednoho potomka méně.

„Vlastně jsem se zrovna rozhodla, že tady zůstanu a udělám z Mořského ráje svoji hlavní základnu. Koupila jsem ten starý mlýn u útesů nad Lachtaní jeskyní. Mám plán, že ho zrestauruji a udělám z něj knihkupectví s kavárnou. Celý dům bych tak zmodernizovala, abych v něm mohla bydlet. Už jsem unavená z toho věčného trmácení po světě. Ráda bych se už vrátila domů.“

Kamila se usmála a odhalila tak dokonalé bílé zuby, které se skvěle odrážely od dokonalé pleti jejího obličeje. Matt od ní nemohl odtrhnout zrak. Civěl a země se mu pod nohama zachvěla. Jen tak stál a hloupě se usmíval nad představou, že by Kamila bydlela v jejich městečku napořád.

Na obloze se objevil stín, černé čmouhy, svištící a vířící v temném kotli mraků, které okamžitě překryly slunce. Odněkud se ozval ojedinělý skřek racka, a pak nad jejich hlavami celé hejno ptáků opakovalo varovný křik. Matt byl tak pohlcený kouzlem Kamilina úsměvu a ani nepostřehl, že se země opravdu chvěje a nejde jen o jeho představu, kterou v něm vyvolala. Kůň poplašeně udělal několik kroků, až se nebezpečně přiblížil k silnici. Ve strachu pohazoval hlavou tak silně, že Kamilu málem odtáhl s sebou. Matt rychle natáhl ruku, popadl uzdu do ruky a zvíře zadržel. Druhou rukou objal Kamilu kolem pasu a přitiskl její drobné tělo k sobě, aby nespadla do zející průrvy v zemi, jež se otevřela pár metrů od nich a rychle se šířila směrem k jejím nohám. Matt ji vyzvedl do vzduchu a přenesl ji pryč od hluboké praskliny. Táhl ji i s koněm několik metrů, kam prasklina v půdě nedosahovala. Byla jen pár palců široká, ale zato dost hluboká a hodně dlouhá – táhla se skoro až k mořskému břehu.

„Danny, jsi v pořádku?“ zavolal na bratra.

„Jo, dobrý. To byla ale pořádná slupka!“ ozvala se odpověď.

Kamila se tiskla k Mattovi a drobnýma rukama mu svírala ramena. Slyšel, jak hlasitě vtáhla dech, což popřelo její nevzrušené chování, ale nevykřikla. Půda se přestala chvět, a tak ji Matt opatrně postavil na zem, ale stále ji nepouštěl. Cítil, jak je úžasně teplá a jemná, a že voní čerstvými květinami. Naklonil se blíž, až se drsnou bradou dotkl jejího temene a vdechoval tu vůni.

„Dobrý, Kamilo?“

Přikývla stejně nevzrušeně jako vždycky a polohlasem uklidňovala poplašeného koně. Nic ji nevyvedlo z míry. Ani zemětřesení, a už vůbec ne Matt Granite. „Ano, zažili jsme zřejmě menší otřesy půdy,“ podotkla. Vzhlédla nahoru k bouřlivě se prohánějícím mrakům a starostlivě se zamračila.

„No, myslím, že to bylo dost silné. A ta díra se otevřela zatraceně blízko tvých nohou.“

Kamila dál konejšivě poplácávala zvíře po krku a zdálo se, že si vůbec nevšímá toho, že ji Matt pořád drží a tiskne ji tak ke koňskému boku. Viděl, jak se jí chvějí ruce a jak se snaží sebrat a obdivoval ji ještě víc. Nastavila tvář větru. „Miluju mořský vánek. Jakmile ho ucítím na tváři, hned vím, že jsem zase doma.“

Matt si odkašlal, aby si pročistil stažené hrdlo. Kamilin profil byl nádherný. Vlasy, zcuchané větrem, měla vyčesané do slušivého uzlu, což odhalovalo půvabnou šíji. Když se otočila, přes tenkou látku blůzy se jí rýsovala ňadra, pevná a kulatá, a tak vyzývavá, že Matt měl co dělat, aby se nesklonil a nepřitiskl ústa na bílou hebkou látku. Pokusil se pohnout, ale vůbec se od ní nedokázal odtrhnout. Něco ho k ní poutalo, přitahovalo jako magnet. Půvabem i jemnými, ale plnými tvary mu vždycky připomínala baletku. Vzduch v plicích mu jakoby hořel a v hlavě mu zvláštně hučelo. Třikrát se pokusil otevřít ústa, než se mu podařilo vydat ze sebe souvislá slova. „Jestli jsi to s tou modernizací mlýna myslela vážně, Kamilo, tak nezapomeň, že naše rodina má stavební firmu.“

Probodávala ho pohledem svých ohromných očí. „Pamatuju se, že jste všichni bývali stavaři. Už tehdy mi to připadalo jako úžasně zajímavé zaměstnání.“ Natáhla se a vzala ho za ruce. Měl velké drsné dlaně, plné mozolů, a její ruka, drobná a hebká, se v nich skoro ztrácela. „Vždycky se mi hrozně líbily ty tvoje ruce, Matte. Když jsem byla holčička, přála jsem si mít taky takové velké dlaně.“ Její slova i dotek mu přeběhly po těle jako žhavé plamínky. Zároveň však zaslechl, jak se z místa, kde seděl jeho mladší bratr, ozvalo posupné odfrknutí a možná dokonce i chechot. Nakonec Danny promluvil: „Se mi zdá, brácho, že už ji držíš nějak moc dlouho! Zem se přestala třást už dávno!“

Matt byl příliš velký gentleman, aby připomínal bratrovi, že to Kamila právě drží jeho. Pohlédl jí dolů do tváře a shledal, že se jí pleť zbarvila jemným odstínem červeně. Váhavě se jí pustil a o kousek ustoupil. Závan větru jí zcuchal prameny vlasů, ale vypadala pak ještě svůdněji. „Promiň, Kamilo. Bylo to po dlouhé době poprvé, co s námi země takhle silně otřásla.“

Zajel si prsty do tmavých vlasů a dychtivě hledal, co by řekl zajímavého, aby ji ještě chvíli zdržel. V hlavě měl však prázdno.

Totálně prázdno.

Kamila se otočila zpět ke svému koni a Matta se začalo zmocňovat zoufalství. Byl už dávno dospělý muž, úspěšný ve své práci, vědělo se o něm, že je skvělý návrhář a většina žen by si s ním s největší radostí něco začala. Kamila však jen klidně vzala uzdu, naprosto nevzrušená jeho přítomností. Žádná slabá kolena, nic. Rukou si otřel pot, jenž se mu z ničeho nic vyrazil na čele.

Zůstala mu na něm po ní špinavá šmouha.

„Kamilo,“ oslovil ji něžně.

Danny vystrčil hlavu z okénka. „Budeš chtít pomoci s přestavbou toho mlýna, Kamilo? Matt je náhodou na tyhle věci docela machr. Sice očividně neumí řídit a jak slyšíš, neumí ani mluvit, ale přestavby a modernizace mu teda jdou, to zase jo.“

Kamile se zablesklo v očích. „Byla bych hrozně ráda, Matte, ale nechci zneužívat naše přátelské vztahy. Muselo by to být jako každá jiná obchodní zakázka.“

Matt si hned uvědomil, že o nich promluvila jako o přátelích.

Mluvili spolu vlastně jen málokdy, s výjimkou let na střední škole, když do sebe náhodou někde vrazili. Představa, že by se stali „přáteli“, se mu náramně zamlouvala. Kdykoli se ocitl blízko ní, každá buňka jeho těla měla okamžitě pohotovost. Bylo to pokaždé úplně stejné už od dob, kdy ještě chodila do školy a on už studoval první rok na vysoké. Kamila v něm vzbuzovala jednoznačně ochranitelské pudy, ale po pravdě řečeno měl nejvíc práce s tím, aby ji ochránil před sebou samým a svým zájmem.

Pro muže jako Matt to bylo ponižující. Tajné fantazie ho pronásledovaly ve všech zemích, kam ho služba zavedla.

Vyplňovaly jeho dny a noci v pouštích i pralesech a provázely jej i v těch nejhorších situacích. Stačila vzpomínka na ni a rázem jak ve snu se ocitl znovu doma. Jako dospělý muž, který bojoval v několika válkách, měl za sebou natolik životních zkušeností, aby pociťoval dostatek sebedůvěry a dokázal lehce a přirozeně promluvit s kteroukoliv jinou ženou. Jedině před Kamilou měl jazyk jako svázaný. Rád by přijal její přátelství. Přinejmenším by to mohl být jakýsi začátek. „Řekni si, kdy chceš, abych to přišel obhlédnout, Kamilo, a já si podle toho přizpůsobím program. Být svým pánem má svoje výhody!“

„Tak dobře. Beru tvou velkorysou nabídku a ptám se, jestli bys tam mohl zajet se mnou a podívat se na to hned zítra odpoledne. Byla bych ráda, kdybych mohla začít ten svůj plán uskutečňovat co nejdřív. Myslíš, že by sis to takhle narychlo mohl zařídit? Jenom se ptám!“

„Zní to dobře. Vyzvedl bych tě zítra u vás doma tak kolem čtvrté. Bydlíš přece pořád se sestrami ve vašem domě nad útesy?“

Kamila přikývla a ohlédla se k silnici, kde se k zaparkované dodávce blížilo šerifovo auto. Matt jí stále visel pohledem na tváři, zčásti proto, že z ní prostě nedokázal odtrhnout zrak. Mile se usmívala, dokonce přátelsky, ale on věděl dřív, než se tam podíval, že mužem, který vystoupil z šerifova vozu, je Jonas Harrington. Myslel si, že zná Kamilu a všechny výrazy jejího obličeje dost dobře. Nebylo by divu – po tolika letech pozorování a pokukování po ní. Teď viděl, že Kamila se sice usmívá, ale trochu ztuhla. Před Jonasem reagovala pokaždé takhle, a ostatní sestry také. Poprvé se tomu musel podivit.

„No, Kamilo, koukám, že jsi způsobila další nehodu,“ prohlásil Jonas místo pozdravu. Potřásl Mattovi rukou a přátelsky ho plácnul po zádech.

„Tyhle Drakeovic holky mají schopnost způsobit zmatek všude, kam přijdou,“ mrknul spiklenecky na Matta.

Kamila jen pozvedla obočí. „Tohle říkáš už od doby, co jsme byli dětmi.“ Jonas se natáhl přes křoví a ledabyle políbil Kamilu na tvář.

Mattovi se někde uvnitř jako černý stín pohnulo cosi temného a vražedného, jehož povahu raději nezkoumal. Schválně položil majetnicky Kamile ruku na rameno.

Jonas však jeho řeč těla klidně ignoroval. „A to samé ti budu říkat, až ti bude osmdesát, Kamilo. Kdepak jsou ostatní?“

Rozhlížel se kolem, jako by čekal, že zpoza vrcholku kopce vyklušou všechny sestry.

„Vypadáš nějak nervózně, Jonasi,“ usoudil Danny v bezpečné vzdálenosti v dodávce. „Copak hodláš vyvádět dneska? Chceš snad zatknout Helenu a pod nějakým smyšleným obviněním strčit ji i s tím jejím pěkným zadkem do vězení?“

Zmlknul hned, když po něm Kamila vrhla pohled. Od moře zavanul čerstvý vítr a přinesl s sebou vůni i chuť slané vody.

„Netušila jsem, Danny, že se tak zajímáš o anatomické detaily mojí sestry,“ podotkla nevzrušeně.

„Ale běž, Kamilo. Helena je přece kočka, každého chlapa musí zajímat její anatomie,“ trval Danny zatvrzele na svém.

„Jo, kdyby přece nechtěla, aby se na ni dívali, tak proč by teda dovolovala každému reportérovi na celém světě, aby ji fotil?“ přidal se i Jonas. „A jen tak pro tvou informaci – já si teda rozhodně nemusím vymýšlet žádná obvinění, když budu chtít Helenu zatknout,“ dodal s temným zamračením. „Vlastně bych ji měl stíhat hned za dva případy neslušného obnažování. Na obálce toho nablýskaného magazínu, co se prodává u Inez v krámě, je vyfocená…nahá!“

„Není vůbec nahá. Má na sobě plavky, Jonasi, a přes ně ještě pareo,“ zněla Kamilina odpověď, pronesená stejně vyrovnaným tónem jako obvykle. Matt však zpozoroval, že sevřela ruku, v níž třímala uzdu, až jí zbělely klouby prstů. Postoupil ještě blíž k ní, aby se postavil mezi ni a šerifa.

„Mohla si přece na sebe vzít slušné jednodílné plavky vcelku a na to třeba koupací plášť, dlouhý až ke kotníkům. A nemusela taky dělat ty stupidní pózy, na které se všichni koukají s vyvalenýma očima a…“ přerušil Jonas řeč uprostřed věty, když k nim znovu zavál silný poryv svištícího vzduchu, tentokrát přinášejícího změť šepotu listí a kapek mořské vody. Klobouk mu odlétl z hlavy a vítr ho odnášel daleko od nich. Pak změnil směr a zamířil zpět nad oceán po vlnách valících se pryč od pobřeží.

Chvílemi nesl vichr klobouk s sebou, otáčel jím nad útesy a pak jej upustil zpět do zpěněných vln.

Jonas se vztekle otočil za ním a pak vyslal pohled k rozlehlému domu tyčícímu se v dálce nad skalami. „Zatraceně, Heleno! Za tu dobu, cos přijela domů, je tohle už třetí, o který jsem přišel,“ vykřikl rozlíceně do větrného víru.

Nastalo krátké ticho. Matt si odkašlal. „Jonasi, já bych neřekl, že tě odtud může slyšet.“

Jonas se otočil k němu. „Ale může! No že jo, Kamilo? Však ona přesně ví, co teď říkám! Ale klidně jí ještě vyřiď, že tohle už přestává být sranda. Už by těch hrátek s větrem mohla fakt nechat.“

„Ty věříš všemu, co o Drakeových sestrách lidi říkají, viď, Jonasi?“ prohodil Danny, a napodobil tak úvodní větu ze Stmívání.

Matt shlédl dolů. Ruka, v níž Kamila svírala uzdu, se chvěla.

Položil na ni svou dlaň a pomohl jí přidržet koně. „Moc rád s tebou zítra zajdu do toho mlýna, Kamilo. Nechceš, abych tě tam svezl?“

„Díky, Matte, to by bylo prima.“

Ani se nezdržoval tím, že by nastavil ruku, aby jí pomohl do sedla. Místo toho ji do něj prostě zvedl. Byl vysoký a mohutný a dostat ji na koňský hřbet pro něj bylo snadné. Usadila se, jako by se tam narodila, ztělesněná elegance a rafinovaný půvab.

Dokonalá jako všechny sny, a stejně tak nedosažitelná. „Tak se uvidíme zítra. Vyřiď ode mne pozdravy sestrám!“

„Vyřídím, Matte. A ty zase pozdravuj rodiče. Ráda jsem tě viděla, Danny.“ Chladným pohledem přelétla Jonase. „S tebou se určitě uvidím doma, že?“

Jonas pokrčil rameny: „Já beru svou práci vážně, Kamilo.“

Matt sledoval, jak odjíždí, dokud mu nezmizela z očí za zatáčkou. Teprve pak se obrátil k šerifovi. „Co to mělo zatraceně být?“

„Však víš, jak mě všech těch sedm Drakeovic holek dokáže pokaždé vytočit,“ odpověděl Jonas. „Mohl bych ti vykládat o všech problémech, co s nimi jsou. A ty mě kvůli nim pořád napadáš! No –“ zašklebil se ďábelsky a ukázal přitom prstem na dodávku, „není to snad už třetí nehoda, kterou jsi měl, když se v okolí vyskytla Kamila? Už bys měl vědět, co tím myslím.“

Jonas a Matt Granite vedle sebe vyrostli, spolu chodili do školy, pak společně vstoupili do armády, stali se rangery a bojovali bok po boku. Jonas věděl, jaké city Matt chová ke Kamile. Nebylo to žádné tajemství. Matt neuměl před rodinou a přáteli své city příliš skrývat. Zvlášť ne před Jonasem, který odešel z armády dva roky před ním, a Matt ho od té doby na dálku neustále bombardoval dotazy, co Kamila dělá, kde právě je a zda je ještě pořád svobodná. Už to byly tři roky, co se Matt také vrátil ze služby ve zbrani domů, a od té doby doufal, že se sem vrátí napořád i Kamila.

Danny se zahihňal. „Pamatuješ si, Jonasi, jak jednou, když jste byli na vysoké, shodil tátovu dodávku do potoka a jen tak tak, že zůstala viset na skále? No, a nebyla u toho tehdy taky Kamila?“

Matt se jen zhluboka nadechnul. Před šerifem svého bratra prostě zabít nemohl, i když tou rukou zákona byl právě Jonas.

Když tehdy naboural otcovo auto, které si půjčil bez dovolení, Kamile mohlo být tak kolem patnácti let, takže byla ještě vlastně příliš malá, aby po ní koukal student vysoké školy. Proto mu z toho bylo dodnes trapně, že bratr a Jonas vědí, proč vlastně boural. Samozřejmě, že znal Drakeovy sestry, ty přece znal v městečku každý, ale nekoukal po nich. Jen do chvíle, než spatřil Kamilu. Sbírala u potoka ostružiny, ve vlasech jí zářilo slunce a přitom se na něj dívala obrovskýma jako moře zelenýma očima.

Podruhé havaroval před čtyřmi lety. Přijel domů na propustku a byl tak zaujatý Kamilou, procházející se společně se sestrami po chodníku, aniž by si uvědomil, že parkuje s matčiným autem před betonovým zátarasem. Místo aby couvnul, vyrazil kupředu…

Raději teď předstíral, že si nevšímá bratrova žertu a obešel vůz, aby obhlédl vzniklou škodu. „Řekl bych, že to půjde vyjet, ani mě nebudeš muset tahat.“

„Koukám, že jsi rozčílil starého Marse,“ podotknul Jonas a ukázal na rozplizlá rajčata na zadním skle.

„Znáš přece Matta, nedal si ujít příležitost, aby dědkovi nepopřál krásné Vánoce,“ vykoukl Danny ven z otevřených dvířek. „Vždycky ho pořádně dožere přesně před jarmarkem. Dělá to každý rok. Když mně máma jednou dala masku malého bubeníčka, Mars mi sebral paličky, rozlámal je na kousky a pak po nich skákal. Ostatním bráchům se taky stalo něco podobného, ale já z toho mám trauma. Mívám noční můry, že po mně bude zase dupat!“

Jonas se rozesmál: „Mars je sice pořádný podivín, ale jinak je neškodný. A navíc rozdává většinu svého zboží lidem, kteří jsou potřební. Nosí je osamělým matkám nebo starším dvojicím. A taky živí toho Ruttermyerovic kluka, co má Downův syndrom a dělá pro kdekoho všelijaké podřadné práce. Dokonce přemluvil Donnu, aby poskytla tomu klukovi pokoj hned vedle toho jejího obchodu s dárkovými předměty, a taky vím, že mu přispívá na placení nájmu.“

„Jo, jasně, v jádru je to vlastně dobrák,“ přitakal Matt posměšně. „Jenom prostě nenávidí Vánoce.“ Kývl hlavou k opačné straně dodávky. Oba muži k ní přistoupili, začali odstraňovat bláto a špínu a tahat, dokud se jim nepovedlo uvolnit nárazník zabořený do travnatého břehu.

„Nelíbí se mi, když říkáš, že Kamila a její sestry jsou nějaké divné,“ pravil Matt klidným hlasem, ale on a Jonas byli přáteli už tak dlouho, že v něm šerif rozeznal varovný tón.

„No, nebudu se přece tvářit, že jsou stejné jako každý jiný, dokonce ani kvůli tobě ne,“ odbyl ho Jonas. „Drakeova rodina je přece zvláštní. Mají mimořádné schopnosti a ty využívají ve prospěch všech, kteří to potřebují. Přitom vůbec nemyslí na sebe ani na svou bezpečnost. Já na ně dohlížím, ať se

jim to líbí nebo ne. Sára Drakeová se před pár týdny málem nechala zabít. Helena, Kamila i Adéla byly u toho a taky mohly přijít o život.“

Matta jeho slova zasáhla jako rána přímo do žaludku. Srdce mu v hrudi divoce poskočilo. „O Sáře jsem to už slyšel, ale neměl jsem ponětí, že u toho byly i ty ostatní. Co se vlastně stalo?“

„Abych to vzal zkrátka, tak šlo o to, že Wildera nějací lidé pronásledovali až sem k nám. Chtěli od něj nějaké informace, které jim nemohl dát nikdo jiný než on. Podílel se totiž na vývoji unikátního obranného systému našeho státu a vláda jej chtěla za každou cenu zachránit. Protože Sára pochází odtud z Mořského ráje, bylo pochopitelné, že ji sem federálové poslali, aby ho hlídala. Ti útočníci ho už předtím jednou dostali. Zabili přitom jeho asistenta jemu přímo před očima a jeho samotného mučili. Proto teď chodí o holi. Když pak byl jednou na návštěvě v domě u Drakeů, vloupali se tam, ozbrojení po zuby a málem tam všechny pozabíjeli, jen aby získali ty informace, po kterých šli.“

Vztek v Jonasově hlase byl stále zřetelnější.

„Nikdo mi neřekl ani slovo o tom, že tam byla také Kamila! Věděl jsem, že Sára hlídá Damona Wildera a že jde o nějakého experta na bezpečnostní otázky, který se dostal do potíží, ale…“

Mattův hlas se zvolna vytratil. Pohlédl vzhůru směrem k domu na útesech. Celý zářil vánočními světly. Vedle něj stála vysoká, pěkně rostlá jedle, plná ozdob a blikajících světýlek, i když slunce ještě nezapadlo. Při tom pohledu se Matta zmocnil zvláštní poklid a pocit, že všechno bude v pořádku. Sestry Drakeovy byly pro městečko pravým požehnáním. Pohledem sjel od domu směrem k Lachtaní jeskyni. Nad malou zátokou se vznášel podivný mrak a zvolna se snášel k břehu.

Jeho tvar zaujal Mattovu představivost. Připomínal mu otevřenou černou tlamu se zejícími čelistmi, mířící přímo na ně.

„Všechny mohly přijít o život,“ opakoval znovu Jonas.

„Drakeovy holky si toho na sebe berou zkrátka moc, a nikdo se neobtěžuje zamyslet se nad tím, co je to stojí.“

„Nikdy jsem nad tím takhle nepřemýšlel, Jonasi, ale teď, když to říkáš, si to uvědomuji. Už jsem skutečně viděl, jak zůstaly zcela vyčerpané a bez energie, když se někomu snažily pomáhat, jak to dělají vždycky,“ souhlasil Matt, ale při řeči neodtrhnul zrak od oblohy. Pozoroval racka, jak se zoufale snaží uletět z cesty pomalu se sunoucímu mračnu. Ostře rozrážel vzduch a divoce plácal křídly. Z mořské hladiny se začaly zvedat chuchvalce husté mlhy a zvolna se plazily k pobřeží. „Možná bychom si všichni měli víc všímat toho, co se s nimi děje,“ zamumlal tiše, spíš sám k sobě než pro uši druhých.

V těžítku sněží

Mlha halí celou zem

Zem, co mrtvě spí pod sněhem

Kapitola 2

Kamila se zhluboka nadechla smíšené vůně skořice a jehličí a zamířila do kuchyně. Melodie vánočních koled zněla po celém domě na útesech a společně s vůní čerstvě napečeného cukroví a voňavých svíček vytvářela neopakovatelnou atmosféru.

„To zpívá Julie?“ zeptala se sester a bokem se pohodlně opřela o vyřezávanou dřevěnou skříň, aby si hudbu víc vychutnala.

„Kdy vlastně nahrála vánoční album? Vůbec jsem o tom nevěděla!“ Helena Drakeová se k ní obrátila s čajovou konvicí v ruce.

Záplava jejích plavých vlasů se na okamžik zaleskla v posledních odlescích zapadajícího slunce, svítícího sem velkým obloukovým oknem. „Jé, Kamilo, neslyšela jsem, že jsi už přišla z koupelny. Myslela jsem si, že jsem tu sama, ve svém hezkém malém světě. Julie to cédéčko poslala jako překvapení. Nezapomněla ale přitom upozornit, že se nesmí dostat k nikomu mimo rodinu!“

Obě se láskyplně zasmály. „Julie a ta její kapela! Umí zazpívat prostě úplně všecko, od folklóru po blues, od rocku po rap, ale přitom nechce, aby se o tom někdo dozvěděl. Myslím, že si zakládá na své pověsti rebelky. Neřekla náhodou, jestli se jí podaří přijet domů na Vánoce? Vím, že jsou na turné.“

Helena pozvedla tvář, rozzářenou úsměvem. „Udělá, co může, aby tu byla. Už se nemůžu dočkat, až ji zase uvidím. Nějak se při těch našich cestách pořád míjíme.“

„Doufám, že tu bude co nejdříve. Popovídat si telefonem prostě není úplně stejné, jako když můžeme být doopravdy zase spolu.“ Kamila si zastrčila neposlušný pramen vlasů za ucho. „A co táta s maminkou? Už s nimi někdo mluvil? Přijedou taky na Vánoce?“

Helena zavrtěla hlavou. „Posledně jsem jenom slyšela, že nás všechny moc objímají a posílají nám pusu, a že si lebedí v té jejich horské chatičce ve Švýcarských Alpách. Lea se u nich na skok zastavila, než zase pokračovala zpátky do Konga. Taky ale říkala, že na Vánoce přijede sem domů. Táta s mámou prý slíbili, že příští rok budou s námi.“

Kamila se něžně usmála a naklonila se, aby si přivoněla k nádobce se sypaným čajem. „Taťka s mamkou jsou pořád jako dvě hrdličky. Co je to za čaj, co budeš vařit?“

„Měla jsem chuť na něco s trochou levandule, ale můžu udělat cokoliv jiného. Co budeš chtít ty.“ Helena si Kamilu zblízka prohlédla. „Myslím, že bychom si mohly dát heřmánkový. Na uklidnění, víš?“

Kamila se usmála. „Připadá ti, že potřebuju trochu zklidnit?“ Helena přikývla a odměřila čajovou směs do malé konvičky.

„Tak vyprávěj,“ pobídla sestru.

„Potkala jsem Matthewa Granitea a jeho bratra Dannyho,“ začala Kamila. Snažila se, aby to znělo nedbale, ale celá se přitom chvěla. Takhle na ni působil jedině Matt. Jedině Matt ji uměl rozechvět, i když nikdy přesně nechápala, čím to vlastně je.

„Matthew Granite? Hned se mi zdálo, že je to on,“ podotkla Helena a se zájmem a účastí velikýma modrýma očima zkoumala sestřinu tvář. „A jakpak se choval?“

Kamila pokrčila útlými rameny. „Skvěle. Vstřícně. Hned mi nabídl pomoc. Půjde se podívat se mnou na ten starý mlýn a chce mi pomáhat s jeho opravou.“ Vždycky se ráda dívala na svou mladší sestru. Helena nebyla pouze hezká – byla úchvatně krásná, exoticky krásná! Měla dokonale stavěnou tvář, rámovanou záplavou světlých, téměř platinově blond vlasů, neuvěřitelně dlouhé řasy a svůdné rty. Její krása prostě zářila na dálku.

Kamila však byla přesvědčená, že Helenina výjimečná krása vychází především z jejího nitra. Sledovala půvabné pohyby jejích rukou, jak chystala čaj. „Matt je vždycky ochotný pomoci každému,“ povzdechla si.

Helena se natáhla a s pochopením jí sevřela rukama dlaně.

„No a bylo to stejné jako pokaždé?“

„Jestli myslíš, že u toho byli jeho bratři a pořád se něčemu smáli, tak tentokrát u toho byl jenom jeden. Danny.“ Trošku zrůžověla. „Ale máš pravdu. Pokaždé, když se potkám s Granitovic kluky, všichni se jenom chechtají. Vůbec nechápu proč. Není to tak, jako když jsi ty pohromadě s Jonasem. Matthew mě nepopichuje. Vždycky je hrozně zdvořilý, ale já mám na jeho rodinu zřejmě nějaký humorný vliv. Snažím se pokaždé ze všech sil zůstat klidná a slušná, ale ti jeho bratři se tak chechtají, že mám sto chutí jít se podívat někam do zrcadla, jestli nemám na zubech zbytky špenátu nebo tak něco. Matthew se na ně podívá, jenže to jenom přitáhne pozornost ke všem těm pitomostem, co před nimi předvádím.“ Stiskla Heleně prsty a pak její ruce pustila.

„Byla jsem osprchovaná a převlečená, ale když jsem se vrátila domů, byla jsem zase celá špinavá. Chudák Matthew se zrovna vracel z práce, trochu se oprášil a já jsem musela o dva kroky ustoupit. No a když se snažil otevřít dveře dodávky, ukázalo se, že jsem přesto byla ještě moc blízko…“

„Jé, Kamilko, to je mi tedy líto. Co se stalo?“ ptala se Helena a v její tváři se zrcadlilo pochopení pro sestřino trápení.

Kamila pokrčila rameny. „Ty dveře mě málem přerazily vejpůl, a on se mi zase musel omlouvat. On se mi vlastně chudák pořád jenom omlouvá, celou dobu. Určitě si přeje, aby mě už nikdy nemusel vidět.“

„To určitě není pravda,“ zavrtěla Helena rozhodně hlavou.

„Vím jistě, že byl na tebe vždycky moc milý.“

Kamila si vzdechla. „Obě dvě dobře víme, že Matthew Granite by se na mě pořádně nikdy ani nepodíval. Je to nezkrotný chlap, pěkně drsný, a je blázen do nebezpečí. Na střední škole i na vysoké dělal každý sport, který se namanul, a pak se dal k rangerům. Zajímala jsem se, co tyhle oddíly dělají. Už to jejich heslo je docela hrozivé. Vrhají se do nejhorší bitevní vřavy, nikdy nezradí své přátele a do všeho jdou na víc než na sto procent. Podle toho hesla správný ranger v boji nezná slovo „vzdát se“, ani tehdy, když zůstane naživu jako jediný.“ Kamila se skoro otřásla.

„Je to drsný chlapík a provádí pěkně divoké věci. Jemu se určitě líbí ženy, co lezou po horách a nebojí se žádného nebezpečí. Copak si mě umíš představit při něčem takovém?“

„Kamilo,“ pravila Helena měkce, „je přece docela možné, že už se teď trochu zklidnil a usadil. Dal se k nim, pomáhal při tom jejich zachraňování světa, ale pak už se přece vrátil domů a teď pracuje v jejich rodinném podniku. Mohl se přece změnit.“

Kamila se přiměla k letmému úsměvu. „Muži jako Matt se nikdy nemění, Heleno. Prostě ti říkám, jak to je, a je to strastiplná historka. Skončili jsme ve chvíli, kdy tam k nám přijel Jonas, a že zase musel mít ty svoje obvyklé poznámky o divných Drakeových sestrách, to je ti určitě jasné. Honem taky připomenul, že jakmile jsem u toho já, pokaždé se něco příšerného stane. A to víš, že to celou tu situaci jedině zhoršilo.“

Znovu si povzdechla. „Snažila jsem se tvářit, jako že mi to vůbec nevadí, ale Mattovi určitě bylo zřejmé, že to tak není.“

„Jonas Harrington by si zasloužil spadnout do moře a potkat tam pěkně vyhladovělého žraloka,“ podotkla Helena, a sundala hvízdající čajník ze sporáku. Nalila vroucí vodu do konvice.

Každým pohybem vyzařovala pobouření nad tím, jak se Jonáš Harrington opovážil říct něco, co Kamilu rozhořčilo. Dokonce i voda v malé konvičce z čínského porcelánu rozhněvaně bublala a prskala a vycházela z ní bohatá pára. Kamila přikryla otvor v konvičce dlaní, aby se voda uklidnila, a zeptala se: „Ty ses byla podívat venku?“

Helena nevzrušeně přikývla. „To zemětřesení mě vyrušilo. Cítila jsem, jak se pod zemí něco děje. Nevím, čím bych si to vysvětlila, ale dost mě to vylekalo. Seděla jsem tady doma, poslouchala jsem Juliino vánoční cédéčko – však víš, jak moc miluju Vánoce, a pak jsem pocítila, jak se země otřásá. Jenže skoro zároveň s tím se pod zemí dělo ještě něco jiného. Připadalo mi to, jakoby

se odtud zvedla nějaká temná síla. Věděla jsem, že sis vyjela na koni, a tak jsem vyšla ven. Chtěla jsem se ujistit, jestli se ti nic nestalo.“

„Určitě jsi vnímala ten vítr, který vál od moře,“ pohlédla na ni tázavě Kamila. Opřela se bokem o kuchyňskou linku. „Já jsem ho vnímala taky.“ Zamračila se a prsty nervózně zabubnovala na vykachlíkovaný pult.

„Něco jsem cítila, Heleno. V tom větru jsem cítila něco starého a hořkého.“

„Zlo?“ nadhodila Helena.

Kamila zvolna potřásla hlavou. „Nejsem si jistá,“ uhnula s odpovědí.

„Možná. Vážně nevím. Co myslíš ty?“

Helena se opřela o dokonale vyleštěný dřez. I tak obyčejný a nevědomý pohyb v jejím podání působil půvabně jako balet.

„Doopravdy nevím, Kamilo, ale nic dobrého to nejspíš nebude. Od té chvíle, co se země otřásla, jsem neklidná, a když jsem se podívala na mozaiku, zjistila jsem, že se tam nad zemí objevil temný stín. Skoro jsem si ho ani nevšimla, protože se pohyboval a nezůstával na jednom místě.“

Kamila pohlédla na podlahu v předsíni. Jejich babička tam kdysi společně se svými šesti dalšími sestrami vytvořila mozaikový obraz. Sedm sester, sedm žen nadaných kouzelnou mocí tehdy stvořilo věčný obraz nekonečně krásy. Pro většinu lidí to byl pouze zvláštní druh podlahy, ale Drakeovy sestry dokázaly z pohybu stínů, jež se na mozaikovém obraze neustále měnily, vyčíst mnoho věcí z budoucnosti.

„To je ale hodně zvláštní, že ani jedna z nás nedokáže přesně určit, zda jde o zlo nebo ne,“ zamyslela se Kamila. Pokrčila rameny, přešlápla a zhluboka se nadechla vůně borovic a skořice.

„Tu vánoční vůni já prostě miluju,“ pravila pak, a úsměv jí zalil obličej.

„Ty se snažíš změnit téma,“ odhadla ji Helena a v hlase se jí ozval laškovný tón. „Tak jen hezky povídej, copak se stalo potom?“

„Když to zemětřesení začalo, Matt mě chytil, abych neupadla. No a pak jsme tam tak spolu stáli, i když už otřesy skončily.“

Ušklíbla se na sestru. „Je hrozně silný. To si vůbec neumíš představit. Ten chlap je prostě samý sval. Divím se, že jsem se nadšením prostě nerozpustila a neproměnila v loužičku u jeho nohou! Ale to víš, snažila jsem se tvářit klidně a vyrovnaně.“

Helena dělala, že omdlí. „Tak to bych si tedy přála vidět. Matthew je děsně sexy, i když je to takový neandrtálský neotesanec. Musela jsem vyjít ven těsně po tom, protože jsem pak hned viděla tu slizkou ropuchu, jak si to tam přihasila v tom svém šerifském autě.“ Potěšeně se zaculila. „To je ale škoda, že se zrovínka zvedl vítr a odnesl mu jeho úžasný klobouček přímo do moře.“

„Měla by ses stydět, Heleno,“ hubovala ji naoko Kamila.

„Jonas to přece myslí dobře. Jenom je zkrátka zvyklý, že ho všichni kolem poslouchají na slovo, a fakt je, že když u nás v Mořském ráji nastanou nějaké

problémy, pokaždé jsme v tom namočené my. A tebe začíná těšit, že ho můžeš trápit.“

„A proč by se mi to nemělo líbit? Vždyť on mě takhle mučí už celou spoustu let!“ V Helenině hlase zazněl tón skutečné bolesti, že Kamila sestru honem objala kolem pasu, aby ji trochu utěšila.

Jonas je všechny znal už od doby, kdy byly děti, a nikdy nedokázal Helenu pochopit. Byla sice nesmírně krásná a mimořádně inteligentní už od mala, ale mimo domácí prostředí trpěla strašlivou stydlivostí. Ostatní sestry musely použít svá kouzla už na to, jen aby ji každý den dostaly do školy. Jonas byl však přesvědčený, že je namyšlená a povýšená, a přitom ve skutečnosti šlo o to, že mezi lidmi skoro nedokázala nahlas promluvit.

„No, když se to tak vezme dohromady, tak to byl vlastně docela dobrý den. Tobě se podařilo připravit Jonase o další klobouk, a mně se povedlo dostat se k tělu nejpřitažlivějšího muže v celém Mořském ráji,“ zhodnotila nakonec situaci Kamila.

Ještě jednou sestru rychle objala, pak si nalila do hrnku čaj a vydala se s ním do obývacího pokoje.

Helena ji následovala. „Tak co, už jsi odeslala svůj rukopis?“ zeptala se.

Kamila přikývla. „Už je to hotové. Tajemné vraždy vyvolají chaos v malém městečku na pobřeží. Zapomněla jsem dát zpátky pokličku na čajovou konvici. Byla bys tak hodná a dala ji tam?“

Helena se podívala směrem ke kuchyni a zvedla paže.

Když se Kamila ohlédla, poklička už bezpečně spočívala na konvici. „Díky, Helenko. Musím říct, že Jonas mi poskytl neocenitelnou pomoc, když jsem si dělala předem poznámky.“

„Já vím, ale ne abys mu kvůli tomu nějak zvlášť fandila.“ V Heleniných velkých modrých očích se zrcadlil smích. „Snaží se dělat se před tebou hezký, abys mě donutila přestat mu dělat problémy s těmi jeho milovanými klobouky.“

Vtom se otevřely domovní dveře o obě sestry se okamžitě otočily. Stála tam Adéla Drakeová, drobná dívka s tmavýma očima a bohatými rudozlatými kadeřemi, spoutanými do silného ohonu, spadajícího na záda. Tvář měla zrůžovělou a oči se jí leskly. Jak zahlédla sestry, propukla v slzy.

„Adélko!“ Helena honem postavila čajový hrnek na naleštěný konferenční stolek a hnala se k ní. „Co se děje? Ty přece nikdy nepláčeš.“

„Ztrapnila jsem se veřejně před tváří celého výboru pro vánoční jarmark,“ pravila Adéla zničeně. Vrhla se do hlubokého křesla, stočila nohy pod sebe a rukama si zakryla obličej. „Už se tam před nimi nikdy nemůžu ukázat.“

Helena s Kamilou se rychle přemístily k jejímu křeslu a z obou stran ji objaly. „Neplač, Aduš. Co se tedy stalo? Všechno se přece dá napravit. Určitě to nebude tak zlé, jak se zdá.“

„Je to tak zlé. Je to strašné!“ mumlala Adéla skrz dlaně.

„Náhodou jsem použila hlas. Nedávala jsem pozor, nesoustředila jsem se. Bylo to zemětřesení, a já jsem z něj byla hrozně rozrušená, protože jsem pod zemí cítila ještě něco. Věděla jsem, že se pod povrchem cosi pohybuje a hledá to cestu ven. Cítila jsem to.“ Adéla se rozplakala ještě usedavěji. Byla přesvědčená, že ze všech darů, jež Drakeovy sestry dostaly, je nejhorší ten její. Její hlas měl sloužit k tomu, aby z lidí okolo vždy dostala pravdu.

Když byla malá a neuměla ještě přesně odhadnout tón ani vyznění svých slov, mívala s ním velké potíže a spolužáci ji kvůli tomu neměli v lásce. Donutila je tím totiž často vyzradit na sebe leccos doma i ve škole. Adéla spustila dlaně z tváře a zahleděla se na sestry smutným pohledem. „Pro tohle není žádná omluva. Nejsem už přece žádný puberťák. Vím, že si musím pořád dávat pozor.“

Helena s Kamilou si vyměnily dlouhé pohledy, plné obav.

„My jsme vycítily ten stín pod povrchem také, Adélko. Obě nás to hrozně znepokojilo. Ale co se tedy stalo na té schůzi?“

Adéla si přitáhla nohy blíž k tělu. „Zrovna jsme projednávali vánoční představení.“ Položila si bradu na kolena. „Cítila jsem pohyb pod zemí a náhle jako by nás začala zaplavovat nějaká temnota. Nenapadlo mě nic lepšího, než chtít hned v tu chvíli slyšet pravdu.“ Přikryla si uši rukama. „Tak jsem se ji dozvěděla a všichni ostatní taky. Bruce Harper se zapletl se ženou Masona Fredericksona. Všichni přitom byli v té místnosti. Bruce s Masonem se pustili do strašné rvačky a Letty Harperová se rozplakala a utekla. Přitom je v šestém měsíci těhotenství! Sylvie Fredericksonová mi dala facku a taky odešla, a já jsem tam pak před všemi stála a všichni se na mě dívali.“ Adéla se znovu bouřlivě rozplakala.

Kamila soucitně hladila sestru po rameni, ale přitom se zamračila. Úplně cítila, jak na ni působí vlny Adélina zoufalství.

„Už na to nemysli, holčičko. Už jsi doma, už je to v pořádku,“ snažila se ji utěšit. V okamžení se dostavila úleva a v místnosti se rozhostil klid. Knoty svíček, rozestavěných na krbové římse, se samy od sebe rozhořely teplými živými plaménky v rudooranžových barvách a pokojem se začal linout Juliin hlas, melodický a radostný, a přinesl s sebou pocit domova a vánoční radosti. Kamila se nahnula k sestře. „Adélo, tvoje nadání je obrovský dar a ty jsi jej vždycky používala jedině v zájmu dobra. Tohle bylo nenadálé selhání, jaké nikdo z nás nemohl očekávat a ani by mu nemohl zabránit. Už je to pryč. Pořádně se nadechni a už na to nemysli.“

Adéla se zmohla na prchavý úsměv a pod kouzelným vlivem sestřina hlasu její vzlyky zvolna ustávaly. Kamila uměla nejlépe uklidnit a přinést útěchu. Lidé si o ní mysleli, že umí předcházet sporům a řešit problémy, ale ve skutečnosti šlo o dar. Uměla svůj klid a vnitřní mír přenést na druhé pouhým tónem svého hlasu.

„Přála bych si mít tvoji moc,“ hlesla Adéla. Znovu si přitiskla dlaně k tváři.

„Vlastně mi nevadí, že se všichni dozvěděli o Sylvii. Vždyť ona sama se ráda chlubí tím, že dokáže dostat každého muže, na kterého si pomyslí. Ale lituji chudinku malou Letty. Je těhotná a tolik miluje toho svého pitomého nevěrného manžela! To člověku úplně láme srdce. A ještě ke všemu zrovna o Vánocích. Co mě to jenom posedlo, že jsem byla tak neopatrná? Tolik se za sebe stydím!“

„Co jsi vlastně přesně řekla, Aduš?“ zjišťovala Kamila.

Adéla se na chvíli zatvářila zmateně. „No, všichni začali chrlit nápady na to, jak bychom mohli sehrát tu vánoční hru, co hrajeme každým rokem. Pak se kdosi zeptal, jestli se nám opravdu ten starý scénář líbí tak, že se ho budeme držet jako tradice, nebo jestli by nebylo třeba lepší jej trochu zmodernizovat. A já jsem nejspíš řekla něco v tom smyslu, že teď by byla nejvhodnější doba, aby každý řekl popravdě, co si myslí – a měla jsem na mysli ten scénář, ne skutečný život.“ Nepřítomně si třela spánky. „Podobný průšvih jsem neudělala už od té doby, co jsem byla v pubertě. Dávám si přece takový pozor, abych nepoužila slovo pravda.“ Rukou se dotkla místa, kde na tváři pořád cítila otisk Sylviiny dlaně. „Jako bych nevěděla, že když to slovo řeknu, všichni v celém okolí začnou okamžitě mluvit pravdu úplně o všem.“

„Dělá mi starosti, že jsi i ty vycítila stejné náznaky jako my,“ uvažovala Kamila. „Helena spatřila temný stín na mozaice. Ty jsi řekla něco, co bys za normálních okolností nikdy nevypustila z pusy. A to všechno ve chvíli, kdy se zem otřásla a pukla těsně u mých nohou, a prasklina se pak šířila odtud až k moři.“

Helena jen polkla. „To jsi mi ale předtím neřekla, Kamilo. Je docela možné, že šlo o útok na tebe! Ty jsi přece nejvíc…“odmlčela se a pohlédla na Adélu.

Kamila zvedla bradu: „Co jsem já nejvíc?“

Helena pokrčila rameny. „Jsi z nás prostě nejlepší. Nemáš v sobě nikde ani jedno slabé místečko. Prostě nemáš, Kamilo. Promiň, vím, že nemáš ráda, když tohle říkáme, ale je to tak. Ty ani neumíš někoho nemít ráda. Jsi zkrátka tak…“

„Neříkej dokonalá,“ přerušila ji Kamila varovně. „Nejsem vůbec dokonalá. A myslím si, že to je přesně ten důvod, proč se mi Mattovi bratři vždycky tak smějí. Vidí, že se snažím být perfektní, což je pro mě zraňující.“

Helena a Adéla si vyměnily dlouhé ustarané pohledy.

„Myslím, že bychom měly svolat i ostatní sestry,“ rozhodla nakonec Helena. „Sára by o tom určitě chtěla vědět. Jistě cítila to podivné zemětřesení také. Musíme se jí zeptat, zda se jí při tom také nepřihodilo něco neobvyklého. A měly bychom přivolat také Julii, Leu a Elu. Něco se děje, Kamilo, něco špatného a zlého, já to prostě vím. Tuším, že ty otřesy uvolnily z podzemí nějaké zlé síly a ty by mohly být zaměřeny proti tobě, obávám se.“

Kamila dlouze upila čaje. Jeho chuť a vůně přinášela uvolnění a klid. „Tak dobře, svolejme je. Určitě mi nemůže nijak ublížit, když se dozvím, co tomu

říkají ostatní. Zatím si nedělám starosti, nemám pocit, že bych byla v přímém ohrožení. Ale Sáru bych radši nevolala. Určitě jsou s Damonem zrovna v nejlepším. To erotické dusno se pozná i po telefonu!“

„Mohla bych ale vyjít na vyhlídku a dát jí znamení,“ pravila Helena baziliškovsky. „Mají okna od ložnice přímo naproti nám, a z jakýchsi naprosto tajemných důvodů zrovna v téhle místnosti nejsou závěsy zatažené…“

„Teda Heleno!“ Kamila se snažila nerozesmát. „Ty jsi ale nemožná!“

Helena se ale zasmála. „A ty jsi dokonalá, i když to nechceš slyšet. Aspoň pro mě určitě!“

„A pro mě taky,“ přidala se Adéla.

Kamila se na ně také usmála. „Vůbec nejsem dokonalá. Hrozně ráda bych se odvděčila Sylvii Fredricksonové. Neměla žádné právo dát ti facku. Už na střední škole bývala pěkně hnusná.“

„Však já se o Sylvii postarám,“ slíbila výhružně Helena. „Jen neměj strach, Adélo. Bude mít příležitost dlouho přemýšlet o tom, jak od ní bylo hloupé, že tě udeřila.“

„Heleno!“ vykřikly na protest Kamila s Adélou sborem její jméno.

Helena se rozesmála. „Tak už to chápu, Kamčo! Ty si se Sylvií promluvíš, ale nechceš, abych se do toho pletla já.“

Kamila se vesele uculila. „To mě mohlo napadnout, že mě jen tak zlobíš.“

„A kdo říká, že to nemyslím vážně? Sylvie dělá špatnou reklamu všem ženám.“

Kamila potřásla hlavou. „Heleno Drakeová, stala se z tebe malá krvežíznivá čarodějnice. Myslím, že Jonas na tebe má moc špatný vliv!“ Zlehka se dotkla Adéliný tváře. „Kvůli tomuhle bychom pro jednou mohly použít svých darů pro něco jiného než jen pro dobro.“

Helena se ušklíbla. „Jonasovi dělá jedině dobře, když má potíže se svými klobouky. Aspoň si pak nedovolí být tak arogantní a panovačný. A kdo ví, jak by prospělo Sylvii Fredricksonové, kdybych jí uštědřila takovou pěknou malou lekcičku.“ Než obě sestry stačily něco říct, zasmála se a pokračovala: „Já bych jí přece neprovedla nic hrozného. Jen bych byla ráda, abych se pak od vás dočkala za to pochvaly.“

Kamila ignorovala Helenin zlomyslný úšklebek a šťouchla do Adély.

„Hádej, co budu dělat zítra. Pojedu si obhlédnout ten starý mlýn a Matthew Granite souhlasil, že pojede se mnou! Jenom doufám, že u toho nebude nikdo z jeho bratrů. A třeba si tak konečně všimne, že už jsem dospělá ženská, a ne nějaká nemotorná puberťačka. Člověk by řekl, že by na něj mohlo zapůsobit, že jsem stačila sjezdit celý svět a že jsem úspěšná spisovatelka, ale kdepak! Chová se ke mně pořád úplně stejně, jako když jsme byli ještě na střední škole.“

Helena s Adélou se na sebe poněkud váhavě podívaly.

„Kamilo, ty s ním vážně hodláš strávit odpoledne? Fakt to chceš udělat?“ opatrně se zeptala Adéla.

Kamila přikývla. „Já jsem s ním ráda. Neptej se mě proč, sama nevím, ale je to tak.“

„Kamčo, vždyť jsi nebyla doma už celé věky. Matt má, řekněme, určitou pověst,“ opatrně začala Adéla. „Vždycky se k tobě choval pěkně a je pravda, že má šarm, ale je taky…“ odmlčela se a vrhla pátravý pohled na Helenu, co jí asi poradí.

„Co? Že je proutník? Řekla bych, že se dá čekat, že muž jeho věku už s někým chodil,“ mávla rukou Kamila a vydala se přes pokoj ke krbu, aby se dotkla jedné ze sedmi punčoch, které už visely pěkně v řadě na krbové římse, připravené na dárky.

Umožnilo jí to skrýt před ostatními sestrami výraz, jenž se jí rozhostil na tváři. „Však já vím, že už měl nějaké románky.“

„Jenže v tom je právě podstata věci, Kamilo. On žádné románky neměl, vždycky jen vztahy nejdéle na jednu noc. Ženám připadá přitažlivý a záhadný, ale on na ně prostě kašle. Vážně, Kamčo, radši si s ním nic doopravdy nezačínej. Na pohled je úžasný, ale chová se jako neandrtálec. Byl hrozně dlouho u armády, dokonce u zvláštních jednotek a účastnil se všech těch tajných misí, takže teď prostě očekává, že všichni budou šlapat podle jeho rozkazů jako hodinky. To je taky nejspíš ten důvod, proč na něj nijak nezabralo to, že jsi tolik cestovala po celém světě. Prosím tě, nezačínej si s ním,“ prosila Helena. „Nesnesla bych, kdyby ti měl nějak ublížit, Kamilo.“

„Jseš si tak jistá, že on o mě nestojí? Ještě před pár minutami jsi mě ubezpečovala, že si myslíš, že je ze mě celý pryč,“ pravila Kamila. Snažila se ovládnout svůj hlas, aby zněl neutrálně. Nechtěla dát najevo, jak ji uvnitř svírá podivná bolest. „To tvoje varování není vůbec potřeba. Matt se určitě vůbec nezajímá o takové ženy, jako jsem já.“ Pokrčila rameny. „Vlastně mi to ani nevadí. Potřebuji být sama, vždycky jsem měla ráda samotu. Nemám prostě tolik času, abych s někým měla vztah.“

„Co to říkáš, že Matt nestojí o takové ženy, jako jsi ty?“ rozzlobila se Adéla. „Co tím vlastně myslíš, Kamilo?“

Kamila si opět usrkla čaj a s úsměvem se přes okraj hrnku podívala na své sestry. „Hele, nedělejte si starosti. Já se nijak nelituju. Sama přece vím, že jsem jiná. Prostě jsem se tak narodila. Vy jste přece také výjimečné – jak vzhledem, tak svými osobnostmi. Ale všechny umíte žít. Dokonce i ty, Heleno, s tou svojí příšernou stydlivostí. Umíte se postavit životu čelem a nedovolíte svým slabým stránkám, aby vás omezovaly. Já jsem ale jenom pozorovatel. O životě radši čtu, pozoruji ho, zkoumám. Vždycky si najdu nějaký koutek v rohu pokoje a jen se dívám. Jako bych byla neviditelná. To je taky druh umění a já jsem pravý umělec tohoto oboru.“

„Vždyť jsi procestovala celý svět,“ namítla Helena.

„To ano, jenže můj literární agent a můj nakladatel mi vždycky všechno předem zařídí, aby to šlo hladce. Vůbec se nemusím na nic ptát, nic organizovat, všechno jde úplně samo. Matt je stejný jako vy. Vrhá se do života a prožívá každou jeho vteřinu. Je od přírody hrdina, zachraňuje ostatní, stará se o zraněné a kryje druhým záda. Potřebuje vedle sebe mít někoho, kdo touží po stejných věcech jako on. Já jsem od přírody pozorovatel. Možná právě proto jsem dostala darem schopnost nahlížet do stínu časů. Část mého já je vždycky někde jinde.“

Heleniny modré oči se zaplnily slzami. „Neříkej takové věci, Kamilo. Už nikdy to neříkej.“ Objala sestru oběma rukama a přitáhla ji blíž k sobě tak silně, až z hrnku vyšplíchl čaj a polil ji.

„Vůbec jsem nevěděla, že máš takovéhle pocity. Jak to, že jsem to ale vůbec nevěděla?“

Kamila ji pevně stiskla. „Holčičko, nedělej si kvůli mně žádné starosti. Ty to nechápeš – já přece nejsem nijak nešťastná. Mým světem jsou knihy, vždycky to tak přece bylo. Miluji slova a jejich významy, miluji žít ve svých představách. Já přece vůbec nijak netoužím šplhat někde po horách. Mám radši, když se dozvím, jaké to je. Strašně ráda se bavím s lidmi, kteří to sami dělají, ale já to osobně zažít opravdu nepotřebuji. Nepotřebuji prožít to reálně. Moje představivost mi umožňuje zažívat nádherná dobrodružství beze všeho rizika a bez námahy.“

„Kamčo,“ zaprotestovala Adéla.

„Ale Matthew Granite mě vždycky přitahoval! Jenže jsem příliš rozumná na to, abych si představovala, že by to mezi námi mohlo někdy klapat. On potřebuje dobrodružství a vzrušení. Pamatujete si přece, pokaždé byl uprostřed každé drsné bitky při fotbale, na střední škole, i pak na univerzitě. Prováděl tolik bláznivých kousků – počínaje tím, že se dal k rangerům, a pak skákal s padákem jen tak pro zábavu.“ Pokrčila rameny. „Já jsem se nikdy ani nepotápěla se šnorchlem. On jezdí na divokou vodu, raftuje a leze po horách, a já si radši přečtu pěknou knížku. Vůbec se k sobě nehodíme, ale přesto mi stejně připadá sexy.“

„Takže s ním chceš zítra jet?“ zjišťovala znovu Adéla.

Kamila opět pokrčila rameny. „Vím, co chci udělat teď. Teď bych se chtěla podívat na naši mozaiku a zjistit, jestli tam také spatřím nějaký stín jako Helena.“

„Třeba se nám třem dohromady tak povede odhalit, co se to tu vlastně děje,“ souhlasila Helena. Následovala Kamilu do předsíně a přitom se ohlédla po Adéle. „Nezní Juliin hlas na té nahrávce prostě úžasně? Víš, poslala nám vánoční cédéčko a říkala, že se jí možná dokonce povede stihnout to na svátky domů.“

„Doufám, že přijede,“ usmála se Adéla. „A co Ela s Leou, ozvaly se?“

„Lea je v Jižní Americe,“ připomněla Helena.

„Myslela jsem, žes říkala, že je v Kongu,“ podivila se Kamila.

„Však taky ano, byla v Kongu, jenže pak ji potřebovali zase v Jižní Americe. Volala zrovna po tom zemětřesení. Nějaký malý indiánský kmen v deštném pralese onemocněl jakousi záhadnou chorobou, a tak povolali Leu, aby tam okamžitě přiletěla na pomoc, a ona samozřejmě hned vyrazila. Říkala, že to sice bude hodně obtížné, ale že na Vánoce rozhodně domů dorazí. Myslím, že už konečně potřebuje být taky zase chvíli pohromadě s námi. Měla takový unavený hlas, opravdu mi připadala hodně utahaná. Řekla jsem jí, že bychom si tady měly společně sednout a zkusit jí poslat na dálku nějakou energii, ale ona odmítla. Řekla, že máme šetřit silami a být hodně opatrné,“ vyprávěla Helena.

Adéla s Kamilou se zastavily. „Víš určitě, že nás Lea nepotřebuje, Heleno?“ otázala se Kamila. „Víš přece, co by se jí mohlo stát. Léčí a uzdravuje lidi v těch nejhorších podmínkách a to ji strašně vyčerpává. A když k tomu musí ještě cestovat takovou dálku, navíc během krátké doby, to jí taky nepřidá.“

„Řekla ne,“ připomněla Helena. „Poznala jsem z hlasu, jak je unavená. Rozhodně by potřebovala přijet domů a odpočinout si, ale na druhou stranu mi nepřipadalo, že je v nějakém nebezpečí.“

Poklekla na podlahu před mozaikou vytvořenou s nesmírným úsilím jejich babičkou a všemi babiččinými sestrami.

Kamila se cítila volněji. Lea byla k sobě vždycky hodně tvrdá a její zdraví tím dost trpělo. Lea byla příliš drobná, příliš útlá – křehká žena, která se ráda obětovala pro ostatní. Působila v Centru pro kontrolu nemocí a pracovně jezdila po celém světě.

„Musíme na ni dávat pozor,“ přemítala Kamila nahlas.

Jedním z nejmilejších darů, jímž byly Drakeovy sestry nadány, byla schopnost zůstat vzájemně ve spojení bez ohledu na to, jak velká vzdálenost je ve skutečnosti fyzicky oddělovala.

Dokázaly „vidět“ jedna druhou a posílat si na dálku energii, kdykoliv to bylo zapotřebí. Kamila si klekla na zem vedle Heleny.

Kdykoliv pohlédla na umělecké dílo na podlaze, pokaždé se jí zmocnila posvátná bázeň. Připadalo jí, že mozaika žije svou vlastní energií. Kdokoliv se na ni podíval, zmocnil se ho pocit, že vstupuje do jiné dimenze, do jiného světa. Temná modř moře byla stejně skutečná jako barva nebe. Hvězdy zářily a mihotaly se jako pravé a měsíc svítil jako živé stříbro. Kamila se naklonila kupředu, aby v nádherném obrazu odhalila zeleň, hněď a šeď, symbolizující Matku zemi.

Místností zněl jen Juliin hlas, ale s posledními tóny hudby odešel i on, a dům se ponořil do naprostého ticha. Tři sestry spojily své ruce. V jejich spojeném kruhu začaly pršet drobounké elektrické jiskřičky. Mezi třemi

ženami se ve spoře osvícené místnosti jako šlehnutí světleného biče objevil záblesk energie.

Síla vyplnila celý prostor, mocná tak, že záclony na oknech se začaly vzdouvat a divoce vlát.

Kamila upírala oči na tmavší zemské barvy obrazu. Něco se tam pohnulo, až úplně dole, u kraje. Přicházelo to z kamene odspodu, pomalu se to pohybovalo jako černý stín, plížící se z jednoho ztemnělého místa ke druhému. Stín se vlnil jako had, vracel se a zase pokračoval kupředu a vytrvale směřoval k povrchu mozaiky, jakoby se pokoušel prorazit z ní ven. Kamila zvolna vydechla a pak zhluboka natáhla vzduch do plic a dovolila svému duchu vydat se na pouť do jiných sfér. Jedině tímto způsobem mohla vstoupit do světa stínů, jenž většinou zůstával lidským očím neviditelný.

Okamžitě pocítila vlny zla, hadí lstivosti, úskočné a neúprosné, poháněné zlobou a živené potřebou pomsty.

Naléhavé vibrace vyplnily celý prostor, dorážely na ni ze všech stran a hořce vřely vztekem. Stahovaly se stále blíž k ní, jako by přesně věděly, že tu je a naplňovalo je to zlovolnou radostí.

Kamila zůstala zticha a snažila se rozeznat temnou sílu v hlubších vrstvách, ale obraz se rozostřil.

„Kamilo!“ zatřásla s ní prudce Helena. Popadla ji za ramena a lomcovala jejím tělem tak silně, až se jí kymácela hlava.

Adéla přiskočila a rázně Kamilu odtáhla od okraje mozaiky, aby se mohla vrátit do svého vlastního těla. V nastalém těžkém tichu pevně svíraly jedna druhou, ztěžka dýchaly a neměly daleko k slzám. Probralo je až ostré zazvonění telefonu.

„To je Sára,“ pochopily všechny najednou a s náhlou úlevou se rozesmály.

Adéla vyskočila a běžela k aparátu. „Já to na tebe Sáře povím a budeš mít pořádný průšvih,“ varovala sestru. Kamila se však nad Adélinou strašlivou výhrůžkou jen usmála. Přitom ale Heleně stiskla ruku a nepozorovaně jí zašeptala: „Cítila jsi to? Cítila jsi to taky, že ta věc jde po mně?“

„Nesmíš se už pouštět do jiného světa, Kamilo. Něco tam teď je a je to nebezpečné. Zatím ještě nevím, o co vlastně jde, ale každopádně se od toho musíš držet co nejdál,“ odvětila rázně Helena a objala sestru ještě pevněji. „Já dobře vím, jaké to je, když cítíš od rána do večera jenom strach, Kamčo. Nedokážu být mezi davy, protože energie tolika lidí mě vysává. Jejich emoce na mě útočí ze všech stran, až z toho nemohu ani přemýšlet a ani dýchat. Vy mě chráníte, vždycky jste mě ochraňovaly. A teď se zase musíme snažit ochránit tebe.“

Kamila se usmála. Naklonila se dopředu, aby mohla sestru políbit na tvář.

„Vím, že mám své limity – přijala jsem je už dávno a naučila jsem se s nimi žít, Heleno. Nikdy jsem ale nelitovala, jaký styl života jsem si vybrala. Rozhoduji si o něm sama, a přesně tak mi to vyhovuje. Nikdy jsem neměla potřebu

podnikat všechny ty záležitosti, které vy považujete pro svůj život za podstatné. Pečlivě jsem si vybudovala svůj svět a mám v něm i pořádné zdi, které mě umí chránit. Vy jste ve skutečnosti mnohem otevřenější každému útoku zvenčí, mnohem zranitelnější. Budu opatrná, Heleno. Nejsem žádný hazardér. Nesmíš si dělat starosti, když se pokouším najít odpovědi na některé otázky sama bez vás.“

„Kamčo!“ ozvala se odvedle Adéla. „Sára by ti moc ráda řekla pár věcí,“ dodala, ale to už se objevila s telefonem u ní.

Kamila znovu objala Helenu. „Všechno bude v pořádku, slibuji, holčičko. Jsou přece Vánoce. Skoro všechny se sejdeme doma a náramně si to všechno užijeme. Jako pokaždé, když jsme hezky všechny spolu.“

Z tajemství mrazí a led pálí Chladno, že byste se báli Když strhnu pečeť rozjařen

Kapitola 3

Matt stál před vysokánskou jedlí ověšenou stovkami ozdob a barevných světýlek. Mohutný strom rosu před domem kousek od místa, kde začínaly skály útesu vypínajícího se nad mořem. Byl to jeden z nejhezčích výjevů, které kdy viděl, ale i ten okamžitě vybledl při porovnání s pohledem na Kamilu. Stála na verandě, v ruce držela těžítko, skleněnou kouli s vánočním motivem a usmívala se přímo na něj. Oči měla zelenkavé jako moře a dlouhé, husté vlasy si svázala do složitého uzlu, jenž ho přímo vybízel, aby z něj vyndal všechny sponky a její kštice se volně rozlila po ramenou.

Přistoupil ke schůdkům na verandu a natáhl ruku. „Kdepak jsi pro všechno na světě sehnala takové těžítko? Ta krajinka uvnitř vypadá přesně jako váš dům s okolím a tou obří vánoční jedlí!“

Kamila mu opatrně vložila skleněnou kouli do dlaní. Její dvě sestry stály vedle a s vážným výrazem pozorovaly Matta. Ten byl ale natolik zaujat zíráním na Kamilu, že si toho vůbec nevšiml.

Když uchopil rukama těžkou skleněnou kouli a přitom se prsty dotkl jejích, přeběhlo mu po celé paži až nahoru chvění podobné elektrickému výboji. Dokonce i těžítko v jeho dlaních jakoby začalo hřát. „Dobré odpoledne, dámy,“ pozdravil zdvořile.

„Ahoj, Matte,“ odpověděla Helena a Adéla také pokývla na pozdrav.

I když se po práci hodně snažil smýt ze sebe všechnu špínu a ruce si dřel dobrou půlhodinu, aby vydrhnul každý kousek nečistoty zpod nehtů, se zklamáním si uvědomil, že neměl úspěch. Zvláštní světlo vycházející odkudsi zevnitř z těžítka mu ozářilo nehty. V kouli se odrážela světýlka z vánoční jedle a v jejich svitu se zdálo, že se uvnitř zvedá a kroutí podivná bílá mlha. Matt na to užasle zíral, prohlížel si těžítko ze všech možných úhlů a hledal, čím ho asi zapnul. Nikde však neobjevil žádné tlačítko ani místo, kam se vkládají baterie. Jak tak hleděl zblízka na miniaturní svět uzavřený pod sklem, spatřil, jak se pod vánočně nazdobenou jedlí sbírá stín a postupuje pomalu k řadě schodů vedoucích k domu. Při pohledu na jeho kradmý, plíživý pohyb poplašně zareagovalo celé jeho tělo.

„Ta věc úplně nahání strach,“ pravil Heleně a podal jí těžítko.

Pak v záměrném gestu vzal Kamilu za loket. Dával tím najevo své úmysly. Působilo to trochu majetnicky. Když pevně sevřel její útlou paži, srdce mu nad tou odvahou v hrudi divoce poskočilo.

Kamila měla oblečenou bílou košili s krajkovou ozdobou, pod níž se jí zřetelně rýsovala okrouhlá ňadra, s rukávy jen k předloktí.

Matt neodolal a špičkou prstu se jí dotknul, aby vychutnal její sametovou hebkost. Ucítil, jak se pod jeho dotekem zachvěla, a přitiskl se k ní blíž, aby ji ochránil před chladným větrem, přicházejícím od moře. Rozloučili se s ostatními sestrami a odešli společně k Mattovu autu.

Kamila si rozpačitě odkašlala. „Jsi moc hodný, Matte, že jsi sem pro mě přijel. Nakonec jsme se klidně mohli potkat až tam.“

„To by byla pitomost, Kamilo. Vždyť přece jedeme najedno místo a já jsem to měl po cestě. Myslel jsem, že až si ten starý mlýn spolu prohlédneme, mohli bychom pak zajít na večeři a tam probrat plány, jak ho zrenovovat.“ Dvorně jí otevřel dvířka od svého kabrioletu Mustang. Pro všechny případy nechal střechu radši nahoře.

„Co jsi to prováděla s tím těžítkem?“

Usmála se na něj a na okamžik ho tak úplně připravila o dech.

„Pořád ještě dokončujeme vánoční výzdobu. Helena kouli zrovna přinesla z půdy dolů a leštila na ní sklo. V naší rodině máme takovou tradici, že si přitom říkáme svá přání.“

„A co měl znamenat ten podivný tmavý stín, který se hýbal uvnitř?“

Kamila se zprudka obrátila zpět k domu, a protože Matt stál rovnou vedle ní, aby jí pomohl nastoupit, vrazila mu nosem přímo do prsou. Na okamžik zůstala stát s očima zavřenýma a pak se zhluboka nadechla. Matt cítil její dech nejen na kůži, ale v každé buňce svého těla. Hroty jejích ňader se ho dotkly na hrudi a vyslaly mu tak žhavý signál do žil, který se zhmotnil v doutnající žár v jeho podbřišku. Voněla po skořici a nějakém koření, a Matt zatoužil popadnout ji do náruče a rovnou ji začít líbat. Rovnou tady, před jejími sestrami.

„Matte,“ hlesla Kamila, a poprvé za celou dobu, co si pamatoval, její hlas zněl zadýchaně. „Co to děláš?“

Uvědomil si, že ji objal. Rukama ji svíral a tisknul k sobě a jeho tělo okamžitě reagovalo naléhavou žádostí. V duchu zaklel, pustil ji a otočil se na druhou stranu. „Chtěl jsem ti pomoci nastoupit do auta,“ vypravil ze sebe, a i jemu samotnému zněl vlastní hlas příliš drsně. Dosud nikdy po žádné ženě netoužil tak, jako toužil po Kamile. Chtěl se chovat jemně, ale vůbec mu to nevycházelo. Nepřipadal si přitažlivý a okouzlující, třebaže jindy pro něj bylo snadné tak zapůsobit. Připadal si příšerně nepříjemný, neklidný a podrážděný. Zdálo se mu, že Kamila má chuť od něj utéct, a tak ho ovládla bláznivá touha popadnout ji a zamknout ve svém autě, primitivní a zcela jemu nepodobné.

„Ty jsi opravdu viděl v těžítku nějaký stín? A co dělal?“ zeptala se ho.

Vůbec nečekal, že by se mohla zeptat na něco takového, a její otázka způsobila, že mu po zádech přeběhl mrazivý záchvěv.

„Nevím, co to bylo. Nepoznal jsem to. Ten stín se pohyboval od vánočního stromu směrem k domu, nahoru k verandě. V tom těžítku je přece váš dům, ne? Jenže místo aby kolem něj sněžilo jako v jiných těžítkách, zvedla se tam jakási mlha nebo opar. Působilo to vlastně docela hrůzostrašně.“

Kamila znovu obrátila pohled k sestrám u domu. Helena velmi opatrně postavila skleněnou kouli na široké zábradlí verandy a o krok od něj ustoupila. Těžítkem se valila hustá mlha, jíž sotva pronikala světýlka malého vánočního stromečku uvnitř koule, podivně rudá a oranžová připomínající trochu plameny. Matt se na Kamilinu sestru pozorně zadíval. Žil tady v Mořském ráji od dětství a tehdy také poprvé slyšel všechny ty divné věci o sestrách Drakeových. A popravdě řečeno, když se nyní ocitl blízko nich, doslova cítil, jak vzduchem proudí síla a energie, kterou vyzařovaly. Vyplnila celý prostor okolo, dorazila až k němu a s každým nadechnutím mu naplnila plíce. Helena pozvedla paže a od moře se zvednul vítr. Spolu s ním dorazil tichý zpěv jemných hlasů, jehož slovům nebylo rozumět, ale nápěv zněl melodicky a souzněl s okolními zvuky

přírody.

Podivná světla uvnitř těžítka pohasla, až zbyla jen mírná, neurčitá záře. Hlasy ve větru zněly dál, a rudooranžové body za skleněným poklopem zablikaly a postupně zhasly, až z koule zbyla jen obyčejná vánoční dekorace.

Vítr kolem nich studeně zafičel a Matt z něj cítil slanou chuť moře. Shlédl dolů na své prsty, obemykající Kamilino zápěstí, a aniž by nad tím uvažoval, přitáhl si ji k sobě, aby ji ochránil.

Věděl, že by ji měl pustit, ale prostě to nedokázal. Její drobné tělo se celé chvělo, avšak Matt netušil, zda je to energií, kterou vydávala, nebo strachem, ale bylo mu to jedno.

Kamila vzhlédla k jeho obličeji. „Vůbec neumím vysvětlit, co se s tím těžítkem děje.“

„Nepotřebuji žádné vysvětlení. Prostě jen chci, abys už raději seděla u mě v autě.“

Usmála se na něj. „Děkuji, Matte. Vážně si toho od tebe moc cením.“ Viditelně se uvolnila a dovolila mu, aby jí pomohl usadit se do vyhřívaného koženého sedadla.

Kamila si vedle Matta připadala hrozně malá. Uvnitř automobilu působil ještě větším a silnějším dojmem. Ramena měl tak široká, že se v omezeném prostoru Fordu Mustang vzájemně dotýkali. Kdykoliv se nadechla, vtáhla do sebe jeho mužnou vůni, až se jí trochu zatočila hlava. Když si to uvědomila, chtělo se jí začít nahlas smát. Kamila Drakeová je celá zmatená z mužské vůně! Žádná ze sester by něčemu takovému ani neuvěřila.

Matt řídil vůz po úzkých točitých zákrutách pobřežní silnice přesně a s lehkostí. Ani v prudkých zatáčkách to s nimi neházelo, takže si Kamila mohla

trochu vydechnout. Když byla s Mattem, cítila se v bezpečí. Nevěděla sice proč, ale vlastně neměla chuť svůj pocit zkoumat.

Hodil po ní pohledem. „Neotravuje tě, co lidé pořád říkají o vaší rodině?“

„Oni to myslí dobře,“ vysvětlila mu Kamila.

„To já vím. Vy jste náš poklad, ale jen jsem chtěl vědět, jestli tě to neotravuje?“

Kamila se na něj usmála. „Na takovou otázku se umíš zeptat jenom ty.“ Povzdechla si. „Nemělo by mi to vadit. Jsme přece skutečně jiní. Taková věc se nedá skrývat, a tak o tom lidé samozřejmě pořád mluví. Vyrostly jsme tady, takže nás každý zná, a někteří mají dokonce tendenci nás ochraňovat před lidmi odjinud. Ale na druhou stranu musím přiznat, že máš pravdu, ano, opravdu mi někdy vadí, jak si nás lidé všímají, kdykoliv se někde objevíme.“ Ještě nikdy nic takového nepřiznala nahlas, dokonce ani před sestrami.

„Chyběla jsi mi tu, když ses potulovala někde po světě, Kamilo. Jsem moc rád, že ses rozhodla vrátit domů.“

Její úsměv se rozšířil. „Ty jsi hrozný lichotník, Matte. Zkoušíš to dokonce i se mnou a to se spolu známe celý život. Od divokých studentských časů ses moc nezklidnil. Když jsem chodila na střední, všechny holky říkaly, že jsi na Stanfordské univerzitě patřil k vyhlášeným svůdníkům.“

„No, tak to jsem tedy určitě nebyl já. Měl jsem radši jít studovat někam daleko, místo abych si vyhrál školu jen pár hodin cesty odtud. Aspoň by přestaly všechny tyhle řeči. A ostatně, já ti nelichotím,“ odvětil pevně. Měl hroznou chuť někde zaparkovat a jen se tak na ni chvíli dívat. Jen se dotknout její kůže a celé hodiny ji pak líbat. V okamžiku, kdy mu tenhle nápad probleskl hlavou, tělo mu ztuhlo tupou, bolestivou touhou.

Přihodilo se mu to, kdykoliv se ocitl v její blízkosti. Byl dávno dospělý muž, a jeho tělo na ni reagovalo vždy jaksepatří puberťácky.

„Matte, ty přece flirtuješ s každou. A tvoje pověst je příšerná. Kdybych o tom neslyšela předem už tolikrát, byla bych ve vážném nebezpečí!“

„O mně přece nikdo nemluví.“

Tiše se zasmála. „Klidně bych ti tady mohla odvyprávět zpaměti třeba tu historku o tobě a o Janě Carllonové. Slyšela jsem ji tolikrát!“

Matt jen zavrčel. „Ono se o tom ještě pořád povídá? Vždyť se to stalo už tak dávno! Byl jsem tehdy ještě v armádě, přijel jsem jen na dovolenou, takže to už musí být…? Aspoň tak před šesti lety! Natrefil jsem na ni v baru, byla opilá, Kamilo. Přece jsem ji tam nemohl nechat.“

„A jak se potom její blůza dostala do křoví před obchodem s potravinami?“ Matt na ni pohlédl koutkem oka. „No dobře, přiznávám, že to byla její blůza, ale Kamilo, proboha, vždyť jsme tenkrát ještě nebyli ani na střední škole. Uznej, že jsem od té doby přece jenom mohl trochu dospět. Jana byla namazaná jako motyka a začala se svlékat, hned jak jsme sedli do auta a vyjeli

na silnici. Blůzu vyhodila hned z okna a už chtěla vyhodit i podprsenku, ale to jsem jí řekl, že ji vysadím na ulici, jestli to udělá. Odvezl jsem ji pak rovnou domů. A jen pro případ, že bys to chtěla vědět, tak svoji verzi tohoto smutného příběhu jsem zatím nikomu nevyprávěl. Nerad mluvím o ženách, které se na mě věší, když jsou opilé. Na rozdíl od toho, co jsi o mně pravděpodobně slyšela, matka mě vychovala, abych byli k ženám gentleman. Možná, že my Graniteové jsme občas trošku hrubšího zrna, ale zato máme svůj kodex cti.“

Mustang plynule zahnul na odbočku, která vedla ke starému mlýnu nahoře na útesu přímo nad Lachtaní jeskyní. Matt zastavil vůz na prašné příjezdové cestě před dlouhým dřevěným stavením. Zaparkoval, vypnul motor a nedbale položil ruku dozadu na opěradlo za Kamiliným sedadlem. Dole pod útesy burácel oceán v odvěkém rytmu, jež zvláštně souzněl s tepem jeho srdce.

„Většina toho, co se o mně vypráví, není pravda, Kamilo.“

Kamila hleděla dopředu na starobylou budovu. Dřevo bylo z velké části pokryté nánosem mořské soli a barva už dávno oprýskala pod neustálými útoky větru. Milovala pohled na starý mlýn, způsob, jakým se vyjímal nahoře na útesu. Součást dávné minulosti, jíž si přála dát novou budoucnost a přivést ji znovu k životu. Zhluboka se nadechla, aby se vzpamatovala a obrátila se k Mattovi.

Zblízka jí Matthew Granite připadal ještě větší, jako učiněný obr s vlnícími se svaly, ostře se rýsujícími pod oblečením, a se silnou, výbojnou bradou, prozrazující rozhodnou povahu. Popis jeho úst se objevil hned v několika románech, které napsala, vždy v situaci, kdy líbal jejich hlavní hrdinky. Sama strávila spoustu času jejich pozorováním a sněním o jejich žhavém dotyku. Také oči měl úžasné. Vypadaly jako šedivé, ale většinou stříbřitě zářily a jejich překvapivé zabarvení jí vždycky spolehlivě trojnásobně zrychlilo tep. Husté, tmavé vlasy nosil o něco delší než ostatní muži, což v ní pokaždé vzbudilo chuť zajet mu do nich prsty.

Když se podívala na jeho svalnatou hruď a pak vzhlédla k jeho zářivým stříbřitým očím, bylo Kamile tak trochu na omdlení.

„Tak jo, zatraceně. Musím si přiznat, Matte, že jsem z tebe celá pryč,“ zaúpěla v duchu. Donutila se však vrhnout na něj lehkovážný úsměv a prohodit: „To od tebe není hezké, že takhle bereš ženám iluze.“

Zamračil se: „Neříkal jsem přece, že jsem nebyl největší frajer v celém Mořském ráji.“

„Vidíš, a já jsem myslela, že největší frajer Mořského ráje je Jonas Harrington.“

Matt se zatvářil uraženě. „Já nikdy nejsem až ten druhý.“ Jeho ruka se posunula a náhle se dotkla jejího hrdla.

Kamila si byla jistá, že se jí na okamžik úplně zastavilo srdce.

Měl tak velkou dlaň, že jí snadno prsty obemknul šíji. Palcem se jí přitom dotknul vzadu hlavy, takže vzhlédla a nečekaně se střetla s jeho pohledem,

najednou plným touhy. Na něco takového Kamila vůbec nebyla připravená a síla vášně v jeho očích ji šokovala. „Matte,“ vydechla slabě jeho jméno zdánlivě na protest.

Tohle přece není dobrý nápad. Oni dva vůbec nejsou dobrý nápad… Místo odpovědi však Matt jen sklonil hlavu a vzal si její rty.

Jeho polibek nebyl vůbec něžný. Vyhladověle si ji přitáhl blíž a hltal ji žhavými, naléhavými polibky. Kamile se zatajil dech a každý nerv jejího těla byl napjatý jako struna. Prostor mezi nimi byl nabit napětím, které sršelo jako elektrický oblouk. Po kůži se jí rozlilo horko, jímž tála i uvnitř. Matt ji s divokou naléhavostí nepřestával líbat. Horce pronikl do jejích úst, propletl svůj jazyk s jejím a vynucoval si odpověď, a také ji dostal.

Objala ho rukama kolem krku a přitiskla se k jeho rozpálenému tělu. Jeho žár a neznámé kouzlo jí nedovolovaly jasně myslet. Odtrhlo ji od něj až ostré zatroubení automobilové houkačky. Matt zaklel a vyhlédl z okna k silnici, kudy právě projížděli jeho bratři s mohutným houkáním, máváním a hulákáním.

„Zatracení idioti,“ zahučel, ale v tónu jeho hlasu se nedala přehlédnout láskyplná bratrská náklonnost.

Kamila si přitiskla chvějící se ruku na rozbolavělá ústa. Kůže jí hořela a pálila od jeho tmavého strniště na tvářích. Do zrcátka se na sebe radši ani nepodívala, věděla, jak vypadá. Jako žena, která se právě líbala jako o život.

„Ještě, že jeli kolem. To nás zachránilo.“

„Tebe možná zachránili, ale já jsem pořád v pořádné kaši, holka,“ odpověděl Matt. A to taky doopravdy byl – co jenom na téhle ženské je, že úplně ztratí sebeovládání, kdykoliv se dostane do její blízkosti? Je to snad doopravdy čarodějka? Přesto se chystal, že bratrům poví něco pořádně od plic. Vůbec se netěšil na špičkování a vtipy, které ho neminou, když ho teď bratři nachytali s Kamilou Drakeovou. Jsou to hotoví puberťáci. Věcem navíc vůbec nepomohlo, že zahlédl Jonase Harringtona, jak se svým autem krouží okolo a očividně je hledá. K čertu s Dannym a s tím jeho rádiem. Kdyby nebyli dost opatrní, za chvíli by o tom mluvil celý Mořský ráj. A Matt si rozhodně nepřál, aby od něj Kamila utekla kvůli městským drbnám.

Dotkl se její zrudlé tváře. Pleť měla podrážděnou od jeho vousů. „Měl jsem se oholit, Kamilko. Promiň. Nečekal jsem, že tě začnu líbat.“ Pravda ovšem byla, že ji chtěl líbat. Doufal, že ji bude líbat. Věci dokonce došly tak daleko, že včera večer, když byl sám, si na chvíli klekl a modlil se o vánoční zázrak. Nechtěl ale, aby vytušila, jak strašně o ni stojí.

Nad tím, jak ji oslovil „Kamilko“, jí úplně poskočilo srdce a v žaludku se jí jakoby začalo zmítat milión motýlích křídel. „To nevadí,“ špitla jen.

Vzal jí tvář do dlaní. „Mně to ale vadí. Musím na tebe dávat lepší pozor,“ pravil ochraptěle. Náhle ji však pustil a otevřel dvířka auta. Bylo to tak bezpečnější vzhledem k tomu, jak svůdně vypadala. Chladný mořský vzduch vnikl dovnitř vozu a nahradil teplo jejich těl.

Kamila nečekala, až Matt obejde auto a otevře dvířka na její straně. Byla celá rozrušená, doslova v šoku nad tím, jak na Matta reagovala. Vůbec jí to nebylo podobné, ani se v téhle Kamile nepoznávala. Obvykle rozumná Kamila právě udělala obrovskou chybu a nedalo se s tím nic dělat. Pořád měla na rtech chuť jeho úst, stále cítila vůni jeho těla, pevný stisk, žádost tak živočišnou, jako je hlad nebo žízeň. Stála tam, nastavovala tvář větru a doufala, že ji ochladí a divoká touha, která jí stále uvnitř ovládala, se konečně ztiší.

Matt ji vzal za ruku a zamířil po rozbité, téměř neznatelné cestičce k budově. Vůbec neprotestovala a nechala se vést.

„Základy jsou zdravé,“ ubezpečila ho, když odemkla hlavní dveře. „Byla bych ráda, kdyby se zachovala co největší část původní budovy. Představovala jsem si, že zvenku by měla být velká terasa s nějakou ochranou proti větru, aby se tam dalo užívat sluníčka a uvnitř bych chtěla mít velký prostor se spoustou židlí a křesel a malých stolečků, kde by se dalo pohodlně číst a popíjet u toho kávu nebo čokoládu – nebo zkrátka cokoliv jiného.

Tam, kde zřejmě dřív byla kancelář, je velký kamenný krb a ten bych také ráda zachovala, pokud by to bylo možné.“

Kamila se snažila svou překotnou hovorností zakrýt rozpaky.

Mluvila, pobíhala sem a tam a ukazovala Mattovi původní stavební prvky, které si přála zachovat, ale i mnohá problémová místa, o kterých věděla. Neustále si uvědomovala, že ji Mart pořád pevně drží za ruku. Dvakrát se pokusila jaksi ledabyle ruku uvolnit, ale Matt se nedal a táhl ji za sebou na druhou stranu domu, kde hodlal prozkoumat shnilý kus dřeva, patřící k základům.

„Kam vedou ty schody?“ otázal se, když zvědavy otevřel zpuchřelé dveře a zkoumavě nahlížel do temného prostoru. Schodiště bylo hodně úzké a už seshora bylo vidět, jaká je tam špína a nepořádek, „dá se tu nějak posvítit?“

„No, jakž takž,“ odvětila Kamila. „Nad druhým schodem dolů by měl být vypínač. Jenom ho nemůžu najít.“

„Proč není hned nahoře?“ divil se Matt. Opatrně jej zmáčknul, jakoby očekával, že světlo vybuchne. Rozsvítilo se, ale bylo žluté a bledé, a navíc k tomu nebezpečně bzučelo.

„Co to je?“ zarazil se Matt.

„To nevím, ale požární technik mě ubezpečil, že je naprosto v pořádku,“ usmála se na něj Kamila. „Není náhodou některý z tvých bratrů elektrikář?“

„No to je, ale ještě nějakou chvíli potrvá, než ho budeme potřebovat,“ odvětil a vykročil dolů. Schodiště vypadalo zachovale, ale zeď nad ním se mu vůbec nelíbila. Od prostředka se táhlo několik praskli všemi směry jako nějaká obří pavučina.

Pohlédl Kamilu a významně pozvedl obočí.

Jen pokrčila rameny. „Ty škody se musely objevit po zemětřesení. Když jsem tu byla s realitním agentem, ještě to nebylo zničené a vypadalo to úplně jinak. Byla jsem tu dokonce dvakrát, abych si byla jistá, že se celá ta budova neporoučí a nespadne do moře. Vím, že je ve špatném stavu, jenže je to tady tak nádherné místo! Kdyby to bylo nutné, tak dám celý dům strhnout a klidně začnu stavět na zelené louce podle nového projektu. Jestli si myslíš, že by to bylo nejlepší, určitě tě poslechnu. Ale fakt je, že bych ráda z původní budovy zachovala nejvíc, co bude možné.“

„Přijde tě to ale na víc peněz, než by stálo za to, Kamilo,“ varoval ji Matt. Když sešli po schodech do spoře osvětleného sklepa, Kamila se zachvěla.

Byla tam mnohem větší zima, než si pamatovala při předchozích návštěvách. Protože vždycky dokázala vnímat vibrace energie, okamžitě vycítila přítomnost chladné zlověstné síly, jež tu předtím nebyla. Váhavě se rozhlédla kolem sebe a přistoupila blíž k Mattovi, jakoby u něj hledala ochranu.

Atmosféra byla nabitá zlobným potěšením z jejich přítomnosti.

„Matte, pojďme odtud pryč,“ navrhla polekaně a snažila se ho za rukáv táhnout ven.

Rychle se na ni podíval: „Copak je ti, Kamilko?“ Starostlivost v jeho hlase ji dokázala zahřát i v ledovém chladu tmavého sklepa. „Jestli chceš, můžeš počkat nahoře, než se tady porozhlédnu,“ navrhl. Viděl, že se celá třese, a tak jí pomohl do kabátu, který jí sem přes ruku přinesl. „Dlouho mi to trvat nebude,“ ujistil ji, přitáhl cípy pláště k sobě a pečlivě jí ho zapnul a pak ji chytil za klopy, aby si ji přitáhl blíž. Kamila zavrtěla hlavou.

„Tady dole je to nějaké podivné. Nechci tě tu nechat samotného, Matte.“ Pak zaváhala hledajíc správná slova. „Je to všechno nějaké jiné než dřív. Vůbec se mi to nelíbí.“

Matt stříbřitýma očima zpytavě přelétl její tváři. Pak rošťácky mrknul a jeho gesto zapůsobilo tak sexy, že se jí opět zrychlil tep.

„Sfouknu to hrozně rychle, uvidíš,“ slíbil, a tak ho Kamila následovala. Dávala si přitom dobrý pozor, aby se v tom ponurém prostoru držela u něj co nejblíž. Sklepení bylo široké a táhlo se do dálky. Všude na podlaze byla špína a nepořádek.

„Myslím, že tady bylo pašerácké doupě. Takový sklad. Vede odtud úzký tunel se schody až dolů do jeskyně. Část tunelu se už před mnoha lety, propadla, ale v zápiscích po mé babičce jsem si přečetla, že mlýn se používal jako překladiště zbraní a koření, které sem přivezli na lodích,“ vyprávěla Kamila. Pak ale raději zmlkla, aby Matta nerušila při důkladném zkoumání zdí a podlah sklepa.

„Co je tohle?“ ozval se najednou překvapeně a zastavil se u podivného poklopu v podlaze. Byl nejméně dva palce tlustý a vypadal skoro jako víko rakve až na to, že měl oválný tvar. Jeho povrch byl drsný a pokrytý

vyraženými symboly. Přes vrstvu špíny a bláta na ně nebylo ale dobře vidět. Přímo prostředkem poklopu se táhla hluboká prasklina.

Kamila se zamračila. „Toho jsem si předtím vůbec nevšimla. Asi to pod tím nánosem ani nebylo vidět. Myslíš, že se všechna ta špína sem mohla dostat po zemětřesení?“ Váhavě přistoupila blíž.

Z hluboké praskliny táhl ledově chladný vzduch. „Vůbec se to nelíbí, Matte.“

„To přece není hrob, Kamilo,“ uklidňoval ji Matt. Přidřepl si k zemi a začal odhrnovat nános, skrývající tajemné symboly. „Spíš to vypadá jako nějaká pečeť.“

Dřepla si vedle něj a natáhla opatrně ruce. Dlaní se jí okamžitě dotknul studený závan, přicházející z praskliny v kameni. Začala ometat špínu, aby se mohla pokusit rozluštit záhadné symboly. Starodávné hieroglyfy v dávném jazyce jí byly okamžitě povědomé. Mezi jejími předky bylo mnoho generací mocných čarodějek, které je používaly k tajnému dorozumívání mezi sebou. Matka všechny své dcery vedla k tomu, aby se je také naučily, a tak Kamila mnoha z nim rozuměla, i když ne všem.

„Píše se tu něco o zuřivém běsnění. Ty symboly jsou popraskané a poničené. Tady vidím slova „zapečetěno až do dne, kdy se narodí..“ nejisté se odmlčela a naklonila se blíž, aby lépe viděla.

„Kde ses to naučila: To jsou egyptské symboly?“ užasle se otázal Matt.

Kamila zavrtěla hlavou. „Ne, to je rodinná záležitost. Všechny jsme se je měly naučit. Nemyslíš, že by to mohl být nějaký druh studny?“

Matt dál dloubal kolem okrajů tlustého poklopu. „To asi studna nebude, Kamilo. Spíš bych řekl, že to vypadá na nějaký památník?“ Zatlačil na těžké víko. Na okrajích se začalo drolit, ale mírně se posunulo.

„Ne!“ vykřikla Kamila, popadla Matta za ruku a ze všech sil ho táhla pryč.

„Nevím, co může být uvnitř. Něco se mi na tom nelíbí. Necítíš, že z té pukliny vychází něco zlého?“ O krok ustoupila, protože z otevřené praskliny se začal linout těžký jedovatý zápach. Jak se Matta odtud snažila odtáhnout, klopýtla a málem se přitom rozplácla na zem, takže ji musel zachytit.

„To je určitě jenom plyn, co vznikl z nějaké věci, co tam byla tak dlouho zavřená, že se úplně rozložily a shnila,“ uklidňoval ji Matt, zatímco se je oba snažil dostat co nejdále od štěrbiny. „Z takového plynu se ti, může udělat špatně nebo se můžeš i otrávit. Nedýchej to, Kamilo,“ varoval ji, zatímco ji strkal směrem ke schodům. Byla úplně bledá, oči rozšířené hrůzou. Přitiskla si ruku k ústům a hypnotizované hleděla, na poklop, zpod něhož začal proudit žlutočerný opar. Nehýbala se, jen se vylekaně třásla. Matt ji objal oběma pažemi a přitáhl ji k sobě, až se celá skryla v jeho náruči. Očima však nepřestávala sledovat podivné sklepení.

„To nic není, Kamilo, je to prostě jenom díra v zemi. Nejspíš bude hezkých pár stovek let stará,“ ubezpečil ji Matt. Snažil se zachovat klid, ale všechny

smysly měl napjaté. Očividně necítil zlo, jemuž se konečně povedlo triumfovat, pokořit své dlouhý uvěznění, a nyní se vítězně dralo ven. Nemohla zatím rozeznat, o co se jedná, netušila, co to je, jen se strachovala, že osvobodili velmi nebezpečné síly. Polekaně sledovala temný, odporný opar, plazící se nad podlahou celé místnosti. Chtělo se jí vyrazit vzhůru po schodech do bezpečí a zanechat daleko za sebou ledový chlad, jenž ji mrazil až do morku kostí.

„Tak už se netřeš, Kamilo. Je to jenom plyn. V takových starých tunelech se to někdy stává.“ Matt nemohl pochopit, proč je tolik vyděšená. „Při práci nacházíme takové kapsy s plynem každou chvíli. Ty jsi nikdy nebyla v žádné takové staré chodbě, že ne? Tam můžou klidně být různé závaly a za nimi všechny možné kapsy.“

„A už jsi někdy viděl to, co ten plyn dělal? Jak se šířil a plazil po celém sklepě?“

„To víš, od moře může vanout vítr a stoupat tou chodbou jako vzdušný proud. Cítíš teď, jak to tady fouká? Je to docela silné.“

„Podívala jsem se na ty symboly, Matte. Myslím, že pod tím poklopem bylo něco pohřbeného, a zemětřesením se to osvobodilo.“ Když mluvila, bylo jí jasné, že to zní naprosto směšně. Nejspíš si teď o ní bude myslet, že je úplně potřeštěná, ale přesto věděla, že má pravdu. Ze staré, pečetí uzavřené chodby se podařilo uniknout něčemu, co nepatřilo do tohoto světa.

Matt se zkoumavě zahleděl na její vážný výraz a hrůzu v jejích očích.

„Nech mě, ať se podívám, jestli je všechno v pořádku, Kamilo,“ navrhnul. Postavil ji stranou a sám se vydal po špinavé nerovné podlaze zpátky k drolícímu se kamennému víku.

„Buď opatrný, Matte,“ zašeptala úzkostně, ale když se po ní ohlédl, přála si, aby byla raději držela pusu. Byla si jistá, že působí stále paranoidněji.

Matt opatrně nasál vzduch. Hnusně páchl, ale nedráždil ke kašli a dýchat se dalo bez potíží. „Já myslím, že to nic není, Kamilo. Nic nebezpečného. Ani se nekácím nohama nahoru, ani neomdlévám. Vůbec nevím, co si k čertu myslíš, že se stalo, ale pokud tě to tolik vyděsilo, tak jsem ochotný ti věřit. Jonas často říká „Nikdy nepochybuj o tom, co říkají Drakeovy ženy“.“

Kamila byla ráda, že se ji snaží pochopit, ale přitom věděla, že úplně porozumět jí nedokáže. Sklopila hlavu, aby se vyhnula jeho očím. Radši ani nechtěla vidět, jakým způsobem se teď na ni dívá. Bála se, co by v jeho pohledu spatřila. Svezla se na zem vedle poklopu a prsty odhrabávala špínu z nezřetelných hieroglyfů, plná strachu, že se prasklina ještě víc rozšíří.

Matt tiše vyčkával. Kdesi v dálce bylo slyšet bouřící mořské vlny a jejich ozvěna se děsivě odrážela ve studených kamenných zdech. „Říká ti to něco?“ nevydržel konečně Matt. Snažil se v hlase potlačit netrpělivost, ale přitom toužil po jediném: popadnout Kamilu a společně z tohoto místa zmizet..

Kamila se naklonila blíž a snažila se rozluštit tajemná slova.

Sedm sester. Sedm sester Drakových. Jejich předchůdkyně. Cosi uvěznily pod zemí, do úzké kamenné chodby, aby jeho duch nemohl někoho ohrozit. Některé části znaků byly poškozené, jiné zničené, a tak nemohla určit přesně, co se zde praví, ale domnívala se, že tak chtěly ochránit lidi z městečka. Povedlo se jí také přečíst, že ta neznámá síla má něco společného s Vánocemi, ohněm, a s tím, kdo se narodil, aby přinesl klid a mír. Kamila vzhled k Mattovi. Děs v očích už nemohla skrývat, a ani se o to nesnažila. „Chci jít domů. Teď hned.“

Věnec, co měl přinést radost letěl pryč.

Jen strach a žalost

smí teď ovládnout všem

Kapitola 4

Matt seděl v autě, topení zapnuté a v přehrávači mu tiše hrálo oblíbené cédéčko. Julie Drakeová a její neopakovatelný, smyslný hlas rychle dobyl všechny hitparády. Měl tohle album moc rád a obvykle ho dokázalo uklidnit, ale dnes mu vůbec nepomohlo.

Držel volant a hleděl na zářící světýlka vánočního stromu u domu nad útesy. Od moře se začala valit hustá mlha, jejíž prsty postupně zachvacovaly břeh, celou krajinu i dům, na který se díval. Za jeho okny se ještě nesvítilo, ale občas se tam mihlo světlo svíčky a náhodný stín, jak některá z Drakeových sester přešla po pokoji.

Dveře na místě pro spolujezdce se trhnutím otevřely a na sedadlo vedle Matta vklouzl Jonas Harrington. Hned za sebou zase s prásknutím zavřel, aby dovnitř nemohla zima.

„Zatraceně, Jonasi, tys mě teda ale vyděsil,“ vyjel na něj Matt.

Dokud ho Jonas nevyplašil svým hlučným příchodem, vůbec si neuvědomoval, jak má nervy na pochodu.

„No tak teda promiň, no,“ odpověděl šerif, který vypadal stejně vyrovnaně a spokojeně jako kdykoliv jindy. Vlastně až příliš spokojeně. Matt se otočil, aby si starého přítele z dětství pořádně prohlédl. „Co tady vlastně děláš? Je zima a padá mlha. Že tady neslídíš po Kamile, nebo jo?“ zeptal se a pátravě zkoumal šerifův obličej. Jonas se usmíval, tvářil se přátelsky, ale oči měl chladné jako led.

„Jasně, že slídím po Kamile. Prosím tě, neblázni. Copak si myslíš, že jsem přišel o rozum?“ pravil a zašklebil se, aby zlehčil napětí, které mezi nimi panovalo.

„Zrovna jsem přišel na způsob, jak bys ji mohl přesvědčit. Tak co tu vlastně děláš? A jak to, že jsem neviděl světla tvého auta?“ Matt pohlédl do zpětného zrcátka a uvědomil si, že Jonas nepozorovaně zaparkoval vůz těsně za ním.

„Přijel jsem potmě, bez světel, abych nikoho nevyděsil. Co se to tu dneska děje? Proč jsou tak rozrušené?“ V jeho slovech nebylo žádné konkrétní obvinění, ale Matt znal Jonase celý život, a tak dobře poznal nevyslovený náznak obvinění.

„Co se mi to tu snažíš k čertu naznačit, Jonasi? Přestaň do mě laskavě rejt a nechej těch náznaků. Začala se v něm zvedat vlna vzteku. „Mám za sebou příšerný večer a teď ještě ty, to mi fakt moc pomáhá.“

Jonas pokrčil rameny. „Jen jsem to tak řekl. Jsou prostě rozrušené, to já poznám. Všechny sestry do jediné. Má to snad něco společného s tebou a s Kamilou?“

„Co je tohle za otázku? Jo, zatraceně, má to něco společného. Já Kamilu chci, ano, udělám všechno, prostě cokoliv, abych ji získal. Pochopitelně bych se jí ani nedotkl, kdyby nechtěla a v žádném případě bych jí nikdy neublížil. Tohle jsi snad chtěl slyšet?“

Jonas přikývl. „Přesně tohle mě zajímalo. Hrozně nerad bych ti nakopal zadek, ale kdybys téhle holce nějak ublížil, tak bych to udělat zkrátka musel.“

„Kdybych ti to ovšem dovolil,“ poklepal Matt sebevědomě prsty na volant a znovu se zamračil, i když jeho vztek už opadl.

„Co tím myslíš, že poznáš, když jsou rozrušené?“

„Já jsem vždycky poznal, když se s Drakeovic holkama něco dělo. A zrovna teď se s nimi děje hodně špatného,“ protáhl zvolna Jonas a dál Matta odhadoval chladným, zkoumavým pohledem.

Matt jen zavrtěl hlavou. „To ale opravdu není kvůli mně, Jonasi. Tam v tom starém mlýně se dnes stalo něco moc zvláštního a Kamila z toho byla hrozně vynervovaná. Řekla mi, že ji mám odvézt domů, tak jsem ji odvezl.“ Prsty si několikrát projel vlasy v bezradném gestu. „Ani jsem ji nestačil pozvat znovu na rande. A tak jsem tu zůstal sedět a snažil jsem se rozmyslet, jestli mám zajít k nim nahoru a zeptat se jí, co se stalo, nebo jestli mám zajet do mlýna pokusit se to zjistit sám.“

„No tady to máš!“ vyhrknul v tom Jonas a ke svému výkřiku ještě polohlasem dodal ošklivé slovo. „Co je to k čertu zase jenom popadlo, že jdou v noci ven, zvlášť když je taková mlha?“

Matt se znovu podíval k domu. Ve tmě se pohybovaly postavy, pláště s kápěmi jim vlály, jak pospíchaly po schodech dolů. Mlha byla tak hustá a těžká, že se v jejích bílých neproniknutelných kotoučích téměř dokonale ztrácely. Dalo mu práci sledovat, jak rychle scházejí po úzké stezce, která vedla úbočím kopce dolů k silnici. Náhle mu postavy zmizely za závojem mlhy. Matt vyskočil z auta a s Jonasem za zády se vydal za nimi – slyšel ho za sebou, jak tlumeně nadává. Běželi rychle, aby stihly sestry Drakeovy dřív, než budou u silnice.

Jonas ho nakonec předběhl a byl u nich první. Popadl Helenu za ruku, trhnul s ní, aby jí viděl do obličeje, a zařval: „Copak jste se úplně zbláznily?“

Když je spatřila Kamila, tváří jí proběhla celá škála výrazů od překvapení po rozhořčení. „Matte, co tu děláš? Myslela jsem, že jsi šel domů.“ Ustaraně se rozhlížela kolem sebe, jak se očima snažila proniknou cáry mlhy. „Neměl bys tu být. Myslím, že je to nebezpečné. A ty koneckonců taky ne, Jonasi.“

Helena sklouzla pohledem po šerifovi. „Už ti někdy někdo řekl, že máte hrozné způsoby?“

„Už tě někdy někdo ohnul přes koleno a nařezal ti?“ nezůstal Jonas pozadu.

„Jestli si myslíte, že to není bezpečné, tak co vás napadlo tady po tmě běhat?“

„To není tak, že bychom chtěly jít někam daleko v tomhle počasí,“ Kamila máchla neurčitě rukou, aby ukázala, že má na mysli neprostupnou zeď mlhy.

„Musíme něco důležitého vyřídit, Jonasi.“

„Tak jste mě měly zavolat,“ vyštěkl Jonas netrpělivě. Helena se už už chystala něco odseknout, ale Jonas jí zmáčknul paži.

„Tak dost. Už jsem vážně hodně dožraný, Heleno, tak to ještě nezhoršuj.“

„Jonasi,“ ozvala se Kamila konejšivě. „Ty to nechápeš.“

„No tak mi to teda vysvětli, Kamčo,“ zlobil se dál. Matt se však okamžitě postavil mezi ně a pravil:

„Myslím, že bys s ní neměl takhle mluvit, Jonasi. Ona ti to přece vysvětlí.“

Kamila mu stiskla prsty paži. „Jonas o nás má starost, Matte. Možná jsme mu měly nejdřív fakt zavolat.“

Matt si ale vůbec nepřál, aby volala Jonasovi, přál si, aby zavolala jemu, pokud by se něco dělo. A že se opravdu něco dělo, bylo náhle víc než zřejmé. Než stačila sundat ruku z jeho paže, přikryl jí prsty dlaní a povzbudivě zmáčknul. „Tak už jsme stejně tady, Kamilo, tak nám pověz, co chcete, abychom udělali.“

Očima zelenýma jako moře se mu dlouze zahleděla do tváře.

Cítil, že do něj vidí víc a hlouběji než všichni ostatní lidé, ale takhle to bylo s Kamilou pokaždé. Zesílil stisk na její ruce.

„Kamilo. Jonasovi přece věříš, a on se za mě zaručí.“

Kamila na okamžik zavřela oči. Matthew Granite byl mužem, o němž dlouho snila, a pokud na vlastní oči uvidí, jak se s Drakeovými sestrami věci doopravdy mají, nebude už moci snít o něm ani o nějakém vztahu. Nešťastně si povzdechla, ale nedalo se nic dělat. Některé věci jsou prostě důležitější, než její romantické sny. Zhluboka se nadechla a začala: „Dnes se podařilo uniknout nějaké síle, nějaké zlé moci. Aspoň si to myslíme.“ Podívala se na sestry, aby si dodala odvahy k dalšímu vyprávění: „Jsme přesvědčené, že zemětřesením se probudilo nějaké zlo nebo mu ty otřesy půdy umožnily vrátit se na zem. To byl ten temný stín, co jsi viděl uvnitř vánočního těžítka, Matte, a já i moje sestry jsme ho viděly také v naší kouzelné mozaice. Je to skutečné zlo a může být pro nás nesmírně nebezpečné.“ Úzkostlivě mu hleděla do obličeje a čekala, kdy se začne smát.

Mattova tvář však zůstala naprosto bez výrazu. Věděl, že sestry Drakeovy jsou jiné než ostatní, někteří lidé říkali, že dokáží dělat zázraky, jiní dokonce tvrdili, že jsou to pravé čarodějnice.

Mořský ráj byl pravou líhní všech možných klepů, a Drakeova děvčata byla vždycky oblíbeným soustem místních drben. O Kamile se však takhle nemluvilo. Nikdy.

„Takže ty jsi přesvědčená, že je to nebezpečné a první věc, co tě napadne, je vyrazit za noci do tak hrozné mlhy, jakou jsme tady snad ještě nikdy neměli,“ zavrčel znovu Jonas. „Zatraceně, Kamilo. Adéla s Helenou se vždycky vrhly po hlavě do každého nebezpečí, ale o tobě jsem si vždycky myslel, že máš aspoň špetku zdravého rozumu.“ Znovu k sobě přitáhnul Helenu, která se pokoušela vymanit z jeho sevření. „Tak takhle by to teda nešlo, to nedovolím. Ještě chvilku takhle blbněte a já vás na noc zavřu do vězení.“

Helenina hezká tvář zrudla vztekem, ale místo aby se do Jonase s vervou pustila, jak Matt předpokládal, začala lapat po dechu.

Adéla hned přiskočila k ní: „Dýchej, Heleno, dýchej. Hezky pomalu.“

Helena potřásla hlavou, aby se vzpamatovala, ale oči jí naplnil děs. Adéla rychle vyndala z kapsy papírový pytlík a podala jej sestře: „Dýchej sem dovnitř.“

Jonas vypadal zaraženě. Bylo vidět, že se Helena nemůže pořádně nadechnout. Honem ji vzal kolem pasu, aby ji podepřel, kdyby měla upadnout.

„Co s ní je? Neměli bychom radši zavolat sanitku?“

„Mohl bys jí laskavě přestat nadávat?“ vyjela na něj Adéla.

„Dej si radši pozor, Jonasi, nebo se tě zeptám na pár věcí, na něž se ti nebude chtít odpovídat!“

„Ty radši mlč, Adélo, a nepokoušej se mě zastrašit,“ zavrčel zlostně Jonas.

„Nechte toho. Všichni s tím hned přestaňte,“ žadonila Kamila.

Matt postřehl výraz úzkosti na její tváři a hned se snažil zasáhnout.

Postoupil o krok kupředu a dal jí ruku kolem ramen.

Nastalo ticho. Helena těžce dýchala do papírového sáčku, a po chvíli konečně zvedla hlavu. Vypadala, že se každou chvíli rozpláče. „Adélo, kdybys byla tak hodná a odvedla Helenu domů. Já půjdu s Kamilou a udělám cokoliv, co považujete za důležité,“ nabídl se bez rozmýšlení Matt. Kamila se v ledové mlze třásla chladem. V tak studené noci by neměla být venku. Přál si, aby ji mohl popadnout, odvést domů a uvelebit se s ní u hořícího krbu.

Jonas odhrnul Heleně z tváře závoj plavých vlasů. „Tak co, už jsi v pořádku, panenko?“ zeptal se. Slova, která zvolil, mohla znít urážlivě, ale něžná starostlivost, jež mu zněla v hlase, z nich udělala pravý opak.

Helena přikývla. Na nikoho se však ani nepodívala a dál bojovala s nedostatkem vzduchu v plicích.

„Třeba je to dobrý nápad, Heleno. Půjdu s Mattem a trochu se tu porozhlédneme, a ty bys mohla s Adélou zajít pro babiččiny staré deníky. Podívejte se, jestli by se vám nepodařilo objevit v nich něco, co by nám pomohlo pochopit situaci,“ navrhla Kamila.

„Matte, určitě ti to nevadí? Chtěla bych se projít po městě a zkusit přijít na to, co se tady vlastně děje.“

„Ne, nevadí mi to. Nebude ti ale zima?“ připomněl Matt.

„Počkej. Spíš je důležité, jestli ti u toho nebude hrozit nějaké nebezpečí?“ přerušil je Jonas.

„To doopravdy nevím,“ odpověděla Kamila. „Sama bych to ráda věděla. Myslely jsme si, že když půjdeme společně, tak všechny dohromady dokážeme něco zjistit, ale já už nějakou představu mám. Myslím, že to odhalím.“

Matt si odkašlal. „Že odhalíš nějaký stín?“ Kdyby se všichni netvářili tak vážně, byl by si myslel, že se jedná o nějaký halloweenský žert. Pohlédl vzhůru k domu nad útesy. Mlha ho halila jako neprostupný závoj, takže téměř nebyl vidět. Dokonce i světla na vánočním stromě, předtím tak jasná a zářivá, se nyní proměnila v bledé, oranžově doutnající body, jen s obtížemi prorážející těžký šedobílý příkrov, mrtvě, spočívající nad celou krajinou. Mlha chvílemi měnila barvy, tmavla z bíla do šedivá. Přesně tak, jak se dělo uvnitř vánočního těžítka, když je vzal do ruky a chtěl je prozkoumat.

„Ta mlha je hrozná, Kamilo. Nikdy jsem nic takového neviděl,“ vážně pravil Jonas. „Drž se, prosím tě blízko Matta. Já zatím odvedu Helenu s Adélou domů.“

Helena ztuhla a podívala se po Adéle. Ta se na šerifa usmála a ubezpečila:

„My to zvládneme klidně samy, Jonasi. Vždyť je to jenom tady na kopci, a cestu dobře známe.“

„Prostě jdu s vámi, Adélo, a nehádej se se mnou,“ opáčil Jonas rezolutně a vykročil k domu. „Matte, kdyby se něco začalo dít, nebo kdybys měl pocit, že je Kamila v nějakém nebezpečí, přiveď ji okamžitě zpátky a nenechej si od ní napovídat žádné nesmysly.“

Kamila se na Jonase pousmála. „Já nikdy neříkám nesmysly. Dej na sestry dobrý pozor, protože kdyby se holkám něco mělo stát..“ nedořekla.

„Však já vím, už jsem to přece slyšel,“ mávl šerif netrpělivě rukou a společně s děvčaty zmizel v mlze. Hustá šedá kaše okamžitě spolkla i zvuky jejich kroků na cestě a Kamila s Mattem osaměli.

Pohlédla na něj. „Neměl bys to všechno dělat. Přece víš, že bych klidně dokázala chodit ulicemi Mořského ráje úplně sama,“ pronesla tiše.

Zadíval se jí do zelenkavých očí. „Jenže ty zase dobře víš, že bych určitě nedokázal tě opustit a nechat tě někde, kde by ti mohlo hrozit sebemenší nebezpečí,“ pravil ochraptěle. Pomalu přibližoval obličej k jejímu, jakoby byl přitahován nějakým magnetem. Čekal, že se od něj odtáhne a blížil se tak zvolna, aby měla dost času si to rozmyslet.

Kamila se na něj dívala, viděla, jak se mění jeho výraz, jak mu oči potemněly touhou, a pak se zmocnil jejích úst. Už nezáleželo na tom, že je vzduch studený a mrazí je ledový vítr, jejich těla hřála a rty jim spaloval žár.

Přitáhl si ji k sobě, objal ji svalnatými pažemi a svíral ji tak pevně, jako to nejcennější, co na světě má.

Byl mohutný a drsný, ale přesto neuvěřitelně jemný. A i když z něj čišela nenasytná touha, takže se doslova ztrácel v jejích ústech, líbal ji tak něžně, až jí vstoupily slzy do očí. Chtěla od něj víc, třebaže nechápala, jak to vlastně dokázal.

„Já se k tobě vůbec nehodím,“ vydechla mezi polibky.

Vnikl mezi její rty a jejich jazyky se znovu na krátko propletly ve složitých figurách vášnivého tance. „Náhodou se k sobě náramně hodíme,“ zašeptal. Odhrnul cípy pláště, aby se dostal k jejímu tělu. „Jsme pro sebe přímo stvořeni, Kamilo. Říká se o tobě, že jsi něco jako čarodějka, že máš dar vidět do lidí i do věcí, a přitom vůbec nevidíš, co máš přímo před sebou. Jak je to možné?“ Nedal jí však vůbec možnost odpovědět, jen ji začal znovu dlouze a horoucně líbat.

Kamila cítila, jak uvnitř taje. Jakoby se měnila v horkou lávu.

Kolena jí zeslábla a kdesi v dolních partiích se jí rozhostila tupá, neustávající bolest. „Nedokážu myslet jasně, když se spolu líbáme,“ špitla.

„To je jedině dobře, Kamilo, protože já jsem na tom úplně stejně,“ odpověděl zadýchaně a rty přitom bloudil po sálající kůži mezi prohlubní na jejím krku a uchem.

Horko ji přitom rozechvělo v každé buňce těla, s nesmírným úsilím se přiměla od něho odtrhnout. Nebyla pro něj ta pravá.

Věděla to, a až by on poznal, jaká doopravdy je, věděl by to také.

Možná, že působila jako silná a odvážná žena, ale nedokázala by snést, kdy by ho měla ztratit. Dát se dohromady s Matthewem Granitem by pro ni bylo nebezpečné, a tak bylo lepší s tím vůbec nazačínat. „Matte, vážně. Musím najít kde se skrývá ten temný zlý stín a pomoci mu najít znovu klid, nebo se společně se sestrami musím pokusit dostat jej zpátky tam, odkud unikl.“

Matt v duchu proklel všechny temné stíny, zlé síly a všechny další pekelné mocnosti, které bloudily nocí. Kamila byla očividně přesvědčená, že na malé městečko Mořský ráj se chystá nějaká pohroma. Sám si byl však jistý, že šlo o jedovatý plyn, který se uvolnil z podzemní kapsy, ale pokud to znamenalo možnost procházet se s ní nočními ulicemi, držet se za ruku a líbat se při každé příležitosti, tak k čertu byl, zatraceně pro. Klidně to udělá.

A klidně se přitom bude mít na pozoru, kdyby opravdu hrozilo nějaké nebezpečí.

„Tak pojďme,“ kývl, a vzal ji kolem ramen. „V autě mám baterku, vzal bych ji s sebou. Ta mlha je opravdu hustá.“

„Baterku ani nebudeme potřebovat. Mám s sebou pár světelných tyčinek, moje sestra Ela je vyrábí. V mlze svítí moc dobře!“ odpověděla a vytáhla z kapsy pláště několik tenkých trubic. Podala mu je se slovy: „Prostě s nimi jen zatřes!“

„Aha, já zapomněl na Elu a její soupravu malého chemika! Už jako malá holka přece ráda vystřelovala rachejtle na pláži – v celém Mořském ráji jednička. Nedostala pak náhodou stipendium na Columbijské univerzitě nebo na Massachusettském technologickém institutu nebo na nějaké jiné podobně prestižní vysoké škole? Na takové, kde byli hlavně dost odvážní, aby ji přijali?“

Kamila se zasmála a úleva zaplavila její tělo teplem. „Byli hodně odvážní, ale naštěstí tam také měli význačné fyziky, schopné a ochotné pustit se s ní do všeho, co si vymyslela. Ela je prostě génius a k tomu nezná absolutně pocit strachu. V ničem.

Nebála se třeba prolézat jeskyně, aby objevila nějaký zvláštní skalní útvar a nebojí se ani sestrojit třeba bombu, když je to zapotřebí. Přesně naopak ode mě.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Matt a stiskl jí ruku.

„Všechny mé sestry jsou schopné neuvěřitelných výkonů a lidé to od nás vlastně očekávají. Já jenom nechci, aby sis myslel, že budu umět lézt po horách a skákat z letadla jenom proto, že jsi slyšel o všech těch jejich odvážných kouscích,“ vysvětlila mu. Kamila se v mlze řídila spíše svým citem než podle světla, které vydávaly Eliny tyčinky. Nastavila tvář závanu větru, přinášejícímu spršku slané mořské vody a nasála vzduch, aby zjistila, zda jí jeho vůně neprozradí něco podezřelého. „Budeme muset přejít silnici,“ vyzvala Matta.

Kvůli husté mlze kolem neprojelo ani jedno auto, a tak společně přešli silnici vinoucí se kolem pobřeží a pustili se po zkratce, která vedla ke středu městečka. Kamila náhle zvážněla.

Působila skoro jako duchem nepřítomná a Matt opravdu začal věřit tomu, že snad je na stopě něčemu zlému. Sledoval, jak uvnitř ztuhla a ztichla, aby se soustředila a nabrala energii.

Náhle i v něm ožily instinkty, jež si vypěstoval během let služby u rangerů. Něco jako pud sebezáchovy. Kůže ho začala svědit a celé jeho tělo přešlo do stavu pohotovosti. Zaplavila ho vlna adrenalinu, všechny jeho smysly zpozorněly. Zaposlouchal se do naprostého ticha, jež je obklopovalo a vzduchu se ptal sám sebe, zda už také začíná věřit na všechny ty nadpřirozené nesmysly. Z kapsy vytáhl světelnou tyčinku, ale nerozsvítil ji.

Mlha tlumila ozvěnu Kamiliných kroků. Uvědomoval si zvuk jejího dechu, strašidelnou přítomnost mlhy i celé té podivné noci.

V nevysloveném souladu kráčeli mlčky pustou ulicí. Náhle postřehnul slabý zvuk. Jakési supění. Ozývalo se z dálky a tlumeně, v kalném příkrovu sotva slyšitelně. Napjatě se zaposlouchal do tmy. V tom zvuku se ozýval zvláštní rytmus, jako když býk vtahuje vzduch do nozder a zase vyfukuje těsně předtím, než zaútočí. Byl to dech. Někdo tady blízko těžce dýchal, a ten zvuk se pohyboval. Pokaždé, když změnili směr, ozýval se odjinud.

Matt jí přitiskl rty k uchu: „V té mlze tady s námi někdo je.“

Byl si jistý, že je někdo sleduje, a že ten někdo je hodně blízko.

Kamila pohodila hlavou: „Něco, a ne někdo.“ Zamířila k obytné čtvrti. Městečko působilo, jakoby se poplašeně schoulilo pod útokem šedobílých chuchvalců. Vánoční výzdoba se záplavou barevných světel nad výlohami obchodů, kancelářských budov, domů a vánočních stromků se v té zvláštní mlze změnila v přízračnou zář, jenž městu dodala ne slavnostní, ale spíš podivný a děsivý vzhled.

Matt si přál, aby si s sebou byl radši vzal zbraň. Kdyby mělo dojít na rvačku, on jako vysoký, udělaný a dobře trénovaný chlapík s rychlými reakcemi si sice věřil, ale jen sám pánbůh ví, jaký protivník na ně číhá v temnotě.

Náhle jej něco udeřilo do zad, sjelo mu vzadu po džínsách a dopadlo za ním na dlažbu ulice. Matt se zprudka otočil, aby se útočníkovi postavil, ale neviděl před sebou nic než mlhu.

„Co to bylo?“ ozvala se Kamila. Hlas měla pevný, ale ruka, jíž se ho dotýkala, se jí třásla.

Matt se sklonil k zemi k předmětu ležícímu u jeho nohou. „Je to adventní věnec, Kamilo. Zatraceně, je to vánoční věnec.“

Ostražitě se rozhlédl okolo a pohledem se pokusil proniknout mlhou, aby viděl, kde se co hýbe. Cítil teď přítomnost někoho blízko, a ne vymyšlenou sílu. Skutečnou. Nebo přítomnost něčeho, jak řekla Kamila? Slyšel divný, namáhavý dech, ale stále nedokázal rozeznat, odkud vychází.

Jak tak stál a snažil se na to přijít, odkudsi z těžké mlhy přiletěl další předmět. Tentokrát jej udeřil do prsou. Zaslechl tříštění skla a hned pochopil, že na věnci byly skleněné vánoční ozdoby. „Zmizme odtud, pojďme aspoň pryč z téhle ulice,“ vyzval Kamilu.

Ta ale umíněně zavrtěla hlavou. „Ne. Musím se tomu postavit právě tady.“

Matt ji přitáhl k sobě a snažil se svým rozložitým tělem ochránit její drobnou postavu. Věnce teď na ně létaly vzduchem ze všech stran a dopadaly se smrtící přesností. Přikryl jí hlavu rukama a obličejem šiji přitiskl na hruď.

„To dělají nějaké děti,“ zabručel, aby ji uklidnil. A hned ji také zlehka políbil nahoru do vlasů. „Pořád vymýšlejí nějaké lumpárny. V té mlze to ale může být dost nebezpečné, nemluvě o tom, kolik toho takhle zničí.“

Doufal, že jsou to děti. Musely by jich však být úplné zástupy pochodující ulicemi městečka, strhávající adventní věnce ze dveří a házející je po kolemjdoucích. Nikde se však neozýval smích, nebyl slyšet zvuk kroků. Neslyšel vůbec nic – kromě těžkého dechu. Připadalo mu, že vychází přímo z mlhy samé. Vlasy na zátylku se mu zježily v očekávání dalšího útoku.

„To nejsou žádné dětské žerty, Matte,“ pravila Kamila a na hlase bylo znát, že nemá daleko k slzám. „Je to něco mnohem, mnohem horšího.“

„Kamilo.“ Jeho dlaň vklouzla pod kapuci dlouhého pláště, který měla na sobě, aby ji mohl konejšivě pohladit po vlasech. „Vždyť by to nebylo poprvé, co se parta děcek pustí do takových pitomých žertů a určitě taky ne naposled.“

Vánoční věnce ležely na zemi všude kolem nich, některé zmačkané a poničené, jiné kupodivu zachovalé. Kamila zvedla hlavu v jeho náruči a nadechla se. „Cítím nějaký pach. Ty ne?“

Matt důkladně nabral vzduch. Okamžitě poznal odporný, jedovatý zápach plynů, který cítil ve starém mlýně. Srdce se mu téměř zastavilo. „K sakru, Kamilo. Já ti snad začínám věřit. Zatraceně, vypadněme odtud co nejrychleji, než si začnu myslet, že jsem se zbláznil.“

Vyprostila se z jeho objetí. „Tak tohle si o mně myslíš? Že jsem blázen?“

„Samozřejmě že ne. Je to celé tak zatraceně podivné!“

Kamila upřela své oči zelené jako moře na jeho tvář. Pak kývla hlavou.

„No, tak to se připrav, že to bude ještě mnohem divnější. Buď teď potichu,“ dodala pak zčásti pobaveně, zčásti polekaně.

Kotouče mlhy se svíjely kolem nich a halily jejich obličeje, nohy i celé postavy jako šedočerný hustý závoj. Stejně jako předtím u domu na útesech se i nyní Matta zmocnila představa kostnatých prstů pokoušejících se uchvátit vše kolem sebe. A tentokrát šlo o Kamilu. Bez rozmýšlení ji zvedl do vzduchu a dal se do běhu, aby unikli dlouhým temným chapadlům. Mlha však byla všude kolem nich.

Kamila mu přitiskla rty k uchu a zašeptala: „Stůj! Musím se pokusit to zastavit, Matthewe, je to můj úkol. Ta mlha je všude, nemůžeme před ní utéct.“

„Zatraceně, Kamilo. Tohle se mi vůbec nelíbí,“ zavrtěl hlavou. Když ale neodpověděla, neochotně ji zase postavil na zem.

Nepouštěl ji však z paží, stále připravený pustit se do boje.

Otočila se směrem k jejich domu s tváří vážnou, zamyšlenou a odhodlanou. Vyzařovala z ní vnitřní krása, oheň a síla. Něco tichounce zazpívala. Byl to spíš šepot, než melodie, a ten nápěv jakoby patřil k noci, k prostoru, ke vzduchu, jež je obklopoval.

Slova nezněla anglicky, patřila k jinému jazyku, jemuž nerozuměl. Kamilin hlas zněl něžně a konejšivě a působil jako pozvání do míst, kde nad zemí vládne klid a mír.

Dech mlhy byl čím dál hrozivější. Těžké supění připomínalo dýchaní dravého zvířete, chystajícího si zuby a drápy. Husté výpary vibrovaly zuřivostí, vířily a plazily se sem a tam po zemi a byly stále tmavší. Temný příkrov houstnul kolem rozházených věnců u Mattových nohou s takovou rychlostí, až je dokázal vyzvednout do vzduchu. Sytě zelené jehličí zvadlo a zešedlo.

Věnce teď připomínaly spíš pohřební výzdobu, než slavnostní dekorace na veselé svátky. A každý z nich se blížil ke Kamile.

Mattovi uvízl dech v hrdle a srdce mu splašeně tlouklo.

Kamila, drobná a křehká, čelila náporu vítězné šedočerné hmoty.

Pohnul se v rychlém klouzavém skoku, aby dopadajícím tmavým kruhům postavil do cesty svou mohutnější postavu. Zdálo se, že si Kamila nevšímá ani mlhy, ani příšerných věnců. Soustředila se na něco ve svém nitru. Pak pohlédla směrem k domu na útesech a náhle pozvedla paže vysoko do vzduchu. Od moře se okamžitě s divokou silou přihnal závan čerstvého větru. Přinesl s sebou svěží mořskou vůni, chuť slaných vln, i spršku čerstvé vody.

Přišly s ním i hlasy, něžné, melodické a typicky ženské. Vítr proletěl hradbou mlhy, nápěv zesílil. Kamilin hlas se přidal a spojil se s ním v dokonalém souznění, jež opanovalo celý prostor.

Vířící adventní věnce dopadly na cestu. Mlha zřídla a pozvolna se začala stahovat pryč od moře do vnitrozemí. Halila lidská obydlí, ale vítr ji neústupně pronásledoval, měnil svůj směr a hnal ji odtud pryč nad oceán.

Kamila vypadala jako z jiného světa. Pleť jí pobledla a pokryla se potem, dlouhé prameny vlasů jí visely do tváře, ale neustoupila ani o krok. Její hlas přinášel pocit klidu, smíření, čehosi krásného a uspokojivého. Naplnil Matta touhou po domově, po vlastní rodině. Naplnil ho hloubkou a úctou ke

Kamile Drakeové a pýchou nad tím, jak je jí blízko.

Sledoval, jak se mlžné výpary neochotně stěhují nad moře a tam se rozpouštějí, oslabené neutuchající silou větru. Za bouřlivými poryvy přišlo ticho a prázdno. Kamila svěsila těžce ruce, jako kdyby byly z olova. Zapotácela se. Skočil, aby ji zachytil, dřív než upadne na zem, objal ji pažemi a přitiskl si ji na prsa.

„Ta síla stále roste. Kdyby nebylo pomoci od sester, nedokázala bych ji zapudit,“ zašeptala a podívala se na něj vylekanýma očima.

Matt ji políbil. Nic jiného nedokázal v takovou chvíli vymyslet. Připadalo mu, že je v jeho loktech lehounká jako pírko.

Políbil ji na oční víčka, na špičku nosu a něžně znovu přiložil rty k jejím ústům. „Už je to v pořádku, už je dobře, Kamilo. Teď si odpočiň. Zahnala jsi to. Dokázala jsi to. Pověz mi, co mám pro tebe udělat.“ Viděl, že v těžkém souboji s neviditelným nepřítelem v mlze zanechala svou energii do poslední kapky. Už jí věřil, přesvědčila ho. Byl mužem činu, strávil mnoho let ve službě jako voják, vycvičený k obraně své země, a přesto nyní neuměl udělat vůbec nic, aby zastavil zlo skrývající se v kouřovém oparu. „Co to vlastně bylo?“ otázal se.

Unaveně si třela tvář o jeho bundu. „Nevím, Matthew. Já to prostě vůbec netuším.“

„Jak jsi ale vůbec mohla vědět, co dělat a říkat? Jakým jazykem jsi to mluvila, aby ti „to“ rozumělo?“

„Také nevím. Prostě jsem použila kouzelné zaříkávadlo, které si v naší rodině předáváme z generace na generaci. Jen jsem se pokusila zklidnit sílu zlého ducha.“

Pohlédl na ni a snažil se nedat najevo, jak ho šokovala. Ten šedivý slizký stín, vymykající se všem jeho dosavadním zkušenostem, byl temný a nebezpečný, připravený využít každé šance, kdy by mohl zaútočit na všechny a na všechno kolem něj.

Kamila se rozhlédla po adventních věncích, rozházených v divokém zmatku po ulici. „To je divné, že se na nás rozhodl zaútočit právě těmi věnci.“

„Celé je to naprosto prapodivné. Ty si myslíš, že je to „on“?“ zaváhal Matt. Pokrčila rozpačitě rameny. „Cítím, že je v něm mužská síla.“

Nápor adrenalinu v jeho žilách zvolna opadal, ale Matt zůstával v pohotovosti a ostražitě sledoval skály útesů. „Už nikdy se nebudu moci dívat na mlhu tak jako dřív.“

„Věnec představuje nekonečný kruh, Matthewe a symbolizuje tak pravou, skutečnou lásku. Bezpodmínečnou, nezištnou, takovou, která trvá navždycky.“ Hlas jí zněl zamyšleně.

„Z té příšerné mlhy jsem tedy žádnou láska necítil,“ namítl. S Kamilou v náruči se zvolna vydal zpět k jejich domu.

„Jenže on strhal adventní věnce ze všech domovních dveří na celé ulici a pak s nimi házel,“ uvažovala dál.

„Na nás,“ podotknul ponuře. „Jsem zvyklý stát, svým nepřátelům tváří v tvář, Kamilo. Bojovat s nimi zbraněmi, které můžu uchopit do ruky. Já prostě neumím popadnout mlhu pod krkem a uškrtit ji, i když bych chtěl.“

„Postav mě už na zem, Matthewe. Na to, abys mě nesl celou cestu, jsem přece jenom moc těžká.“

„Byl jsem u rangerů přes deset let, Kamilo. Můžu ti říct, že tu tvoji váhu vždycky klidně zvládnu.“

Nechtěla se už s ním dál dohadovat, na to se cítila příliš vyčerpaná. „Deset let. No jo, to sedí, šel jsi tam přece rovnou z vysoké. Já jsem tolik cestovala po světě, a i když jsem věděla, že tady nežiješ, tvoje rodina tu byla pořád, a tak jsem měla dojem, jakobys tu byl pořád také.“

„Jezdil jsem sem vždycky na propustku, pokaždé když to jenom trošku bylo možné. A vrátil jsem se okamžitě po odchodu z armády, protože jsem věděl, že mě naši potřebují v rodinném podniku. Otec a bratři mi mezitím nechali jeho část, i když museli všechnu práci dělat za mě,“ vysvětlil.

„Proč ses vlastně dal k rangerům, Matte? Když jsem se to o tobě dozvěděla, okamžitě jsem si začala zjišťovat, co je to vlastně za jednotky. Je to hrozně..“ zaváhala v obavě, aby zvolila správné slovo, „hrozně náročné. Proč jsi chtěl dělat něco takového?“

„Vždycky jsem si chtěl vyzkoušet, kam až sahají hranice mých sil a schopností. Taky se považuji za vlastence, takže mi připadalo úplně jasné, kam se dát. Rangerové ztělesňují všechno, čemu jsem kdy věřil. Jít dál a rychleji a být statečnější než všichni ostatní vojáci. Nikdy se nevzdat, nikdy neopustit

padlého kamaráda, nezpronevěřit se. Přežít a za každých podmínek dokončit své poslání.“

Kamila si ztěžka povzdechla a zavrtala se tváří do jeho ramene. Nechtěla, aby spatřil její výraz. Cosi v tom povzdechu Matta zarazilo, až se mu sevřel žaludek. Byl by se jí na to rád zeptal, ale než došli k cestičce vedoucí vzhůru k domu na útesech, Kamila už spala.

Sladký sen město spalo V bezpečí se kolébalo

Noční můry náhle vzlétly výš Ovládly tu bezpečnou skrýš

Kapitola 5

„Kamilo, Kamilko, probuď se, zlato.“ Něžné oslovení ztěžka pronikalo závojem spánku. „Musíš teď něco sníst, tak se probuď.“

Kamila otevřela oči, protáhla se a ospalýma očima zamžourala na sestru.

„Sáro! Copak tu děláš?“ podivila se a odhodila z tváře těžkou clonu vlasů. Vždy před spaním si je zaplétala do copů, ať byla kdekoliv. Obrátila hlavu a zmlkla.

Spatřila, že na židli vedle její postele sedí mohutný Matthew Granite a svýma stříbřitýma očima bedlivě pozoruje její tvář. V žaludku jí přitom cosi legračně poskočilo.

Když se po jeho drsných rysech zvolna rozlil pomalý úsměv a v šedivých očích se mu zajiskřilo, jej srdce mu propadlo.

„Konečně jsi vzhůru. Už jsem si začínal dělat stálosti,“ poznamenal něžně.

„Ty jsi spal na židli?“ podivila se. Nedokázala si představit, jak mohl vtěsnat své rozložité tělo do malé židličky v její ložnici tak, aby si alespoň trochu odpočinul.

„No, původně jsem chtěl vlézt do postele za tebou, ale bál jsem se, že by mě tvoje sestry uřknuly,“ odvětil, a úsměv se mu rozšířil do škádlivého úšklebku. „Jonas odtud zmizel už před pár hodinami. Bál se tu vypít i hrnek kafe! Varoval mě, že některá z vás by mi mohla do kávy klidně hodit můří nohu nebo oko z čolka, tak jsem si radši dal pozor, abych si to s žádnou z vás nějak nerozházel.“

„A to kafe si dal. Tak to musí mít tvou důvěru, že sis to s námi nerozházel, ne?“ zavtipkovala, ale myslela na něco jiného.

Nemohla z něj spustit oči. Na tváři se mu rýsoval stín, hrající do tmavomodrá, šaty měl celé špinavé a zmačkané, ale v jejích očích nemohl být přitažlivější. „Takže jestli ti nemám hodit oko z čolka do kafe já, tak mi tedy vysvětli, proč jsi spal v mém pokoji?“

Dívala se přitom spíš na sestru než na Matta.

Sára odmítavě zvedla ruce. „Všechny jsme mu včera říkaly, ať už jde klidně domů, ale kdepak. Nešel. Nejenom že se Granite jmenuje, ale doopravdy je jako z granitu, tedy ze žuly. Nedá se od nikoho přemluvit. Jonas

se ho taky pokoušel vyděsit, aby ho odsud dostal, ale nepovedlo se to ani jemu.“

Kamila se snažila nedat najevo, jak moc ji to potěšilo. Pokusila se na Matta zamračit, jako že se na něj kvůli tomu hněvá. Vůbec se jí to nedařilo, a tak radši přestala s marnými pokusy. Matt na ni sem tam mrknul a i s neoholeným strništěm na tváři jí připadal ještě přitažlivější než kdy dřív.

Sára se posadila na kraj postele. „Hrozně nerada jsem tě vyrušila, ale opravdu teď musíš něco sníst.

Včera v noci jsi vydala strašně moc energie. Dokonce i Julie volala, jak se cítí vyčerpaná.“ Máchla rukou k oknu, a k Mattovu úžasu se záclony samy rozhrnuly, aby do místnosti vpustily jasné ranní světlo. „Já vím, že nemáš hlad, ty ho potom nemíváš nikdy, ale stejně se musíš najíst. Aspoň kvůli nám.“

Ani Kamila, ani Sára na sobě nedávaly v nejmenším znát, že by se v pokoji dělo něco neobvyklého. Matt musel několikrát zamrkat, aby se ujistil, že ho nešálí zrak.

„A jak je Heleně?“ otázala se Kamila. Posadila se v posteli a byla ráda, že má na sobě ještě pořád šaty ze včerejška. Než ji Matt se sestrami uložili do postele, museli jí sundat plášť s kapuci, střevíce a ponožky. Naštěstí jí ale ponechali kalhoty a blůzu, takže teď byla slušně oblečená a nemusela si děl starosti, co všechno je vidět. „Nemůžu pochopit, že i když jsme na ní všechny společně zapracovaly, pořád měla ten svůj záchvat dusnosti. To bylo poprvé co si pamatuji, kdy ani naše společné síly na ni nestačily.“

Sára koutkem oka pohlédla na Matta a zaváhala. Zvedl ruce v omluvném gestu: „Jestli potřebuješ být s Kamilou sama, tak já půjdu zatím dolů a podívám se, jestli bych třeba v kuchyni nemohl způsobit nějaký menší poprask.“ Vstal a položil ruce dlaněmi na Kamilino lůžko.

„To je všechno tím, že Helena je tak strašně ostýchavá,“ vysvětlila mu Kamila a přikryla svými dlaněmi jeho ruce. „Bylo jí strašně trapně, že se jí to stalo před tebou a před Jonasem. Hlavně jí vadilo, že to bylo před Jonasem.“

„To? Myslíš tím ten astmatický záchvat?“ zeptal se a vzal její drobné dlaně do svých. Chtěl ji tak povzbudit, protože tušil, že se mu chce svěřit s něčím osobním. „Byl to přece astmatický záchvat, nebo snad ne?“

„No, vlastně ne,“ protáhla Kamila s povzdechem. „Bylo by lepší, kdyby na ni Jonas tak nespustil.“

„Vypadala, že by si to s ním dokázala klidně vyřídit sama,“ podotkl Matt a naklonil se dopředu, aby jí odhrnul z obličeje neposlušný pramen vlasů. „Já tomu vašemu vztahu s Jonasem nějak nerozumím. Vím jenom, že jsme spolu sloužili u rangerů – Jonas, já a Jackson Deveau. A Jonas je prostě skvělý chlap.“

„Jackson Deveau je zástupce šerifa, kterého se bojí všichni na deset kilometrů,“ poučila Sára Kamilu, která se nechápavě zamračila. „Už jsi ho určitě párkrát někde viděla. Moc toho nenamluví a navíc vypadá smrtelně

nebezpečně. Přišel do Mořského ráje společně s Jonasem, když se vrátil z armády.“

„Jackson je taky skvělý chlap,“ prohlásil pevně Matt.

Kamila si na šerifova zástupce nepamatovala, protože nebyla dlouhou dobu doma, ale teď se chtěla rychle zorientovat ve světě, do něhož chtěla od nynějška zase patřit. „Takže jestli tomu rozumím, Jackson původně není odtud?“

„Ne, ale jezdil do Mořského ráje s námi často na propušťák. Nemá nikde žádnou rodinu, tudíž neměl ani kam jezdit a ani kam jít, když skončil se službou. Tak jsme mu nabídli, aby se usadil tady u nás. Tohle městečko je přátelské a tolerantní a je fakt, že Jackson nějakou tu toleranci vyžaduje. Považujeme ho za součást rodiny. Stejně jako u Jonase se musí člověk naučit rozumět mu. Viděl jsem, jak pod těžkou palbou odtáhl zraněného kamaráda pryč z bitevního pole. Nesl toho muže na zádech několik kilometrů. A Jackson..“ odmlčel se a zavrtěl hlavou.

„Vím, že Jonas vás všechny hlídá,“ dodal.

„Jako ostříž,“ podotkla Sára suše.

Matt pokrčil rameny. „Možná, ale opravdu mu na vás všech záleží.“

„Nedělej si starosti s naším vztahem k Jonasovi,“ ozvala se Kamila.

„Máme ho všechny fakt moc rády i když máme občas chuť ho začarovat a proměnit v ropuchu.“

Matt si musel odkašlat, aby získal čas. Chvíli si také nevěřícně třel kořen nosu a pak se ztěžka posadil zpátky na židli. „Copak vy tohle opravdu umíte?“ vydechl vyjeveně.

Kamila si se Sárou vyměnily pobavené grimasy. „No, u Drakeových sester přece nikdy nevíš! Vážně Matthewe, Jonas je s naší rodinou hluboce propojeny. Pokaždé pozná, když se něco děje. Je citlivý na věci, které jsou obvykle lidskému oku neviditelné.“

Sára se naklonila k Matthewovi. „Ty jsi to cítil také, když jsi byl včera v noci s Kamilou v mlze, ne? Vycítil jsi přece, jak jsme se dokázaly s ní na dálku spojit? Také jsi určitě poznal, že se děje něco neblahého.“

Matt si povzdechl. „Já nevím, co se to včera večer dělo. Vím jenom, že nechci, aby Kamila musela ještě někdy čelit něčemu podobnému,“ pravil s pohledem na ni a v šedivých očích se mu přitom nebezpečně zablesklo.

„Nelíbilo se mi, jak na ni ta mlha útočila.“

Sára jenom polkla. „Jak to myslíš, že na ni útočila mlha?“

„Nic na mě neútočilo,“ honem začala Kamila s vysvětlováním.

„Vážně, Sáro, byly to jenom vánoční girlandy a dekorace. Létaly kolem nás a párkrát Matta zasáhly. Mě ale vůbec netrefily.“

Sára však dál s vážnou tváří hleděla na Matta a dál se vyptávala: „Proč si myslíš, že šlo o Kamilu?“

„Postavil jsem se před ni, abych ji ochránil. Na začátku ty věnce přilétaly jen docela zlehka, ale potom, když Kamila začala k tomu mluvit – ať je to tedy cokoliv – přistávaly pěkně tvrdě a s mnohem větší přesností.“

„Nezranily tě nějak?“ zeptala se úzkostlivě Kamila. Rychle si v posteli klekla na kolena a úzkostlivě se na něj zahleděla. „Na léčení je sice nejlepší Lea, ale Sára umí taky docela..“

„Nic mi není,“ ubezpečil ji Matt. V duchu si ovšem přál jí to neříkat. Jak se tak k němu natahovala s vlasy rozcuchanými a s očima rozšířenýma obavami o něj, vypadala neuvěřitelně nádherně.

„Kamčo,“ strčila do místnosti hlavu Adéla, „Gina támhle ze školky říká, že se u nich něco stalo, a že by potřebovala, abys tam za ní přišla. Slyšela jsem v telefonu, jak tam vzadu děti brečí.

Řekla jsem jí sice, že ti není dobře, ale ona trvala na tom, že je to opravdu nutné. Povídala, že potřebuje tvou pomoc. Já tam půjdu, jestli je to absolutně nutné.“

Adéla očividně váhala, že by měla jít místo Kamily. Matt se podíval na Sáru. „Co má Kamila společného se školkou?“

„Copak sis ještě nevšiml, že má dar uklidnit lidi svým hlasem? Umí utišit i ty nejvzrušenější situace a přinést rozčileným lidem klid a mír,“ vysvětlila mu Sára.

„Jak vy to vlastně žijete? Když vás někdo potřebuje, tak vy prostě okamžitě jdete, i když jste třeba unavené nebo nemocné?“

„Narodily jsme se s určitým nadáním, Matte,“ pravila Kamila prostě.

„Víme, že naším posláním je pomáhat druhým. Jistě, někdy to nebývá vůbec jednoduché, ale zároveň máme své způsoby, jak se přitom chránit. A tak pomáháme, kdykoli můžeme.“

„Jak ale vlastně lidé vědí, že vás mají zavolat?“ stále nechápal Matt.

Sára se usmála. „Vždyť jsi přece starší než my, Matthewe. Chodil jsi do školy před námi, takže jsi nebyl u toho, když se naše schopnosti postupně začaly rozvíjet. Určitě jsi ale slyšel všechny ty povídačky kolem naší rodiny, ale nikdy jsi neviděl na vlastní oči tak jako ostatní lidé ve městě, co opravdu dokážeme. Jonáš byl s námi vždycky určitým způsobem propojený, takže pro něj bylo mnohem snazší tomu všem uvěřit.“

„Kamilo?“ připomněla se Adéla.

„To víš, že půjdu. Dej mi jenom pár minut, abych se mohla osprchovat a vypít si hrnek čaje.“ Hned sklouzla z postele a mířila do koupelny.

Matt ji následoval ke dveřím. „Moc se mi to nezamlouvá. Jsi tak křehká a vypadáš unaveně. Myslím, že Sára má naprostou pravdu. Měla bys zůstat doma.“

Sára jen pozvedla obočí: „Říkala jsem snad něco takového?“

Kamila ho pohladila po umíněně vystrčené bradě přímo před oběma sestrami. Pak se zavřela v koupelně a nechala ho tam stát s naprosto

omámeným výrazem. Když se otočil, setkal se s tvářemi Sáry a Adély s jejich zářícími veselými pohledy. „Ona vůbec neposlouchá, že ne?“podotknul.

„Moc ne,“ souhlasila okamžitě Sára. „Kamila je sice tichá a moc toho nenamluví, ale řídí se vždycky sama sebou a dělá jen to, co sama považuje za správné.“

„Máte někde ještě další koupelnu, kde bych se mohl taky rychle umýt a nezdržoval?“

Sára se na něj znovu přívětivě uculila. „Jo, a máme tu dokonce jeden kartáček na zuby navíc. Bylo ti to vidět na očích, kdykoliv ses na ni podíval,“ prohlásila zvesela.

„Co mi bylo vidět na očích?“ vyptával se Matt, když ji následoval po schodech dolů do haly.

„Vypadal jsi, jako když se nemůžeš dočkat, až ji budeš moci konečně políbit,“ vyložila mu trochu netrpělivě Sára. „Takže ten nachystaný kartáček je naprosto v pořádku.“

„Nevíš náhodou, jestli má Kamila něco proti rangerům?“ chtěl ještě vědět Matt, protože si vzpomněl, jak si vzdechla, když jí o nich včera v noci vyprávěl. Strašilo ho to skoro celou noc.

Sára pootevřela dveře do světlemodře vykachlíkované koupelny.

„Samozřejmě, že ne. Proč se na to ale vůbec ptáš?“

„Jen tak. Díky, Sáro,“ vyhnul se Matt odpovědi. Nechtěl se už o Kamilině ustaraném vzdechnutí dál bavit. Věděl, že je tím typem ženy, která musí mít k podobné reakci vždycky nějaký pádný důvod. Však se to dříve či později dozví. Rychle za sebou zavřel a doslova proběhl pod sprchou, jen aby byl zpátky u ní co nejdříve.

Když však dorazil do jejího pokoje, Kamila byla ještě pořád v koupelně. Přitiskl dlaně ke dveřím ve stejné výšce, jako byla asi tak její hlava, a skrze ně zavolal: „Pojď už ven, Kamilo. Jsi dost hezká i bez toho, abys na tom musela tak pracovat!“

Zpoza dveří se ozval smích. „Jak to můžeš vědět! Aha, to je určitě tím, že jsi tu byl přes noc, takže jsi měl čas to zjistit! Mohl ses v noci probudit přesně chvíli, kdy mi sklouzla maska, a všechno jsi viděl!“

„Já jsem ale nespal. Díval jsem se na tebe.“

Za dveřmi nastalo krátké překvapené ticho. Pak Kamila rozrazila dveře a přísně se na něj zadívala. „Musíš být vyčerpaný. Jdi teď domů a pořádně se vyspi!“

„Radši půjdu s tebou,“ zavrtěl hlavou. Natáhl se a vzal ji do náruče. Její tělo dokonale zapadlo k jeho jako kdyby tam odvždycky patřilo.

„Matthewe!“ Kamilin hlas zněl váhavě. Matt ji však začal líbat. Nepřál si slyšet žádné výhrady. Líbání bylo mnohem lepší a také mnohem příjemnější nápad. Bylo prostě kouzelné, pokud tohle slovo něco opravdu znamenalo, a on postupně začínal věřit tomu, že ano. Původně si myslel, že půjde jen o krátký,

rychlý polibek na dobré ráno, jemný způsob, jak ji zavřít pusu se všemi námitkami. Jenže v ní přeskočila jiskra – nebo snad to bylo v něm – a za chvíli oba hořeli. Matt chtěl víc, než ji jen líbat, toužil se jí dotýkat, proniknout do jejího hebkého těla a cítit, jak se pod ním pohybuje, cítit doteky jejích prstů.

„Stop!“ ozvalo se jako rána z čistého nebe.

Matt a Kamila od sebe odskočili. Srdce jim splašeně tloukla a nechápavě mžikali jeden na druhém. Když se podívali kolem sebe, uviděli, že ve dveřích stojí tři sestry – Sára, Helena a Adéla a všechny tři se ně přísně koukají.

„Kamčo,“ spustila Sára a nabrala dech, „přece víš, že jsme všechny společně nějak propojené. To nejde abys byla tak blízko k nám a přitom se dál takhle chovala. Jsme všechny pořádně přetažené, pěkně děkuju.“

Matt se na ně ale jen vesele ušklíbl a vzdorovitě si Kamilu přitáhl blíž k sobě. „To je mi moc líto. My ale teď půjdeme pěkně do školky!“ Kamila si schovala tvář na jeho prsou, aby se nemusela smát nahlas. Matt se zachoval jako gentleman a co nejrychleji s ní vymanévroval z pokoje. Cestou však ještě stačil přátelsky zamávat na Damona, Sářina snoubence, který se tam zrovna také objevil.

„Měli bychom mu poděkovat,“ poznamenal šeptem, a předstíral, že se kroutí bolestí, když ho za to Kamila žertovně praštila do ramene.

Venku nasedli do Mattova mustangu a po pobřežní silnici mířili ke křižovatce, odkud se odbočovalo ke školce. Cestou skoro nepromluvili. Kamila zamyšleně hleděla z okénka na bílé čepičky vln, jakoby chtěla soustředit síly.

„Nad mořem stojí zase tak hustá mlha, jako kdyby tam vyrostla zeď,“ poznamenala pouze a v hlase jí přitom zazněly obavy. „Podívej, jak je tmavá – spíš šedivá než bílá a zdá se mi, že se víří.“ Obrátila pohled k Mattovi.

„Měla jsem si dát lepší pozor. V těch starých denících po babičce musí být něco o tomhle podivném úkazu.“

„Jaké deníky? Vím, že už jsi o nich mluvila, ale nevím, co s nimi je. Jak by nám mohly pomoci?“

„V naší rodině máme zvyk, že si zapisujeme všechny důležité události. Jsou to tlusté sešity, spíš knihy, a předávají se z generace na generaci. Někde tam určitě bude zapsaná i tahle událost. Problém je v tom, že jsme se sice všechny měly naučit starodávný jazyk, kterým jsou psány, ale tak nějak jsme to v půlce vzdaly. Všechny ho umíme jen trošku, až na Elu, která v něm dokáže číst bez potíží. Budeme musit ty knihy rozluštit.“

Matt odbočil z hlavní silnice. „A ty si myslíš, že ta… věc?. . se vrací?“

„Nemyslím. Vím to. Copak jsi to necítil ve větru?“

Matt však pouze cítil její přítomnost. Její blízkost ačkoliv se mu vždycky zdála tak nedosažitelná. Když zaparkoval vůz na prostranství před školkou, zůstali ještě chvilku sedět uvnitř, aby se připravili na to, co přijde. Oba vnímali nepřirozené ticho, které je obklopovalo. Na malém dvorku nebyly žádné děti, které by si tu měly správně hrát.

Pak se Kamila odhodlaně narovnala a s rukou už na dvířkách mu položila otázku: „Chceš počkat tady?“

Místo odpovědi Matt rovnou vystoupil z auta a obešel ho, aby jí otevřel.

Rozhodně si nechtěl dál ujít další příležitost zjistit, jaký život Kamila žije.

Gina Farleyová je spěchala uvítat s viditelným výrazem úlevy na tváři a hned je zavedla k dětem. Některé posmrkávaly a vzlykaly, protože předtím dlouho plakaly. Jiné na Kamilu s Mattem jen hleděli velkýma, strachem rozšířenýma očima, další si skrývaly tvářičky. V herně bylo také několik dospělých. Mnohé z nich Matt už z dřívějška znal, a tak je pozdravil kývnutím.

Místnost byla naplněná napětím a strachem. Kamila se však na všechny ze široka usmívala a hned přistoupila k dětem.

„Ahojky všichni! Já jsem Kamil Drakeová,“ pravila povzbudivě, posadila se k nim do kruhu a přátelsky se na ně zadívala.

Matt však ustoupil dozadu a jen se na ni díval. Kamila působila pokojně a vyrovnaně, jako ostrůvek klidu a ticha uprostřed divoké bouře. Bylo vidět, jak to děti k ní okamžitě přitahuje. Začaly se vrtět a přesedávat, jen aby k ní byly co nejblíž. A když pokračovala a mluvila dál, všichni v místnosti postupně ztichli. Ozýval se jen její magický hlas, přinášející klid a útěchu.

„Takže většině z vás se dnes v noci zdál zlý sen?“ otázala se s úsměvem, jenž na malé posluchače působil jako sluníčko, rozdávající radost a vřelost.

„Zlé sny mohou někdy pořádně vyděsit, to všichni víme – každý je někdy má. Haley, mohla bys nám říct, co se ti zdálo?“ zeptala se pak holčičky, která vzlykala ze všech nejhlasitěji. „Sny jsou příběhy, které nám přináší naše představivost. Já si také vymýšlím příběhy, a pak si je zapíšu, aby si je ostatní lidé mohli přečíst. Ty moje příběhy občas bývají pořádně strašidelné. A co ten tvůj sen, taky byl strašidelný, Haley?“

Její slova zněla vlastně docela obyčejně, kouzlo však spočívalo spíš v tónu jejího hlasu. Matt okamžitě viděl, jak se Kamila umí ponořit do hloubky dětských emocí a vytáhnout z nich jejich prožitky. Místnost se ztišila a děti postupně umlkaly. V nastalém tichu Haley vyprávěla přerývanými větami svůj sen. Z mlhy se vynořil muž podobný kostlivci v dlouhém kabátě a se starým kloboukem na hlavě. Oči mu zle žhnuly a kostnatými prsty se natahoval po všem živém. Spálil vánoční stromeček a ukradl všechny dárky, a ještě navíc provedl něco ohavného pastýři na vánočním představení.

Když holčička ve svém vyprávění zmínila pastýře, Matt okamžitě zpozorněl. Danny, jeho bratr, přece na vánočním představení vždycky hrával pastýře! Jeho obavy ještě vzrostly, když všechny děti postupně vyprávěly o stejném snu.

Kamila však nepůsobila vůbec rozrušeně. Dál se na děti příjemně usmívala a kouzlo jejího hlasu zahánělo strach, který vyvolaly jejich noční můry. Vyprávěla jim pak několik vánočních příběhů a za chvíli se už děti vesele smály. Když se pak postavila, aby s nimi rozloučila, Matt zpozoroval, jak se

zapotácel vyčerpáním. Beze slova se k ní prodral, objal ji kolem ramen a odvedl ven. Stáli tam pak ještě dobře deset minut, než sebrala tolik sil, aby mohla pokojně odejít.

Jakmile se usadili ve voze, podívala se na něj a s námahou ze sebe vypravila: „Tvářil ses nějak odhodlané a vztekle. Takového jsem tě ještě neviděla.“

„Byl jsem rozhodnutý, že tě prostě chytnu a odnesu odtud,“ vysvětlil zachmuřeně.

Kamila se něžně zasmála. „To by tak hrálo, aby všichni měli o čem mluvit, že jo?“ Položila si prsty na spánky a zadívala se na něj. „Tak kam bys mě tedy vzal?“

„Do Salt Grilu. Potřebuješ něco sníst. Danny dřív chodil s tamní servírkou, Trudy Garretovou, takže jsme tam trávili docela dost času a často jsme tam taky jedli. Fakt tam nevaří špatně.“ Pohlédl na ni a viděl, jak se jí třesou ruce.

„Ty využíváš nějaký kouzel, viď? Čaruješ svým hlasem, a to ti bere sílu a vyčerpává tě to.“

„Všechno v životě něco stojí, Matthewe,“ pravila a pokrčila rameny. Ani se přitom na něj nepodívá, jen zavřela oči a unaveně se opřela o kožené sedadlo. „Nevím, jestli se mi podaří do sebe něco dostat, ale zkusím to.“

„Vždyť jsi už takhle až moc štíhlá, Kamilko.“

Zasmála se. „Copak nevíš, že žena přece nikdy nemůže být dost štíhlá, Matthewe?“

„To si sice ženy obvykle myslívají, ale muži na to mají jiný názor,“ podotkl vážně. „Vždyť jsem tě skoro ani necítil, když jsem tě nesl. Klidně bych tě nesl i teď.“

Konečně zase otevřela oči. „Ty nemusíš jít do práce?“

„Ale já už přece pracuju, a to pěkně tvrdě! A k tomu se ti hezky po starosvětsku dvořím. Předvádím ti, jak jsem pořádnej chlap, abych na tebe zapůsobil.“ Otevřel dvířka vozu a nabídl ruku, aby jí pomohl ven. Byl rád, že se mu ji povedlo rozesmát, a že jí z očí aspoň trošku zmizely chmury.

„Tak ty si myslíš, že to na mě udělá dojem?“

„Vím, že na tebe působím.“

„Jedině, když mě líbáš. To jsem vážně unesená, když mě líbáš,“ připustila schválně, aby ho vyprovokovala. Toužila po útěše v jeho náruči víc než po čemkoliv jiném.

Matt nepotřeboval další povzbuzení. Přitáhl si Kamilino drobné tělo k sobě, objal ji a přitiskl rty na její ústa. Lehce po nich přejížděl sem a tam v drobných vzrušujících polibcích, aby prodloužil moment prvního sblížení. Brzy však neodolal a přisál se hladově k jejím ústům jako muž, toužící po něčem víc.

Kamila jej křehkými pažemi objala kolem krku a přitiskla se k němu celým tělem. Věděl, že teď musí zřetelně rozpoznat okamžitou vzrušenou reakci jeho těla. Nezdálo se však, že by jí to nějak vadilo. Naopak, zavrtala se do jeho

náruče ještě hlouběji, takže cítil teplo jejích ňader a vábivé naléhání boků, sálajících žárem.

Z obzoru nad mořem se začaly postupně valit kotouče mlhy.

Přízračně šedivá chapadla se vinula kolem nich, jak stáli v objetí na schodech před restaurací. Kamila ztuhla a zaryla prsty do Mattových ramenou.

„Neposlouchal jsi náhodou předpověď počasí? Říkali, že dnes má být zase mlha?“

Matt se zamračil na mlžné cáry, líně se převalujících mezi auty na parkovišti. „Tady v Mořském ráji je mlha každou chvilku, Kamilo,“ vysvětlil naoko klidně. Mlha tu bývá, jenže obvykle z ní nemá husí kůži na rukou ani v něm neprobudí všechny reflexy pudu sebezáchovy, jako tomu bylo včera v noci.

„Necítím ten jedovatý zápach plynu. Ty ano?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Jenže svítí slunce, a to mělo tu mlhu rozpustit. Není přece zataženo, Matthewe.“

„Pojďme radši dovnitř,“ navrhl a otevřel jí dvojí dveře. Okamžitě zaslechli děti plačící strachy. Napětí v restauraci bylo takřka hmatatelné.

„Ach, Kamilo! Jsem tak ráda, že jsi tady!“ Trudy Garretová k nim spěchala ze svého místa za pultem s úzkostlivým výrazem v obličeji. U stolů posedávalo pár hostů Salt Bar and Grilu, ale očividně si svou návštěvu neužívali. Tvářili se rozčileně a napjatě, protože do lokálu odněkud zpovzdálí doléhaly usedavé vzlyky.

„Danny, jak to, že nejsi v práci?“ podivil se Matt, když mezi nimi spatřil bratra. „Je doma všech v pořádku?“

„Synovi Trudy se dneska v noci zdálo něco hrozného. Vůbec se jí ho nepodařilo uklidnit, tak jsem řekl, že sem přijdu a pokusím se s tím něco udělat, je to takový malý roztomilý uličník, jsou mu teprve čtyři roky. Slyšel jsem do telefonu, jak hrozně brečí a nemohl jsem to vydržet.“

„Prostě se nám vůbec nepodařilo ho uklidnit,“ pospěchala Trudy s vysvětlením. Rozčileně mávala rukama a úpěnlivě hleděla na Kamilu. „Proto jsem strašně ráda, že jste sem přišli.

Mohla bys s ním promluvit, Kamilo? Moc prosím!“

Ve dveřích od kuchyně se objevila kuchařova hlava. „Kamilo! No zaplaťpámbu, že jsi tady!“

Pár místních štamgastů dokonce spontánně zatleskalo.

Matt s obavami pohlédl na Kamilu. Celá pobledla a oči orámované tmavými kruhy se náhle zdály být pro její tvář příliš velké. Matt ochranitelsky pokročil kupředu, ale když mu zlehka položila ruku na rameno, zase se uklidnil a neřekl nic. Kamila se na Trudy usmála. „Ale jistě, moc ráda si s ním budu povídat.

Není sám, kdo měl zlý sen, děti ze školky také dnes v noci trápily noční můry.“

Matt sklouzl rukou z jejího ramene a vzal ji za ruku. Cítil, jak má studené zápěstí a jak zběsilou rychlostí jí pádí tep. „Zatímco s ním bude mluvit, Trudy, mohla bys jí třeba ohřát trochu polévky.“

„Jasně, ráda,“ hned souhlasila Trudy. „Pojď se mnou tudy, Kamilo, Davy je tamhle vzadu.“

Společně se vydaly do zadní části restaurace. Matt šel pár kroků za nimi. Vzlykání se ozývalo čím dál hlasitěji, a když Kamila pootevřela dveře do malé místnosti, vzlyky mu přímo rvaly uši. Přesto vešel dovnitř s ní. Scéna vypadala úplně stejně jako ve školce. Malý Davy Garret seděl Kamile na klíně a mezi slzami a štkaním podrobně vyprávěl o kostlivci v dlouhém plášti a s pomačkaným starým kloboukem na hlavě. Pak chvíli naslouchal zvuku jejího magického hlasu a postupně se uklidnil.

Kamila znovu využila svůj dar přinášet klid a mír. Vyprávěním zábavných vánočních historek se jí postupně dařilo překrýt chlapcovy vzpomínky na příšernou noční můru. Mluvila na něj, houpala ho na kolenou a působila na něj svým talentem, až se utišil a znovu začal mít pocit, že svět kolem něj je opět v pořádku.

Trvalo to skoro dvacet minut, než ho upokojila. Matt pak vzal chlapečka do náruče a posadil ho na zem, kde si hned šťastně začal hrát se svými hračkami. „Danny se už teď o něj postará. Pojď si sníst tu polévku, a pak tě zavezu domů. Jsi úplně hotová.“

Podal jí ruku a opatrně ji zvedl na nohy.

Kamila přikývla. „Jsem utahaná. Přála bych si vědět, co se to vlastně děje. Nic takového jsem nikdy nezažila. Jak je možné, že všechny tyhle děti měly úplně stejné sny? Ve školce jsem si nejprve myslela, že Haley třeba vyprávěla ty své sny a ostatní děti se rozrušily, protože ona tolik plakala. Jenže rodiče řekli, že ne, že všechny děti se už ráno doma vzbudily ve stejném stavu. A Davy se to už vůbec neměl koho dozvědět. Vůbec se mi to nelíbí.“

Posadila se ke stolu ve výklenku u okna a výhledem ven.

„Vypadá to, že se sem zase valí mlha, Matthewe,“ pravila tónem, který prozrazoval obavy.

„Taky jsem si toho všiml,“ pravil pochmurně. Jasná, zářivá vánoční světýlka a veselá hudba nedokázaly odstranit napětí, jež přímo viselo ve vzduchu. „Řekni mi ještě něco o těch denících po babičce.“

Kamila usrkla horkého čaje, který ji Trudy přinesla a podívala se z okna, aby se vyhnula jeho pohledu. „V naší rodině každá generace zaznamenává, co žívá a co dělá. Jsou to vlastně knihy, nebo spíš deníky, jak tomu říkáme my. Jde vlastně o takovou historii Drakeova rodu. V těch nejstarších se použít stejný jazyk nebo stejné šifry, jako jsme viděli ve sklepě ve starém mlýně.

Dokázala jsem proto částečně přečíst, co bylo napsáno na tom poklopu.

Kdosi z naší rodiny tam zapečetil nějakou zlou sílu.

Vypadá to, že ji neuměli zkrotit ani jí pomoci nalézt věčný klid, tak ji tam prostě jen uzavřeli. A to je hodně zlé.“

„A Ela je jediná, kdo ten zvláštní starý jazyk zná tak, aby v něm mohla číst?“

„Sára ho také trochu umí, asi tak stejně jako já. Ostatní sestry mají rovněž základní znalosti, ale na to, aby mu člověk rozuměl, musí ovládat velký kus dějin. Potřebovali bychom tady Elu, ale Sára a ostatní holky se určitě pokusí najít ten správný klíč a nakonec to rozluštíme.“

Místností se prohnal závan větru, jak se rozrazily dveře a dovnitř po svém způsobu vešel Jonas. Zamířil rovnou k nim a v každém rysu tváře měl vepsánu starost.

Bez ptaní se posadil vedle Kamily. „Jde o Jacksona, Kamilo, v takovém stavu jsem ho ještě nikdy neviděl. Potřebuji, abys za ním zašla a trochu s ním promluvila.“

Mattovi přeběhl mráz po zádech. „Co s ním je?“

Když Kamila zaslechla tón jeho hlasu, zvedla hlavu od svého čaje právě včas, aby zachytila pohledy plné obav, které si oba muži mezi sebou vyměnili.

„Co s ním má být? Proč si oba děláte takové starosti?“

Nastalo krátké, nepříjemné ticho. „Víš, jak jsi říkala, že Helena je hrozně ostýchavá a jak nechce, aby lidé zjistili, co s ní je – jako včera? Tak Jackson je úplně stejný,“ pomalu začal Matt.

Jonas se narovnal na židli. „Co Helena nechce, aby se lidé dozvěděli?“

„Teď mluvíme o Jacskonovi,“ připomněla mu trochu netrpělivě Kamila.

„Co s ním je a proč se vy dva o něj tak bojíte?“

Oba muži si znovu vyměnili dlouhý pohled. Jonas si povzdechl a rezignovaně pokrčil rameny. „Potřebuju, abys nám pomohla, jinak bych ti to neřekl, Kamilo. Ale doufám, že si to necháš pro sebe.“

Přikývla, protože bylo vidět, že čeká na její odpověď.

„Jackson je – byl – tedy je u rangerů odborníkem na zvláštní úkoly.“

Opět nastalo ticho. Kamila sledovala jejich pohledy, a když se žádný z nich neměl k dalšímu vysvětlování, pustila se do toho sama. „Prošel výcvikem ve věcech, o kterých nechci nic vědět a o kterých vy dva nechcete ani mluvit. Teď je právě ve špatném stavu, a vy oba máte strach o jeho duševní zdraví. A co tím vlastně myslíš, Jonasi, když říkáš, že Jackson je – byl –je?“

„To je právě podstata věci, Kamilo,“ pravil Jonas.

„Kdo byl jednou rangerem, zůstává jím pořád,“ dodal Matt na vysvětlenou.

„Musí si nejdřív sníst polévku, tak jí dej aspoň pár minut,“ obrátil se pak na šerifa.

„Máš už nějakou představu, o co tady jde, Kamilo?“ otázal se Jonas.

„Sestry jsou celé vyděšené, a tom co se stalo včera tobě a Mattovi, zní prapodivně. Jsi úplně vyčerpaná, to vidím i já.“

Potřásla hlavou. „Ještě to nevím. Sestry dál hledají ve starých denících naší rodiny, zda naleznou nějaké vysvětlení, ale zatím jsme neobjevily žádné stopy. A věř mi, Jonasi, že bych byla moc ráda, kdybych je našly.“

Kapitola 6

Teď pravý čas přišel pro mé dary Jen hledejte! A kdybyste se ptali, Tak mlha s pískem napoví…

Jackson Deveau mlčky přecházel sem a tam. Naprosté ticho bylo první věcí, které si Kamila povšimla. Oblečení na něm ani nezašustilo, a také podrážky jeho bot nevydávaly vůbec žádný zvuk. Oči měl chladné jako led a stejně tak prázdné a mrtvé, jakoby ani nepatřily lidské bytosti. Tiše se posadila do jediného slušného křesla a snažila se potlačit třes. Pokud měl tento muž v sobě nějaký cit, ona ho postřehnout nedokázala.

„Říkal jsem ti, že tady nechci žádnýho podělanýho psychiatra, Jonasi,“ vyštěkl Jackson, aniž by se na ni podíval. „Odveď ji odsud pryč. Víš, že nechci, aby mě někdo takhle viděl.“ Na čele se mu perlil pot a máčel mu neposlušné tmavé vlasy.

„Já ale nejsem psychiatr, pane Deveau,“ ozvala se Kamila opatrně. „Jsem jenom přítelkyně Jonase a Matthewa. Mám určitý dar, a tak si mysleli, že bych vám mohla nějak pomoci. Nikdo vás nechtěl nijak rozrušit.“

„Přestaň na nás vrčet jako neandrtálec, Jacksone a dovol Kamile, ať s tebou promluví,“ oslovil muže Matt a dodal: „Člověk by řekl, že v sobě nemáš kousek civilizovanosti.“

„To je ale zvláštní. Právě jsi použil naprosto stejných slov, jako moje sestry, když popisovaly tebe Matte,“ poznamenala Kamila a pak se znovu obrátila na muže. „Neměl jste dnes v noci nějaký mimořádně zlý sen, pane Deveaue?“

Jackson přešel pokoj a tam se zastavil. Zíral přímo na ni, celé tělo napjaté jako nějaká velká nebezpečná kočka, chystající se ke skoku. „Co vám o mně napovídali? Že jsem blázen? Že mám noční můry a nemůžu pořádně spát? Co ode mě k čertu vlastně chcete slyšet?“

Kamila si všimla, že Jonas i Matthew se postavily těsně k ní, jakoby ji chtěli chránit, kdyby bylo třeba. I když se třásla strachy, klidně pohlédla na šerifova zástupce. „Neřekli mi vůbec nic. Vůbec nic o vás nevím. Jenže všechny děti z našeho městečka dnes v noci vyděsil naprosto stejný příšerný sen. A dospělí, třebaže o tom nikdo nezačal mluvit, jsou od rána z neznámých důvodů celí napjatí. Napadlo mě protože právě vy byste mi o tom mohl říci něco víc. Z dětí se toho člověk moc nedozví, i když povídají jedno přes druhé, a z dospělých zatím žádný nenašel dost kuráže, aby se přiznal, že ho také vyděsila noční můra.“

Jackson zabořil prsty obou rukou do tmavých vlasů a pod tričkem mu vyvstaly pevné, tuhé svaly. Pohledem přeskakoval z Matta na Jonase, jako kdyby se bál, že jde o past. „Copak děti taky mívají noční můry?“ zeptal se váhavě.

„Jistě,“ přikývla vážně Kamila. „Když včera večer padla ta strašlivá mlha, došlo k prapodivné události. A dnes ráno všechny děti v celém městečku byly vystrašené a plakaly, některé byly úplně v šoku z děsivého snu, který se jim všem zdál.“

„O čem?“ Poprvé za dobu, co přišli, se Jackson posadil.

Nepřestával si však projíždět rukama vlasy, jako kdyby ho trápila strašlivá bolest hlavy.

„Děti vyprávěly o děsivém kostlivci v dlouhém plášti a starém pomačkaném klobouku,“ pokusila se ho povzbudit Kamila.

Jackson váhal. Bylo vidět, že se mu stále nechce probírat s ní svoje problémy. Přejížděl pohledem z Matta na Jonase a nakonec přece jen kapituloval. „Ten plášť a klobouk vypadaly jako ze starých časů, nejspíš z nějaké těžké vlněné látky. Neměl vlastně žádný obličej, jen ty šedobílé kosti a hnáty. Byla tam také nějaká žena s dítětem, a také pastýř, nebo aspoň někdo, kdo měl na sobě oblečení jako pastýř.“ Rukama si třel nervózně obličej.

„Umím se postavit skutečným lidem, skutečným hrozbám, ale tahle věc přicházela prostě z míst, kam se neumím dostat. Cítil jsem, že všem nám hrozí nebezpečí.“

Pohlédl na Kamilu. „Vlastně mě víc vyděsil ten pocit, který po něm zůstal než jen ten samotný sen. Pocit skutečného nebezpečí, bezprostředního nebezpečí, a moje pocity mě nikdy nezklamaly. Vím, že to zní směšně, ale zatraceně, je to pravda.“

Matt strnul. Jackson Deveau se nikdy ničeho nebál, a už vůbec ne o svůj život, a přesto teď byl očividně do hloubi duše otřesený z pouhého snu.

„Takže jste cítil totéž, co druzí. To znamená, že se jedná o skutečnou hrozbu,“ pokývla hlavou Kamila a naklonila se blíž k Jacksonovi.

Ten se okamžitě odtáhl. Matt zapomněl Kamilu upozornit, že šerifův zástupce nesnáší fyzický kontakt. „Já to vím,“ odvětil však ztěžka. Podíval se na Jonase s Matthewem. „Vy si určitě myslíte, že mi konečně ruplo v bedně, ale přísahám, že i když to bylo jenom ve snu, ta věc – on – se chce dostat mezi nás.“

„A používá k tomu mlhu,“ dodala Kamila na vysvětlenou.

Jackson nebyl žádné dítě, aby ho mohla utěšit pomocí vánočních pohádek a přívětivý úsměvů. Byl to dospělý muž, zkušený v boji, a jediné, co mu mohlo pomoci, byla čistá pravda. Potřeboval fakta, která by ho ubezpečila, že nezačíná šílet. „Ať už to je kdokoliv nebo cokoliv, začíná nabírat na síle. Myslím, že zemětřesení přelomilo pečeť, jež ho držela hluboko pod zemí, a jemu se pak podaří uniknout. S Mattem jsme v podzemí starého mlýna nad

městem objevili prasklý přiklop. Něco odtud uniklo v podobě jedovatého plynu. Ten stejný zápach jsme pak cítili i ve včerejší mlze.“ Upřeně se zadívala Jacksonovi do očí. „Jestli vy přicházíte o rozum, já nejspíš také. A spolu s námi i všechny děti z celého Mořského ráje.“

Matt znovu poznal magické kouzlo jejího hlasu jež dokázalo přinést zklidnění všem trýzněným myslím. Začínal mu podléhat také a uvědomoval si přitom mohutný proud pozitivní energie, kterou Kamila vyzařovala k osobě, s níž právě rozmlouvala. Cítil také, jak přitom pohlcuje negativní energii, bere ji na sebe a odvádí od její původní oběti.

„To se mi ale ulevilo. Fakt jsem se už bál, že tentokrát jsem se vážně zbláznil. Mívám děsivé sny a jsem už na ně docela zvyklý, ale tohle bylo něco naprosto jiného. Scéna jakoby přímo vystřižená z hororového filmu,“ vypravil ze sebe Jackson a stále nevěřícně kroutil hlavou. „Já ale do žádného ústavu nepůjdu!“

„Ty jsi taky jediný, koho by něco takového napadlo,“ ujistil jej tiše Jonas.

„Takže tvé sestry už mají nějaká tušení, Kamilo? Tohle je asi spíš věc pro vás než po nás, ne?“ pohodil hlavou směrem k ostatním dvěma rangerům.

„Můžeme vám sloužit jako pěšáci, ale velet musíte vy.“

Kamila se zaklonila v křesle. Únava jí těžce prostupovala každým centimetrem těla. „Snažíme se přijít tomu na kloub. Adéla a Sára s Damonem dnes celé ráno studovali ty deníky. Jakmile najdeme první zmínku, budeme mít bod, od kterého se dá začít.“

„Všiml jsem si, že jsi nejmenovala Helenu,“ podotkl zpytavě Jonas, a v hlase mu znělo něco jako výzva. „Copak je pořád nemocná? O to tedy šlo, že jí něco je, ano?“ Když Kamila hned neodpověděla, zaklel: „Zatraceně, Kamčo, jestli je nemocná, tak to chci vědět. Dlužíš mi to. Vidím, že jí něco je,“ naléhal rozčileně.

„Vždycky jí něco bylo, Jonasi, jenže ty sis toho nikdy neráčil všimnout,“ odvětila zvolna Kamila a sepjala ruce. „Jenže já se nenechám donutit, abych ti vyprávěla něco, co je její soukromá záležitost. Musíš se zeptat jí.“

Jonas znovu zaklel a zuřivě vypochodoval z místnosti. Kamila protočila panenky. „S věkem se jeho nátura tedy moc nevylepšila,“ podotkla klidně.

„Tak pojď, Kamilo. Pozvu tě na oběd k sobě domů. Jsem moc dobrý kuchař, uvidíš,“ rozhodl Matt. Vzal ji za ruku a zvedl ji z křesla. „Řekl bych, že je to jediné útočiště, které nám zbylo.“

„Měla bych radši jet domů a pomoci ostatním,“ namítla.

Jackson také vyskočil na nohy. „Už je mi nějak lip, díky vám. Jak jste to dokázala?“ podivil se.

Kamila se na něj usmála a podala mu ruku. „Moc ráda jsem vás konečně poznala, pane Deveau. Jonas i Matt o vás pořád mluvili – v dobrém, samozřejmě.“

Trošku zaváhal, ale nabízenou ruku přijal. „Prosím, říkejte mi jenom Jacksone.“

Kamila cítila, jak jí z jeho ruky do paže vyzařuje negativní energie. Bylo těžké nepřestat se usmívat i když z toho muže cítila temnou sílu. Nebyla stejná jako Lea. Nejen, že nedokázala uzdravovat nemocné, ale především necítila, že by Jackson Deveau byl nemocný ve fyzickém slova smyslu tolik jako po psychické stránce. „Přála bych vám, abyste nalezl klid Jacksone,“ zašeptala, a teprve potom dovolila Mattovi, aby ji odvedl pryč z jeho domu na čerstvý vzduch.

„Nemá doma ani vánoční stromeček, a dokonce ani žádnou výzdobu,“ pravila smutně. „A přitom jestli někdo doopravdy potřebuje prožít vánoční radost, tak je to právě on.“

„Však on to zvládne, Kamilo,“ utěšoval ji Matthew. „Je pravda, že Jackson má své stinné stránky ale hlavní u něj je a vždycky bylo, že žije svůj život ve cti a podle morálních zásad. Nikdy by neudělal, nic z těch věcí, kterých se obává, a stejně jako Jonas by chránil tohle město a lidi v něm až do posledního dechu.“

„Jsem ráda, že jste ho přivedli do Mořského ráje. V tom, co jste říkali o našem městě, máte úplnou pravdu. Víš, ohledně toho, jací jsou zdejší lidé – že jsou přátelští a laskaví k novým usedlíkům,“ pravil a pohodlně se uvelebila na sedadle. Po pobytu na studeném větru, fičícím od moře, jí vnitřek jeho vozu připadal příjemně vyhřátý.

„Tvoje sestry mi doopravdy říkaly neandrtálec?“ přerušil ji Matt.

Musela se zasmát. „No, ano, ale nemyslely to nijak zle. Jen si tě prostě uměly lehce představit, jak se tlučeš do prsou a pak si přehodíš ženu přes rameno a odvlečeš si ji někam do ústraní.“

Matt s ledovým klidem přikývl. „Tak to ano. Tomu rozumím. Přesně takové choutky mívám. A dost často.“ Úkosem na ni pohlédl, ruku stále na klíčkách v zapalování. „Vážně bych tě teď rád odvezl k sobě domů, Kamilo,“ pravil tiše. Několik okamžiků čekal, než nastartoval.

„Budou tam taky tví bratři? Protože upřímně řečeno, dneska jsem příliš unavená na to, abych vydržela, jak se chechtají a dělají si ze mě blázny. Asi bych se rozbrečela.“

Položil si ruku na srdce. „Tohle vůbec neříkej. Radši bych se nechal zastřelit, než abych tě viděl plakat. A moji bratři se přece vůbec nesmějí tobě!“ Rychle na ni pohlédl, aby zjistil, zda to vůbec myslela vážně.

„Vždycky se mi smějí,“ zdůraznila. „A já se pokaždé chovám jako naprostý idiot, kdykoliv jsem ve tvé blízkosti. Třeba jak jsi měl tuhle tu malou nehodu a snažil ses vytáhnout dodávku z příkopu a já jsem stála moc blízko.“ Zadívala se dolů na své dlaně. „Danny málem vypadl smíchy z auta.“

„Jenže to se smál mně, a ne tobě, to nikdy! Celá naše rodina dobře ví, jaké city k tobě chovám a připadá jim hrozně zábavné, jak ze sebe dokážu udělat naprostého pitomce, když jsi u toho ty.“

Kamila seděla tiše a očima mu visela na rtech. „Jaké jsou tvoje city ke mně?“

„Vždyť jsem to dal už zatraceně jasně najevo, Kamilo.“

„Hmm, vážně? Vím jenom, že tě fyzicky přitahuji.“

Matt se poněkud křivě pousmál. „Takže ty tomu říkáš takhle? No, vlastně je to tak, že jsem se pořádně nevyspal od té doby, co jsem se na tebe poprvé pořádně kouknul, a to ti bylo patnáct. Nerad to přiznávám, neměl jsem se na tebe tehdy co koukat, ale byla jsi tam a stalo se. Snil jsem o tobě tolikrát, tolikrát jsi byla se mnou v mých představách, že by to žádný chlap radši ani neměl přiznávat.“

Zajel s autem na dvůr za jeho domem a vypnul motor. Pak na ni teprve pohlédl. „K čertu, Kamilo jestli to nevíš, tak to jsi tedy jediná v celém městě, kdo to neví. Jonas se mě včera večer dokonce ptal jestli tě pronásleduju.“

„To neměl dělat! Je to přece tvůj přítel. To si asi dělal legraci, ne?“

„Jo, a přitom držel v ruce pistoli. Nebojíš se tahle sama se mnou u mého domu? Půjdeš dovnitř?“

„Měla bych se něčeho bát?“

„Myslím, že moje představy by tě mohly pořádně vyděsit.“

„Vážně?“ pravila Kamila a vystoupila z auta. Okamžitě se do ní opřel vítr. Rozcuchal jí vlasy a cloumal oblečením. „To by mě tedy ohromně zajímalo!“

Mattovo tělo okamžitě zareagovalo na vyzývavý tón jejích slov. Možná, že to tak nemyslela, ale rozhodně to tak vyznělo. A on teď byl odhodlán přijmout je jako výzvu, aby ji miloval všemi způsoby jimiž muž může milovat ženu.

Když stoupala po schodech k domovním dveřím Kamila se pro sebe tiše usmívala. Dům stál na kolmém útesu nad oceánem, odkud se do všech stran otevíral výhled na jeho hladinu, která se vzdouvala dole v hloubce. Budova byla jako stvořená pro muže Mattových rozměrů. Měla klenuté stropy a protože uvnitř bylo jen málo dělících zdí, celý vnitřní prostor se zdál obrovský. Místnosti přecházely jedna ve druhou. Také nábytek dokonale zapadal do jeho stylu – ležérní, ale přitom dost mohutný, aby ladil k rozměrům Mattova

domu.

„To je ale nádhera, Matte! Hrozně se mi líbí ta oblouková okna s výklenky a arkýři a jak je tady všechno prostorné. To jsi navrhoval sám?“

Její chvála ho zahřála u srdce. „Ano, chtěl jsem vytvořit dům, kde by se mi dobře žilo ve všední dny i ve dnech volna. Potřebuji kolem sebe dostatek prostoru. Dokonce i dveře jsou vyšší a širší než obvykle, takže si nemusím pořád dávat pozor, abych se nepraštil do hlavy.“

„Taky mám ráda odkryté trámy a kamenný krb. Je to nádhera. Přesně takhle jsem si to také představovala, až jednou budu mít svůj dům – nebo

aspoň hodně podobně. Proto se mi taky tolik líbily trámy a krb z přírodního kamene v tom starém mlýně,“ obdivovala Kamila dům. Pak se na něj s úsměvem obrátila: „Máme stejný vkus.“

Srdce mu v hrudi poskočilo radostnou nadějí. Hned popadl příležitost za vlasy: „Taky bych řekl. Myslím, že bude snadné přijít s takovým návrhem, aby ses zamilovala.“ Schválně zvolil tato slova.

Kamila ztichla a otočila se k němu pohybem tak ladným a elegantním jako byla sama. Povzdechl si a dál na ni mlčky hleděl.

Tvář jí zaplavila červeň, pohledem uhnula k vysokému vánočnímu stromečku, stojícímu uprostřed pokoje. Nahoře měl stříbrnou špičku a celý zářil světýlky a lesknoucími se ozdobami.

„Ty sis zdobil stromek sám?“ zeptala se, aby maskovala své rozpaky.

„Přinesl jsem ho a pověsil jsem na něj svíčky. Máma trvala na tom, že na něj musím dát také nějaké ozdoby. Říkala, že mají být ve stejném stylu, ale já jsem si prostě vybral jen ty, co se mi líbí.“

Kamila obcházela stromeček ze všech stran. Mezi ozdobami byl také dřevěný domeček, vyřezaný jedním z místních uměleckých řemeslníků. Překvapilo ji a potěšilo, že ozdůbka vypadala přesně jako jejich dům nad útesy. Nahlas neřekla nic, ale doufala, že objevila důkaz, jak na ni myslel, když si koupil miniaturní repliku jejího domova.

„Tohle je moje neoblíbenější místnost v domě. Tady trávím hodně času. Přímo nad ní nahoře je pracovna. Mám taky velkou knihovnu. Já tomu tedy říkám knihovna, ale Danny a Jonas o tom mluví jako o doupěti.“ Usmál se na ni. „Taky do mě mluvil tak dlouho, až jsem tam koupil kulečníkový stůl.“

Kamila se rozesmála. „No jasně, to jsou celí oni. Vsadím se, že ti kvůli tomu kroutili rukou.“

Matt spěšně sebral pár triček, které se povalovaly pohozené kolem. Na konferenčním stolku ležela také krabice od pizzy, sáček od koblih a poloprázdný hrnek s kávou.

Kamila se na něj zakřenila: „Vidím, že jsi nadšený vyznavač zdravého stravování.“

„Ve skutečnosti rád vařím. Pokaždé jsem vařil klukům mé jednotky, když jsem byl u armády,“ bránil se. Otevřel dveře do dalšího pokoje a vhodil tam štos sebraných triček, aniž by se podíval, kde vlastně přistanou. Pak rychle dveře zavřel a pospíchal sebrat špinavý hrnek a krabice od jídla. „Moc doma nebývám. Tátův podnik je dost velký, a tak máme všichni hodně práce, abychom stihli zakázky včas.“

„Matte,“ promluvila Kamila a zlehka mu položila ruku na paži. „Jsi nervózní?“

Zastavil se a pohlédl na její k němu vzhlížející tvář. Na obrovské něžné oči. Její svůdná ústa. Může snad existovat na světě něco krásnějšího? „K čertu, jo,

jsem, jsem nervózní. Vůbec nechápu, co ženská jako ty dělá v jednom domě s takovým chlapem jako jsem já.“

„Ženská jako já?“ protáhla v nelíčeném údivu.

Matt zasténal. „Nech toho, Kamilo. Copak mi chceš napovídat, že netušíš, jak moc jsem do tebe blázen, a už tolik roků? Vždyť si kvůli tobě nic neužiju ani s jinými ženami. Zkoušel jsem chodit se spoustou holek. Jenže vždycky úplně stačilo jedno rande a já jsem hned věděl, že by to nikdy nemohlo fungovat.“

„Ty jsi do mě blázen?“ opakovala tiše.

Matt rázem odhodil krabice na gauč a popadl ji do náruče. Tvrdě, majetnicky. Jako pravý ranger, když se vrhá do boje.

„Vždyť ani nedokážu jasně myslet, když jsem s tebou,“ zašeptal ochraptěle. A když se jeho žhavá, hladová ústa setkala s jejími, na myšlenky už vůbec nebylo místo. Kamila se tělem poddajně přitiskla k jeho tělu, objímala ho rukama kolem krku a hladila ho a její prsty vášnivě mu zajíždějící do vlasů,

byly důkazem, že si ve své divoké touze nijak nezadají.

Neodolal, a musel se dotknout její hladké, svůdné pleti.

Nedokázal už souvisle myslet, a tak jí rukama zajel pod blůzku, aby se vydal na další neprozkoumané plochy hebkosti a tepla. Už jen letmý dotek mu přinesl takovou slast, že až hraničila s bolestí.

Celý se chvěl, i ruka se mu třásla, když konečky prstů jezdil po sametovém bříšku a pak výš, až mu do dlaní vklouzla něžná váha ňader. V těle se mu rozhořel žár srdce mu zběsile tlouklo a džíny mu začaly být nepohodlně těsné.

„Nechceš mě už radši zastavit, Kamilo? Aspoň jeden z nás by měl mít rozum a uvědomit si, co to tu provádíme,“ zamumlal.

Nechtěl k ní být nefér. Byla vyčerpaná a v hlavě očividně neměla jasno. Prohýbala se v jeho objetí, tiskla se k němu stále úžeji a třela se o něj boky. Z hrdla jí vycházely lehké steny, jež ho přiváděly k šílenství.

Nemohl přestat a dál ji líbal dlouhými horkými polibky, jež dál rozdmýchávaly jejich společný žár.

Kamiliny rty se pod tím žhavým útokem rozvlnily v úsměvu.

„Já vím přesně, co provádím, to jenom tobě to možná není jasné,“ ozvala se svůdně. Položila ruce na první knoflík své blůzky.

Mattovi se v hlavě ozvalo podivné hučení. Na tuto chvíli čekal už tolik let! Kamila Drakeová u něj doma. V jeho náruči. Její tělo, zvoucí k tomu, aby je prozkoumal. Trvalo by mu celý život, než by se ho nasytil, a ještě déle. Mnohem déle. Kamila rozepnula halenku a před jeho očima se objevily něžné křivky jejích ňader, lichotivě zahalených do bílé krajky.

Matt na ni hleděl a nedokázal ani uvěřit, že je to pravda.

Hypnotizované zíral na svou velkou dlaň na jejím těle, na palec, jímž přes jemnou krajku přejížděl po bradavce. Na okamžik ho napadlo, že si to celé jen vymyslel, že je to pouhý sen. Kamila Drakeová. Jeho vánoční dárek. Sklonil

hlavu k její ňadrům a přitiskl rty na krajku, jíž prosvítala kůže. Jazykem jí laskal a dráždil bradavku a rukama ji tisknul k sobě.

Vtom se ozvalo bušení na dveře, hlasité, nečekané, rušivé.

Kamila vykřikla a srdce jí poskočilo úlekem. Matt zvedl hlavu a v šedých očích se mu stříbřitě zajiskřilo směsicí vzteku a touhy.

„Neboj se, Kamilko,“ zašeptal něžně. Přitáhl k sobě konce halenky, aby ji zahalil. Proč jim jenom celý svět nedá prostě pokoj aspoň na jednu jedinou zatracenou hodinu? Copak žádá tak moc?

Kamila si spěšně zapnula blůzku a prsty se pokusila upravit rozcuchané vlasy. Chytil ji za zápěstí a přitáhl si její ruku ke rtům.

„Vypadáš nádherně. Ať je to kdokoliv, musí okamžitě pryč.“

Zůstala stát uprostřed pokoje, zatímco on se vydal k domovním dveřím. Zprudka je rozrazil, a zjistil, že před nimi stojí šerif, zaťaté pěsti připravené k další sérii úderů. „Jonasi, začínám si myslet, že naše přátelství dostává trhliny,“ procedil Matt mezi zuby.

Jonas ale na nic nečekal, protáhl se okolo něho a rovnou vpochodoval dovnitř. „Pojď sem a podívej se na tohle,“ vyrazil ze sebe pochmurným tónem. Přitom došel až k velkému francouzskému oknu, které vedlo na terasu přímo nad mořem.

„Co se to tu k čertu děje, Kamilo?“ vyštěkl.

Mlha vířila kolem domu, jakoby byla živá. Temná, šedivá a ponurá hradba se táhla jako hustý olej. Šplhala po zdech a ovíjela se kolem komína. Jonas se na okamžik zahleděl ven a pak spustil:

„Nikdo nesmí vyjet s autem. Po celém městě jsou dopravní nehody jedna za druhou. Volala tvoje sestra Ela. Je někde na ostrovech, a zdál se jí přesně stejný sen, jako Jacksonovi a všem dětem. Jak je to vůbec možné? Říkala, abych ti vyřídil, že ty symboly ve starém mlýně něco znamenají, ale když jsem se jí zeptal, co znamenají, odpověděla mi jenom, že ty prý už budeš vědět.“

Oba muži napjatě hleděli na Kamilu. Chvíli váhala, snažila se vzpomenout, ale nic jí nepřipadalo zvlášť významné. „Na tom příklopu byly různé symboly, ale jediné důležité, co jsem dokázala přečíst bylo zaříkadlo, podle něhož měla pod ním zůstat pohřbená v zemi nějaká neznámá síla. Musím Ele zavolat, ať mi řekne něco bližšího. Už je na cestě domů. Říkala, že se na Vánoce pokusí přijet.“

„Povídala, že se bude snažit chytit poslední let,“ zabručel Jonas, který se právě znovu starostlivě podíval z okna na hustý šedivý závoj obklopují dům. Zamračil se. „Vypadá to, že nejhorší je to zrovna tady. Kolem tvého domu, Matte. Přímo na něj útočí. Podívej jak houstne. Lidé jsou v nebezpečí a jestli rychle nezjistíme, o co jde, mohli by přijít o život. Teď se naštěstí skoro všichni rozhodli raději odstavit auta a počkat, takže počet dopravních nehod přestal růst. Jenže v takovéhle husté kaši by kdokoliv mohl klidně i sjet z útesu.

Musím požádat místní rozhlasovou stanici, aby vyhlásil stav ohrožení, aby lidé neriskovali a raději vůbec nevyjížděli.“

„Předpokládám, že jsi nejspíš už zavolal do meteorologické stanice a tam ti řekli, že takováhle mlha je nepřirozená,“ povzdechl Matt. S nepřirozenými úkazy zatím neměl žádnou zkušenost, ale vypadalo to, že se o nich bude muset hodně rychle něco dozvědět. Ve skrytu duše doufal, že celá tahle podivná záležitost nějak pomine a běžným způsobem se vysvětlí. Jenže místo toho se mlha valila dál a houstla nejvíc právě kolem jeho vlastního domu. Podíval se na Kamilu. Tiše stála, rukama si svírala hrdlo a úzkostlivě vyhlížela ven do kouřově šedivých kotoučů. Ve tváři měla jasně vepsaný strach.

Kdesi hluboko uvnitř se v něm začala sbírat zuřivost. Ne momentální prchlivý vztek, ale ledově chladné odhodlání, nezlomné a nebezpečné, jaké znal z dob, kdy bojoval v džungli.

Vzal Kamilu kolem ramen a odvedl ji od okna na terasu zpět do bezpečí uvnitř domu. „Neříkala Sára, jestli už nalezli v denících nějakou stopu, Jonasi? Všechny v nich pátrají a doufají, že konečně něco objeví.“

Jonas zavrtěl hlavou. „Sára říkala, že zatím vůbec nemá žádnou stopu a netuší, co se děje. Ale prý když se všemi ostatními sestrami dají dohromady energii a soustředí se, možná dokážou tu zatracenou mlhu zahnat zpátky nad moře. Aspoň bychom tak získali nějaký čas přijít celé té záležitosti na kloub.“

Matt stiskl Kamilina ramena silněji. „Já ale nechci, abys to musela dělat znovu, Kamilko. Připadá mi, že tu sílu – tu věc – jen přivádíš k ještě větší zuřivosti, a ona – on? – tě pak chce doslova napadnout. Proč by nás jinak pronásledovala až sem k domu a zůstávala tady?“ Vlastně nedokázal přesně popsat představy, jež v něm mlha vyvolala. Věděl jen, že z ní vyzařuje něco temného a ohavného, co svědčí o nelítostném nepřátelství. Nechtěl, aby se k tomu Kamila vůbec přibližovala.

„Nemůžeme to přece nechat být, Matte,“ prohlásila Kamila třesoucím se hlasem, ale odhodlaně sevřela rty. Instinktivně se přesunula blíž k Mattovi, hledala u něj ochranu. „Jonas říká, že už došlo ke spoustě nehod.“

Matt cítil, že Kamila je mimo. Ale ať už bylo venku v mlze cokoliv, stále to sílilo a nabývalo na intenzitě, ještě včera večer šlo jen o podivnou nepříjemnost, ale teď. . to bylo mnohem temnější, nebezpečnější, hrozivější a agresivnější.

„Mlha ochromila celé město, Kamilo. Hned po tom, co jste vy dva odjeli z Jacskonova domu,“ připomněl Jonas. „Lidi vycházeli ven z domu, aby se na ten úkaz podívali. K nám do úřadu šerifa přišlo přes stovku telefonních hovorů. Všude je příšerný zmatek. Lidi nechali stát všechno na místě, kde zrovna byli – všechno možné od jízdních kol až po terénní auta. Všude se taky válejí zmačkané balíčky s dárky. A co zůstalo venku, je zničené a pokryté svinstvem z moře – pískem, chaluhami, rozdrcenými mušlemi, kousky dřeva – však si to umíte představit. Dokonce i krabi lezou po zemi.“ Jonas si posunul klobouk

dozadu a upřel pohled na Kamilu. „A nejhorší škody utrpělo náměstí. Sochy tří králů jsou skoro úplně zničené a dárky, které nesli, jsou roztrhané po celém trávníku. Je to ale hodně podivné – ty sochy mají omotané chaluhy a mořskou trávu kolem krku, rukou a kotníků. Je to tak strašidelné a ohavné, že to každého vyděsilo, a lidi z vánočního výboru se dokonce obávají o bezpečnost těch, kdo mají tři mudrce hrát při představení. Myslíš, že to by mohlo nějaké varování?“

Kamila si třela spánky, v nichž jí bolestivě škubalo. Cítila se k smrti unavená. Byla vyčerpaná a jediné, po čem teď toužila, bylo jít domů a alespoň na pár hodin si lehnout. „Upřímně řečeno, opravdu nevím, Jonasi. Jen vidím, že chování té neznámé zlé síly je čím dál ničivější.“

„Kamilo, co může být zatraceně na mlze živého?“ vybuchl rozčileně Matt. Kdyby mohl, okamžitě by věc zaškrtil. „Já ale prostě nechci, aby ses k tomu vůbec přiblížila. Proč bys tomu měla čelit právě ty?“

„Kvůli mému hlasu. Kvůli němu se lidé přece mění. Zklidní se, však už jsi to sám viděl. A Helena dokáže přivolat vítr, který tu věc odnese daleko na moře.“

Tohle pro Matta nebylo. Připadalo mu to jako ve filmu, kde se vyskytují čarodějnice, kouzla a zaříkávání. Ve filmu, ale ne ve skutečném životě.

Zlehka jí masíroval vzadu za krkem, aby uvolnil napětí, jež ji očividně svíralo. „Kamilko, co myslíš, proč ta…síla? – zničila vánoční dárky? Jestli má schopnost rozbíjet věci a hýbat s předměty, jak jsme viděli třeba s těmi adventními věnci, proč tuto svou schopnost předvádí na tak obyčejných a vlastně malicherných záležitostech? Proč jí vadí právě dárky? Co to může znamenat?“

Jonas konečně opustil vchod na verandu a pevně za sebou zavřel skleněné zatahovací dveře. „Tohle je náhodou moc dobrá otázka. Je tohle všechno, co ta věc dokáže? Když k nám začaly přicházet ty telefonáty, říkal jsem si, že to provádějí děti, že jsou to jenom dětské lumpárny. Rozbíjet dárky, mačkat balíčky, shazovat venkovní výzdobu a nechávat pohozené mrtvé ryby a kraby může být jen projev vandalismu, vcelku ještě neškodného. To by sedělo na nějaké děti. No, myslet si, že viníkem jsou děti, jsem si ale mohl jenom do chvíle, než jsem viděl ty sochy tří králů rozmlácené na kusy. Když tam přišel škody obhlédnout také Jackson, říkal, že přesně takovou scénu viděl ve svých nočních můrách.“

Kamila potřásla hlavou. „Myslím si, že je to stále silnější a útočnější. Jako kdyby si zkoušelo vlastní možnosti. A vůbec mi to nepřipadá jako akce nějakých dětí. Nejdřív zničilo věnce, typický symbol Vánoc, a teď zase dárky. Ela vždycky říká, že se máme držet znamení a symbolů. A dárky jsou jednoznačně dalším typickým znakem pro Vánoce,“ uvažovala nahlas a přitom si znovu unaveně třela spánky. „Myslím, že je zřejmé, že ta. . věc, ta síla.. vůbec nemá ráda Vánoce. Máte nějaký nápad, proč by tomu mohlo být?“

„Tak to tedy vůbec nevím,“ zavrtěl hlavou Matt.

Jemně ji přitom manévroval dál od okna do středu pokoje, aby byla co nejdál od oken a dveří, za nimi se svíjela mlha. Schoulila se do jeho objetí a přitiskla se k němu pro trochu útěchy a podpory. „Sestry už na mě čekají. Dokonce i Lea. Propojit se vzájemně v čase se není nijak jednoduché.“

Matt ji sevřel pevněji. Držel ji u sebe, v bezpečí. Zabořil tvář do jejího krku a zamumlal: „Nenávidím tuhle situaci. Vůbec si neumíš představit, jak tohle nenávidím. Nejradši bych tě popadl a odvedl někam daleko odsud. Vím, že jsi v nebezpečí.“

„Kdybych to neudělala, Matte, musela by se o to pokusit některá ze sester, a sám víš, že žádná nemá můj dar přinášet svým hlasem klid,“ odpověděla. Také ho objala, ale hned se odtáhla. Matt ji nechal vyklouznout z náruče a strachy celý napjatý sledoval, jak vyšla dveřmi na verandu. Šel za ní a postavil se co nejblíž, aby ji mohl ochránit. Bojovně vyzýval věc, že pokud by jí chtěla ublížit, bude mít co dočinění nejdříve s ním. Z druhé strany se okamžitě postavil také Jonas.

Kamila zavřela oči a pozvedla tvář k nebi. Pohlazení vlahého závanu mořského vánku ji uklidilo a přineslo posilu. Cítila spojení se svými sestrami. Se všemi sedmi. Teď byly zase pohromadě, třebaže je od sebe dělily tisíce kilometrů. Vešla do ní síla a celou ji prostoupila. Když pozvedla ruce do výšky, věděla, že na ochozu u jejich starobylého domu stojí její sestra Helena a ve stejnou chvíli zároveň činí totéž.

Matt slyšel kvílení větru. V dálce se na mořské hladině začaly zvedat do výšky čepičky vln a objevila se na nich bílá pěna. Mlha se kroutila a válela, její cáry divoce poletovaly kolem a vířily v zběsilém reji. Obklopily Kamilu tak hustě, že jednu chvíli ji úplně ztratil z dohledu. Poslepu po ní hmátl a instinktivněji strhl k sobě, pod ochranu svých paží. „Tohle přece nesmíš! To je kravina, Kamilo!“ vykřikl. Přitiskl ji tváří ke své hrudi a objal rukama, aby ji chránil před mlhou, jež se jí chtěla zmocnit.

Kamila se nebránila. Nedala ničím najevo, že by si něčeho všimla. Začala však mluvit, a její hlas byl tichý, sotva víc než pouhý šepot. Vítr jej však přesto nesl k husté hradbě mlhy.

Pronikal jí a ožíval vlastním životem. Kamila stála v jeho objetí s očima zavřenýma, ale dál opakovala svá zaříkávadla tónem, který přinášel mír a soulad, útěchu a pospolitost. Vzývala všechny zemské živly na pomoc. Matt to zřetelně slyšel.

Hlasy ve větru zesílily. V odpověď na zaříkávání se na mořské hladině vysoko zvedly vlny a dorážely na neprostupnou masu mlhy, rozbíjely ji na cáry a odnášely zpět do moře. Vichr skučel, stále sílil a v poryvech svištěl kolem nich. Přinesl s sebou chuť soli a na jejích tvářích se rozstřílely kapky vody. Kdesi nad hlavou uhodil hrom, až se veranda otřásla v základech. Napětí rostlo, ale kouzelné hlasy zpívaly dál.

„Helena,“ Jonas vyslovil něžně polohlasem, když poznal její hlas. Mohutná síla, kterou stvořily a ovládaly Drakeovy sestry, ho naplnila obdivem a úctou.

Kamila nabrala dech hluboko do plic a nechala svého ducha odejít do jiných sfér. Odešla pryč ze svého pozemského těla, daleko od sester i od fyzického světa, a vstoupila do říše stínů. Z velké dálky ještě zaslechla ozvěnu Helenina polekaného výkřiku.

Svět nebyl tak tichý, jak se dalo čekat. Nemohla si na to zvyknout. Ozývaly se zde zvuky, nedefinovatelné výkřiky a kvílení, ne úplně lidské. Jako zapnuté rádio na němž není vyladěná žádná konkrétní stanice. A děsivé skučení ustavičně dorážejícího větru. Bezútěšná chladná pustina. Svět temnoty a zoufalství. Opatrně se rozhlédla okolo, zda spatří to, co hledá.

Nebyla sama. Cítila, jak ji pozorují. Někteří byli jen zvědaví, další ji sledovali s otevřeným nepřátelstvím. Nikde žádný přítel.

Byla naživu, patřila k světu, z něhož oni už dávno odešli. Něco se přismyklo těsně u jejích nohou. Pak na paži ucítila něco slizkého.

Kamila se znovu zhluboka nadechla a tichým hlasem zvolala svou výzvu… Konečně ho spatřila, a byl to děsivý pohled. Dlouhá postava z holých bílých kostí, se strašidelnou lebkou se zejícím otvorem úst a prázdnými očními důlky. Přízrak nebyl úplný, v hrudníku se mu černala velká díra tam, kde

chybělo několik párů žeber.

Kostlivec kráčel přímo k ní. Všimla si, že tyčkovité kosti jeho nohou vězí ve staromódních botách. Kdyby to nebylo tak děsivé, musela by se začít smát. Jak se k ní blížil, jednotlivé kosti o sebe chřestily v příšerném rytmu, prozrazujícím smrtelnou nebezpečnost.

„Kamilo!“ dolehl k ní Adélin hlas, jehož ozvěna se mísila s Heleniným a Sářiným výkřikem. Pozvedla ruce na obranu proti blížícímu se přízraku.

Matt cítil, jak vzduchem kolem nich proudí Kamilina energie jako mohutná, neochvějná síla. Celé její drobné tělo se chvělo úsilím, nebo možná i strachem na samém okraji svých možností.

Bez varování mu náhle vstaly všechny vlasy na hlavě. Kamila byla smrtelně bledá. Ve strachu ji chytil do náruče, pevně objal rukama a přitiskl ji k sobě. Nic jiného pod náporem větru a neznámé hrozby z mlhy udělat nemohl. Kamila se snažila vytrhnout ze světa stínů. Otevřela oči a čekala, že spatří Matta. Místo toho na ni zíraly prázdné oční důlky. Čelisti zaklapaly, ústa lebky se doširoka otevřela kostnaté prsty se jí sevřely kolem krku. Vykřikla, pokusila se vytrhnout a utéct, i když nebylo kam. Stisk na jejím hrdle zesílil. Začala se

dusit.

Svist větru přerostl v divoký jekot. Zvuk ženských hlasů zněl stále naléhavěji a důrazněji. Kostnaté pařáty sklouzly z Kamilina krku. Upadla na zem a vyděšeně sledovala, jak zaklínadlo žen Drakeova rodu nutí příšerného kostlivce krok za krokem ustupovat. Vyhaslé oční důlky se však na ni stále

nemilosrdně upíraly a žhnuly nezkrotnou zlobou a nenávistí. Kamila se snažila uniknout, lezla po zemi jako krab na opačnou stranu.

Když zaslechla, jak přízrak cvaká svými pařáty v temném, odporném příslibu odvety, udělalo se jí špatně.

Vítr zvedl do vzduchu písek a zamlžil jí výhled. Pevně zavřela oči před tímto novým útokem, a náhle ucítila Mattovo tělo, pevně se tisknoucí k jejímu. Bála se, co uvidí, a tak jen mírně pozvedla řasy a zakryla si čelo rukama. Byla tam však jen Mattova uklidňující tvář. Jeho známé rysy a oči. Zaryla se tváří do jeho prsou a vychutnávala teplo jeho objetí pohlcující ledový chlad všude kolem.

Mlha se plazila neochotně zpět k oceánu. Ztrácela se od domu a verandy dolů k pobřeží jen pomalu a zdráhavě. Matt držel Kamilu pevně v objetí a s hrůzou zíral dolů na mokrý písek na pláži, kde se zřetelně rýsovaly stopy. Jako kdyby někdo odkráčel do moře, pozpátku, krátkými šouravými kroky, které za sebou zanechaly otisky mužských bot s ošlapanými podrážkami. Po páteři mu přeběhl ledový dotek hrůzy. S pohledem stále přilepeným k děsivým stopám oslovil Jonase: „S čím to máme k čertu co dočinění?“

Kapitola 7

Když milenci pod jmelím pak stáli Strach a hrůza jak oheň vzplály Kde klid a mír už nebydlí

Matt hleděl na Kamilinu tvář. Ležela v jeho posteli a spala, ale dokonce i ve spánku z každého rysu její tváře bylo znát vyčerpání. Vypadala ještě drobnější a křehčí než jindy, ten děsivý zápas s neznámou bytostí v mlze z ní téměř vysál všechnu sílu a život. Závěsy na zatahovacích dveřích vedoucích na verandu zůstaly odhrnuté, aby měl stále dobrý výhled na oceán. Vždycky měl rád volný výhled a miloval zvuk vln, bušících v odvěkém rytmu do břehu, ale tentokrát mu nešlo o potěšení z pěkné vyhlídky. Sledoval upřeně obzor, zda se na něm neobjeví známky návratu podivné mlhy. Kamila byla naprosto vysílená a on se bál, že pokud se zlobná bytost vrátí, nebude už mít dost energie, aby s ní bojovala, třebaže už teď spala několik hodin.

Přetřel si rukama obličej, aby zaplašil vlastní únavu.

Nevyspal se už včera v noci, kdy hlídal u Kamiliny postele a teď na něj začaly doléhat následky. Svlékl ji z šatů a nasoukal ji do jedné ze svých košil. Samozřejmě jí byla hrozně velká, tak se v něm dokonale ztrácely všechny svůdné křivky její postavy. Pak ji odnesl do postele a důkladně zakryl. Po celou dobu neprojevila snahu dělat cokoli jiného, než zavřít oči a spát. Matt měl pocit, že musela čelit něčemu mnohem horšímu než jen mlze. Jenže zatím s ní o tom neměl příležitost promluvit. Když viděl, jak je vysílená, nechtěl naléhat a rozhodl se počkat.

Matt si svlékl košili, sundal boty a ponožky a natáhl se na postel vedle ní. Když se vrátil ze služby v armádě do rodného města, stavěl si svůj dům s nadějí, že se někdy ožení. Jenže vůbec nebylo důležité s kolika děvčaty chodil. Na světě pro něj existovala jenom jediná žena. Kamila. Snil o ní od první chvíle, kdy se na ni podíval. Na ten moment nedokázal nikdy zapomenout. Tehdy právě řídil tátovu dodávku plně naloženou jeho bratry, kteří si při jízdě naplno pouštěli muziku a vesele se chechtali na celé kolo. Náhodně se podíval ven z okénka a netušil, že mu tak jediný pohled navždycky změní život. Kamila stála na břehu potoka spolu se svými šesti sestrami a s hlavou zakloněnou se šťastně smála. Oči jí jiskřily a jeho pohledu si vůbec nebyla

vědoma. Celým tělem mu proletěl blesk podobající se elektrickému proudu. V tom jediném momentu mu Kamila Drakeová vypálila svůj cejch až do morku kostí a žádná jiná žena na světě to nikdy nemohla změnit.

„Matte?“ ozvala se najednou. Její hlas zněl ospale ale o to víc sexy. Projel mu tělem jako úder blesku po němž mu začala bouřit krev a každý koneček nervu se probral k života.

„Jsem tady, Kamilko,“ odpověděl něžně. Přitiskl se k ní a objal ji kolem pasu.

„Když jsi byl pryč, někde daleko v cizí zemi, považoval jsi Mořský ráj vždycky za svůj domov, kam se chceš vrátit? Snil jsi o tomhle místě, i když jsi byl v nebezpečí?“

„Snil jsem jenom o tobě. Ty jsi pro mě vždycky znamenala domov, Kamilko,“ přiznal. Teď, ve tmě svého domu, naplněné hučením mořských vln hluboko dole pod nimi, jí konečně dokázal říct pravdu. „Ty a tvůj obraz mě provázely při všech bitvách, při vší té hrůze a ohavnostech a právě myšlenka na tebe mě přivedla zpátky do Mořského ráje. Moje rodina mi tě vždycky připomněla.“

Kamila se obrátila, položila si tvář na jeho rameno a zakutala se blíž k němu. „Slyšela jsem, že jsi dělal věci, které by mě asi pěkně vyděsily. Mám takovou představivost, že jsem se někdy probudila uprostřed noci a před očima jsem měla jasný obraz, jak jsi někde v poušti sám a bez ochrany, jen s puškou, a kolem tebe se to hemží nepřáteli. Ty představy byly někdy tak živé, že jsem z toho málem onemocněla. Nikomu jsem to nikdy neřekla, dokonce ani sestrám ne. Holky totiž vidí, jak jsme oba rozdílní, a že se k sobě vůbec nehodíme.“

„Kamilo.“ Vyslovil její jméno se vší něhou, kterou v sobě léta choval. A s bolestným povzdechem, „Jak můžeš něco takového říct? Nebo si to jenom myslet? Jsme přece pro sebe přímo stvoření. Cítím to tak silně jako nic jiného na světě. Vím, že je to tak správné. A ty to jistě musíš cítit také. Vím to.“ Objal ji, jako kdyby ji už nikdy nemínil pustit. Zabořil si tvář do něžného tepla na jejím hrdle. „Kamilko, nemůžeš přece chlapovi vzít jeho sen, který jsi na sama vytvořila. Když jsi pro mě byla ještě moc mladá, stáhnul jsem se do pozadí, čekal a dával ti čas, abys mohla poznat svět. Později, když jsi vyrostla, byla jsi tak šťastná ve svém rušném životě. Pořád jsi někam cestovala a dělala sis, co tě těšilo. Proto jsem se o nic ani nepokusil. Věděl jsem, že potřebuješ mít svobodu a volnost, abys mohla psát své knihy. Jenže teď ses vrátila domů a říkáš, že by ses chtěla konečně usadit. A já prostě nedokážu zase ustoupit a předstírat, že k sobě nic necítíme. Pokaždé, když se na mě podíváš, musíš vědět, že patříme prostě jeden k druhému, patříme k sobě. Přece bys mě nikdy nepolíbila, kdybys nechtěla dát našemu vztahu aspoň malou šanci.“

Kamila zavřela oči, protože cítila, jak se jí do nich tlačí slzy.

Jeho rty jí zlehka bloudily po krku, odsunuly stranou límeček vypůjčené košile a mířily níž. Pod kůží jí zběsile pulzovala drobná žilka. Srdce tlouklo

jako o závod. „Já ale nejsem tak statečná jako ty, víš,“ prohlásila tichým hláskem. „Já neumím být taková, jako jsi ty. Vůbec nepatřím mezi ty, kteří milují akci, adrenalin a dobrodružství. Za pár měsíců, až na to přijdeš, ze mě budeš tak zklamaný, že přestanu bavit. Tvoje čest ti ale nedovolí, abys mi pak řekl.“

Matt zvedl hlavu a vážně se jí zahleděl do obličeje. V očích se jí třpytily slzy a jemu nad tím pohledem usedalo srdce. „O čem to proboha mluvíš, Kamilo?“ Sklonil se, aby slíbal slzy z jejích očí a tváří. Cítil v prsou strašlivou bolest. Strach. A mučivou touhu.

„Zatraceně,“ vypravil ze sebe v čirém zoufalství. Pak ji znovu políbil, tentokrát tvrdě a náruživě. Zvedla se v něm příval divoké vášně a zaplavila ho od hlavy až k patě. V uších mu podivně hučelo, hruď mu tížila neznámá váha a srdce mu bušilo jako splašené. Dokázal postavit se tváří v tvář nepříteli bez jediného mrknutí oka, ale nedokázal by snést, kdyby od něj Kamila někdy odešla.

Políbil ji znovu a do svého polibku vložil všechno, co k ní cítil. Všechno, čím byl. Vzal do rukou její tvář a tiskl ji k sobě, zatímco žhavě plenil její ústa. Horkost se šířila jejich těly jako požár, zaplavovala je oba smyslným ohněm, až úplně vzpláli.

Tiskla se k němu, objímala ho a rukama vychutnával jeho tělo s téměř stejnou náruživostí jako on. Zdvihnul hlavu, aby se jí mohl dívat do tváře. Chtěl si vrýt do paměti každou linku, každý milovaný rys jejího obličeje. Bříšky prstů s nesmírnou něhou přejížděl po jejích lících, dotýkal se víček, hladil obočí. Palcem hladil sladké črty rtů. Miloval její rty, miloval na ní úplně všechno. „Kamilo,“ vydechl znovu. Jemně ji políbil. Jednou, dvakrát. „Jak si můžeš myslet, že tě neznám? Známe se od dětství a oba o sobě víme prakticky celý život. Pořád jsem tě měl na očích. I na mysli. Naslouchal jsem ti. Víš vůbec, kolikrát jsem o tobě snil? Umíš si to představit?“

„Jenže sny nejsou skutečnost,“ namítla smutně. Očima visela na jeho tváři a podrobně zkoumala každý její rys. Matt čekal se zatajeným dechem. On byl drsný muž, a ona jemná, elegantní žena. Matthew Granite však vždycky uměl ochránit ty, které měl rád. A Kamilu Drakeovou miloval.

„Matte,“ hlesla znovu. V jejím hlase opět zněly obavy. Nebo snad opatrnost či výhrady?

Nedokázal pochopit, proč se Kamila bojí začít si s ním vztah, proč se brání společnému životu. Představa, že by se náhle zvedla a odešla ho vylekala. Sklonil se znovu k ní, zuby zlehka uchopil její jemný ušní lalůček a několikrát jej objel jazykem. Kamila se celá rozechvěla. Matthew cítil, jak tuhne a tvrdne. Tělo měl těžké a bolavé a kalhoty ho začaly nepříjemně tísnit. „Kamilko, rozepni mi džíny,“ zašeptal jí horce do ucha. Jeho rty přitom sklouzly níž, až se přisály na hebkou citlivou kůži na hrdle.

Kamila zavřela oči a poddávala se jeho laskání. Lehounce ji hryzal na bradě, na krku, pod límcem vypůjčené košile a pokračoval stále níž, až začala sténat touhou. Tělo jí žhnulo a nalitá ňadra prosila o polaskání. Co je špatného na tom, kdyby si teď dopřála, po čem touží, i kdyby to mělo být jenom jednou v životě? Matthew Granite byl vším, po čem kdy toužila, ale nikdy to nevypadalo, že by ho mohla mít. Byl bojovník, silný muž, který prováděl věci jí naprosto vzdálené, natož aby je prováděla sama.

Připadal jí jako hrdina z jejích románů, ne úplně reálný – krásný natolik, aby to mohla být pravda. Musela si přiznat, že právě na něj myslela vždycky, když psala své knihy. Právě on se stal předlohou pro jejich mužské hrdiny, protože pro ni ztělesňoval vše čím má správný muž být. Proč by si takový muž vybrat ženu, která o životě sice píše a umí jej dobře odpozorovat, ale vlastně se do něj sama nijak nezapojuje?

Kamila si říkala, že by měla nejraději vyskočit z postele a utéct odtud co nejdál, ale celé její tělo proti tomuto nápadu protestovalo. A tak sáhla po knoflíku u jeho džínsů, pak nahmatala zip a zatáhla za něj dolů. Mattovi z plic unikl hluboký vzdech, když se tam dotkla vzduté tvrdé boule, a její ruka ji začala hladit a laskat drobnými, vzrušujícími doteky.

„Máš na sobě nějak moc oblečení, Matte,“ podotkla zaujatě.

Rozhodla se užít si každou minutu, kterou může být s ním, i kdyby se to už nikdy nemělo opakovat.

„To ty taky,“ přikývl a jeho prsty okamžitě zamířily ke knoflíkům košile, rozepnuly je a odhodily cípy do stran. Pozvedl se na pažích, aby ji dobře viděl, a očima vpíjel pohled na Kamilu Drakeovou v jeho vlastní posteli. Hleděl, jak ze sebe stáhla košili, hodila ji na zem a znovu se položila do polštářů. V ústech mu vyschlo.

Srdce mu bušilo ve stejném rytmu jako neustálý hukot mořských vln, který doléhal zvenčí až sem. V pološeru svítila dokonalá pleť jejího těla jako výzva i příslib. Plná kulatá prsa se vzpínala k jeho hrudi a naběhlé bradavky volaly po doteku.

Kamiliny dlouhé vlasy se rozprostřely po poduškách přesně tak, jak to tolikrát vídal ve svých snech a představách. Na chvíli strnul, jakoby nemohl uvěřit, že pohled na ni není jen další z jeho divokých fantazií. „Nejednou jsem v noci ležel napůl pohřbený v písku pouště, ze všech stran obklopený nepřáteli. Nejdůležitější bylo nebýt viděn. Jen tak se dalo přežít. Protivníci si rozbili tábor doslova pár metrů od nás. Bylo to peklo. A přežít mi ho pomohla jedině představa tebe, jak ležíš v mojí posteli a doma na mě čekáš.“

„To je nádhera,“ pošeptala mu a zatahala za poutko u jeho džínsů: „Shoď to ze sebe.“

Na další výzvu už nečekal. „Vždycky jsem tě miloval, Kamilo. Vždycky.“ Netušila, jak často na ni myslel, v horku vyprahlé pouště i v mrazivých nocích, stejně jako za bolestivě dusivých písečných bouří. Ležel na

zemi a krutý nepřítel byl vzdálený ani ne deset metrů od něj. Bojoval v tolika nebezpečných tajných operacích po celém světě, zúčastnil se misi v zemích, o nichž žádný americký prezident ani nepřiznal, že do nich vyslal jednotky. A všude tam byla Kamila vždycky s ním.

Položil jí ruce na boky spíš proto, aby se ubezpečil, že tentokrát jde o skutečnou Kamilu než snad o cokoli jiného. Cítil, jak se pod jeho rukama zachvěla. Jemně pohnula rty. Její oči, zelené jako moře, sledovaly každý jeho pohyb. Matt poklekl a vzal ji kotníky v němém náznaku, aby rozevřela stehna. Vyhověla mu, dala nohy od sebe, a on mezi ně okamžitě vniknul.

Jako muž byl Matt obrovský. Kamila si připadala bezbranná, jak noční chladný vzduch zčeřil drobné kudrlinky chloupků v místech, kde se setkávaly její stehna. Jeho dlaně, klouzající jí po bocích, byly něžně a horké a její úzkost pod jejich doteky mizela stejně rychle jako se objevila. Rozpalovalo ji, jak se ni díval, jakoby ji uctíval, její kůži, celé její tělo a rukama ji prozkoumával stejně důkladně jako jeho žhavý pohled. Uvnitř pocítila nával horkého očekávání. Matt si dával na čas, jak laskal její štíhlé nohy, dokonce i důlek vzadu pod kolenem, jako kdyby každý centimetr pro něj byl navýsost důležitý a chtěl si jej navždy vtisknout do paměti.

Jeho hlazení pronikalo pokožkou jako žhavé střely a uvnitř rozněcovalo každičký koneček nervů, až se celá rozechvěla. Dech se jí zrychlil a tělem se jí šířily žhavé vlny.

Matt už nedokázal déle odolávat. Ležela tu před ním jako ztělesněné pokušení. Sklonil se nad ni, políbil ji rovnou na pupík a pak do toho malého, svůdného důlku zajel jazykem. Jeho ruce mezitím pokračovaly v loupeživých nájezdech v nižších partiích.

Cítil její reakci – teplé a vlhké uvítání pro jeho prsty a dlaně, jež ji nepřestávaly hladit. Líbal ji na hladké bříško celou cestu až pod ňadra. Kamila se zajíkla a prohnula jako luk. Její boky se začaly pohybovat v pravidelném, neúnavném rytmu. V obličeji byla zardělá a pleť jí v příšeří ztemnělého pokoje zářila jemným broskvovým pelem.

Žilami mu proběhl oheň. Zasténal, jak jeho tělo zareagovalo dalším bolestivým vzedmutím. Jazykem se jemně dotknul bradavky, jednou, dvakrát, a pak ji uchopil do úst. Kamila vykřikla, rukama mu zajela do vlasů a přitahovala si ho za ně blíž k sobě. Byla prostě kouzelná! Nedokázal přijít na jiné slovo, které by ji lépe umělo vystihnout. Tělem se vtisknul do její sametové hebkosti a přitom zahrnoval něžností její prsa. Sníval o hebkosti její kůže, o tom, jaká je na dotek, o tvaru všech jejích křivek, ale ani jeho rozbouřená obrazotvornost nedokázala vystihnout nynější skutečnost. Vzal do dlaně její prs, dráždil ho na bradavce a vychutnával odezvu, kterou to v ní roznítilo. Citlivě reagovala na jeho doteky a polibky, na každé polaskání a celou duší prokazovala, jak jí je.

Slast, kterou Matt pociťoval, ještě dál prohlubovaly Kamiliny něžné vzdechy. Toužil po těch sladkých zvucích i po odezvě jejího těla. Potřeboval je a ona mu jich velkoryse dopřávala.

Rukama přejížděla po jeho těle, zmítána stejnou touhou jako on.

Znovu ji lehce jazykem polaskal bradavku a pak se opět vrhnul na její ústa.

Pil její sladké vzlyky a dýchal její dech.

Líbal ji na ústa zas a znovu, protože jejích polibky se nikdy nemohl nasytit.

Líbal ji na krk, na šíji, do prohlubně mezi ňadry.

Její prsty se mu zaryly do kůže v naléhavé touze po spojení, ale Matt si dával ještě na čas. Líbal ji dál na bříško a jazykem se opět ponořil do svůdného důlku pupíku.

„Matte, vážně, myslím, že tohle už nepřežiju,“ vydechla mezi přerývanými steny.

„Čekal jsem na to strašně dlouho, Kamilo. Teď nechci nic uspěchat,“ zněla odpověď. Sehnul hlavu a jeho jazyk se vydal na pustošivou pouť po jejím horkém, vlhkém klíně. Kamila vykřikla, jak málem vyskočila až ke stropu. Rozpustile řekl: „Možná mám jenom tuhle jedinou šanci, abych ti dokázal svou cenu. Nemíním si zničit vyhlídky jenom proto, že bych předčasně vyklidil bitevní pole.“ Znovu se sklonil k nejcitlivějšímu místu jejího těla. Vzal ji pevně za boky, přitáhl si ji blíž, aby ji mohl ochutnat a pokračovat v důmyslném dráždění.

Kamila sténala a téměř utekla z postele. Popadl ji a důkladně si ji přidržel, zatímco v duchu triumfoval. Byla mnohem náruživější, než si kdy představoval, jako hluboká studnice vášně, z níž teprve začal ochutnávat. Cítil, jak ji zaplavují první slastné stahy a jeho mužství zareagovalo ještě větším přívalem krve.

„Řekl bych, že teď už jsi na mě připravená, Kamilo,“ prohlásil vítězoslavně a ani se neobtěžoval skrýt uspokojení v hlase. Byl to pro něj zázrak, že ho chce. Roztáhl jí nohy, aby se mezi ně vtěsnal svými boky a přitiskl se na ni, až se citlivá špička jeho penisu dotkla vstupu do jejího horkého, zvoucího těla. Zatajil dech.

Zatlačil víc, a špička zmizela uvnitř. Kamilina stehna se sevřela v něžném nátlaku a výzvě, co vyslalo po jeho těle další divoké vlny horka.

Kamila zalapala po dechu a její prsty zoufale sevřely přikrývky. Matt pochopil, strnul, a na okamžik přestal. Napadla ho spousta něžných slůvek. Zhluboka se nadechl a jemně jí pravil: „Klid, miláčku, jen se uklidni. Uvidíš, jak nám to krásně spolu půjde dohromady, přísahám!“

Kamila se jen usmála: „Já se přece nebojím, ty troubo. Nic takového jsem ještě nezažila, a je to úžasné. Chci víc, Matte, chci tě celého. Přestaň být tak zatraceně opatrný!“ Cítila, že jestli se nepřestane pohybovat tak pomalu, dospěje k vrcholu sama. Tolik už ho toužila cítit v sobě, že pro ni bylo těžké

ovládnout se a čekat, ačkoliv všechny její instinkty žádaly vyrazit tělem a pojmout ho dovnitř.

„K sakru, Kamilo, nemáš přece tolik zkušenosti,“ zamumlal.

Potil se, už nemohl dál čekat. Zmítala sebou, tvrdě tiskla rty k jeho ústům, a tak se ponořil dál a hlouběji do žhavého jádra jejího těla. Slast ho zaplavila se zuřivou naléhavostí, až úplně ztratil kontrolu – a právě ve chvíli, kdy ji potřeboval nejvíc. Byla tak zatraceně úzká a pevná, tak ho tiskla a mačkala, že každý pohyb mu připadal, jakoby ho svírala a vysávala horká sametová dlaň.

Matt pronikl dál, protože neměl na výběr. Věděl, že by jinak určitě zemřel, tím si byl jistý. Tolik se toho bál, a ona ho zatím slastně přijala se vzlyky rozkoše na rtech.

Matt zahodil obavy a vrhnul se na věc. Vsunul se dál, pronikal jejím tělem, až byl celý uvnitř. Pohyboval se tak, jak chtěl, jak musel, tvrdě, rychle a hluboko, a jejich spojení je proměnilo v jediný žhavý bod. Za skleněnými dveřmi dole burácel oceán, ale Matt to nevnímal. Nevnímal nic kromě Kamily a jejího těla, jež mu odevzdala s tak hlubokou oddaností. Zalévaly ji nové a nové vlny slasti. Zatínala mu prsty do paží, nadzvedávala boky a šla mu vstříc stejně dychtivě, jako on vnikal do ní. Extázi pocítil nejdříve kdesi dole na špičkách nohou, a pak postupovala nahoru, až zachvátila celé tělo. Když dosáhl vrcholu, jeho ochraptělý hlas zazněl v divokém oslavném ryku.

Ponořil se do ní co nejdál, dokonale vyprázdněný, dokonale uspokojený. Jeho plíce lapaly po dechu a srdce mu málem vyskočilo z hrudi, jak zběsile tlouklo. Čas se jakoby zastavil.

Kamilino tělo bylo pod ním sladké a vyzývavé. Obrátil hlavu ke straně a uchopil její prs do úst, a pak tam leželi v hlubokém spojení, v naprostém odevzdání jeden druhému. Matt byl za svého života už mnohokrát v pekle, ale do nebe se dostal poprvé až teď. Sevřel ji majetnicky v pažích: „Zatraceně, Kamilo, nechtěj ode mě, abych se tě někdy vzdal,“ zamumlal s ústy přisátými k jejímu vzrušenému ňadru.

Kamila ležela tiše a prsty mu probírala husté vlasy. Slastně se oddávala posledním drobným záškubům společné vášně a něžnému laskání, jímž Matt nepřestával dráždit její bradavky.

Celá hořela až do nejzazších zákoutí svého těla. „Hlupáčku,“ zašeptala pobavená jeho vlastnickou reakcí. „Vždyť jsem tady. Copak sis vážně myslel, že seberu šaty a odplížím se odtud?“

Když to říkala, úsměv jí zmizel z tváře. V koutku duše přesně na něco takového totiž pomyslela. Utéct, dokud je ještě čas. Pud sebezáchovy jí to neodbytně našeptával. Na Mattovi ji přitahovalo prostě úplně všechno. A jeho milenecké schopnosti ji naprosto okouzlily. Přesto však neztratila schopnost rozumného uvažování, aby nemyslela na budoucnost a neuvědomila si, že přece nemohou strávit zbytek života pouze v posteli.

Matt se o kousek přesunul, aby ji svou vahou tolik netížil.

Přesto ji nepustil z náruče. Svíral ji v obětí a otočil ji k sobě, aby se mohl dostat k pokušení jejích ňader. Líbal ji na bradavku, jemně hryzal, a přitom ji zapřísahal: „Chci tě napořád, Kamilo. Chci s tebou zestárnout a pořád tě objímat. Chci s tebou mít děti. Toužil jsem po tobě tak strašně dlouho! Vím, že se to nikdy nezmění, pořád tě budu chtít.“

Povšiml si, že když vsál její prs do úst, znovu se prohnula v bocích. Bylo to pro něj tak nádherné zjištění, že se rozhodl věnovat se tomuto výzkumu ještě nějakou chvíli. Rukou jí přejel po těle přes bříško až mezi stehna, kde ji zabořil prst do horkého zvlhlého sametu. V první chvíli ucukla, ale hned zase nalehla na jeho dlaň. Začal ji laskat palcem zvenčí, zatímco ostatní prsty vsunul dovnitř a pátral po bodu, jež by jí přinesl další slast.

Kamila byla taková, jaká byla. Nepokusila se uhnout nebo předstírat, že není připravená na další orgasmus. Zaníceně se otírala o jeho ruku, rozkoší lapala po dechu. Prsty jedné ruky ho škrábala do ramene, zatímco druhou ho tahala za vlasy a pak mu ji vsunula mezi rty. Matt věděl, že tohle by mohl dělat pořád. Ne jenom jako vánoční překvapení, ale každý zatracený den po celý život. Přál si usínat, přisátý k jejímu ňadru a probouzet se hluboko v jejím těle. Přál si přinášet jí potěšení ve všech směrech.

„Vezmi si mě, Kamilo. Zůstaň se mnou.“

Jeho slova zaslechla skrze závoj pronikavé slasti, tak ochromující ve svém naplnění, že mohla jen tiše ležet.

Vyvrcholení v ní za sebou ponechalo pulzující žár jako tropická bouře, a ona nedokázala ani promluvit. Dar, který jí nabízel, představoval další nádherné pokušení.

Matt zvedl hlavu, zadíval se jí do očí a prsty stále nechával zasunuté hluboko v ní. „Kamilo, já to myslím vážně. Vezmi si mě. Budeš se mnou šťastná.“

„Ale já jsem šťastná, Matte,“ opověděla konečně.

„Mám svůj život, klidný a tichý. Hodně pracuju, pomáhám všem a těším se, že budu rekonstruovat ten starý mlýn.“

Když vycítil její zdrženlivost, znovu se na ni překulil a položil si hlavu na její hruď. Vtiskl jí řadu polibků na citlivou kůži bříška a jazykem opět polaskal pupík. „Můžeme ho přece zrekonstruovat společně, Kamilko.“

„Jdeš na mě trochu moc rychle, Matte.“

Jeho Kamila se začala zase stahovat do své ulity. Mohl to přece čekat. Sjel jí ústy dolů po těle až líbezného klínu. „Vždyť nemusíme spěchat. Nemusíme hned chystat svatbu a mít děti a pustit se do celé té parády, jestli je to teď na tebe najednou moc,“ ubezpečil ji. Jemně ji hryzal nahoře na stehnech a prsty se znovu prodíral hluboko dovnitř. Nehodlal se odříkat takového způsobu přemlouvání. „Můžeme přece zůstat jen u sexu. U neuvěřitelně skvělého sexu.“ Kamila rozeznala bolest v jeho hlase a zneklidněla. „Matte, ale já nejsem normální žena. Nikdy jsem nebyla normální. Ty si myslíš, že mě znáš, ale to

není pravda. Ani mě nemůžeš znát. Já i moje sestry jsme získaly od našich předků dědictví, které musíme zužitkovat. Nemáme na výběr. A musíme za to platit. Sára má fenomenální fyzické schopnosti, a navíc dokáže vytušit věci ještě dřív, než k nim dojde. Adéla zase dokáže za všech okolností odhalit pravdu. Já umím přinést klid lidem, kteří to potřebují. Lea lidi uzdravuje. Julie má neuvěřitelnou moc, a Helena také. Obě dvě ovládají vítr a moře. A naše Ela..“ Kamila zavrtěla hlavou a odmlčela se. „Elino dědictví je nesmírné, významné a přitom strašlivé. Má všechny dané schopnosti, ale ještě navíc nese zodpovědnost za to, že budou předány i další generaci. Každá z nás má svůj dar, ale všechny dohromady teprve představujeme nezlomnou sílu. Snažíme se mít každá svůj život, ale přitom stále zůstáváme poblíž našeho domu na útesech, abychom mohly vždycky být spolu a společně působit.“

Matt pozvedl hlavu. Ve stříbřitých očích mu potemnělo, jako když doutná uhlí. „Ty si myslíš, že nechápu, co je to čest, povinnost a závazky? Vždyť ty žiješ podle stejného vzoru jako já. Já vím dobře, co je to mít mravní kodex. Žiješ takový život, jaký je pro tebe důležitý. Proč si tedy myslíš, že by měl být méně důležitý pro mě? Mně by přece nevadilo, že bych se o tebe musel dělit s tvými sestrami, Kamilo.“

Povzdechla si. „Omlouvám se, nechtěla jsem tě rozzlobit ani urazit, Matthewe. Jen jsem chtěla, abys věděl, že my zkrátka nemůžeme od problémů utíkat, i kdyby se nám třeba chtělo. A ono nejde jenom o to, že by ses o mě musel dělit se sestrami, ale také se spoustou dalších lidí,“ snažila se mu vysvětlil. Jenže to pořád ještě nebylo všechno. To hlavní spočívalo v tom, že ona vůbec nebyla jako její sestry, které si uměly vytvořit a užívat svůj život. Stejně jako to dokázal i on.

„Umím si představit spoustu způsobů, jak bychom spolu mohli být šťastní,“ slíbil jí. Znovu sklonil hlavu k jejím ňadrům, třeba už jen proto, aby mu nebylo vidět do obličeje. „Nebudu tě do ničeho nutit. Zpomalíme, jestli to tak potřebuješ, Kamilko. Jen mě neodmítej pouze proto, že se bojíš vztahu,“ zamumlal.

Cítila, že bude lepší, když na jeho slova raději nezareaguje.

Samozřejmě, že se bála. Bála se vždycky všeho, a to byl koneckonců

přesně ten důvod, proč nemohla souhlasit, že se za něj provdá.

Políbil ji na prsa, na pupík, pohladil ji po bocích. Vtom se ozval telefon. Jeho řinčení prořízlo vzduch jako pila a oba je vylekalo. Matt se zvonění pokusil ignorovat a dál ji líbal na bříško. Rezavý zvuk telefonu však neustával. Těžce vzdechl a když se líně natahoval přes její křehké tělo pro sluchátko, ještě se jí znovu schválně otřel o nahá ňadra. „Haló,“ zahučel nevlídně do telefonu. Takhle uprostřed noci přece není nutné být nějak extra zdvořilý. Nechtěl přijít ani o jednu jedinou minutu času, který mohl strávit s Kamilou. Zvlášť proto, že ji chtěl dál přemlouvat, aby zůstala s ním.

„Tady je Ela Drakeová. Musím mluvit s Kamilou,“ ozvalo se v odpověď. Volala Kamilina nejmladší sestra, o níž se dozvěděl, že má také přijet na Vánoce domů. Hlas jí zněl vylekaně, a Matt beze slova předal sluchátko Kamile. Posadila se a přitáhla si přikrývku k prsům. „Elo? Copak se děje, holčičko?“

„Něco tam u tebe. Přesně tam, kde teď jsi. Je to nebezpečné a je to přímo pod tebou.“

Matt slabě, ale zřetelně slyšel Elin vystrašený hlas na druhém konci aparátu. „Jseš si jistá?“ zaváhala poněkud Kamila, ale stejně se hned sehnula dolů, aby prozkoumala podlahu pod postelí.

„Uklidni s Elo. Nic mi není. Jsem v pohodě, oba dva jsme v pohodě.“

„Kamilo, opravdu mám o tebe strach. Co se to děje? Viděla jsem to jasně. Viděla jsem, že se líbáš s Matthewem Granitem. Někde kousek od tebe bylo jmelí, ale ne přímo nad tvojí hlavou. A pak se pod tebou něco zablesklo. Byl to výbuch a plameny a opravdu mě to hrozně vylekalo. Co to jenom může být?“ strachovala se dál Ela v telefonu.

„To nevím, ale hned se podíváme a zjistíme to,“ ujistila ji Kamila.

To už byl Matt na nohou, natáhl si džínsy a podrobně zkoumal centimetr po centimetru celou podlahu. Skleněnými dveřmi dovnitř proudila bledá zář měsíce a tak bylo dost světla, aby mohl prohledat každý kout. Probudily se v něm staré bojové instinkty, takže raději nerozsvítila dával si záležet, aby ho nepřítel zvenku nemohl zahlédnout. Mohl sice celý ten podivný telefonát odmítnout jako projev hysterie nebo následek zlého snu, ale na to se už pohyboval v blízkosti Drakeových sester příliš dlouho. Už chápal, co myslel Jonas, když mluvil o podivných záležitostech a už se je také naučil brát vážně.

„Potom ti zavolám, Elo,“ slíbila Kamila a v očích se jí přitom zračil strach.

„A děkuji, žes mě varovala.“ Položila sluchátko do vidlice a zadívala se na Matta. „Nikdy se neplete, Matthewe. Máš v domě sklep? Třeba se ta. . věc.. ať už je to tedy cokoliv, nějak dostala dovnitř sklepem.“

Zavrtěl hlavou. „Vlastně žádný sklep nemám. Jen jsem udělal pod verandou takový malý prostor. Využívám ho zčásti jako skladiště, a tam jsem si taky udělal laboratoř na vyvolávání fotek.“ Jejich pohledy se náhle potkaly v tichém pochopení.

Kamila sjela z postele, popadla jeho košili, nejbližší kus oblečení, který byl po ruce a hodila ji rychle na sebe. „Pověsil sis někam kytku jmelí?“ zjišťovala hned.

„To ne, ale roste mi divoce venku na některých stromech kolem verandy.

Už jsem ho párkrát odtud taky trhal.“

Spěšně si zapnul košili a bosky se rozběhla ním. Matt ji sice nechtěl zbytečně vystavovat žádnému nebezpečí, ale uvědomil si, pokud bude s ním, aspoň bude mít možnost si ji ohlídat. Vzal ji za ruku. V příliš volné košili vypadala malá a zranitelná a vlasy zcuchané po milování ji dělaly ještě hezčí.

Sklonil se a políbil ji rychlým tvrdým polibkem jako ubezpečení, že se o ni postará.

Kamila na veřejnosti pohybovala vždycky skvěle upravená a elegantně oblečená a taková se mu vždycky líbila. Ale takovou, jakou ji viděl teď, takovou ji miloval. Miloval svou soukromou Kamilu, sexy a vášnivou s rozcuchanými vlasy a s kůží doruda odřenou jeho celodenního strniště na bradě. Nic jí nesmí ublížit.

Nic.

Kamila cítila, jak jí srdce v hrudi poplašeně bije. Sevřela prsty kolem Mattovy ruky a zatajila dech. Když Matt otevřel dveře na verandu, dovnitř vlétl závan větru, přinášející chlad a vůni slaného vzduchu. Hučení oceánu, předtím tlumené domovními zdmi náhle zesílilo. Nervózně se zadíval na mořskou hladinu, zda nad ní opět nespatří šedivou mlhu, ale obzor byl čistý.

„Kamilo.“ Matt vyslovil její jméno, tak pochopila, že jde o varování. Ztuhla a pohledem sklouzla na písek dole pod verandou. Byl vlhký od neustálého přívalu vln, dorážejících na pláž a dosahujících až k čáře přílivu. Od vody se po písku táhla zřetelná řada otisků bot provázených známkami, že jejich nositel za sebou táhl něco těžkého. Mířily přímo k domu a podél nich se povalovala změť chaluh a mořské trávy. Okolo bylo vidět také několik skvrn, tmavých a těžkých jako od oleje. Kamila se chtěla podívat víc zblízka a vykročila na verandu, ale Matt ji popadl za ruku a strhl okamžitě zpátky.

„Vůbec se mi to nelíbí. Tady není něco v pořádku,“ pravil vážně. Už dávno se naučil věřit svým instinktům. Obvykle mu pomohly přežít. „Zůstaň radši uvnitř, Kamilo,“ nařídil rozhodně.

„Ale žádná mlha teď není,“ ukázala nad moře. Přesto poslechla a zůstala stát skrytá za jeho zády. Pevně svírala jeho ruku. „Asi bychom měli zavolat Jonasovi,“ navrhla.

Matt si povzdechl. „Myslím, že už mu zavolala Ela. Copak mu všechny nevoláte, když se vám přihodí něco nadpřirozeného? Myslím, že od doby, co se vrátila Sára domů, se ten chudák ani nevyspal.“

„Nadpřirozeného? Takhle jsem o tom nikdy neuvažovala.

Vždycky jsme všechny měly své schopnosti. Narodily jsme se s nimi a jsou pro nás naprosto přirozené jako třeba dýchání.

Někteří lidé nám říkají, že jsme čarodějnice, jiní zase aspoň tvrdí, že umíme kouzlit. Jenže v tom je rozdíl. Je to víceméně obojí.

Přála bych si, abych ti to uměla správně vysvětlit,“ vyprávěla Kamila a přitom se na něj zamračila. „Pro nás to je všechno naprosto přirozené.“

Matt jí odhodil vlasy z tváře. Vzal hedvábný pramen do prstů a něžným, milujícím pohybem jí ho zastrčil za ucho. „Nemusíš mi nic vysvětlovat. Já ti přece věřím, Kamilko.“ Odmlčel se a důkladně se nadechl. „Něco se tu děje. Nepůjdeme po verandě. Půjdeme vnitřkem domu, pojď se mnou,“ zašeptal jí a

neslyšně za nimi zavřel zatahovací skleněné dveře. Přes ně se ještě podíval na noční oblohu, po níž se líně válely ohromné mraky.

Vedl ji za sebou ztemnělým domem, v němž ještě stále záměrně nerozsvítil žádné světlo. Ještě se na chvíli zastavil v ložnici, jen aby si nad koleno připevnil kožené pouzdro a zasunul do něj dýku. Kamile se rozšířily oči a jen špitla: „Myslíš, že ji budeš potřebovat?“

„Mám radši jistotu. Zvlášť, když jsi se mnou ty. Nenechám si tě nikým a ničím odvést a je mi úplně jedno, jestli je to nějaká mořská příšera nebo přízrak vystupující z mlhy,“ pravil pevně.

Otevřel domovní dveře a vyšel ven. Očima pozorně ohledával terén kolem domu. Jeho pohled se nezastavil ani na okamžik.

„Necítíš, jako kdyby tu něco hořelo?“

I když právě zafoukal vítr, Kamila okamžitě ucítila podivný štiplavý zápach. „Že by tu chytly nějaké hadry od oleje?“ napadlo ji.

Matt se rozběhl po kamenech, vyznačujících stesku dozadu kolem domu. Ze tří stran se otevíral pohled na moře, ale strana, kde byla ložnice, vedla do vnitrozemí. Tmavé skvrny se táhly od mořského břehu nahoru po schodech a pak přímo k malé fotografické laboratoři, kterou si vybudoval pod verandou. Její dveře byly zavřené a na dálku působily, že jsou i zamčené. Jenže i na nich byly vidět lepkavé olejové skvrny, tytéž skvrny, jaké viděli už na písku u moře. Kamile se rozbušilo srdce. Cítila, že jí hrozí nebezpečí. Když se podívala nahoru, viděla větve stromů, stínících verandu a dosahujících až k oknům do

pokoje, kde se s Mattem líbali.

Spatřila, že na jedné z těchto větví vyrůstala velká kytice jmelí.

Kmen stromu pod ním byl celý zmazaný od oleje. „Matte, pojďme počkat na Jonase,“ hlesla vystrašeně.

„Jenže já tam vevnitř mám nějaké chemikálie na vyvolávání fotek, Kamilo. Nechtěl bych kvůli tomu přijít o celý dům,“ vysvětlil, a hned rozhodl: „Ty zůstaneš tady. A myslím to naprosto vážně! Kdybych musel utíkat, potřebuji mít volnou cestu. Můžeš zatím třeba vytáhnout hadici, abych ji měl připravenou, ale v žádném případě nechoď moc blízko.“

Matt zkusil vzít za kliku. Na dotek nebyla horká, a tak opatrně dveře otevřel. Vyvalil se příšerný puch, připomínající moře, mrtvé ryby a těžký olej. Zpod jedné hromádky fotopapíru se valil černý dým. Všude bylo rozdrcené sklo a rozsypané chemikálie, o nichž věděl, že jsou smrtelně nebezpečné. Vytáhl z hromádky pár papírů, aby se pokusil zabránit pohromě, i když byla nevyhnutelná. Vyšlehl záblesk a ozval se prskavý zvuk.

Kamila mu už podávala do ruky hadici. Matt ji obrátil proti chamtivým plamenům a voda se začala lít plným proudem. „Jdi odtud, Kamilo,“ zavelel.

Obrátila se k odchodu a vykřikla, protože málem narazila do Jonase, který se právě vynořil ze tmy. Popadl ji a odtáhl pryč.

„Utíkej zavolat hasiče,“ vyštěkl na ni. „Použij vysílačku v mém autě a zůstaň venku,“ dodal ještě a ukázal směrem k silnici, kde stál zaparkovaný vůz, s ještě otevřenými dvířky. „Mám v autě bundu, tak si ji oblékni, moc toho na sobě nemáš!“

V tu chvíli zaslechli kvílení sirény a k domu se blížil vůz šerifova zástupce. Vystoupil z něj Jackson a Kamila se k němu rozběhla. „Jonas říkal, že mám zavolat hasiče,“ vyhrkla. Jackson jen přikývl a zavolal je sám ze své vysílačky. Mlčky pak ukázal na auto, snad to mělo znamenat, aby zůstala na místě a už se hnal za Jonasem a Mattem.

Kamila si natáhla Jonasovu bundu a málem se rozplakala úlevou. Kdykoliv byli tito tři muži pohromadě, vyzařovalo z nich naprosté bezpečí a jistota. Pracovali společně jako jeden tým, představující spolehlivost a klid. Zdálo se, že si snad vzájemně umí číst myšlenky. Dokázali oheň zlikvidovat ještě dřív, než se objevily požární vozy.

Pak ještě dlouho trvalo, než se jim podařilo zvládnout nepořádek a spoušť ve fotolaboratoři, v níž pátrali po nějakých stopách. Byla ráda, když se pak konečně mohla vrátit dovnitř do tepla domu. Schoulila se do křesla a čekala, až se k ní Matt vrátí.

Kapitola 8

Krev rudá na běloučkém sněhu, domky svítí, svíčky hoří,

dětské oči štěstím září necítíte snad tu něhu?

Matt hleděl velkým arkýřovým oknem své kuchyně ven na burácející oceán a mračil se na zpěněné vlny, bez ustání se valící kamsi do dálky, kde ve tmě splývaly s obzorem. Zatímco se všichni tři snažili zvládnout chaos v jeho fotolaboratoři, celá obloha se zatáhla těžkými tmavými mraky. Mezitím volali rodiče a postupně i všichni bratři, aby se ujistili, zda je v pořádku a zda také jeho dům pořád ještě stojí. Také Kamile telefonovaly všechny sestry.

Seděla teď osvěžená sprchou a zabalená do jeho županu v křesle kousek od něj. „Už je to pryč, viď, že ano?“ zeptala se tiše.

„Omlouvám se za všechen ten zmatek a potíže.“

Pomalu se na ni obrátil: „Ty si snad myslíš, že ti za to dávám vinu?“

Trochu zaváhala. „Jenom si myslím, že kdybychom tady spolu nebyli, tak by sem nepřišel ani on. Vůbec nechápu, proč ho tak přitahuji,“ pravila zavrtěla hlavou. „Možná, že mě zvětřil v tom starém mlýně a od té doby mě považuje za hrozbu.“

„V tom případě by tedy určitě byl mužského rodu. Myslím, že se nám to začíná formovat, postupně nabývat obrazu,“ souhlasil Matt.

„Musím jít domů a pomáhat sestrám najít v těch denících správný klíč. Určitě jich je tam víc a budou potřebovat poradit. Bojím se, že nemáme moc času, takže na to musíme přijít co nejdřív, Matte. Do Vánoc už zbývá jen pár dnů a já cítím, že ta strašlivá věc odhodlaná zabránit celému městu, aby je mohlo patřičně oslavit, snad i aby Vánoce vůbec nebyly…“ Vysloveno nahlas to znělo příliš dramaticky dokonce i jejím vlastním uším.

Jak by mohla doufat, že může mít jakýkoliv vztah s Matthewem Granitem, když říká takové věci a je taková, jaká je?

„Času je dost, Kamilo. Odvezu tě domů, hned jak tady dořešíme všechny záležitosti, slibuju,“ usmál se na ni.

Kamila se podivila „Jaké záležitosti? Myslela jsem, že jste s Jonasem a Jacksonem dali už všechno do pořádku.“

Matt se natáhl a pohladil ji po holých nohou.

„Na něco takového si člověk prostě musí zvyknout,“ prohlásil a pak ji prostě rovnou zvedl z křesla rovnou do náruče.

Kamila se ho chytila kolem krku a zblízka se mu zahleděla do očí:

„Přiznávám, že jsem se zatím s ničím podobným ještě nesetkala.“ Toužila po něm. Ať už se k sobě hodili nebo ne, Matthew byl zkrátka její – alespoň na chvíli.

„Jenže já jsem nemyslel našeho příšerného přítele z mlhy. Myslel jsem tebe. Mít tě u sebe doma, kde se na tebe můžu dívat a dotýkat se tě.“ Posadil ji na kuchyňskou linku a rukama zajel do příjemného tepla pod županem.

Zareagovala okamžitě. Miloval způsob, jakým se poddala jeho dlaním, jakým ho vybízela, aby pokračoval. „Připomeň mi pak, abych poděkoval tvé sestře za varování,“ zamumlal, než se naklonil a přijal výzvu jejích žhavých rtů.

„Hned jsem si myslela, že jsi horňák,“ poškádlila ho.

„Mmmm, asi jo,“ souhlasil, ale zároveň jí pod županem sjel od pasu dolů na boky. „Ale tohle se mi taky líbí. Máš nádherný zadek, Kamilo. Šíleně se mi líbí, jak chodíš. Proto jsem si navykl chodit radši vždycky až za tebou – čistě jen proto, abych trošku přiživil svoje představy.“

Nalehl na ni a ona okamžitě dala kolena od sebe, aby se k ní mohl vtisknout. „Ty jsi měl nějaké představy o mém zadku?“

„Víc, než bys mohla tušit!“ Znovu si vzal její ústa, šířící žár a oheň. Prsty mu zajela do vlasů a přitahovala si ho blíž, jejich ústa se spojila. Za zadeček si ji přitáhl k okraji linky a rozhrnul župan.

„Představoval jsem si každý kousíček tvého těla,“ vydechl jí do úst, a jemně jí roztáhl nohy.

„Matte,“ pronesla, a znělo to spíš jako vzlyknutí. Přes jeho rameno hleděla na okna, jímž bylo vidět dovnitř, ale ruce nechala zabořené v jeho vlasech. „Co to děláš?“

„Dávám si tě k snídani. Vždycky jsem toužil mít tě tu k snídani.“

Pokud Kamila vůbec chtěla nějak protestovat, už bylo stejně pozdě. Už byl v ní, a jí už začalo být úplně jedno, kde právě jsou.

Taková dekadence jí naopak připadala příjemně vzrušující.

Poddávala se slastným vlnám, jež ji zaplavovaly a pronikaly hluboko dovnitř. Kuchyň se kolem ní začala divoce točit, barvy se jí slévaly jedna ve druhou, jak jeho ruce a jazyk rozlévaly své kouzlo po celém jejím těle. Cítila, jak vzlétá k výškám, a rukama se přidržela okraje linky, aby nespadla.

Vtom ji Matt popadl a přenesl na stůl. Jejich těla se však přitom ani na okamžik neodloučila, a tak nebyl čas se rozmýšlet. Zvuk, vydávala jejich propojená těla, jejich bušící srdce a zrychlený dech připomínala hudbu, provázející silný orgasmus, který ji celou prostoupil. Jeho horký výron cítila tak hluboko, až si myslela, že se uvnitř rozpustí.

Dívala se mu do tváře, na jeho rysy, oči, na drsný stín na bradě. V jeho pohledu se skrývalo tajemství věcí, které viděl, ačkoliv měla zůstat neviděna.

Uvědomila si, jak osaměle na ni vždycky působil dokonce i tehdy, když byl v kruhu své rodiny.

Stejně jako Jonas. Nebo Jackson. Skutečný muž, osamělý ne protože by chtěl být sám, ale tím, co prožil. Kamila vzala jeho obličej do dlaní a bříškem palce ho jemně hladila po drsném porostu na tvářích. „Jsi úžasný Matthewe Granite. Doufám, že to víš, jak jsi úžasný.“

Objal ji tak něžně, jako kdyby byla tou nejvzácnější věcí na celém zemském povrchu a opatrně ji odnesl do koupelny. Když se společně sprchovali, mluvili jen málo, ale za to ji celou dobu hltal pohledem. Občas natáhl ruku a dotknul se jí – tu tváře, tu těla; jejích vlasů, skoro jakoby nemohl uvěřit, že je skutečná.

„Ty šaty jsou hrozně špinavé,“ všimla si, když se do nich oblékala.

Upravila si aspoň vlasy – smotala je a svázala je dozadu do půvabného uzlu.

Matt se na ni usmál. „Ty přece nikdy nemáš šaty špinavé. To si jenom tak myslíš, že jsou.“ Sáhl do skříně a vyndal odtud čisté džínsy. „Jak by se nám mohlo povést zjistit, co je ta věc zač, co myslíš, Kamilko? Musím se dozvědět, proti komu tady stojíme.“

„Sestry už studují ty staré deníky a Damon jim určitě pomáhá. Teď se k nim přidám i já a Ela už je konečně také na cestě. Určitě pak společně odhalíme ten správný klíč.“

„A co ti napovídá tvoje intuice?“

Stiskla rty, aby se nemusela rozesmát. Ve způsobu, jakým Matt mluvil, bylo něco upřímného, co ji vždycky přitahovalo.

„Myslím si, že to má něco společného s historií našeho města, nejspíš s nějakou událostí, k níž došlo právě okolo Vánoc.

Dokonce se možná jedná přímo o vánoční představení. Ale ať už se v té mlze skrývá cokoliv, je zřejmé, že je to čím dál silnější a ničivější. Já ale pořád nevím proč. Ten strom vedle verandy, na kterém roste jmelí, je jedle. Pověsil jsi na ni vánoční svíčky, ale nerozsvítil jsi je. Ale ty tmavé skvrny, co vypadaly jako nějaký druh oleje, byly všude na zemi kolem toho stromu a pár jich bylo i na kmeni.“

„Taky jsem si toho všiml,“ přitakal vážně. „Ale nebylo tam, nic, čím by se ten olej dal zapálit.“

„Kdyby ale nezatelefonovala Ela a nevarovala nás, tak bychom se nedostali ven a nevyvázli bychom živí, Matte. Byli jsme přece v pokoji přesně nad místem, kde vzplál ten požár. A kdyby došlo k výbuchu, byl by za chvíli v plamenech celý dům. Myslím, že on chtěl, aby se oheň šířil po té jedli, na které bylo umístěné vedení od elektrických svíček.“

„To je ale hodně zvláštní způsob, jak nás zabít,“ přemítal Matt.

„Možná, že nejenom nás. Třeba chtěl zničit také tu jedli.“

Posadila se na postel a dívala se, jak se Matt obléká. Pohyboval se plavně a lehce, ale s utajenou silou a zároveň mužným půvabem, jak to ještě u nikoho

neviděla. „Všechno, na co dosud zaútočil, bylo nějak spojeno se symboly křesťanské víry. Různá starobylá náboženství existovala už dávno předtím, než se v křesťanství vůbec začaly slavit Vánoce. Je rozšířena také víra, že Kristus se narodil v dubnu, a ne v prosinci.“

Mattovy prsty, jimiž si právě zapínal košili, se zastavily: „To jsem nevěděl.“

„Je to ale tak,“ potvrdila, a pokračovala. „Já nejsem jako Ela nebo ostatní, které často dokáží vidět věci úplně jasně, ale stejně cítím, že to má nějakou spojitost.“

„Já zase umím vycítit, kdy se blíží nějaké nebezpečí,“ kývl Matthew, a náhle se rozpustile zasmál. Jeho mužná tvář hned připomínala chlapce. „Tedy pokud nejsem něčím zaujatý, samozřejmě.“

Kamila se neubránila úsměvu. I přes všechny podivné události působil uvolněněji, než vypadal dřív. Vždycky jí připadal jako nějaký velký tygr plížící se městem. „To se dá pochopitelně prominout,“ řekla a vstala. „Oblohu popíchá jehličí z jedličky, jedlička zelená jsi vždycky,“ zarecitovala.

„To znamená co?“ nechápal Matt.

„Zelené chvojí představuje věčnou naději, a jehličí na obloze se vykládá jako symbol lidské mysli obrácené k nebi. Jestli nemám pravdu, tak proč se tedy snaží zničit všechny tyto symboly? Neútočí na Santa Clause, očividně nepatří k těm, kterým dnes Vánoce připadají příliš zkomercionalizované. On prostě útočí na samotnou podstatu Vánoc,“ zdůraznila. Pak se na něj podívala, trochu rozpačitě si rukou přejela přes čelo a unaveně se usmála.“Třeba na to jdu z úplně špatného konce.“

„O tom bych pochyboval, Kamilko. Já si myslím, že tvůj odhad je správný

– tedy můžeme soudit podle toho, co doteď víme,“ uvažoval Matt poněkud nepřítomně. Zíral na ni přes pokoj, jakoby stále ještě nedokázal uvěřit, že je tu

– u něj v ložnici.

„Tak pojďme, cestou bychom ještě mohli nakoupit něco k jídlu. Vezmeme to s sebou a pak můžeme strávit celý den nad těmi starými deníky. Dokud zkrátka něco nenajdeme.“

„To zní dobře. Už chci domů, abych se mohla převléci do nějakého slušného oblečení.“

Zatímco si Matt ještě navlékal ponožky a bral boty, procházela se po pokoji. Všechny vnitřní prostory jeho domu přecházely jeden ve druhý, že ji lákalo prohlédnout si celý dům.

Vešla do kuchyně a musela se v duchu usmát. Nikdy, ani v těch nejdivočejších snech by ji nenapadlo, že by se mohla s někým milovat na kuchyňském stole. Takové věci by možná mohly provádět postavy v jejích románech, ale určitě ne Kamila Drakeová, která měla vždy každý vlásek přesně na svém místě a k životu potřebovala řád a pořádek. Věděla, že od nynějška se už nikdy nebude moci podívat na linku a stůl stejnýma očima jako dřív.

Matt slyšel, jak se Kamila prochází jeho domem. Líbila se mu vůně, která ji provázela, tichý zvuk jejích kroků i způsob, jak vtáhla dech vždy, když objevila něco, co se jí líbilo.

„Matthewe!“ zavolala na něj. „Máš hrozně zajímavou kuchyň! Chtěla jsem dát špinavé hrnky do myčky, ale zjistila jsem, že je to zásobník na chleba!“ Nastalo krátké ticho, pak si Matt rozpačitě odkašlal. „No, já vlastně myčku nikdy nepoužívám, Kamilo. Nejradši myju nádobí v ruce.“

„Aha. Tak tím by se to vysvětlovalo. Ale proč dáváš ovoce do mikrovlnné trouby?“

Pospíchal za ní do kuchyně. „No, je to prostě po ruce. A co vlastně hledáš?“

Zasmála se na něho: „Ty asi moc často nevaříš, že ne?“

Podrbal se na kořeni nosu a přiznal. „Spíš si tak opeču maso…“

„To bych se vsadila! Tak co, už jsi hotový?“

Matt ji místo odpovědi jen vzal za ruku, přitáhl k sobě a společně pak vyšli ven do svěžího ranního vzduchu. Hodila se k němu, patřila k němu, ale problém byl v tom, že tomu nevěřila. V jejích očích viděl odstup a zdrženlivost, ale byl rozhodnutý přinutit ji, aby změnila názor.

Obchod s potravinami považovala většina místních usedlíků za skutečné centrum celého města. Inez Nelsonova, jeho majitelka, to s lidmi uměla. Ve svém přístupu k zákazníkům neznala výraz slova cizinec a vlastně měla pravdu

– v jejím krámku nakupoval z okolí zkrátka téměř každý. Bylo to většinou kvůli čerstvým novinkám a popovídání s Inez než z nějakých jiných důvodů. O Drakeových věděla také naprosto všechno včetně dnů narození všech sedmi sester, a tak nějak se počítala k nim do rodiny.

Matt zaparkoval auto přímo na náměstí, kousek vlevo od Inezina obchodu.

„Ten vánoční jarmark se pořád rozrůstá. Čím dál víc lidí se chce na něm podílet, hlavně na představení. My si snad budeme kvůli tomu muset nechat rozšířit náměstí! Herci se skoro skrze ty davy ani nemůžou prodrat k jesličkám!“ vyprávěl Matt.

„To se mi na tom právě líbí, jak se každý chce zapojit. A nejvíc se to líbí dětem, když pak přijede Santa se svým sobím spřežením a rozdává cukrové tyčky,“ těšila se Kamila a uchopila Matta za ruku, kterou jí podal. Stáli a společně se dívali na Betlém, který stejně jako každý rok i letos vyrostl na náměstí a měl se stát středem tradičního vánočního představení. Prostranství už bylo uklizené a dojemná scéna s jesličkami opět upravená. Obdivovali sochy, mezi nimiž ovšem chyběly tři králové – mudrcové z Východu. Na Štědrý den měli všechny postavy nahradit živí herci.

Místní sochař vytvořil nádherné sochy a různí další umělci vyrobili ze dřeva jesle a stáj v životní velikosti pro oslíka s volem.

Další pak překrásně vymalovali celé pozadí. Tento rok se Inez podařilo někde opatřit prášek, který vypadal přesně jako opravdový sníh. Posypali jím

stříšku stáje a zem kolem ní, aby si místní lidé mohli užít více zábavy a potěšení. V jejich městečku na pobřeží byl sníh jen zřídkakdy k vidění.

„Co myslíš, kolik asi děcek se sem na náměstí tajně připlíží, aby si vyzkoušeli koulovací bitvu?“ Matt se k ní naklonil a mluvil polohlasně, aby ho Inez neslyšela, i když dobře věděl, že je v bezpečné vzdálenosti uvnitř svého obchodu.

Kamila se na něj se smíchem podívala: „Ty ano, viď?“

Po zemi se sunuly rychlé stíny temných mraků na obloze, které brzy zastínily svit slunečních paprsků. Matt se nadechl: „To teda jo! S Jonasem bychom si postavili sněhovou tvrz a zbombardovali bychom koulemi všechny, na koho bychom dohodili.“ Klukovský úsměv mu však zmizel z tváře, dřív než stačil domluvit. Stiskl Kamilinu ruku, aby upoutal její pozornost.

Hlavou kývl k obloze. Prostor nad jejich hlavami zaplnilo letící hejno racků, chvatně letící do vnitrozemí. Ptáci místo obvyklého křiku zůstávali podivně tiší, jen jejich velká křídla vydávala pleskavý zvuk, jak se snažili co nerychleji dostat pryč od moře.

Kamila zavrtěla hlavou a podívala se směrem k oceánu.

Rychle se odtud blížila stěna šedivé mlhy. Divoká masa hmoty se kroutila a svíjela a prozrazovala obrovskou sílu, kterou v sobě nesla. Oblohou zaklikatily blesky jako sled rudooranžových výbuchů, jejichž centrum se soustředilo kdesi uprostřed mlhy.

Matt jen zaklel a strčil Kamilu do vchodu krámku. „Honem dovnitř!“ zavelel.

Kamila polekaně zašeptala: „Vidíš? Je pořád silnější!“ Cítil, jak se vedle něj chvěje. Přitáhl si ji blíž. „To jsme přece věděli, že nabude síly, Kamilo. Nečekali jsem přece, že si ta zatracená věc vezme dovolenou a dá nám pokoj. Počítali jsme s tím,“ připomněl, aby jí dodal odvahu.

„Já vím,“ přikývla. Neznámá síla byla stále hrozivější a Kamila se cítila unavená, napjatá a zranitelná. Mattovi to ale říkat nechtěla, už takhle se o ni strachoval dost, jasně mu to viděla na očích. Jak to, že v něm nedokázala dřív odhalit smutnou osamělost. Proč neviděla tu bolestnou touhu? Byla tak hlučná a intenzivní, že když se na ni někdy podíval, úplně jí svíralo srdce.

Jako právě teď, kdy stál vedle ní vysoký, impozantní muž se širokými rameny a mohutnou hrudí a s očima, v nichž nikdy nebyl klid. nedokázala pochopit, že by ji opravdu mohl milovat.

Když vcházeli dovnitř, Matt položil paži Kamile kolem ramen. Obchůdek byl jako vždycky plný zákazníků. Inez je hlasitě pozdravila a hned si je začala prohlížet živýma, jasnýma očima, aby odhadla situaci. Povzbudivě se usmívala:

„Kamilo, drahoušku! Jaká nádhera, že tě zase vidím! A zrovínka s Mattem! Přísahám, že jsi zase o kus vyrostl, Matte!“

Její poznámka ho okamžitě vrátila do dětství. Něco takového dokázala pouze Inez. „Jo, dneska si fakt připadám o kus vyšší, Inez,“ odpověděl a mrkl na Kamilu.

„A vy dva jste přišli na zkoušku vánočního představení?“ vyzvídala Inez.

„Musím zorganizovat ještě jednu po tom včerejším fiasku. Tedy ne že bych chtěla Adélu z něčeho obviňovat. To ne, Kamilo! To přece rozhodně není její vina, že Bruce Harper, sičák, si začal románek s naší Miss Pálíměkalhotky, Sylvií Predricksonovou.“

„Adéla se cítí strašně,“ odvětila Kamila. „Je jasné, že z toho musely být hrozné problémy.“

„No, jak se to vezme. Bruce opustila manželka. Určitě víš, že by teď měla každým dnem porodit. Všichni pak opustili své role v představení, a tak musím najít někoho na záskok,“ vyprávěla Inez a hodila okem po Mattovi. „Dannymu se povedl výborný vtip. Povídal, že si není jistý, zda by mohl hrát svou roli s amatérskými herci. Tak jsem mu řekla, že je taky jenom amatér.“

„No Inez,“ protestovala hned Kamila. „To jsi mu ale zasadila ránu přímo do srdce!“

Inez na okamžik přísně sevřela rty a zatvářila se lítostivě. „No co, však si to zasloužil,“ pravila pak rozhodně. „Už takhle máme dost problémů i bez toho kluka, co si pořád stěžuje na svou roli. Tři mudrcové jsou hrozně vynervovaní, a já se bojím, že s tím chtějí seknout. Nechci, abychom museli celé vánoční představení zrušit. Patří k tradice už od doby, co tohle město stojí.“

„Danny se na to nevykašle. Hrozně rád dělá pastýře a pase ovce,“ povzbudil ji Matt.

Inez se zamračila. „Spíš rád honí ovce mezi dětmi užívá si toho zmatku.“

„To je pravda,“ přitakal Matt a zvesela se na ni uculil. Jeho oči však tentokrát zůstaly vážné. Neustále sledovaly oblohu, po níž se na město valily cáry šedé bílé mlhy. Odstoupil od Inez k široké výloze a pozorně zíral na přízračnou masu. Na nepřítele. Bylo krajně podivné brát mlhu, v přímořské oblasti takřka každodenní jev, jako svého nepřítele.

Tmavá chapadla se natahovala ke střechám domů jako dlouhé, vyzáblé ruce s kostnatými prsty. Ta představa se mu náhle zdála tak živá, že postoupil o krok blíž k výloze, přivřel oči a pozorně se zadíval na mlhu. „Kamilko, pojď sem, prosím tě, na minutu,“ oslovil ji něžně. Natáhl k ní ruku, ale přitom nespouštěl pohled z mlžné kaše. Něco se v ní pohybovalo.

Kamila hned chytla jeho ruku a přistoupila k němu. „Co se děje?“ hlesla.

„Podívej se do té mlhy a pověz mi, co tam vidíš.“

Kamila obezřetně sledovala rychle se pohybující masu. Byla stále tmavší, bouřlivě se převalovala jakoby se vařila. Zachvěla se, když viděla, jak se plíživé výběžky natahovaly přes silnici a postupně obklopovaly lidská obydlí. Připomínaly jí číhající dravce větřícího kořist. Náhle se jí zdálo, že se u mlžné kaše něco pohybuje, něco, co zvolna nabíralo tvar vysokého muže s vlajícím

pláštěm a starým kloboukem. Na okamžik zahlédla jeho postavu, pak opět zmizel v neprostupné hmotě, aby se o pár chvil později znovu vynořil s obrysy rozmazanými, jak se rozplývaly v mlze.

Byl vysoký, složený z holých bílých kostí, s nemilosrdným pohledem bezedných očí a velkými, do široka se otevírajícími ústy. Uskočila, lapajíc po dechu hrůzou. Nejenom, že se kostlivec objevil zřetelněji, ale tentokrát byl také úplnější. Žádná žebra už mu nechyběla, a dokonce na nich měl kusy masa. Působil tak ještě zlověstněji než předtím.

Kamila zvedla ruce, aby ztišila úzkostný výkřik, jenž se jí dral z hrdla. Klopýtala zpátky od výkladu a uvědomila si, že v krámku to podivně ztichlo. Všichni zákazníci zděšeně zírali ven.

„Začíná to mít jasnou formu, že?“ otázal se vážně Matt.

Vtom dovnitř vešli Jonas s Jacksonem. „Kamilo, rychle běž a zbav nás toho, než dojde k nějakému neštěstí,“ vyštěkl Jonas bez úvodu a na nikoho se přitom ani nepodíval. „Nechci nikoho vidět, že jede po silnici. Už jsem dal do místního rozhlasu varování, ať lidi nejenom kolem útesů nejezdí auty, ale aby tam vůbec ani nechodili. Jenže bohužel ne každý poslouchá rádio.“

„Jdi do háje, Jonasi,“ popadl Matta vztek. Skutečný vztek. Na tu věc tam v mlze, na Jonase, a hlavně na svou vlastní neschopnost zastavit neznámou hrozivou sílu. „Nebudeš Kamilu nikam posílat. Nepůjde přece zase sama bojovat proti té zatracené síle. Je vyděšená a unavená a čert mě vem, jestli ti dovolím, abys ji nutil myslet si, že musí převzít zodpovědnost na sebe. A jestli se chceš s někým porvat, tak prosím, jsem k dispozici.“

„Zatraceně, Matte, nezačínej s tímhle. Dobře víš, že kdybych mohl, pustil bych se do boje třeba s ďáblem. Jenže tady nemám šanci. Tohle je Drakeova záležitost, ne moje,“ odpálil ho Jonas.

Kamila dala oběma mužům ruku na ramena, aby je zklidnila.

„Hádat se mezi sebou je to poslední, co bychom teď potřebovali. Jonasi, ale já to opravdu sama nezvládnu. Opravdu nemůžu. Potřebuji Helenu.“ Unaveně si položila hlavu na Mattovu hruď.

„Já neumím ovládat vítr, to umí jenom Helena. Jenže ta je teď zničená, jak musela bojovat s tou svou záležitostí. Celou dobu se mnou sestry spolupracují, ale bez Heleny to zvládnout nejde.“

Matt shlédl dolů na její tvář poznamenanou únavou, vyčerpáním z příliš velkého vydání energie a poprvé také nejistotou. Objal ji pevněji a obrátil se znovu k Jonasovi: „Jak moc zlé to venku je? Neměly by si obě dvě teď odpočinout a pro jednou to nechat být?“

„Už mě začíná pěkně štvát, jak se kolem Heleny pořád dělají nějaké tajnosti,“ zahučel Jonas, který se očividně snažil ovládnout své rozhořčení. Tváří v tvář hrozivé bytosti z mlhy se cítil stejně neschopný jako Matt a pocit bezmoci ho rozčiloval. „Klidně se můžeme dál hádat, ale jestli je Helena

nemocná, tak se mě to týká taky, Kamilo. Patřím k vám do rodiny co pamatuju, a to už je hezky dlouho,“ hřměl rozhořčeně.

Kamila cítila, jak Matt uvnitř zuří. Skoro se třásl vzteky nad tím, jakým tónem s ní Jonas mluvil, a ta mu stiskla paži a otřela se mu tváří o hruď. Pak se obrátila k Jonasovi: „Vždyť já vím. A Heleně je jasné, že se kvůli tomu zlobíš. Ty přece víš, co prožíváme za problémy, když použijeme svou energii. Helena vždycky spotřebuje strašné množství síly, aby dokázala ovládnout tak nezkrotný a rozmarný živel jakým je vítr. Používat naše schopnosti je velice vysilující. A ať už je v té mlze cokoliv, očividně to je pořád silnější a odolnější, takže nás to stojí víc úsilí.“

„Dokážeš to zahnat, Kamilo?“ vmísila se do hovoru Inez.

Zdálo se, že všichni přítomní náhle zatajili dech. Čekali na její odpověď. Kamila cítila, kolik naděje do ní vkládají. Cítila také jejich strach. Všechny oči se na ni upíraly v němém očekávání.

„Nevím. Opravdu to nevím,“ povzdechla nešťastně. Musela to však aspoň zkusit. Už zaslechla jemné ženské hlasy v čerstvém větru, který se přihnal od moře a foukal do vnitrozemí. Cítila, jak ji sestry volají, aby se k nim přidala. Helena, i když klesala slabostí, už stála na cimbuří domu nad útesy a čelila mlze. Čekala na Kamilu. Sára s Adélou tam byly rovněž, a přijela dokonce už i Julie. Musela cestovat celé dva dny, aby tu byla, a teď stála bok po boku

svým sestrám, čekajícím jen na Kamilu.

Zavřela tedy oči, zhluboka se nadechla a začala sbírat všechny síly. Všechnu odvahu. Kdesi v hloubce pocítila ochromující strach, který už znala a byla na něj zvyklá. Stejně jako Helena občas trpěla záchvaty paniky. Na rozdíl od ní však nebyla veřejně známou osobností. Jako spisovatelku ji lidé znali podle jména, ale nikoliv podle tváře. Klidně se mohla ztratit v davu, ale právě teď se na ni dívali všichni. A všichni čekali. Předpokládali, že teď předvede nějaké kouzlo, ale ona přitom ani nevěděla, proti čemu se má postavit.

Matt spatřil, jak se chvěje po celém těla, odvedl ji stranou od ostatních a zaštítil ji svým mohutným tělem. „Kamilko, nemusíš to dělat,“ zašeptal s čelem opřeným o její.

„Musím,“ zašeptala prostě v odpověď.

Jonas instinktivně postoupil o krok dopředu, aby ji chránil před zvědavými pohledy. Vtom se nečekaně ozval Jackson.

Promluvil tak tiše, že ho téměř nebylo slyšet, ale přesto jeho hlas zněl autoritativně a velitelsky. Všichni hned napnuli sluch, aby mu rozuměli. „Inez, odveďte všechny dozadu a nechte u výlohy jenom Kamilu. Ať má prostor na to, co bude dělat. Nevíme, co se bude dít, a chceme předejít zraněním.“

Kamila byla všem třem mužům vděčná. Znovu se zhluboka nadechla. Odstrčila od sebe Matta, rozrazila dveře a vyšla ven, dokud cítila dost kuráže. Okamžitě vycítila, jak na ni udeřily negativní vibrace a nepřátelské síly. Tmavá mlha se ovíjela kolem ní a dvakrát dokonce pocítila, jak se jí o paži otřelo cosi

skutečného. Zatnula zuby, aby jí necvakaly hrůzou. Pomalu do ní vstupovala energie – sestry už ji z dálky volaly magickými slovy, dodávaly jí odvahu.

Matt vyšel ven za ní. Postavil se zezadu a objal jí kolem pasu. Opřel ji tak zády o sebe, aby věděla, že v něm má útěchu a oporu.

Jonas s Jacksonem přišli také a stoupli si vedle. Jonas zprava, Jackson po levém boku. Přítomnost tří silných mužů, zkušených bojovníků, připravených nasadit k její ochraně třeba i své životy, jí pomohla. Znovu našla sílu a odvaha jež do ní nyní proudily ze všech stran.

Kamila se postavila proti tmavé, vířící mlze a pozvedla ruce vzhůru jako signál pro Helenu. Jako signál volající vítr. Začala promlouvat tichým, jemným hlasem, představujícím dar, přinášející ztišení a mír. Chtěla jej přinést i zlé číhající mocnosti.

Hovořila o klidu, o lásce, o spočinutí, o odpuštění. Posbírala v sobě každý kousíček odvahy, ale nehodlala ji hned vydat.

Uchovávala si ji v sobě, aby se mohla pokusit protrhnout jemný závoj mezi skutečností a světem stínů, v němž by mohla nahlédnout do nitra zničené, nenávistné bytosti a snad jí také pomoci nalézt klid.

Mlha se rozvířila a horečnatě kolotala v reakci na její hlas.

Sestry protestovaly, protože se bály Kamilina záměru, ale když poznaly, jak je odhodlaná, připojily se k ní. Také Jonas dal najevo nejdřív nesouhlas. Potom však přistoupil těsně k ní, aby byl připraven ji okamžitě vytrhnout a vrátit zpět do reality.

Na Kamiliny uši zaútočil nářek a sténání. Svět stínů byl pustý a šedivý. Prázdné a mlhavé místo, v němž nic nebylo takové, jaké se zdálo. Začala tiše prozpěvovat své kouzelné zaklínadlo. Její hlas se bez překážek šířil prostorem. Ztišil hlasité steny, ale také upozornil na její přítomnost. Kamila okamžitě vycítila okamžik, v němž si bytost z mlhy uvědomila, že se opět pokouší setkat se s ní v jejím vlastním světě. Cílila jeho prudký hněv, jeho divokou zuřivost, ale i jeho pocit viny a lítosti. Tvor se blížil přímo k ní vysoká kostra muže, navlečená ve vlajícím plášti a beztvarém klobouku. Jeho obrysy se rozplývaly v šedivých závojích mlhy, jež ho obestírala, takže byl téměř neviditelný. Na kostech mu viselo maso – někde jen pár kousků, jinde už pokrývalo celá místa. Potřásal hlavou a křivými, kostnatými hnáty si zakrýval uši, aby neslyšel její magický hlas.

Kamila k němu tiše šeptala, volala na něj, lákala ho blíž. Přála si ho uchlácholit, sejmout z něj bolest, která ho tak týrala, samo utrpení jeho existence. Nepřestávala na něj mluvit, chlácholit ho, utěšovat, aby mu pomohla k vykoupení. Stínová postava postoupila o pár kroků blíž. Kamila k ní v přátelském gestu natáhla ruku. Tady nalezneš klid a mír. Dej se obklopit, nech se jimi vést!

Tvor udělal další opatrný krok ke Kamile. Srdce ji bušilo jako o závod, v ústech měla sucho, ale zaříkávala jej dál. Nepřestávala na něj mluvit. Slibovat

mu klid. Byl už jen kousek od ní, když vztáhl paži k její natažené ruce. Kostnaté hnáty už byly blízko, jen pár centimetrů od jejího živého těla. Vzpomněla si, jak se jí svíraly kolem hrdla, ale zaplašila ten pocit a stála před ním dál, svůdně šeptajíc kostlivci svá zaklínadla.

Kolem jeho bot se něco prosmýklo. Kostnaté kotníky mu ovinuly úponky podobné hadům a z pustých skal se náhle vynořila obrovská nestvůra se zcuchanou kožešinou a žlutýma očima. V ledovém ovzduší stínů světa bylo vidět, jak se dech příšery sráží v drobných kapkách a mísí s okolní mlhou. Žluté oči se nenávistně upíraly na ni, na vetřelce ve světě, který měl patřil jenom jim.

Špičkami prstů se dotkla kostnatých hnátů, natahujících se vstříc k ní. V tom nestvůra zařvala, až se Kamile po zádech rozběhl mráz. Všechny sestry v dálce společně zatajily dech.

Jonas ztuhnul a vyměnil si významné pohledy s Mattem a Jacksonem.

Kamila nepřestávala zaklínat kostlivce svým magickým hlasem. Nabízela mu klid, pomoc, místo pro spočinutí. Přízrak teď měl jasnější kontury, v prázdných očích mu stály slzy a natahoval k ní ruce tak daleko, jak mu to jen hadovité úponky dovolovaly. Náhle však kostlivec trhnul hlavou dozadu a hrozně zařval. Odmítl ji. Odmítl nabídku odpuštění a spočinutí. Spatřila v něm nenávist k sobě samému, zuřivost vůči všemu, co symbolizuje Vánoce, ke klidu a míru. Nic takového neexistuje. Tvor se začal divoce točit dokola a ve své zuřivosti po ní metal předměty, jež do vzduchu zvedal vír, vytvořený jeho vlastním šíleným zmítáním. Nářek přerostl v jekot. Obrovský netvor se vrhnul proti Kamile a jeho dech zněl hlasitě jako funění rozzuřeného býka. Kamila se pokusila naposledy sáhnout po kostlivcových prstech, ale ten se od ní zcela odtáhl. Místo toho na ni začal útočit společně se žlutookou bestií.

„Padejte odtud!“ zaburácel náhle Jonasův hlas. Šerif vycítil úzkost a strach, jež naráz ovládl Drakeovy sestry. Popadl Kamilu za ruku a tvrdě s ní zatřásl.

„Matte, přitáhni ji k nám!“ zavelel.

„Kamilo,“ křičely z dálky sestry. „Nechej ho, nechej ho tam!“

„Heleno,“ volal do toho opět Jonas. „Vítr, Heleno, musíš hned přivolat vítr!“

Kamila jen zírala na příšernou bytost, jíž lomcovala zuřivost a která se řítila přímo na ni. Rudé oči žhnuly skrze temnou mlhu a tvář bez masa tvořily jen bílé kosti. Otevřená tlama zela v němém výkřiku a hrozila, že ji spolkne. Kamila byla v pasti ve světě stínů, nereálném, a přece tak skutečném, a nemohla nalézt cestu zpět. Nejhorší však bylo, že zahlédla druhou nehmotnou postavu, která se na ni hnala zleva.

„Kamilo,“ zašeptal Matt její jméno. Když ji zvedl do náruče, její tělo bylo jen prázdnou skořápkou, zatímco její mysl bloudila kdesi jinde.

„Kamilo, zlatíčko, jdi s tím druhým, ten tě vyvede ven,“ přehlušil všechny ostatní vjemy zvuk Elina něžného hlasu.

Temný démon byl už takřka přímo nad ní. Kamila ucítila dotek dlaně na své ruce, a když se podívala, spatřila Jacksonovy prsty, svírající její zápěstí jako ve svěráku. Neměla čas, aby ho následovala dobrovolně – musel ji vyrvat ze světa stínů a rázem ji vystrčit zpět ke světlu. Zaslechla za sebou ještě zklamaný vzteklý řev a otřásla se, když se o její kůži otřely holé kosti. A byla zpátky. Mattova náruč byla pevná a skutečná. Zoufale se ho chytila, aby se ujistila, že je zase na zemi. Bylo jí zle, cítila se nemocná a žaludek měla sevřený ve tvrdý uzel.

Od moře zavál čerstvý vítr a jako odplata se přeměnil ve vichřici. Strhla se bouře. Strach, který Helena prožila spolu se svou sestrou, jí přidával na divokosti. Spustil se i prudký liják.

Tmavá mlha se svíjela a vzdorovala, nechtěla opustit své území. Mezi zlomocnými silami a sestrami Drakeovými vzplál boj.

Vzduchem létaly větve a smetí a kroužily v divokém větru. Tři muži slyšeli zoufalý křik racků.

A náhle bylo po všem, mlha se ztratila nad mořem a nechala za sebou ticho, dorážející vítr a hustý déšť.

Matt stál na chodníku s Kamilou bezpečně ukrytou v jeho náruči, jen v šoku zírající na spoušť, která po všem zůstala.

Mraky na obloze zakrývaly slunce a den zůstal deštivý a mlžnatý. Vánoční světýlka na domech zablikala a pak se naplno rozsvítila veselými barvami v pestrém kontrastu ke scéně na náměstí. Všude poletovalo peří a na bělostném sněhu, pokrývajícím okolí jesliček, se rozlévala kaluž jasně rudé krve.

Kapitola 9

V mrtvé noci jen hvězdy hořce plály Půlnoční zvony k lásce zvaly

Tam, kam jen mrtví nemohou

„Tak to už nikdy. Tohle už doopravdy nikdy,“ opakoval důrazně Matt a oběma rukama si přitom zajel do vlasů. Hleděl na

Drakeovy sestry a znovu připomněl: „Přísahám, Kamilo, že tohle se už nikdy nesmí opakovat.“ Přecházel nervózně sem a tam po obývacím pokoji.

Sára, Kamilina starší sestra, si položila hlavu na rameno svého snoubence a tiše Matta pozorovala. Adéla seděla na gauči a Julie se o ni opírala s očima zavřenýma. Vypadala, že spí, kdyby se ovšem při jeho tirádě dalo usnout. Helena ležela na válendě u okna a ve tváři měla vepsánu nesmírnou únavu.

„Rozčilení ještě nikdy ničemu nepomohlo,“ ozval se Jonas.

„Oni si prostě vždycky udělají, co samy chtějí a nikdy přitom nemyslí na následky.“

Sára si nahlas vzdechla. „Nezačínej s tím zase, Jonasi. Není to pravda, a ty to víš. Kdybys to byl ty, kdo se snaží zapudit tu věc, taky bys nedbal na svou vlastní bezpečnost – to je přece taky jasné. Prostě bys udělal to, co se udělat musí.“

„To je přece něco úplně jiného, Sáro,“ odbyl ji Jonas. „Ale k čertu už se vším. Podívej se na Helenu. Skoro se ani nedokáže pohnout. Myslím, že potřebuje doktora. Kde je zatraceně Lea, když ji tady potřebujeme?“

„Přestaneš už někdy s tím klením?“ zeptala se klidně Sára.

Mazlivě se otírala tváří o Damonovo rameno. „Helena potřebuje odpočinek a možná taky trochu čaje.“

„Tak já ho udělám,“ vyskočil hned Damon. „Myslím, že ho potřebujeme všichni.“

„Damone, ty jsi skvělý,“ pochválila ho Sára. „Voda v konvici už se začne každou chvilku vařit.“

Matt nahlédl do kuchyně, a opravdu, konvice na sporáku právě začínala bublat. Přitom moc dobře věděl, že ještě před minutou pod ní nikdo nezapálil oheň..

Damon se cestou do kuchyně sklonil a zlehka umístil polibek na Sářinu tvář. „Tohle mi připomíná staré časy,“ pomyslel si, když štrachal ve skříňkách po čaji, určeném pro podobné příležitosti.

„Možná bychom si mohli dopřát trošku slavnostní atmosféry,“ rozhodla se Adéla. Zírala na řadu svíček na krbové římse tak dlouho, dokud se neprobudily k životu. Nejdřív chvíli blikaly a prskaly, ale pak se rozhořely jasným plamenem. Vzduch okamžitě provonělo kořeněné aroma skořice a hřebíčku.

„To byl dobrý nápad,“ ocenila Sára a soustředila pohled na přehrávač cédéček. Pokojem se hned začal linout Juliin příjemný hlas a známá vánoční koleda.

„Tuhle ne!“ zaprotestovala Julie. „Nějakou jinou!“

„Copak jste se všechny naprosto zbláznily?“ rozzlobil se Jonas. „Kamilu to málem zabilo, a teď máme předstírat, jako že se nic nestalo a užít si takové hezké předvánoční posezení?“

„Jonasi, to nemá cenu, takhle na ně křičet. Co podle tebe mají dělat?“ ozval se Damon, který se právě vrátil z kuchyně s tácem naloženým několika hrnky čaje a začal je rozdávat mezi Drakeovy sestry.

„A přitom jsi to byl právě ty, kdo se mě ptal – ne, kdo mě tam poslal! – abych šla ven a zastavila tu mlhu,“ připomněla Kamila.

Jonas si pro sebe pod vousy zamumlal něco nepěkného. Pak natáhl ruku, vzal Helenu za zápěstí a začal jí měřit tep. Jak na ni sáhl, pokojem začal svištět ostrý vítr. Okamžitě mu sebral klobouk, který šerif nechal ležet na židli, kde předtím seděl.

Klobouk se vznesl a za pár okamžiků přistál na podlaze uprostřed místnosti.

Jonas zpozorněl a zadíval se dolů do Heleniny tváře. Nehnula ani brvou.

„Jonasi, my jsme přece nemohly vědět, že ta věc má v úmyslu Kamile ublížit.“ připomněla Adéla. „Musíme zjistit, co ji k tomu vede.“

Sára jí přistrčila po podlaze těžkou starobylou knihu. „Snažit se tohle přečíst bez Ely je úplně k ničemu. Ona je jediná, kdo rozumí jazyku, který používaly naše předchůdkyně. Je to napsáno v těch podivných hieroglyfech, které jsme se měly naučit, když jsme chodily do školy. Maminka nám pořád říkala, abychom se to naučily pořádně, jenže nám se do toho moc nechtělo. Nevěděly jsme, k čemu to může být dobré. Bylo nám divné, proč bychom se měly pouštět tak hluboko do minulosti. S tím málem, co dneska umíme, je naprosto nemožné to přečíst a najít sebemenší stopu ke všem těm podivným a děsivým úkazům.“

Matt přestal křižovat pokojem a zastavil se vedle Kamily. Položil jí ruku na ramena. „Ela už je ale na cestě domů, nebo ne?

Tak už to nemůže dlouho trvat než sem dorazí. A jak to vlastně přišlo, že ona se ten jazyk naučila tak dobře a vy ostatní jen málo?“

Adéla upila ze svého čaje. „Musela se to naučit, protože jejím údělem je předat znalosti i příští generaci. Stejně jako před tím naše matka.“

„Když už mluvíme o Ele, jak se jí podařilo s vámi spojit, Jacksone? Jak to, že věděla, že jste schopny vstoupit do říše stínů a přivést Kamilu zpátky?“ otázala se Sára.

Nastalo naprosté ticho, v němž se všechny v místnosti obrátily k muži, naprosto nehybně sedícímu vedle okna. Jeho chladné tmavé oči putovaly z jedné tváře na druhou a důkladně je odhadovaly. „Nevím, o čem to mluvíte. Vždyť já Elu ani neznám,“ odpověděl pak tiše.

Adéla se posadila rovně a vyhrkla na něj: „To není pravda, Jacksone.“

Jonas polekaně vtáhl dech. „Tohle ne, Adélo!“ Jeho varování ale přišlo pozdě. Slova už jednou byla venku, jako vždy připravená obrátit lidi naruby, dosáhnout do jejich nejzazších hloubek a dostat z nich celou pravdu.

Jackson se pomalu postavil. Oči měl tvrdé jako ocel. Přešel přes pokoj a stále nevydal ani jediný zvuk. Julie se rázem posadila a poplašeně na něj mrkala. Matt přiskočil k Adéle z jedné strany, Jonas druhé. Jackson je všechny naprosto ignoroval.

Nahnul se kupředu, až měl oči ve stejné rovině s Adéliným obličejem. „Už se mě nikdy neptej na pravdu, Adélo. Neptej se mě ani na mě, ani na Elu,“ zasyčel jí rovnou do tváře.

Nezvýšil přitom ani hlas, ale Adéla se přesto zachvěla. Julie sestru ochranitelsky objala, ale sama měla také nahnáno.

„Budu venku,“ dodal ještě Jackson a odešel z místnosti.

„On se přece s Elou nikdy nepotkal,“ promluvila Sára, sotva se za ním zavřely dveře. „Jonasi, znají se, nebo ne?“

Jonas zavrtěl hlavou. „Aspoň co já vím, tak ne. Nikdy o ní taky nemluvil. Oba mají stejné noční můry, ale to přece mívala půlka všech děcek v celém Mořském ráji.“

„Ten člověk mě děsí,“ vydechla Adéla. „Nechtěla bych, aby se s ním Ela nějak stýkala. Je tak drobná a křehká a hezká! A on je. .“

„..můj přítel,“ dokončil nesmlouvavě Jonas. „Dvakrát mi zachránil život, Adélko.“

„A mně taky,“ přidal se Matt. „Neměla ses ho na to ptát.“

Adéla sklopila zrak. „Však já vím. Vlastně ani netuším, proč jsem to udělala. Je to tím, že z něho jde takový strach a představa, že Ela je také ve světě stínů..“

„Jenže ona tam nebyla,“ přerušila ji Kamila. „Byla tady s vámi, i když daleko. Slyšela jsem její hlas, ale nebyl tam v tom světě, byl jen v mojí hlavě.“ Její hlas se zvolna vytratil, jak v duchu uvažovala nad možnostmi. Sestry si vyměnily dlouhé pohledy. „Jonasi, je Jackson telepat?“ otázala se Kamila.

„Jak bych to mohl vědět?“ podivil se šerif.

„Jednoduše, protože ty jsi. Aspoň nějakým způsobem,“ vysvětlila mu Kamila. Sestry se opět podívaly jedna na druhou a pak propukly ve smích. Jejich veselý smích rozehnal ponurou atmosféru v pokoji.

Jonas udělal na Matta obličej: „Vidíš to? Tak s tímhle já se musím vyrovnat!“ Předupal přes pokoj, aby zachránil svůj milovaný klobouk. Než ho však stačil uchopit za okraj, plamínky svíček zablikaly v nenadálém poryvu větru a klobouk se opět zvedl do výšky. Přistál až nebezpečně blízko krbu. Jonas se pomalu vztyčil, dal si ruce v bok a podezřívavě se rozhlédl po sestrách Drakeových. Všechny se tvářily naprosto nevinně. „No, mě nepřesvědčíte, že by uvnitř domu najednou začalo foukat, kdybyste tomu náhodou nepomohly,“ pravil dotčeně.

Polena v krbu náhle vzplála. Jonas pokročil blíž ke své pokrývce hlavy, ale ta se znovu dala do pohyby a kutálela se kupředu k hořícímu dříví. „Hele, jestli ten můj klobouk shoří..!“ varovně pronesl Jonas.

„Jonasi, ty ale vážně začínáš být paranoidní!“ ani neotevřela oči Julie.

„Vždyť Helena už spí.“

Šerif si důkladně prohlédl její tvář a pak se vydal ke gauči.

Helena opravdu spala a vypadala přitom jako malé dítě. „Já tu naši panenku odnesu do postele. To bude asi nejlepší,“ rozhodl se a hned to taky udělal. Lehce ji jediným rychlým pohybem zvedl do náruče a než mohl někdo začít protestovat, vyšel s ní ven z pokoje.

„Do věže!“ zavolala za ním Sára.

„No neříkej! Já přece vím dávno, že Helena je jako princezna ve své věži,“ odpověděl Jonas přes rameno.

Sestry si zase vyměnily spiklenecké pohledy a opět se daly do smíchu.

Matt jenom zavrtěl hlavou. „Vy teda ale umíte být pěkně protivné!“

Julie se opět pohodlně uvelebila na gauči a vesele se na něj zašklebila.

„Ráda bych se dozvěděla, co dělala moje sestra úplně sama u tebe doma. Už jsem chtěla jít a společně s Helenou pro vás namíchat nějaký ten nápoj lásky. Chtěla jsem ti ho dát, až sem příště zase přijdeš. Ale vypadá to, že ho nepotřebuješ. Prý jsi to vzal hopem a zamiloval ses do ní i bez nápoje.“

Kamilin půvabný obličej se nápadně zarděl. Důstojně pravila:

„Julie Drakeová, doufám, že je to naposled, co od tebe něco takového slyším.“

Na Julii nebylo znát, že by na ni napomenutí i Kamilin přísný tón jakkoliv zapůsobily. „Pokud by to někoho zajímalo, užila jsem si moc zajímavý výhled na Kamilin krk, a musím říct, že na něm má velice výmluvné fleky. Víte, takové ty od lásky..!“

Kamila si rukama přikryla hrdlo a horlivě kroutila hlavou.

„To teda určitě nemám. Radši si vypij svůj čaj.“

„Jenže co je ještě zajímavější,“ nedala se ani v nejmenším rušit Julie ve své přednášce, „je to, že Matt má na sobě taky jeden takový.“

Všechny sestry unisono vydechly překvapením. „Júúú, já bych ho chtěla vidět!“ žadonila Adéla.

„Jedině když pak budu moci vyslovit přání do vánočního těžítka!“ snažil se ze situace vybruslit Matt.

Okamžitě se rozhostilo ticho. Sára se zvolna posadila.

„Matte,“ začala váhavě a hodila pohledem po Kamile. „Do naší vánoční koule se nesmí říkat nějaká obyčejná, pošetilá přání. Je to velmi vážná záležitost. Musíš předem vědět, co si skutečně v životě přeješ a myslet to doopravdy. Musíš skutečně velice opatrně zvážit svoje přání.“

„Ujišťuju vás, že už jsem to udělal. Vím moc dobře, co chci.

Takže jestli chcete vidět to kousnutí, přineste těžítko. Jinak nebude nic,“ pravil pevně Matt a zkřížil ruce na prsou.

„Matte,“ varovala ho Kamila. „Pokud máš na mysli něco z toho, o čem jsme spolu mluvili, tak to, prosím tě, nedělej. Nefungovalo by to.“

Julie zvedla hlavu z polštářku na gauči a zkoumavě se na oba zadívala. „To teda zní moc zajímavě! Dal by si někdo k tomu trochu vánočního cukroví? Báječně se hodí k čaji! Já si teda určitě pro nějaké sladkosti zajdu!“ Prstem ukázala ke kuchyni. , Chvilku s tím povídáním počkej Matte, jo? Ale připrav se.

– vánoční koule je tamhle nad krbem. A prosím nešlápni na Jonasův klobouk.

Pokaždé to náramně oživí situaci, když se nad tím rozčílí a začne předvádět ty svoje šerifovské mužné manýry!“ Obrátila pohled ke schodišti. „A vůbec, už je tam nahoře nějak moc dlouho.

Nemyslíte si, že by možná chtěl zneužít situace, když Helena spí?“ Sára do ní strčila špičkou nohy. „Teda Julie, ty jsi ale fakt příšerná!“

Matt opatrně překročil Jonasův klobouk a podal skleněnou kouli z krbové římsy. Připadala mu na dotek těžká a pevná.

Podíval se na Kamilu. Zavrtěla hlavou a zatvářila se vystrašeně.

Koule se v jeho rukou zahřála. Díval se dovnitř na roztomilou krajinu kde kolem starobylého domu vířily sněhové vločky. Jejich rej se za okamžik slil v neprůhlednou mlhu. Světýlka na vánoční jedli před domem se rozsvítila.

„Ty jsi to dokázal spustit,“ podivila se Sára. „Vždyť to skoro není možné.“

„Jenom když by Matt..“

„Julie!“ okřikla Kamila sestru zostra. „Matte, vážně, tohle není hračka.“

„Vždyť já si taky nehraju. Nikdy jsem nebyl vážnější! Řekni mi, co mám dělat,“ obrátil se na Sáru.

Ta se zase podívala na Kamilu a pokrčila rameny. „Je to docela snadné, ale musíš si být jistý. Podívej se do té mlhy a představ si, po čem na světě toužíš nejvíc a přej si to. Pokud splníš podmínky, koule ti tvé přání plní.“

„A funguje to?“

„A jaké jsou ty podmínky?“

„Podle tradice. Naše rodina smí mít jen jediné přání za rok, ne víc. A ty si nesmíš přát něco, co by mohlo někomu ublížit.“

„A právě proto k tomu nesmíme pustit Jonase,“ podotkla nevinně Julie.

Matt se nadechl vůně svíček a čerstvě upečeného cukroví, čekajícího v kuchyni. Ani se neptal, kdo je vlastně upekl. Vůbec by ho totiž nepřekvapilo, kdyby se dozvěděl, že ho nepekl nikdo.

Zahleděl se do mlhy uvnitř vánoční koule a přivolal si přesný obrázek Kamily. Vším, co měl, tělem, duší, srdcem i myslí v duchu vyslovil své přání. Mlha chvíli zůstala nehybná, pak se rozvířila a rozptýlila, dokud vnitřek koule zase nebyl čirý a světélka na stromku před miniaturním domem nepohasla.

Opatrně postavil kouli nazpět na polici a usmál se na Kamilu.

„Doufejme, že víš, co děláš,“ podotkla opět Julie.

Matt, do něhož z ničeho nic vstoupila dobrá nálada, se na ni vesel usmál.

„Riskuju sice, že budu vypadat jako jeden z těch bláznivých fanoušků, ale musím ti říct, že miluju tvé bluesové cédéčko. Hrozně se mi líbí. Na blues máš přesně dokonalý hlas.“

Usmál se ještě jednou. „A nebo na vánoční hudbu.“

Julie na něj mrkla. „Poslala jsem ho holkám jen tak pro legraci.“

„Je fakt nádherné,“ přidala se ke chvále Adéla. „A jak ses vlastně bavila během turné?“

Julie se trochu zamračila. „No, je to v první řadě dost únavné. Taky jsou všude nějací šílenci, ale za to druhou stranu se nic nevyrovná pocitu, když stojíš na pódiu a pod ním ti tleská čtyřicet tisíc lidí.“

„Jací šílenci?“ ozvalo se podezíravě. Jonas se právě vracel seshora.

„Helena se vůbec neprobudila, dokonce ani když jsem jí řekl Barbíno. Jseš si jistá, Sáro, že jí nic není?“

Sára se na okamžik zastavila, aby mohla zapást ve svém nitru a spojit se se sestrou. „Je jenom vyčerpaná, Jonasi. Potřebuje se pořádně vyspat. Za chvíli se do ní pokusíme dostat nějaké jídlo, aby nabrala sílu.“

Jonas zvedl oči. „Přece nemůžeme dovolit, Miss Anorexie, aby nabrala nějaké to deko! Nejspíš má obavy, aby vypadala dobře před objektivem. Jinak by se přece nemohla promenádovat napůl nahatá a nechat se fotit na obálky všech možných časopisů, aby ji tak viděl celý svět!“

Kamila po šerifovi hodila zmačkaný ubrouskem. „Ale jdi, prosím tě, už mi fakt jdeš na nervy! Musíme mít chladnou hlavu, abychom se dohodli, jak čelit hrozné věci, a ty každého rozčiluješ.“

Jonas pokrčil rameny, absolutně nevyveden ze svého klidu.

„Stejně se už budu muset vrátit zpátky do práce. Jen chci ještě slyšet o těch šílencích kolem tebe, Julie. Copak tě začali pronásledovat nějací pošuci?“

Julie si usrkla čaje a podívala se na Jonase. „Já vlastně nevím. Najala jsem si dva bodyguardy, fakt pořádné bouchače, aby ohlídali pódium. Každý koncertní sál má sice svou vlastní ochranku, samozřejmě, ale řekla jsem si, že když ti dva budou cestovat pořád s námi, můžeme si být tak nějak jistější.

Pronásledovatelé se drží vždycky blízko, však si to umíš představit. A čím je člověk slavnější, tím víc různých bláznů se za ním táhne.“

Matt se posadil vedle Kamily. „Mají spisovatelky taky takové problémy?“

Než to Kamila stačila popřít, ozval se Jonas. „Samozřejmě, že ano. Má je každý, kdo je veřejnosti nějak na očích, Matte. Spisovatelky, spisovatelé, hudebníci, politici i…“ odmlčel se a pohledem zabloudil nahoru „…i supermodelky.“

Julie se rozesmála. „Děláš z toho moc velkou vědu, Jonasi. Nebuď tak podezíravý. Měl by ses dát k policii. Máš to hned za rohem.“

„Ha-ha, móóóc vtipné. Já ti někdy zavolám, abych se dozvěděl, jestli v tomhle ohledu nemáš nějaké novinky,“ zabručel Jonas a s obavami pohlédl z okna. „No, nikdy by mě třeba nenapadlo, že bych se mohl začít bát soumraku.“

Matt se také podíval ven a pak se zeptal: „Má dneska večer přijet Ela?“

„Říkala, že by tu mohla být kolem půlnoci. Přiletí do San Francisca, tam si půjčí auto a sama přijede sem. Nabízela jsem jí, že ji tam vyzvednu,“ vysvětlila Adéla, „ale nechtěla, aby někdo z nás jel v takové mlze. Slíbila, že se nejdřív poptá v místní meteorologické stanici, jak tu je, než se vydá do Mořského ráje.“

Jonas sebral svůj klobouk. „Dám na ni pozor. A vy si zatím odpočiňte a nevyvádějte žádné nesmysly,“ pravil a odešel. Ještě za sebou stačil prásknout dveřmi, jak bylo jeho zvykem.

Sára stiskla Damonovi paži a významně na něj mrkla. Ten pochopil, kývnul na Matta, a společně odešli do kuchyně.

Adéla počkala, dokud všichni muži neodešli z pokoje, a pak začala: „Já jsem nechtěla Jacksona takhle provokovat.“ Tiskla si přitom ruku na pusu a oči vytřeštěné. „To už bylo podruhé. A přitom by mě před takovým chováním měl ochránit i tenhle dům. Jak se jenom tohle mohlo stát i u nás v domě?“

„Prostě ses zapomněla,“ odvětila Sára. „Přestala ses hlídat.“

Adéla však zavrtěla hlavou. „Od té doby, co jsem způsobila takový rozruch na schůzi vánočního výboru, se pořádně hlídám. Chudák Inez mi dneska telefonovala. Chtěla mě uklidnit, prý nikdo neví, že jsem to byla já. Ale Sylvie to ví.“

„No jo, vždyť s námi chodila do školy,“ připomněla Julie. Do pokoje vstoupila Helena, vysoká, plavovlasá a nádherná.

Vypadala však tak křehce, jakoby z porcelánu. „Už na Sylvii nemysli.

Určitě už hrozně lituje, že tě uhodila, Adélo.“

Julie k ní natáhla ruce: „Tak pojď, holčičko, pojď si sednout sem ke mně. Vypadáš děsně utahaně. Ty jsi ale číslo, takhle zlobit chudáka Jonase a předstírat před ním, že spíš,“ pravila něžně a políbila sestru na tvář. „Opravdu bys měla jít do postele.“

„Ale já nemůžu usnout,“ namítla Helena. „Potřebuji být tady s vámi.“

Julie jí pocuchala vlasy nad čelem. „Neprovedla jsi Sylvii nic ošklivého, že ne?“ zeptala se potom.

Helena vykulila oči v předstírané nevinnosti. „Páni! Vy si snad myslíte, že pořád jenom kuju nějakou pomstu!“

Sára se zastavila ve dveřích z kuchyně. „Hele, to není žádná odpověď, ty jedna malá krvežíznivá čarodějnice. Hezky nám řekni, co přesně jsi Sylvii provedla!“

Helena se naklonila k Julii. „Jsem moc ráda, že už jsi doma. Ty na mě aspoň neděláš takové přísné obličeje jako Sára.“

„Heleno Drakeová, co jsi provedla Sylvii?“ zvýšila hlas Sára.

Helena jen pokrčila rameny: „Zaslechla jsem z důvěryhodného zdroje, že. .“

„Od Inez z krámku s potravinami,“ vysvětlila Adéla.

„Ano, to je spolehlivý zdroj,“ přikývla Helena. „Takže: doslechla jsem se, že se Sylvii udělala obrovská rudá vyrážka na levé tváři. A kupodivu má tvar ruky. Nemůžu si pomoct, ale myslím, že to fakt sedlo.“

Sára si přikryla rukou obličej a snažila se podívat na svou mladší sestru, aniž by se přitom smála. „Ty ale přece dobře víš, že nesmíš používat své schopnosti pro cokoliv jiného než pro dobro, Heleno. Riskuješ, že na sebe přivoláš trest.“

Helena si natáhla dlouhé nohy a věnovala sestře přívětivý úsměv. „Neumíš si představit, jak je takové drobné ponížení užitečné pro vylepšení něčího charakteru,“ odvětila rozmarně.

„Půjdu ti pro čaj, ale upřímně doufám, že jenom žertuješ a že o ničem takovém pak neuslyším třeba v obchodě s potravinami,“ uzavřela Sára poučně, ale znovu si musela dát pozor, aby nebyl vidět její úsměv.

Adéla stiskla Heleně ruku. „Tys ale Sylvii ve skutečnosti nic neprovedla, že ne?“ otázala se s nadějí v hlase, kterou neuměla zakrýt.

„Tady máš čaj, vypij ho hned,“ objevila se znovu Sára. „A sněz k tomu nějaké cukroví. Jsi hrozně bledá. Matt s Damonem nám za chvíli připraví večeři.“

„Nepřišla jsem o něco zajímavého, když jsem nechala Jonase, aby vynesl mou mrtvou váhu po těch dlouhých a strmých schodech?“ změnila téma Helena.

„Jenom to, že Matt řekl své přání do vánoční koule,“ odpověděla jí Julie.

„A jsme si naprosto jisté, co si tak asi mohl přát.“

„Jsi úplná hrdinka, Kamilo,“ obrátila se Helena k sestře. „Já bych nikdy nemohla být s takhle děsným mužem. Mají takové studené oči a děsivé hlavy, že mám chuť se zmenšit a zmizet.“ Na okamžik se jív očích zatřpytily slzy. Přes okraj hrnku se podívala na Kamilu. „Ty mi říkáš, jak jsem odvážná, kde jsem pořád ve světě a všichni mě znají, a ty zatím zůstáváš v pozadí a jen sdílíš

svět svých nádherných knížek s ostatními. Jenže ty ses odvážila víc – rozhodla ses zkusit žít skutečný život po boku muže.“

„Ještě jsem se nerozhodla,“ přiznala Kamila. „Mám strach, že se jednoho dne probere a uvědomí si, jaký jsem zbabělec. Však ty si taky někoho najdeš holčičko.“

Helena zavrtěla hlavou. „Ne, nenajdu. Nechci, aby na mě nějaký chlap vrčel, že jsem zapomněla strčit nádobí do myčky, nebo aby se vztekal, že musím letět do Egypta a nechat se tam fotit pro časopis. A nikdy bych nemohla žít s někým, kdo pořád vypadá, že se může rozzlobit, nebo byl schopen nějakého násilí. Bála bych se tak, že bych hrůzou celá zchromla.“

Kamila jí položila ruku na koleno. „Matt není schopný násilí vůči ženě.

Jenom se chová ochranitelsky, a to je rozdíl.“

„Takhle přece všichni mluví o Jonasovi. Že jedná ochranitelsky. Jenže ve skutečnosti je to pěkný týrán. Ten by komandoval manželku od rána do večera.“

„Až se Jonas jednou do některé zamiluje, tak by jí určitě snesl modré z nebe, jen aby byla šťastná. O tom jsem přesvědčená,“ namítla Kamila. „Stará se o nás o všechny, a že teda občas umíme být pěkně protivné! Má svou práci, kterou dělá, a dělá ji dobře. A my mu ten jeho úkol občas pořádně ztížíme. Navíc pro něj musí být hrozně náročné, že je s námi tak emočně propojený. Vždycky vycítí, když některá z nás má problémy nebo jí někdo ublíží, a bohužel musím říct, že problémy míváme docela často.“

Helena si povzdechla: „Já vím. Jenže on mě pořád tak rozčiluje!“ Zvedla se: „Zavřela jsem okno na chodbě. Šla dovnitř mlha a to mě docela vyděsilo.“ Zavrtěla hlavou a nuceně se zasmála: „Nikdy bych nevěřila, že se budu bát mlhy.“

Kamila se také postavila a rozhlédla se po domě: „Jak to myslíš, že sem šla mlha?“ Zadívala se z okna směrem k moři.

„Tys ji viděla? Nezdálo se ti to náhodou? A jak vypadala?“

To už vyskočila i Sára a začala ustaraně běhat po pokoji a zkoušet, zda jsou okna zavřená.

„Vypadalo to jako mlha,“ vysvětila Helena. „Když jsem přišla po schodech dolů, trochu se mi zatočila hlava, abych se přiznala.

Tak jsem se posadila v předsíni na pár minut na zem. Viděla jsem, jak se otevřeným oknem dovnitř valí mlha. Vypadala jako normální mlha, takový dlouhý chuchvalec, ale už jen to, že se dostala dovnitř do domu mě rozrušilo. Tak jsem to okno zavřela.“

„Do domu se nic nemůže dostat, Sáro,“ ubezpečila sestru

Adéla. „Je přece chráněný. Víš, že dům se vždycky dokázal před vším ubránit.“

Sára nejisté potřásla hlavou. „Maminka nám vždycky říkala, že se máme naučit ten starodávny jazyk Drakeových sester, ale my jsme se na to vlastně

vykašlaly. Tedy až na Elu. Taky nám máma přece připomínala, že bychom měly obnovit zabezpečeni pokaždé, když se vrátíme domů. Jenže děláme to? Ne, samozřejmě, že ne – jsme moc spokojené samy se sebou.

Maminka mívá předtuchy, to všechny víme. Nevarovala nás předem, ale my jsme nebraly její varování vážně.“

Adéliny ruce vyletěly vzhůru k jejímu hrdlu. „Ty… ty myslíš, že se ten tvor dostal nějak dovnitř a ovlivnil mě, abych použila na Jacksona svou schopnost dozvědět se pravdu? Stejně jako předtím na schůze vánočního výboru?“ vypravila ze sebe vylekaně.

Sára přikývla. „Je to velice pravděpodobné. Musíme být hrozně opatrné. Žádná z nás si teď neví moc rady. Nikdy jsme ještě nepřišly s něčím takovým do kontaktu.“

A doufáme, že už taky nikdy nepřijdeme,“ dodala Kamila přesvědčivě.

„Večeře!“ vykoukla z kuchyně Mattova hlava. „Pojďte se najíst. A řekněte Heleně, ať jde taky, Jonas přece říkal, že musí něco sníst.“

Helena protočila panenky. „Tak tohle je přesně to, o čem jsem mluvila. Muži se pořád pokoušejí ženy nějak řídit a rozkazovat jim. Je to jejich přirozenost a vlastně si ani nemůžou pomoct. Už víme, že ten tvor z mlhy je muž, a vsadila bych se, že ho rozzlobila žena.“

Všechny sestry se zadívaly ke kuchyni. Sára s Kamilou pomohly Heleně na nohy. „Já z něj vlastně opravdu cítím provinilost, lítost a vztek,“ přiznala Kamila. „Už jsem se s ním skoro spojila, ale on moji nabídku odmrštil, protože se domnívá, že si nezaslouží odpuštění. Něco strašného se stalo, a on je přesvědčený, že za to může.“

„A proč tedy dělá další strašné věci i teď?“ zeptala se Helena.

„To nevím,“ odvětila Kamila. „Ale určitě to má něco společného s Vánocemi. Sára má pravdu. Odteď si musíme dávat dobrý pozor na každou maličkost. Nesmí získat ještě větší sílu, to bychom ho pak vůbec nedokázaly zastavit.“

Matt strávil zbytek večera nad hledáním v zápisech ve starých denících a posloucháním veselého škádlení, jímž se sestry vzájemně častovaly. Sem tam se některá z nich odešla trochu prospat. Damon se Sárou věnovali většinu času líbání – aspoň pokaždé, kdy se jim naskytla šance se vypařit do vedlejší místnosti. Mattovi bylo trochu líto, že zatím nemá právo projevovat ke Kamile tak otevřenou zamilovanost. Jak plynuly hodiny, postupně nedokázal myslet na nic jiného, než aby byl zase s ní o samotě. Objal ji kolem ramen a zašeptal. „Už je pozdě. Pojďme už ke mně domů.“

„Vždyť má přijet Ela! Ráda bych na ni počkala. Měla by tu být každou chvilku, a stejně jsme prospaly po tom děsivém zážitku z dnešního rána skoro celý den,“ odbyla ho Kamila.

„Už se zase dělá mlha,“ oznámil Matt. Otevřel dveře, vyšel na širokou verandu, táhnoucí se kolem celého domu, a zadíval se do dálky nad oceán.

„Ela by měla dorazit každou minutu. Říkala, že tu bude kolem půlnoci,“ připomněla mu Kamila a znepokojeně sledovala kotouče mlhy, zvolna se přesunující nad pevninu. „Doufejme, že to stihne dřív, ne mlha dostane až nad silnici.“

„Kdo vlastně zdobil váš vánoční strom?“ chtěl vědět Matt, a ukázal přitom na vysokou jedli, okrášlenou světýlky a spoustou ozdob.

Kamila sešla po schodech z verandy a přistoupila k jedli.

Dotkla se postavičky malého dřevěného skrčka, visícího na jedné z větví.

„No řekněte, není to krása? Vyřezal ho Frank, jeden z místních řemeslníků. Spousta z těch ozdob je hrozně starých, předáváme si je v rodině z jedné generace na druhou.“

„A nemáte o ně strach, když je necháváte venku? Počasí by jim mohlo přece ublížit!“ podivil se Matt. Strom stál na dvoře, který hlídali dva velcí psi. Nikdo by se sice nedostal dovnitř, aby mohl vzácné ozdoby ukrást, ale ostrý mořský vítr a pravidelný déšť je mohl snadno zničit.

„O počasí se nikdy nestaráme,“ odvětila Kamila prostě.

„Drakeovi vždycky dávali ozdoby na strom před domem, a doufám, že taky vždycky budou.“

Náhle kolem nich padla mlha. V divoce se zmítajících kotoučích se valila od moře, jakoby ji sem hnaly něčí neviditelné ruce, naplnila dvůr a zahalila vánoční strom.

„Řekl bych, že naše bohyně pomsty útočí na další z vánočních symbolů,“ prohlásil ustaraně Matt a ukázal na vysokou vánoční jedli před domem. „Co vlastně má znamenat ta hvězda? Ta má určitě také smysl.“

Mlha stoupala podél větví, ovíjela se kolem ní a skrze ni se ozdobná světýlka zdála zářit ještě intenzivněji. Když se Kamila podívala nahoru, elektrickou hvězdu na špičce stromu právě zasáhl zkrat, a mlhou se rozlétla sprška jisker. Na okamžik jasně zazářily a pak zhasly. Dívala se dál vzhůru a mezi cáry mraků spatřila, jak horká, jasná hvězda rozčísla nebe a padá dolů k Zemi. Ztuhla s z tváře jí zmizela všechna barva. „Ela,“ zašeptala sestřino jméno. „Jde si pro Elu. Proto se dostal až do domu. Chce dostat Elu.“ Mlha už pohltila cestu, takže nebylo vidět ani na krok.

„Co tím k sakru myslíš, že byl uvnitř domu?“ zvolal Matt a letěl dovnitř, zatímco sestry pospíchaly ven za Kamilou. Cestou popadl telefon a volal Jonase. Kamila nechápala, co by tady byl Jonas platný. V takové mlze nikdo nic nevidí, nikdo nemůže nic dělat. Stejně ani nevědí, kde teď Ela právě je. Jasné bylo jen to, že už se blíží. Říkala, že přijede někdy kolem půlnoci, a půlnoc se právě blížila. Možná, že právě projížděla nejhorším úsekem úzké silnice plné zatáček, jež vede do Mořského ráje.

Kamila se obrátila a zadívala se do dálky směrem k městečku, jako by mohla něco vidět. V tutéž chvíli se odněkud ozval hlas zvonu, a jeho hlasité vyzvánění se ozvěnou neslo tichou nocí nad celou krajinou. „Zvon je

symbolem návratu, zvoní, aby vedl poutníky po správné cestě. Ela už je tady. Už se blíží po silnici, už jede k nám. Vrací se k rodině. Sáro,“ uchopila sestřinu ruku, „teď je právě v místě nad sráznými útesy. I kdyby měla Helena ještě dost síly, aby znovu přivolala vítr, už je stejně příliš pozdě. On nás varoval, říkal nám, co chce provést. Proč jen to chce udělat?“

Kamila se pokusila spojit s myslí své nejmladší sestry. Neměla sice telepatické schopnosti tak vyvinuté jako ostatní, zato však Ela ano. Kamila zaslechla hudbu a Juliin hlas naplňující prostor automobilu bohatými, vřelými tóny. Ela si prozpěvovala s nimi.

Jela pomalu, opatrně postupovala mlhou. Věděla, že už je jen pár kilometrů od domova. Nebylo vidět ani na metr dopředu, a tak neměla jinou možnost než zastavit a počkat, až se mlha zase zvedne.

Ela se podívala ke straně silnice, zda tam je dost místa, aby tam zaparkovala a nestála přímo v centru, kdyby tudy náhodou projížděl jiný vůz. Pomalinku a opatrně zabočila ke krajnici.

Věděla, že hned za tím začínají útesy, které srázně spadají do rozbořeného moře. Juliin vřelý, svůdný hlas, linoucí se z přehrávače, jí dodával odvahu a povzbuzoval ji proti ledovému chladu, jež se dral dovnitř. Vypnula motor a otevřela dveře. Chtěla vystoupit a zjistit, kde se právě nachází. Kdyby aspoň zahlédla z některé strany světla, hned by se zorientovala a věděla by, kde je.

Tušila pouze, že už musí být blízko jejich domu. Mlha ji obklopila ze všech stran jako hustá, neprostupná hmota přinášející smrtelný chlad.

Kamila zatajila dech. Snažila se proniknout do Eleniny mysli, snažila se varovat ji před blížícím se ohrožením. Ela se zastavila, ruku položenou na dveře auta. Co se děje, Kamilo?

Kamila proklínala fakt, že není schopná zformulovat přesnou odpověď a na dálku ji vyslat ke své sestře. Dokázala jí jen předat svůj pocit hrozícího nebezpečí. Všechny sestry vždy poznaly, když byla některá z nich ohrožená, unavená nebo rozrušená.

Jenže Kamila zkrátka nedokázala Ele sdělit, že v mlze se skrývá neznámá síla, jež už na sebe vzala takovou podobu, že by jí mohla tělesně ublížit. Nevěděla vlastně ani to, zda by jí měla poradit, aby zůstala uvnitř v autě nebo naopak z něj vystoupit.

Mohla jedině doufat, že Ela je dostatečně silně napojená i na ostatní sestry a pochopí, co se jí snaží sdělit. Ela se obrátila úzkou stezku a vydala se po ní pěšky k domovu.

Matt proběhl kolem Kamily a běžel směrem k silnici.

Okamžitě ho spolkla neprostupná mlha. „Snaž se, aby se trochu vyjasnilo, Kamilo,“ zavolal na ni. Dokonce i jemu samotnému se zdálo, že mlha pohlcuje také jeho hlas. Cestu znal dobře, za ta léta ji prošel nesčíslněkrát, a věděl, že Ela je na tom stejně.

Na místo už se blížili také Jonas s Jacksonem. Běželi na pomoc Ele z několika různých stran, ale nikdo z nich netušil, zda se jim podaří dorazit ještě včas. Matt cítil srdce až v krku. Nejraději by se rozběhl rovnou kupředu, místo aby opatrně běžel po strmé, kamenité stezce. Pocit strašlivého nebezpečí jej přímo drtil.

Kapitola 10

A pod hvězdami zářivými Nové děsy se rozpoutaly

K mé potěše pak všechny hnaly

Matt slyšel hlasy – stoupající a zase klesající nápor ženských hlasů. Věděl, že to Kamila a její sestry napínají všechny své síly proti hradbě mlhy, zlobně se vyselící přes silnici. Běžel dál po stezce co nejopatrněji ale tak rychle, jak jen mohl. Oceán dole pod skalami divoce bouřil a hučel, vlny se rozbíjely o útesy a vzpínaly se tak vysoko, že při každém kroku cítil malou spršku mořské vody na tváři. Kameny a zákruty ho zdržovaly. Ostrý vítr se v zuřivých poryvech nesl s mlhou a odnášel ji v cárech zpátky nad moře.

„Matte!“ Jacksonův vzdálený hlas ho volal odkudsi z mlhy, někde daleko před ním. „Spadla z útesu. Ve vodě zatím není, ale každou chvíli tam může spadnout. Hledám ji tady, na skalách.“

V mlze zněla jeho slova podivně tlumeně a cize.

„Dávej na sebe pozor, Jacksone. Útesy se na některých místech drolí a padají,“ varoval ho Matt v odpověď. Nezeptal se, jak Jackson může vědět, že Ela spadla ze skalního srázu. K čertu, začínal si myslet, že je snad jediný, kdo není nadán telepatií.

„Zatraceně, zatraceně, zatraceně,“ opakoval si v duchu vztekle.

Nemohl se přece vrátit ke Kamile a říct jí, že její sestra je mrtvá, že přišli pozdě. Nedokázal by unést její žal.

Matt se po krůčcích blížil k okraji skály. Při každém kroku nejdřív opatrně ohledal půdu pod nohama, zda unese jeho váhu.

„Elo!“ volal zoufale a slyšel, jak nejdřív Jackson a pak i Jonas také opakují její jméno jako ozvěna. Odpověděl jim však jen další řev moře, stále hlasitější, jakoby se živel už nemohl dočkat své oběti.

„Zatraceně, Elo, odpověz mi,“ zapřísahal ji, ale neozvalo se nic.

Zmocnila se ho beznaděj a zuřivost. Strach o Elu mu zmáčkl žaludek ledovou rukou. Nenáviděl nečinnost. Byl mužem, který se vždy uměl postavit ke každému problému a také ho vždy vyřešit. Dokázal osvědčit nekonečnou trpělivost, pokud to bylo zapotřebí, ale teď prostě nevěděl, co má dál dělat.

Zdálo se mu, že uplynulo nejméně sto let, než se znovu ozval

Jackson. „Našel jsem ji! Budu teď pořád volat, abyste mě oba slyšeli a našli ke mně cestu. Nevypadá to, že by mohla sama vylézt nahoru. Budu se muset spustit za ní. Mám tu lano, hodím ho dolů.“

I když ho strašlivá mlha stále mátla, Matt poznal, odkud se Jackson ozývá, a okamžitě vyrazil kupředu za ním. Zněl teď z mnohem větší vzdálenosti než prve, takže mu bylo jasné, že se šerifův zástupce mezitím už přehoupl přes okraj skály, aby se pokusil zachránit Elu před dalším pádem do hloubky. Zúčastnili se společně bojů, sloužili spolu na mnoha tajných misích. Věděl tedy, že Jackson není člověk, který by se vrhal do věcí po hlavě a bez rozmyslu. Pokud se tedy rozhodl slézt po skále za Elou, bylo jasné, že se bez pomoci zpátky nedostala. Spoléhal teď na Matta s Jonasem. Doufal, že je přijdou oba vytáhnout a zachránit. Věděl, že přijdou.

Matt nahmatal pod rukama zmačkanou trávu. Lehl si na břicho, přitiskl se k zemi a zkoumal okraj útesu z něhož se odlamovaly kamínky a s rachotem mizely v hloubce. Konečně sáhl na lano. Jackson ho koncem přivázal pevně k dřevěnému kůlu, který tu zbyl ze starého plotu. Matt jen vtáhl dech. Kůl byl dole shnilý a hrozilo, že se každou chvíli zlomí. „Počkej! Dej mi chvíli, musím to lano přivázat jinam!“ zavolal na Jacksona a nahlédl přes hranu skály.

Jackson se spouštěl dolů téměř poslepu, jen rukama a špičkami nohou hmatal po holém kamení pro oporu. Elino tělo leželo níž, rozložené na malé skalní římse, z níž vyrůstal slabý a křivý stromek. Zahlédl jen na malý okamžik, než se nad ní zase zavřel závan mlhy, neochotně klesající dolů k mořské hladině.

Hustá pára se držela skalní stěny, vzdorovitě se lepící k chráněným prohlubním a zachráncům tak stále znemožňovala lepší výhled.

„Hoď mi to lano,“ nařídil Jonas, který se právě vynořil za Mattem.

Matt ho okamžitě poslechl, ale nespouštěl zrak ze scény, jež se otevírala pod ním. Dokázal ji však sledovat jen v útržcích, neboť mlha, hustá a tmavá, strpěla na útesech. Vítr však neustával ve svých útocích a rval ji na cáry, které postupně odnášel pryč.

Jackson se po milimetrech probojovával níž, až k samému okraji srázu.

Jonasovi se mezitím někde nahoře povedlo uvázat lano k bezpečnější opoře a dal signál, že čeká. „My jsme připraveni, tak dej pokyn, až budeš hotový,“ zavolal Matt na třetího z nich. „Elo, jsi tam? Řekni něco!“ oslovil také bezvládnou postavu na skalní římse. Neslyšel ji. Nezaslechl ani sténání, ani volání o pomoc.

Ticho bylo znepokojivé. Zprvu se mu zdálo, že ji vidí pevně se držet křivého stromku, ale čím více se nyní snažil proniknout zrakem přes neprostupnou stěnu mlhy, tím víc byl přesvědčen, že se Ela nehýbá.

Když se jí Jackson dotknul, Matt jen zatajil dech. Čekal. Bál se naslouchat, protože měl strach, že neuslyší nic. Srdce mu bušilo tak, že přehlušilo hukot moře.

„Je naživu,“ zavolal konečně Jackson. „Má ošklivou bouli na hlavě a od hlavy k patě je samá modřina, ale je živá.“

Matt se naklonil hlouběji, aby lépe slyšel, když už nebylo vidět skoro nic. Doléhal k němu hlavně Jacksonův hlas. „Ležte klidně, jenom chci zjistit, zda nemáte něco zlomeného. Jsem Jackson Deveau, šerifův zástupce.“

„Ta skála se drolí,“ Elin hlas se třásl úzkostí. „Někdo mě strčil. Vůbec jsem je neslyšela, ale někdo šel a strčil mě dolů.“

„Už je to v pořádku. Nehýbejte se. Teď jste už v bezpečí,“ uklidňoval ji Jacksonův hlas. „Pamatujete se na mě? Kdysi jsme se už jednou setkali, je to dávno.“

Matt okamžitě pochopil důvod, proč Jackson hovoří tak konejšivým tónem.

Snaží se, aby se Ela zbytečně nerozrušila.

„Jonasi, myslím, že Ela je zraněná. Soudím podle toho, jak se Jackson chová,“ sdělil tiše šerifovi. Bylo jim oběma jasné, že si Jackson dělá o Elu vážné starosti.

„Slyšela jsem váš hlas někdy ve snu,“ pravila Ela. Její slova se rozbíjela o ostré skalní stěny a Mattovi se rozběhlo srdce rychleji.

„Byl jste v bolestech. Něco vás strašně bolelo. Někdo vás mučil. Byl jste zavřený v nějakém přístěnku. Vzpomínám si.“

Matt byl zticha. Také Jonas, který evidentně slyšel Elinu podivnou odpověď, okamžitě ztuhl.

„Takže víte, že se mnou jste v bezpečí. Pomohla jste mi, když jsem pomoc potřeboval. Teď vás odsud dostanu. Mezi kamarády to takhle bývá.“

Matt ještě nikdy Jacksona neslyšel toho tolik namluvit. V tichém úžasu se ohlédl po Jonasovi. Mlha se nad silnicí už začala zvedat. Vítr zadul a prohnal se kolem hradby útesů, aby odnesl pryč stín halící Jacksona s Elou. Jackson nikdy nemluvil o tom, že padl do zajetí. Nikdy nevyprávěl, co tam zkusil. Nikdy neřekl nic ani o svém útěku odtud, ani jak potom dovedl skupinku uprchlých zajatců přes nepřátelské linie zpátky k vlastním jednotkám.

Že jedna z Drakeových sester zná podrobnosti, o nichž nebyli zasvěceni ani Matt s Jonasem, už ani jednoho z nich nepřekvapilo.

„Udržela byste se, kdybych lezl s vámi nahoru?“ otázal se Jackson. „Jinak bych vás musel přivázat na lano a nechat vytáhnout. Nahoře čeká Matt Granite a Jonas Harrington. Jenže to byste cestou mohla přijít ještě k dalším pěkným pár modřinám,“ vysvětlil rozumně.

„Radši bych byla s vámi, přijde mi to bezpečnější,“ odpověděla po chvilce slabým hlasem. „Potíž je v tom, že se mi motá hlava a chvilkami o sobě nevím. Prostě jsem tak trochu mimo.“

Z toho, jak se lano napjalo, Matt poznal, že Jackson utáhl bezpečnostní smyčku okolo Elina těla.

„Tak, teď půjdeme společně nahoru,“ pravil Jackson. „Nedovolím, aby se vám něco stalo.“

„Já vím,“ hlesla Ela slabě. Dala mu ruce kolem krku a on si ji opatrně dal na záda. Matt cítil další záchvěvy lana, signalizující, že Jackson si ji přivazuje k sobě.

„Máte zlomenou ruku. Dokážete se udržet?“

„Nějak to budu muset zvládnout. Jinak to nejde, a navíc díky Lee necítím bolest.“

Matt jenom zavrtěl hlavou. Lea Drakeová, lékařka. Žena, známá tím, že má dar vyléčit i ztracené případy. „Tys věděl, že je Lea teď někde poblíž?“

Jonas také zavrtěl hlavou. „Věděl jsem, že se má na Vánoce objevit doma, ale netušil jsem, že by už byla na cestě. Ale u Drakeových mě to vůbec nepřekvapuje. Jsou všechny pořád nějak společně propojené, a většinou dělají věci společně.“

Zespodu k nim opět dolehl Jacksonův hlas. „Tak dobře. Začínám lézt vzhůru, Elo. Bude to bolet.“

Ela zaryla obličej do Jacksonových širokých zad. Matt sledoval, jak šerifův zástupce začíná šplhat. S nesmírnou opatrností prozkoumával každý chyt, než na něj položil ruku nebo došlápl nohou. Matt s Jonasem přidržovali lano, aby zůstalo napjaté a dovolilo mu po něm lézt. Když byl v jeho polovině, mlha se prostě vzdala. Pod neustálým dotíráním čerstvého větru se úplně ztratila. Matt se nahnul hluboko dolů, uchopil Elu, a Jackson tak snáze zdolal poslední část skály. Matt Elu opatrně položil na zem a šel odvázat provaz. „Půjdu k autu a vysílačkou zavolám pro sanitku,“ přispěchal k ní Jonas.

Ela však zavrtěla hlavou. „Lea už je na cestě. Ta mě dá dohromady,“ Otočila hlavu a zadívala se Jacksona. „Děkuji vám, že jste mě odtud vynesl. Myslela jsem, že mě nikdo nenajde.“

Dotkla se velké boule, co měla vzadu na hlavě. „Po tom pádu jsem ztratila vědomí.“

Jackson pokrčil rameny, pohlédl na Matta s Jonasem, zavrtěl hlavou a neřekl nic. Vtom vedle nich zastavilo auto a z něj vyskočila Lea Drakeová. S sebou si nesla černý kožený kufřík.

„Jak moc je zraněná, Jonasi?“

„Je mi docela dobře, Leo,“ namítla Ela.

Lea však její protesty ignorovala a pátrala v Jonasově tváři, jaká je skutečná pravda. Hned přiklekla k ležící sestře a začala ji vyšetřovat. Do toho se ozval Jackson: „Myslím, že si zlomila levou ruku a určitě má otřes mozku a je potlučená. Žebra má plná modřin a je možné, že si je také polámala. Po celé levé straně je bolavá. Na levé noze má ránu, která bude nejspíš potřebovat pár stehů. A hlavně je všude samá modřina.“

„Já ale nechci do nemocnice, Leo,“ žalostně protestovala Ela.

„Bohužel, holčičko, to se nedá nic dělat. Musíme tam zajet a nechat tě pořádně prohlédnout,“ odmítla však Lea její nářky. A protože Leino slovo

platilo očividně jako zákon, nikdo už dalším Eliným protestům nevěnoval pozornost a rovnou se jelo do nemocnice.

Tam Lea absolvovala s poraněnou Elou všechny potřebné prohlídky, aby ji pak mohla pro zbytek noci uložit konečně do nemocniční postele.

Když mezitím s ostatními postávali v čekárně, Mattovi se náhle do ruky vsunula Kamilina dlaň. Naklonila se, obrátila tvář vzhůru k němu a vážně pravila:

„Děkuji ti. Vážně nevím, co bychom si bez tebe, Jonase a Jacksona počaly. Co bychom mohly dělat, kdybyste ji nenašli? Je chudinka celá potlučená.“ Při tom jí otřásl drobný vzlyk.

Matt ji okamžitě objal a přitiskl k sobě. „Odvezu tě domů. K sobě domů, aby sis trochu odpočinula. Ela je teď v dobrých rukách, už jsi jí dala aspoň desetkrát pusu a Lea tu s ní zůstane i přes noc. Nikde by nebyla v takovém bezpečí, jako tady. Jackson už odvezl její auto k vám před dům, takže je o všechno postaráno. Pojď ke mně, Kamilko. Dovol mi, ať se postarám taky o tebe.“

„Potřeboval by ses oholit,“ zhodnotila ho zkoumavým pohledem, v němž se opět objevila hladová touha.

Přejel si rukou po bradě. „Máš pravdu, to bych měl. Jinak zase budeš mít odřené tváře od vousů, a jestli si nedám pozor, tak i jinde.“

Kamila se roztomile začervenala a hlesla: „To už stejně mám.“

Bok po boku se vydali k jeho vozu, kroky sladěné v dokonalém souzvuku.

„Opravdu?“ Už jen při té představě jeho tělo reagovalo okamžitou erekcí.

Kamila půvabně kývla. „Je hezké mít takovou stálou připomínku.“ Bylo to ale víc než jen hezké. Kdykoliv si připomněla, jak a kde všude ji poznamenal, znovu se rozpálila žhavou touhou.

Matt ji přitáhl k sobě a dychtivě se zmocnil jejích úst. Zdálo se mu to už tak dlouho, co ji mohl naposledy líbat, co ji měl jen sám pro sebe. „Chci jít s tebou domů a chci tě mít ve své posteli. Hned. Pořád mám problémy uvěřit, že jsi opravdu moje.“

Zasmála se. „Zkus si představit, jak se cítím já.“ Pak se opřela o sedadlo v jeho vozu, obrátila se k němu a úsměv jí zmizel z tváře. „Matte, neměl sis přát nic od naší skleněné koule. To totiž není obyčejné vánoční těžítko.“

Pohlédl na ni, pak zase zpátky na silnici před nimi a na obličeji se mu rozhostil vážný výraz. „Na tobě ani na celé tvé rodině není vůbec nic obyčejného, Kamilko. Já vím, co dělám.“

Otevřela ústa, že mu odpoví, ale pak jen zavrtěla hlavou a zadívala se okénkem ven do noci.

Matt hledal, co by jí řekl, aby ji uklidnil. Možná, že i on sám potřeboval trochu uklidnit. Kamila pořád nechtěla přistoupit na myšlenku, že by jejich vztah měl být na dlouho, a on už si nebyl jistý, zda dokáže změnit její názor. Nedokázal jí ani začít vysvětlovat svůj pocit správné náležitosti, když se vrací

domů s ní po svém boku. Zastavil a zůstal sedět. Díval se na dům s jeho řadou vyhlížejících oken a s širokou, přívětivou verandou, táhnoucí se pohostinně kolem celé budovy. „Ten dům jsem postavil pro tebe. Zařídil jsem tam knihovnu a dvě pracovny, abys případně měla kde psát. Už před pár lety, když jsem se vrátil z armády, jsem mluvil se Sárou a ptal jsem se jí, jestli máš nějaké oblíbené místo, kde píšeš své knihy. Řekla mi tehdy, že máš ráda místnost s pěknou vyhlídkou a k tomu že si pouštíš nějakou příjemnou hudbu. Ještě jsem si k tomu vymyslel krb, abys měla pěkné prostředí.“

Kamile vhrkly do očí slzy. Naklonila se k němu a políbila ho.

Co mu na to měla říct? Sáru znal v městě každý. Sára má magické schopnosti. Umí šplhat po skalách a ví o věcech dřív, než se stanou. Dokáže skákat z aeroplánu a vylézt na mrakodrap. Sára si žije svůj život. Nežije ve snech a představách, jako to dělá ona, Kamila.

Matt ji vzal za ruku a táhl ji ven z auta. „Tu tvoji pracovnu jsem udělal dokonce zvukotěsnou, aby tě neobtěžoval ten hluk…“

„Jaký hluk?“ zeptala se Kamila. Věděla moc dobře, co tím Matt myslí, ale nemohla si poručit.

„Naše děti. Chceš mít přece děti, že jo? Mám tedy obavy, že Granitové dělají samé kluky. Nemám ani jednu neteř, jenom samé synovce. Máš ráda kluky, nebo ne?“

Kamila odvrátila pohled a dívala se na vlnící se moře. Sára chce mít děti. Všechny její sestry je chtějí mít. Mohla by jim vyprávět pohádky a svoje příběhy. Možná by si právě tohle měla přát od vánoční koule. Měla by si přát, aby získala dost odvahy udělat to, co je správné.

„Kamilo, kdybys ale děti mít nechtěla, byl bych s tebou šťastný i jenom ve dvou. To přece víš, nebo snad ne?“ Odemknul dveře od domu a ustoupil, aby mohla vejít jako první. „Mít děti by bylo nádherné, ale není to nutné. I když bychom je mohli mít. Ale až někdy daleko v budoucnosti. Až spolu strávíme nekonečně dlouhou dobu milováním na všech možných místech v tomhle domě.“

Kamila zamířila rovnou k vánočnímu stromečku. Toužila po Mattovi, chtěla ho. Chtěla ho na tak dlouho, jak jen ho mohla mít.

Polkla slzy, zvedla hlavu a usmála se na něj. „To se mi líbí, taková představa. Milovat se s tebou na všech možných místech tohoto domu. Mohl bys zapojit svíčky na stromečku? Mám to moc ráda, když svítí taková malinká světýlka.“

Matt okamžitě zapojil svíčky do zásuvky. Dům byl tichý a tmavý a bylo v něm dost chladno. Odněkud táhlo, protože Matt si do obývacího pokoje nepořídil závěsy. Jednak neměl žádné blízké sousedy, a jednak nechtěl, aby něco rušilo kouzelný výhled na moře.

Kamila odhodila kabelku na nejbližší židli a skopala střevíce z nohou. „Je moc příjemné přijít zase domů. I když je to jen na jeden večer. Aspoň dnes

večer chci myslet jenom na Vánoce a ne na nějakou odpornou věc, co se vynořila z mlhy a chce všem ublížit.“ Vzhlédla k němu a oči měla přitom smutné. „Myslíš, že zvládneme ještě jednu společnou noc, Matthewe?“

„Já nevím, Kamilko. Já jen doufám,“ odpověděl s podobným smutkem v hlase. Hned se ale vzpamatoval. „Půjdu obhlédnout dům, podívám se i dolů. Hned budu zpátky,“ oznámil. Věděl, že by nedokázal spát, natož ji objímat, kdyby se dřív neujistil, že kolem domu se nevyskytují nějaké podivné stopy v písku.

„To je dobrý nápad. Já bych zatím ustlala. Nevadilo by ti, kdybychom tady u stromečku, že ne?“

Matt se rozhlédl po velkém, prostorném obývacím pokoji.

Umělé plamínky miniaturních elektrických svíček vesele blikaly a rozhazovaly skvrny barevného světla po zdech a po stropě.

„Naopak, moc by se mi to líbilo,“ přiznal.

Prošel celý dům, prověřil i místnosti dole pod verandou a zkontroloval i kus pláže. Nikde nebyly po vetřelci žádné stopy.

Matt měl dojem, že nepřítel je stejně vyčerpaný jako oni. Pohlédl na moře.

„Co kdybys nám dal chvíli pokoj, kamaráde,“ pronesl polohlasně. „Jestli tě něco rozzlobilo, tak si piš, že Kamila s tím nemá nic společného.“

Na jeho hlavu se náhle snesl déšť. Matt jenom zavrčel a pospíchal zpět do domu. Zpátky ke Kamile. Plynový krb už hořel a umělá polena teple zářila do tmy. Na polici na krbu plálo několik svíček a naplňovalo vzduch lehkou vůní ostružin. V chvějících se plamíncích uviděl Kamilu, jak leží nahá na posteli.

Její nádherné tělo uvolněně spočívalo na přikrývkách a přitom se dívala na světýlka vánočního stromku. Zprudka vydechl a jeho plíce začaly žadonit o trochu vzduchu. Zůstal stát ve dveřích a překvapeně zíral na ten nejneuvěřitelnější vánoční dárek, jaký si dokázal představit. Přesně takhle o ní uvažoval. Jako o vánočním dárku. Jen kvůli tomu bude mít navždy rád Vánoce.

„Matthewe,“ vzhlédla k němu a usmála se. „Pojď si lehnout ke mně.“

Už věděl, jaká je skutečná Kamila Drakeová. Na první pohled dokonalá, nepřístupná, nedostupná. Ve skutečnosti však citlivá, zranitelná a stejně křehká, jako on odvážný. Kamila potřebovala ochránit, a on by byl víc než šťastný, kdyby jí tuto ochranu mohl poskytnout. Navždy by se chtěl stát stěnou, jež ji chrání od zbytku světa. „Dej mi minutku, Kamilo,“ vypravil jen ze sebe.

Kamila se znovu obrátila ke stromečku. Pozorovala barevná blikající světýlka a jejich odlesky na zdi a říkala si, jak je nádherné jen tak ležet a odpočívat. Relaxovat. Ještě víc ale milovala způsob, jakým se na ni Matt díval. Pod jeho pohledem se cítila krásná a výjimečná. Byl vysoký a mohutný, a představa jeho rukou na jejím těle i způsob, jak jeho tělo reagovalo už jen na pouhý pohled na ni, byl pro ni dar. Pravý poklad.

Kamila ležela a blikající svíčky rozehrávaly barevnou hru světel na její kůži, na celém jejím těle. Představila si dotek jeho rukou. Jeho žhavý pohled.

Myšlenky na něj jí rozpálily tělo touhou. Když se vedle ní něco ozvalo, polekaně vzhlédla a zjistila, že už právě stojí nad ní. Na chvíli nemohla ani dýchat.

Hltala ho očima. Jeho silné nohy a svalnaté stehna. Jeho mohutnou erekci. Jeho ploché břicho a širokou hruď. A samozřejmě jeho oči.. Jeho oči zamžené žádostí a chtíčem, a sálající intenzivním žárem. „Úplně jsi mi vzal dech,“ zašeptala.

Bylo možná hloupé něco takového říkat, ale byla to prostě pravda. Odhodila vedlejší přikrývku, aby si lehl vedle ní. Už se nemohla dočkat, až se ho dotkne. Chtěla se ujistit, že je skutečný, toužila cítit pod konečky svých prstů, jak je pevný a silný.

„To bych měl spíš říkat já tobě,“ odpověděl ochraptěle. Natáhl se vedle ní, vzal ji do náruče a přitiskl ji k sobě. „Chtěl bych takhle s tebou ležet do nekonečná.“

Položila si hlavu k němu na rameno a přisunula se co nejblíž k jeho tělu.

„Mě by se líbilo, kdybychom tu mohli spolu zůstat celou zimu až do jara. Hezky bychom se tu zašili před celým světem.“ Zvolna protáhla a vychutnávala pohodlí odpočinku i jeho objetí, tak něžného a jemného.

Matt věděl, že je Kamila velmi unavená. Bylo by mu stačilo, že ji může držet v náruči, i když jeho tělo reagovalo zuřivou touhou a ona byla tak sladká a něžná a svůdná.. Přejel ústy po citlivé kůži na jejím krku. Kamila se přitiskla blíž a obrátila hlavu k v nočnímu stromečku, takže k ní lépe mohl.

„Miluji tvou vůni,“ pošeptal jí do ucha. Neodolal a dlaní jí přejel po boku. Nikdy necítil nic tak hebkého. Zlehka přelétnul po žebrech jen pro potěšení z doteku, jež nebyl ani v nejmenším žádostivý. Lákalo ho i něžné bříško, i když jinak dával přednost jiným částem, jak správně odhalila. Jenže se mu strašně líbilo, jak zareagovala pokaždé, když ji tam polaskal.

Kamila se usmála. „Miluju dotek tvých rukou.“

„No vidíš, a já své ruce rád nemám. Dělnické ruce, velké, drsné a vhodné jedině k lopatě.“

„Nezapomeň dodat, že taky moc vhodné na to, aby ženám uměly přinést potěšení,“ namítla. Vzala jeho dlaň a přitiskla si ji ke rtům. Políbila ho na bříška jednotlivých prstů, jemně ho hryzala do jejich špiček a pak jeden vsála do úst.

Matt zatajil dech. Zavzlykal láskou, vzplál touhou a horce jí šeptal:

„Všechno na tobě je tak zatraceně ženské, Kamilo. Někdy mám strach se tě dotknout, abych ti něco nezlomil.“ Palcem a ukazováčkem jí volně objal zápěstí.

Usmála se a přítulně se o něj otřela jako nějaká spokojeně předoucí kočka.

„Myslím, že si o tohle nemusíš vůbec dělat starosti. Ta záležitost s příšerou z mlhy je sice vyčerpávající, ale jak vidíš, umím se rychle vzpamatovat.“ Zamračila se přitom, ale její prsty lehce přebíhaly po jeho

silných stehnech. „Jenom jsem si dělala trochu starosti o Helenu, a teď zase o Elu.“

Matt si palčivě uvědomoval blízkost jejích rukou od svého ztopořeného mužství. Žaludek se mu sevřel a krev zhoustla.

Světýlka na vánočním stromku pravidelně blikala a Kamila prsty vyklepávala stejný rytmus na horní části jeho stehna. Každý dotek mu vyslal do celého těla novou vlnu horka. „Doktoři říkali, že Ela bude v pořádku. Má sice samozřejmě strašlivé bolení hlavy a Jackson měl pravdu, co se týká jejích žeber. Jsou zlámaná, ale všechno se to zahojí. Zvlášť když je u ní Lea,“ utěšoval ji ochraptěle.

Znovu se o něj otřela, a tak vzal do dlaně její ňadra a palcem jí dráždil bradavku, až ztuhla jako kamínek.

Vychutnával odpověď jejího těla, zrychlený dech, zrůžovělé tváře.

„Připadá mi jako zázrak, že se tě můžu takhle dotýkat. Kdo ví, jestli jiní muži také vědí, jakým zázrakem je ženské tělo,“ pronesl tiše.

„No vidíš, a já si zase celou dobu říkám, jakým zázrakem naopak je tělo muže,“ odpověděla, a prsty mu přitom zabloudila na břicho.

„Úplný zázrak je už jenom to, že se mi povedlo přimět tě, aby ses přede mnou přestala skrývat,“ připomněl Matt. Sklonil se k jejím ňadrům, jazykem se něžně dotýkal bradavek, kroužil po jejich okolí a s hranou pomalostí je vtahoval do úst.

„Přemýšlela jsem nad tou mlhou. Něco není v pořádku,“ uvažovala Kamila.

„Myslíš právě teď?“ Ostražitě zvednul hlavu, aby zkontroloval situaci. Vánoční stromeček vrhal červená, modrá a zelená světýlka přímo na její bříško. Jasně červené záblesky se soustředily na jemném trojúhelníkovém porostu v místech, kde se setkávala její stehna. Působilo to znepokojivě, takže se jen s obtížemi mohl soustředit na rozhovor. Položil ruku na barevná světýlka a s uspokojením sledoval, jak se Kamila zachvěla, když prsty zajel do kudrnatého houští. Posunul ruku dál do vlhkého tepla. Přitiskla se němu a z úst jí uniklo lehké zasténání. Ústy vyhledal její prsa a dychtivě se k nim přisál. „Na co teď myslíš, Kamilo?“ chtěl přitom vědět. Jazykem dráždil bradavku a prsty pronikl hlouběji do klína, až mu její boky vyrážely vstříc v bezmocném rytmu touhy.

„Jemu nejde o Helenu. Proč ale útočí na mě? Nebo na Elu? Nebo dokonce i na Adélu? Vlastně by měl mít nejvíc spadeno na Helenu. To ona přece umí přinést vítr, který ho vždy odnese zpátky do moře. To ona ho přece umí zastavit,“ odpověděla Kamila, ale slova už zněla přerývaně. Lapala po dechu, naléhala na jeho dlaň pro intenzivnější tření a stále více podléhala kouzlu vášně, již sdílela společně s Mattem.

„Rozpusť si vlasy,“ pravil jí zdrsnělým hlasem. „Mám rád, když je nemáš svázané. Vypadáš strašně sexy s rozpuštěnými vlasy.“

„Tobě připadám sexy, ať udělám cokoliv,“ bránila se.

Sevřel něžně zuby kolem její bradavky a jemně ji kousal do prsu. „Jasně, ale miluji tvé vlasy.“

„Nelíbilo by se ti, kdyby ti všude padaly,“ zkoušela dál smlouvat, ale zvedla paže, vyndala sponky z vlasů a roztřásla je kolem hlavy. Jako na znamení se Matt položil na ni, nadzvedl ji za boky a hladově si ji vzal.

Vykřikla, když vnikl hluboko dovnitř. Žilami jakoby jí projížděly žhavé blesky. „Matthewe,“ zavolala ho, a znělo to jako prosba o smilování. A to ještě skoro ani nezačal.

„Máme spoustu času, tolik, kolik budeme chtít,“ šeptal, a ústy bloudil po jejím hrdle přes bradu až k dychtivým ústům. Pohyb jeho silných boků se zastavil. Čekal. Kamila zatajila dech. Tvrdě do ní vrazil, dlouhým hlubokým pohybem, jakoby se v ní chtěl utopit. Jakoby se vracel domů. Byla sametově hebká, úzká a ďábelsky žhavá. Přál si, aby ta noc trvala navždy. Rukama hmatal po jejím těle a hýčkal a laskal každý jeho kousek.

„Myslím, že tolik času zase nemáme,“ protestovala bez dechu.

Prohýbala se v bocích, jak mu spěchala naproti. „Připadá mi, že snad shořím!“

„Tak hoř!“ povzbuzoval ji. „Hoř se mnou znovu a znovu! Spal mě třeba stokrát. Křič se mnou, Kamilo. Tolik tě miluju! Miluji se dívat, jak hoříš a sténáš kvůli mně, se mnou! Miluju tě, miluju každý kousíček tvého těla! Chci tě milovat celou noc.“

Matt jen zalapal po dechu, jak jím projela slast smíšená s bolestí. „Jak by mohl nebýt?“ zeptal se když zase dokázal popadnout dech. Její jazyk podnikal dráždivé výpady kolem tuhého kolíku a hladila ho po celé délce, než mu dovolil opět vklouznout do jejích úst.

Matt zavřel oči. Pohyboval se v bocích ve stejném rytmu, šel jí vstříc. Jak mu tělem prostupovaly nové a nové vlny vášnivého žáru, chtěl víc. Potřeboval víc. Všechny svaly se mu stáhly a ztuhly. Kamilina dlaň obklopila střed té slasti a její ústa přinášela zázračnou rozkoš. „Nevím, jestli tohle dokážu přežít, Kamilo,“ vypravil ze sebe.

Její odpověď byla nezřetelná, její dech horký a vzrušující, její ústa sladká a žhavá. Připadalo mu, že z celého jejího těla sálá radost a smích. Taková byla Kamila. Tohle bylo její tajemství, radost, ve všem a ze všeho, co dělá, jen když to je s ním. Netvářila se, že chce jen potěšit jeho tělo, dávala jasně najevo, že i ona z něj má své hluboké smyslné potěšení. Vzrušovala ho až k bodu, kde začal ztrácet nad sebou kontrolu.

Pak Kamiliny polibky vyznačily cestu vzhůru po břiše až na jeho hruď. Zvedla se a nasedla na něj jako když se zkušená jezdkyně posadí do sedla. Pohybovala se s úžasnou, až mučivou pomalostí. Natáhla ruce, a on je uchopil, aby ji přidržel, zatímco se celé její tělo nadzvedávalo a zase klesalo v naprostném, dráždivém rytmu. Rozpuštěné vlasy jí vlály kolem hlavy a plná

prsa se houpala a nadskakovala s každým pohybem. Zaklonila hlavu, prohnula se dozadu, a změnila směr svého pohybu. Cítil, jak kolem něj stáhla svaly, až měl pocit, že musí explodovat.

„Kamilo.“ Její jméno vyslovil jen jako chraptivý, téměř drsný zvuk, jenž mu sotva dokázal uniknout ze sevřeného hrdla. V plicích ho pálilo, břichem se mu šířil oheň, který se koncentroval v jeho slabinách, kde každou chvíli dojde k explozi. Nedokázal z ní spustit oči. Pleť se jí třpytila a celé tělo zalévala jemná červeň.

Pohybovala se žensky citlivě a s tajemným půvabem. „Když cítím tvoje vlasy na břiše a na stehnech, tak snad zešílím,“ vydechl vzrušeně. Hedvábný vodopád se dotýkal jeho kůže, ale dotek dlouhých pramenů pronikal hlouběji, kde dráždil jeho citlivá nervová zakončení a dál rozněcoval žár soustřeďující se uvnitř. Připadalo mu, že každá částečka jeho těla směřuje jen k jedinému bodu. Kamiliny úchvatně pomalé, promyšlené pohyby i její vlnící se tělo ho zvolna připravovaly o rozum. Erotický zážitek však jen zvyšoval jeho hlad po ní. V mírném ranním světle její vlasy plály narudlými odlesky a pleť jí zářila

jak růžová orosená poupata.

Celou jeho bytost však nejvíc zasáhl pohled do Kamiliny tváře.

Její výraz prozrazoval niterné zaujetí tím, co dělala, prozrazoval chtíč, lásku i vášeň. Dokázal jí ve tváři číst, jak se v jejím těle zvedá vlna rozkoše, jak se jí svírají všechny svaly, jak se ho divoce přidržuje. Četl jí ve tváři naprosté vytržení, vášeň i sílu orgasmu, jež ji celou ovládl. Díval se, jak se její pohyby zrychlují až k vyvrcholení, nasával vzrušení a rozkoš v její tváři, v celém jejím těle. Ten pohled jen dál násobil jeho vlastní slast, ale stejně mu nestačila. Chtěl ještě víc, chtěl vidět její planoucí tělo, cítit je znovu a znovu a znovu, a znovu s ní prožít svůj tak výbušný orgasmus.

Uchopil ji za boky, aby převzal vedení. Ujal se vlády, vyrážel vzhůru stejně tvrdě, jako ona klouzala po něm dolů a tiskla ho horkým, sametovým stiskem. Okamžitě pocítil, jak se v něm zvedá nezadržitelná vlna, a zařval rozkoší. Cítil, jak se její tělo chystá na blížící se křeč. Její sevření kolem něj zesílilo a přidalo tak na intenzitě jeho výronu. Otřásl jím jako výbuch sopky, jako obrovská vlna, ničící všechno, co jí stojí v cestě. Přitáhl Kamilu k sobě. Bojoval s nedostatkem vzduchu v plicích, bojoval sám se sebou, aby znovu nabyl vědomí času a prostoru. Vědomí, kde vlastně je, zda se nepřenesl do nějaké fantastické země snů.

Připadalo mu, že není možné, aby to byla pravda. Že skutečně leží na podlaze svého obývacího pokoje se srdcem divoce bušícím, s tělem v naprosté extázi a se svou životní láskou v náruči.

Jeho světem byly dosud zbraně, písek a džungle a nepřítel, připravený ho kdykoliv zabít. Do takového světa nepatřily ženy jako je Kamila. V tom světě nebylo reálné, aby mu ovinula ruce kolem krku, líbala ho po celém obličeji a říkala mu, že je moc sexy na to, aby to všechno byla pravda.

Zůstali ležet a jen objímali jeden druhého. Čekali, až se tep jejich srdcí srovná na normální hodnotu a začnou zase klidněji dýchat. Kamila ležela nahoře a Matt tiskl její něžné tělo pevně k sobě. Náhle pod ní strnul.

„Co to zase k čertu je?“ vybuchl rozčileně. Venku před domem se ozývaly nějaké zvuky.

Kamila jen vyděšeně polkla a okamžitě se skutálela z něj dolů. Přistála na hromádce přikrývek a okamžitě se do nich zakutala.

„Máme asi nějakou společnost, Matte,“ pronesla opatrně.

Zprudka se posadil a vypustil dech skrze sevřené zuby. Prosil o noc s Kamilou, i když by si býval přál nejméně celý zatracený týden. Nikdy se jí nemohl nabažit, nikdy neměl dost. „Doufal jsem, že budeme mít pro sebe ještě alespoň pár hodin,“ zlobil se, zatímco se nahý snažil přeběhnout přes pokoj. Náhle zůstal stát v půli cesty, narovnal se a nevěřícně zíral ven s řádkou kleteb na rtech. „To jsou naši. Moje rodiče.“

Kamila vykulila oči a přitiskla si přikrývku k nahým ňadrům.

„Cože?“ zeptala se nechápavě.

„Moje rodiče,“ zopakoval nahlas. Natáhl ruku a pomohl jí vstát. „Čím to jenom je, že i když je člověk dávno dospělý, před rodiči si připadá jako trapný puberťák, chycený při činu?“

Kamila se zabalila do prostěradla a spěchala do ložnice. Matt zatím posbíral peřiny a zamířil za ní. „Chytili tě při činu častokrát?“ dobírala si ho.

„Děláš si ze mě legraci?“ zeptal se a v stříbřitých očích se mu objevily nebezpečné plamínky.

„Jedině proto, že se schovám v koupelně a nechám tě, abys to vyřídil celé sám. Ale měl by ses na to nejspíš trochu obléct,“ ušklíbla se na něj škodolibě. Rychle posbírala rozházené šaty a zmizela za bezpečně zamčenými dveřmi od koupelny.

Matt zahlédl kousek broskvově zbarvené krajky, povalující se na podlaze, a přes obličej mu přelétl škodolibý úsměv. Sklonil se, sebral jej, chvíli je podržel v ruce, a pak jej vecpal do kapsy své bundy, která visela zezadu na opěradlu židle. Co nejrychleji pak na sebe naházel šaty a sotva si stačil trochu prohrábnout rukama vlasy, už se ozvalo zdvořilé zaklepání na dveře.

Zaslechl, jak se Kamila v koupelně hihňá a připadalo mu to nakažlivé. Nedokázal se zbavit úsměvu, který mu pohrával na rtech, ještě když otevíral domovní dveře. Za nimi stála Victoria Granitová. Rozpřáhla náruč a pevně objala svého syna. „Hrozně jsi nás vylekal, Matte! Telefonovali jsme ti pořád dokola a tys to nikdy nezvedl! Nejdřív tady hořelo a pak nám Danny vyprávěl o té strašné záležitosti v obchodě, a pak jsi vůbec nebral telefon a…“

„Victorie, nadechni se aspoň občas,“ přerušil ji Herold Granite, ale přitom se na svou manželku láskyplně usmíval. Na její neustálý tok řeči byl za ta léta víc než zvyklý. „Slyšeli jsme, jaká mlha byla včera večer, a že kvůli ní Ela Drakeová spadla ze skály. Victoria měla strach.“ Mattova matka se na manžela

zatvářila. „Tedy vážně, Harolde. Mně přece bylo naprosto jasné, že je v pořádku, to ty jsi mu celé ráno zkoušel telefonovat a mezitím jsi chodil po pokoji sem a tam jako hladový tygr. Já jsem se nerozčilovala!“

Matt se přes temeno matčiny hlavy pohledem setkal s otcovýma očima. Oba dva na sebe vědoucně mrkli. „Promiň, tati,“ promluvil pak Matt. „Měl jsem si po všech těch letech uvědomit, jak moc si děláte o mě starosti.“

Victoria se usmála a popleskala Harolda po paži. „Tak vidíš, drahoušku. Je to přesně tak, jak jsem ti říkala. Vůbec nebylo proč si dělat takové starosti. Takovou dálku jsme se sem táhli!“ pravila a povznešeně zavrtěla hlavou. Náhle se odmlčela uprostřed věty.

Spatřila totiž svíčky na krbové římse, jež vyhořely až do konce.

„Panebože,“ vyrazila ze sebe. Ostražitě se rozhlédla kolem.

„Matthewe Granite, že tys tu měl včera v noci nějaké děvče? No že je to tak?“

„Mami, když mi bylo třicet, tak jsme se přece dohodli, že ti nemusím vyprávět o svých děvčatech, pamatuješ?“

Z ložnice se ozval nějaký slabý zvuk a Mattovi rodiče si vyměnily dlouhý, významný pohled. Victoria pozvedla obočí a znovu se syna začala vyptávat:

„Tak ona je ještě pořád tady?“

„Vlastně – ano. A moc se do ní nepouštěj, nechci, aby se hned vyděsila. Je to ta pravá.“

Nastalo další významné ticho. „Kamila je tady?“ otázal se v dokonalém úžasu Harold. „Kamila Drakeová?“

„No samozřejmě, že je to Kamila,“ usadila ho Victoria.

Kamila vyšla ven z ložnice s milým úsměvem na tváři a se zoufalstvím v očích. Přes tenkou bílou blůzku měla přehozenou jednu z Mattových košil. Zahanbilo ho to. Plánoval si totiž, že ji trochu pozlobí a zároveň se těšil z představy, že by s ním po cestě domů seděla v autě bez podprsenky. Představoval si, jaké by to bylo, kdyby během jízdy vklouznul rukou pod bílé hedvábí a polaskal její holou kůži. Už jen při tom pomyšlení ztvrdnul jako kámen. Nevšiml si však, že blůzka je tak tenká a průhledná, že jí skrze ni jsou zřetelně vidět bradavky. Proto se teď Kamila před jeho rodiči musela zahalit do toho, co dům dal.

Na veřejnosti se totiž objevovala vždycky dokonale upravená, bez jediné chybičky. Když ji teď viděl a spatřil zoufalství v jejím pohledu, uvědomil si, že perfektní vzhled byl pro ni vždycky jakýmsi štítem před okolním světem. Šaty, účes i makeup měly lidem zabránit, aby za nimi viděli opravdovou Kamilu.

Zranitelnou Kamilu. Tu Kamilu, která se odkrývala jen před svými sestrami, a teď i před ním.

„Dobrý den, paní Graniteová. Dobrý den, pane Granite,“ pozdravila zdvořile.

Matthew vzal cípy košile a zavázal jí je. Taky ji zapnul pár knoflíků. Pak se naklonil a políbil ji na tvář, aby ji aspoň na okamžik zaštítil před zkoumavými zraky svých rodičů. Když si byl jistý, že je dostatečně upravená a zahalená, postrčil ji před sebe a zezadu ji objal kolem pasu. Cítil přitom, jak její ničím nespoutaná ňadra něžně otírají o jeho paže. Tělo mu zareagovalo okamžitě. Naběhlo, ztvrdlo a v žilách mu začalo zběsile tepat.

Držel ji blízko sebe, aby nebylo vidět na velkou bouli, bolestivě napínající látku jeho džínsů. Kamila mu nic nedarovala. Bez slitování se pomalu smyslně otírala zadečkem přes tuhý výstupek. „Moc vám děkuji za návštěvu, ale Ela je v nemocnici a my se ještě musíme zastavit u Kamily doma, než se na ni pojedeme podívat,“ slyšel se říkat. Byl to ale vůbec jeho hlas? Zněl podezřele drsně a chraptivě. Bál se dokonce, že se ještě ke všemu červená. Dlaně ho úplně svrběly, jak toužil uchopit Kamilina ňadra rukou a začít je laskat. Ta něžná tíha na jeho pažích ho přiváděla k šílenství. V ústech mu vyschlo. A jestli se o něj nepřestane takhle třít, provede hned tady a teď něco nepředloženého. „Co kdybychom se sešli na večeři?“ navrhl a zoufale hledal otcův pohled.

Harold rychle pochopil a pevně uchopil manželku za loket.

„Danny bude dneska večer s Trudy Garretovou a s jejím chlapečkem na besídce. Santa Claus tam bude plnit punčochy a rozdávat dárky tak kolem sedmé. Nemohli bychom se raději domluvit na některý jiný večer? Rádi bychom se totiž na to šli podívat,“ vysvětlila Victoria Graniteová.

„Zítra už je ale zkouška na vánoční představení,“ připomněl Matt. „Tam se všichni sejdeme, tak bychom si třeba mohli potom někde dát večeři.“

„Na to určitě nebude čas,“ zavrtěl hlavou Harold, který už mířil přes obývací pokoj k domovním dveřím. „Zkouška před představením málokdy probíhá hladce, a pokaždé tam zkysneme skoro do půlnoci.“

„To je fakt,“ souhlasil Matt. „Tak si nedělej starosti, mami. Určitě se brzy sejdeme,“ usmíval se, zatímco je oba doprovázel ke vchodu. „Kdo bude letos dělat Santu?“

Harold se usmál. „To přece nikdo nesmí vědět, Matte!“ Vyšel ven na mírný deštík a zastavil se. „Jeff Burley si před pár týdny zlomil nohu. Dělá Santu každým rokem, a tak jsme měli docela problémy najít za něj náhradu. A navíc se teď každý začal bát té strašné mlhy. Někteří lidé ve městě si dokonce myslí, že je to nějaký druh invaze mimozemšťanů.“

Victoria vytáhla deštník a zatvářila se významně. „Lidé jsou někdy neuvěřitelně hloupí.“

„Já jenom doufám, že mě nechcete požádat, abych letos dělal Santa Clause já. Bojím se totiž víc těch děcek než mimozemšťanů,“ pravil Matt tak rozhodně, jak se jen před svou matkou odvážil.

Kamila udělala pohyb, jako že se chce ztratit dovnitř domu, ale Matt se jí pevně držel jako jediné své záchrany. Chladný vítr jí proměnil bradavky v tuhá

poupata a ona si začala naléhavě uvědomovat, že pod Mattovou košilí nemá podprsenku. Deštík začal pronikat skrz látku a proměnil hedvábnou blůzku pod ní v naprosto průhledné nic. Překřížila ruce přes prsa a dál se ze všech sil společensky usmívala.

„Vždyť ani žádní mimozemšťané nejsou,“ rozkládala Victoria popuzeně.

„A neboj se, nebude muset dělat Santu. Mám lepší nápady, než o to říkat někomu z vás, kluci. Vždyť byste těmi svými nesmysly děti úplně poděsili.“

„Ani táta nebude Santou!“ zvolal Matt náhle opravdu rozhodně. „Tati, víš co ti říkal doktor? Že se nemáš přepínat!“

„Dělat Santu přece není žádné přepínání,“ namítl uraženým tónem Harold.

„Ale neboj se, nejsem to já. Máme někoho, kdo kvůli tomu přijede, ale přeje si zůstat zatím anonymní. Prý by to zkazilo celou legraci, kdybychom odhalili, kdo to je.“

Matt následoval rodiče k jejich autu a Kamilu vedl stále s sebou. „Já to nikomu nepovím,“ vyzvídal zvídavě.

„Je to ten poslední člověk, do kterého bys to řekl,“ odvětila Victoria upjatě.

„Poslední člověk, do kterého bych řekl, že může dělat Santa Clause, je starý Mars,“ zasmál se Matt. „Umíš si představit, jak by se na to tvářil Danny? Vždyť od takového Santy by každý utekl!“

Victoria a Harold se na sebe podívali a propukli v halasný smích. Victoria ještě zvesela zamávala na Kamilu, pak nasedli do vozu a odjeli. Matt se za nimi podezíravě díval a pak se Kamily vážně optal: „Myslíš si, že by mohli opravdu chtít, aby ten divný Mars hrál Santu?“

„To si vůbec neumím představit. Řekla bych, že tě rodiče jen tak dobírali. Máš klíčky od auta? Začíná mi být pěkná zima, a tak bych se ráda ještě zastavila u nás doma a vzala si nějaké oblečení, než pojede do nemocnice.“

„To víš, že mám. Tak pojď. Pojď se schovat před tím deštěm,“ odpověděl a z kapsy bundy vytáhl její podprsenku. „Omlouvám se, Kamilko. Nemohl jsem odolat a zkusil jsem realizovat svoje fantazie. Prostě jsem ti ji schoval, protože jsem chtěl vyzkoušet, jaké to je, kdybych se tě mohl dotýkat pod blůzkou během jízdy, když bych tě vezl domů. Promiň. Bylo to ode mě pošetilé.“

Kamila mrkla na broskvovou podprsenku v jeho natažené ruce, ale nesáhla pro ni. „Hm, tak ty ses mě chtěl dotýkat. A jakpak?“ pronesla vyzývavě a vydala se rovnou k autu. Šel za ní a pozoroval, jak se vlní v bocích a houpá půvabným zadečkem.

Něčemu takovému se nedalo odolat. Usadila se v autě, pomalu rozepnula promoklou košili a nechala cípy volně viset. V téměř průhledné hedvábné blůzce se zaklonila na sedadle.

Matt, který se zvolna rozjel po pobřežní silnici, zalapal po vzduchu. V autě ho moc nezbývalo. Průhledná látka nejen umožňovala pohled na obrys jejích ňader, ale ještě je zvýrazňovala. „Kamilo, ty jsi neuvěřitelná žena,“ jenom polkl.

„Já jsem především hrozně šťastná žena! Ty tvoje nápady se mi moc líbí.

Jenom mi řekni, kam na ně vlastně chodíš?“

Nemohl odolat. Rukou zajel pod blůzku a uchopil hebká, něžná prsa do dlaně. Přejížděl přes ně klouby prstů, bříškem palce hledal bradavku a jemně ji hladil. Zrovna teď by dokázal vymyslet stovky dalších podobných nápadů. Zamířil s autem k malému odpočívadlu nad skalami s výhledem na moře. Hned jak zaparkoval, vzal ji do náruče a začal ji dychtivě líbat.

V autě tak strávili bezmála hodinu, kdy se smáli jako děti, a líbali, mazlili a muchlovali jako zamilovaní teenageři. Drželi se za ruce a dotýkali se, celí šťastní ze své blízkosti. Svěřovali si své sny, naděje i erotické představy.

Když konečně dorazili do Drakeova domu, nikdo tam už nebyl – všechny ostatní sestry už odjely do nemocnice. Na stole ležel vzkaz pro Kamilu. Sestry jí psaly, že Ele se dnes daří už mnohem lépe, a že na ni budou čekat, ať přijede, jakmile bude moci. Kamila se ještě chtěla osprchovat. Matt si vlezl za ní, a tak strávili ještě další šťastnou chvíli v koupelně, kde se vzájemně mydlili a umývali a samozřejmě také mazlili. Nakonec se pod proudem vody ještě jednou pomilovali a pak ji Matt něžně osušil velkou sametovou osuškou. Přesto z ní stále nemohl spustit oči, když se už oblékala. „Nikdy jsem nebyl šťastnější, Kamilko,“ přiznal, když obdivné zíral, jak si zručně sepnula vlasy do půvabného uzlu v obvyklém stylu „dokonalá Kamila“:

„To já taky,“ usmála se na něj zářivě a natáhla se, aby ho mohla znovu políbit.

Matt ji chytil za ruku a vedl ji domem do obývacího pokoje.

Když se posadili, vážně se na ni podíval a spustil: „Kamilo, miluješ mě? Ty víš, že já tebe ano. Řekl jsem ti to. Dokázal jsem ti to. Chtěl bych s tebou strávit celý život, s tím se nijak netajím. Tak co, miluješ mě taky?“

Kamila málem přestala dýchat. Dotkla se zlehkla jeho tváře.

„Jak to, že to nevíš, Matte? Miluju tě tak, že někdy z toho až pláču.“

„Tak proč se za mě nechceš provdat? Myslím, že tvoje rodina by také nic nenamítala a moje rodiče by byli určitě přímo nadšení.“

Pomalu se nadechla. „Víš, já musím ještě dořešit nějaké věci, Matte. Ano, chci si tě vzít. Vážně. Jenže si musím být nejdřív jistá, že je to pro tebe správná. Že jsem pro tebe ta pravá.“

„Kamilko, miláčku. Já to přece vím, že jsi pro mě ta pravá.“ Rozhlédl se po místnosti. „Kde je ta zatracená vánoční koule?“

Vstal a přinesl ji z římsy nad krbem.

Kamila mu ji vzala z rukou. „Můžeš mít jenom jediné přání, Matte, a ty už jsi ho měl.“ Vykročila, že těžítko vrátí zpět na jeho místo nad krbem, ale koule v jejích rukou ožila. Mlha začala vířit, jakoby čekala. Kamila zavřela oči a pomyslela si své přání.

Nedokázala se ovládnout. Chtěla Matthewa Granitea víc než cokoliv jiného ve svém životě.

Matt mlčel, na nic se neptal. Jen ji vzal za ruku v gestu naprostého souznění.

Zbytek odpoledne pak strávili společně v nemocnici u Eliny postele, kde už seděly i ostatní sestry. Matt s Damonem se pustili do šachové partie a sedm sester si mezitím vyměňovalo novinky a zážitky. Když Julie začala radit Damonovi s jeho tahy, Matt protestoval, a tak se k němu hned posadila Adéla a také mu přispěla svými radami. Všichni se snažili zabavit Elu, která se všemi modřinami a obvazy vypadala mladě a dojemně. Ohnivě rudé vlasy jí po vlévaly kolem bílého obličeje a zdůrazňovaly bledost její pleti i tmavou barvu modřin. Byla pořád ještě hodně slabá a hlava jí třeštila, ale jinak měla dobrou náladu.

Matt s Kamilou opustili nemocnici až večer a vydali se za Granitovými na besídku, kam přivedla většina lidí z města své děti, aby je nechali vyfotit se Santa Clausem a pak se společně pobavili na malé party.

Místní středisko už bylo plné rodičů s dětmi. Celou budovou se rozléhal nápěv Rolničky, rolničky, a jmelí viselo na každém myslitelném místě. Stoly, pokryté mísami se sladkostmi a punčem, zdobily větvičky cesmíny. Po celé délce hlavní místností se táhla falešná krbová římsa, na níž stály svíčky, kytice cesmíny a malé ozdobné sáňky plné cukrových tyček. Na blýskajících se háčcích visely v řadě čekající punčochy. Vánoční jedle se stříbrnou špičkou dosahovala málem až ke stropu a na každé větvi visely záplavy ozdob, svíček a zástupy bílých andílků se stříbrnými křídly.

„No, dámy z obchodu s dekoračními předměty si daly opravdu záležet,“ ocenil uznale Matt.

„Pšššt!“ okřikla ho Kamila, ale oči se jí rozpustile smály.

Kolem nich proběhlo několik elfů s rolničkami, vesele jim cinkajících na kloboucích a kotnících. Společně je následovali skrz davy rozradovaných lidí do zadní části místnosti, kde už na houpací židli seděl Santa Claus. Kolem něj se tísnili další elfové a chudák sob, vyhlížející podezřele podobně jako pes, jemuž někdo k hlavě připevnil paroží z umělé hmoty. Před Santou se táhla dlouhá řada dětí. Ty nejmenší se pevně držely rodičů za ruce a vykulenýma očima hleděly na veselého staříka. Santa Clausův zjev byl dokonalý. Červený oblek mu perfektně seděl a bílé vousy i nakroucený knír vypadaly úplně jako pravé. Obojí tvořilo neproniknutelnou houštinu, přes níž se mu dařilo úspěšně skrývat obličej. Matt se snažil přistoupit blíž, aby na Santu lépe viděl, ale kolem právě se smíchem proběhla skupinka odrostlejších dětí, házejících po sobě popcorn.

„Co myslíš, je to starej Mars?“ zeptal se Matt šeptem.

„To přece nemůže být on. Vždyť tak hrozně nesnáší Vánoce!“ odpověděla mu rovněž šeptem Kamila.

„Vysoký by byl tak akorát. Poznal bych to, kdybych ho slyšel mluvit, nebo podle způsobu, jak chodí,“ odpověděl Matt a dál se prodíral mezi malými dětmi.

„Tak hele!“ postavil se před něj chlapec se zrzavými vlasy.

„Žádné předbíhání!“

„Já se chci Santy jenom zeptat, jestli mi dá Kamilu k Vánocům,“ vysvětlil mu Matt.

Na kluka to však neudělalo žádný dojem. Znechuceně nakrčil nos a všichni jeho kamarádi udělali posupné obličeje. „No, to je úplně fuk. Prostě si musíte stoupnout do řady jako každý jiný,“ utřeli ho okamžitě.

Kamila se rozesmála a táhla Matta pryč od Santa Clause.

Když spatřili Inez, vydali se za ní. „Jestli vůbec někdo ví, kdo je Santa, tak je to určitě Inez. Ta přece ví všechno,“ rozhodli se.

„Nespadá to ale náhodou do kategorie drbů?“

„Novinky se tomu říká, Kamilo. Novinky! Jak vůbec můžeš použít takové slovo – drby?“ dobíral si ji, ale náhle se zprudka zastavil, až do něj vrazila. Nepřítomně se díval z okna a ze rtů mu vyšla řádka kleteb. „Ta zatracená mlha se už zase blíží, Kamilo. A jde teď rovnou sem.“

Kamila se na něj podívala, pak se rozhlédla po dětech.

„Nesmíme dopustit, aby lidé propadli panice a běželi jeden přes druhého do svých aut, až se budou chtít odsud dostat. V té mlze by stejně nikam nedojeli. Pokusím se děti nějak zabavit,“ rozhodla se, a hned se pustila k Santa Clausovi. Cestou přívětivě na děti mluvila, takže se před ní rozestupovaly jako biblické moře, aby se dostala k veselému starci, který právě držel na klíně malou holčičku. Kamila se k němu naklonila a něco mu pošeptala.

Matt z dálky zpozoroval, jak Santa strnul. Naslouchal dál, a pak rázně přikývl. Kamila se narovnala a odvedla čekající děti stranou, kde s nimi udělala kruh. Santa rozdával cukrové tyčky, hladil dětičky po hlavách a smál se jako to dělával vždycky.

Několik matek se pustilo do rozdávání cukroví a punče a Kamila začala s vyprávěním kouzelné vánoční pohádky. Matt ještě nikdy neviděl, aby někdo tak snadno ovládl celou místnost plnou lidí, ale faktem bylo, že všichni ztichli. Nebylo slyšet nic jiného než koledy v pozadí a Kamilin magický hlas. I sám Matt podlehl jeho čiré kráse jako kouzlu, přestože se do místnosti začala valit mlha.

Pronikala škvírami kolem oken a dveří, a nebylo možné ji nijak zadržet. Jedině magie Kamilina hlasu, veselé pochechtávání s typickým „ho-ho- ho“ jímž neznámý Santa Claus na správných místech přerušoval její vyprávění, i Mattova pověst silného muže – to vše zabránilo společnosti propadnout panice.

Šedobílá pára neustále proudila do místnosti a přinášela s sebou syrový pach moře. Kamila lehce využila mlhu pro své vyprávění a vybídla děti, aby

zvedly ručky a zatleskaly při každém Santově bodrém „ho-ho-ho“. Děti nadšeně tleskaly a rozjařeně se smály nad příhodami, které postavičky z Kamilina vyprávění prožívaly v mlze. Mattovi bylo jasné, že se snaží vzbudit dojem, že mlha je tu s nimi schválně jako součást příběhu, použitá jen na efekt. Viděl, jak se rodiče postupně uvolnili a zklidnili.

Kamila našla způsob, jak děti zbavit strachu z mlhy, jež vždycky byla běžnou součástí života těch, kdo žili na pobřeží.

Mattovi to připadalo jako celé hodiny, kdy se díval na mlhu, jak se svíjí a plazí a stále víc tmavne, jak divoce víří, ačkoliv zde nebyl žádný vítr, který by to mohl způsobit. A náhle se mlha začala spěšně ztrácet. . skoro jako kdyby i ona podlehla kouzlu Kamilina hlasu. To byl samozřejmě nesmysl, uvědomil si Matt okamžitě. Mlha přece nemá uši, aby něco slyšela. Jenže by také neměla zanechávat otisky stop v písku nebo páchat škody na majetku. Matt se přesunul blíž ke Kamile. Věděl, jak draze platí za energii, kterou musela vydat, aby udržela tak početný dav pod vlivem magie svého hlasu. Jak se k ní prodíral, pocítil, že se mu o paži v mlze otřelo něco hmotného.

Matt se po tom vrhl, ruce okamžitě v bojovém postoji, ale kolem něj byly stále jen cáry husté mlhy. Zaslechl nějaký zvuk, temné vrčení, jež znamenalo hrozbu. Po zádech mu přejel mráz.

Bylo mu, jako kdyby se ho dotkla smrt, jako kdyby se po něm natahovaly kostnaté pařáty. Po něm, nebo po někom, kdo k němu patřil. Vlasy se mu zježily nad tím zvukem, jež byl napůl vzlykem a napůl divokým zavrčením, který mohl způsobit vítr.

Kdyby tu ovšem nějaký byl.. Matt věděl, že to bylo varování, ale když o tom přemýšlel, vlastně to nedávalo žádný smysl.

Proti mlze byl každý vztek naprosto k ničemu. Nešlo s ní bojovat, nešlo ji přemoci pěstmi, nešlo ji dokonce ani zastřelit. Jak mohl chtít ochránit Kamilu, když nepřítele nemohl ani vidět, ani chytit? A tak jen tiše stál a díval se, jak se temné výpary valí pryč z budovy a zůstávají za ní jen tiché vánoční melodie a živý dětský smích. Rozhlédl se po místnosti, po rozzářených tvářích, po ozdobené jedli. Proč sem vůbec ta mlha přišla, když se pak vytratila, aniž by se něco stalo?

Došel ke Kamile a vzal ji kolem pasu, aby jí dodal trochu opory a síly. Na tváři měla úsměv, ale v očích smutek. Poslala děti, aby se posadily k prostřeným stolům. Smích zvonil všude kolem, jako by mlhy ani nebylo. Matt však nepřestával pozorně zkoumat místnost metr po metru. Byl si jistý, že tu někde něco je, něco, čeho si zatím nikdo nevšimnul.

Kamila se zadívala z okna a pak se k němu unaveně naklonila: „Ta mlha se sama od sebe vrací nad moře. Proč? A hlavně – proč se tady vůbec objevila? Jen aby se zase ztratila?“

Matt sledoval děti jak jedí. Také Santa Claus si právě nakládal na talíř.

„Myslíš, že snad mlha mohla otrávit všechno to jídlo?“ zeptal se. Srdce měl až

v krku, když si to představil. Jeho vlastní rodiče seděli u stolu vedle Dannyho s Trudy Garrettovou a jejího malého synka.

„To si neumím představit, Matte. Jak by to mohl dokázat?“

„Jak by mohla dokázat všechny ty ostatní věci, které už udělala?“ Zaťal bezmocně pěsti. „Santa Claus je symbolem Vánoc, ne? Co má vlastně představovat?“ otázal se.

„Ty si myslíš, že by sem ta věc mohla přijít, aby zaútočila na muže, který představuje Santa Clause, a pak si to zase rozmyslela?“ přemítala Kamila a pohledem přitom sledovala bodrého tělnatého muže v červenobílém obleku.

Matt zavrtěl hlavou. „Nevím. Jen cítím nebezpečí, Kamilo. A když říkám, že ho cítím, pak tu někde je. Blízko a pořádné. Tak mi pověz, co podle tebe Santa představuje.“

Nepřítomně si mnula bušící spánky. „Dobrou vůli, přátelství, řekla bych. Představuje dobrou vůli a štědrost. Velkorysost. Přináší dárky, naplňuje punčochy a pak sní cukroví a vypije mléko, co mu děti nachystají,“ vypočítávala Kamila.

„Přináší lidem dobrou vůli a je štědrý, a taky učí lidi, aby byli také štědří a velkorysí jeden k druhému,“ uvažoval Matt. Popadl Kamilu za ruku a táhl ji k vánočnímu stromku, kde ležel pytel plný dárků od Santa Clause. Byly v něm malé vánoční punčochy s cukrovím, drobnými hračkami a různými roztomilými osobními maličkostmi, jež lidé z městečka vždy štědře k této příležitosti rozdávali. Většinu z těchto malých punčošek však už Santa rozdal – nastrkal je do punčoch, které si zavěsily na háčky už při příchodu – aby si z besídky každé dítě odneslo domů pěkný dárek.

Matt se rozběhl k barevným punčochám, visícím na falešné římse od krbu. Na všech byla velkými písmeny vyšita jména jejich dětských majitelů. Kamila sevřela jeho ruku. Už pochopila, stejně jako on. Vzali jednu z punčoch a nehlédli dovnitř. Kamila ucukla, zavzlykla a se strachem pohlédla na Matta. Odporné stvoření z mlhy přidalo ke štědrému dárku od Santa Clause do každé punčochy svůj díl. Hrst písku a mořské potvory, zmačkané dohromady do odporných černých koulí. Punčochy byly promočené mořskou vodou a nepříjemně páchly po výparech, které po sobě mlha zanechávala. S mrtvými živočichy se mísily rozbité mušle a pichlavé mořské sasanky, chaluhy, mořská tráva a rozdrcené krunýře krabů.

Zatímco stáli a nevěřícně zírali, děti kolem nich jedly, smály se a hrály si. Santa Claus se přidal k nim. Zadíval se na tu spoušť a rozhodně pravil: „To musí okamžitě pryč. Některé z těch potvor jsou jedovaté!“

Matt na muže bystře pohlédl, poznávaje jeho hlas. Santa Clause opravdu představoval Starý Mars. „Máte pravdu. Zavolám sem někoho, abychom ty punčochy honem odnesli pryč, než si je děti budou chtít vzít,“ nařídil Matt hned. „Kamilo! Sedni si tady, než omdlíš. Hned jak to tu vyřešíme, odvezu tě domů,“ rozhodl a přitáhl jí židli.

„K nám domů,“ vypravila ze sebe slabým hlasem. „Musím k nám domů.“ Přikývl a strach mu sevřel útroby.

S děsivou září svíce plály Plakaly vosk a zvolna tály

Kapitola 11

„Ta věc v mlze na mě promluvila,“ oznámil před celým shromážděním sester Drakeových, které právě bezpečně dopravily Elu z nemocnice domů a pohodlně ji usadily do polštářů v obývacím pokoji. Než ji lékaři propustili, bylo už pozdní odpoledne, a sestry se o ni tak strachovaly, že se Matt rozhodl téma odložit na později. Už předtím s Kamilou zajeli do starého mlýna, aby prověřili pečeť na otvoru ve sklepě a podívali se, zda se tam nedá zjistit o zlém duchu něco nového. Nechtěl otvírat problém, dokud k němu neměl víc informací.

Když pak konečně promluvil, okamžitě se na něj upřely všechny oči a nastalo ticho. Kamila pomalu postavila hrnek s čajem: „O tom jsi mi ale nic neříkal.“

„Včera večer jsi byla strašně unavená a dělala sis starosti o Elu, Kamilko. A dnes ráno to bylo stejné. Proto jsem o tom nechtěl začínat. Teď je Ela už doma a v bezpečí, takže si myslím, že teď je správný čas, abychom si o tom promluvili,“ vysvětlil Matt své počínání.

Jako celek byly Drakeovy sestry téměř neporazitelné. Cítil, jak se na něj dívají a místností přitom proudilo tolik ženské energie, že ji cítil v každém nervu. Neviditelné, běžnými smysly nepostřehnutelné, ale přesto silné a mocné. Energie, již nedokázal pochopit ani vysvětlit, ale o níž věděl, že si ji sestry předávají jedna s druhou.

„Co ti řekl?“ otázala se Sára. Promluvila tiše, klidně, bez emocí. Praktická Sára, která vládne kouzly a nikoho nesoudí.

Byla z nich nejstarší a nejmocnější.

„Moc to nechápu. Bylo to něco mezi sténáním a vrčením, jako když ty dva zvuky smícháš dohromady. Znělo to jako nějaký starý jazyk, ale podle toho, co jsem pochopil, mělo to být varování, aby mí blízcí radši neměli nic společného s tím, kdo má hůl.“

„Hůl? On řekl hůl?“ užasla Kamila.

Matt přikývl. „Hodně jsem o tom všem přemýšlel.

Nejspíš by to všechno mohlo souviset s křesťanstvím a s pastýřskou holí. Není snad terčem jeho útoků všechno, co patří ke křesťanskému pojetí Vánoc?“ zeptal se.

Ela zvedla starý deník, který jí Sára podala. „Pokusím se najít o tom nějakou zmínku,“ pravila. „Myslím, že jsem ti ještě ani nestihla poděkovat, žes mě tehdy večer přišel zachránit, Matte.

Šlapala jsem si to po cestě domů a najednou jsem cítila, jak mě někdo postrčil přes okraj útesu. Při pádu jsem si ulámala všechny nehty, jak jsem se snažila zachytit skály a kamenů. Vůbec si neumím představit, jak Jackson dokázal sešplhat za mnou dolů.

Nemohla jsem ani pořádně zavolat o pomoc, bála jsem se jenom pohnout! Ta skalní římsa se pode mnou doslova drolila!“ Ela při těch slovech neměla daleko k pláči.

„Já vím, muselo to být strašné. Není divu, že tě to tak vyděsilo. Ale teď už jsi zase s námi a nic ti nehrozí,“ utěšovala ji Julie.

„Kamila tuhle něco říkala o tom, že ta bytost nepronásleduje Helenu. To je ale hodně podivné. Helena je přece tou, která přináší vítr, a ten vždy odnese nebezpečí pryč z města zpátky nad moře,“ připomněl Matt. „Má některá z vás představu, proč se ten tvor nesoustředil právě na ni?“

Sára se zamračila: „Očividně jde jedině po Ele.“

Kamila zavrtěla hlavou. „Ne. Docela určitě zaútočil i na mě, Sáro. A myslím, že využil Silvii a její milostné aférky k tomu, aby ublížil také Adéle. Podruhé se o to pokusil přímo tady u nás v domě, když se ji snažil popichovat proti Jacksonovi. Jackson je bojovník a Sylvia je nepředvídatelná. Řekla bych, že se tak pokusil dostat Adélu z cesty. Nebyla by ale Helena pro něj tou hlavní překážkou?“

„Co máte všechny společného?“ zeptal se Matt. Sledoval Sáru, jak přechází po obývacím pokoji a klade vysoké, tlusté svíčky do každého vchodu. Všechny svíčky měly tři knoty a seděly v tepaných železných svícnech. Když je zapalovala, tiše si mumlala něco, čemu nerozuměl. Až teď si všiml, že každé okno je vyzdobené sušenými květinami a různými bylinami, svázanými do kytic. Visely z obou stran každého okenního rámu a jedna další byla vždy nahoře nad ním. Barevné svazky tu předtím nikdy nebyly. Voněly venkovním vzduchem a směsicí rozmarýnu, jasmínu a ještě něčeho dalšího, co nedokázal rozeznat. Mihotavé odlesky plamínků svíček se odrážely na stěnách a vlnily se a tančily s každým pohybem sester jakoby s nimi byly nějak spojeny.

„Adéla, Kamila a Julie mají zvláštní schopnosti, jak používat svůj hlas,“ vysvětlila Sára, sklánějíc se nad vysokou kulatou svíčkou s vůní brusinek u arkýřového okna. Než ji rozžehla, hodila pohledem po nejmladší sestře. „Ela má také mnoho darů, ale účinek hlasu k nim nepatři. Má však silné telepatické schopnosti a dokáže se přenést do světa stínů stejně jako Kamila. Julie ani Adéla tyto schopnosti nemají.“

„Julii se ale nic nestalo,“ upozornil Matt. Povzdechl si: „Aspoň podle toho, co se mi jako velkému detektivovi podařilo zjistit.“

Julie ale nesouhlasně zavrtěla hlavou. „No, to není tak úplně pravda.“ Okamžitě se na ni soustředila pozornost všech jejích sester.

„Stalo se snad něco, o čem jsi nám zatím neřekla?“ otázala se s obavami Kamila.

„Nechtěla jsem vás zbytečně lekat,“ odvětila Julie.

„Během turné jsem dostala všechny možné hloupé výhrůžky, ale ve světle toho, co hrozí Kamile, jsem nechtěla nikomu přidělávat starosti,“ dodala. Líně se přitom protáhla a zdůraznila tak své křivky. Cokoliv Julie dělala, jak se pohybovala nebo dokonce mluvila, působilo svůdně. Pro ni to bylo tak přirozené jako dýchání. Matt si uvědomil, že se dokáže na ni dívat a ocenit její vzhled i hlas, aniž by to na něj nějak zapůsobilo. Bylo to pro něj jen dalším důkazem toho, jak hluboce je zamilovaný do Kamily. Svezl se na podlahu před místem, kde seděla a opřel se jí o kolena. Okamžitě mu ponořila prsty do vlasů. Spojení mezi nimi se obnovilo..

„Tak co se tedy stalo, Julie?“ naléhala Sára.

„Víte, jak jsme si tuhle večer tady všichni povídali, a já jsem pak byla nahoře? Helena pak řekla, že zavřela okno, protože do domu se dostala mlha a jí to bylo nepříjemné. Byla jsem tak utahaná, že jsem sebou prostě jenom praštila do postele a nevěnovala jsem pozornost tomu, co se dělo v pokoji. Vzbudila jsem se napůl udušená, jako kdyby mě někdo škrtil. Nejdřív jsem si myslela, že jsem si ve spaní nějak omylem utáhla šátek, který jsem si uvázala na krk. Jenže všude byla mlha, byly jí tam spousty. Nebylo skoro ani vidět! Tak jsem si sundala šátek a pustila větrák. Krk mě ale strašně bolel

a. .“ zaváhala, povzdechla, a pak odtáhla rolák, co měla na sobě. Na krku se jasně rýsovaly okrouhlé modřiny.

„A to tě nenapadlo, že je to důležité a že bys nám to měla říct?“ vyčetla hned Sára své mladší sestře. „Že potřebujeme vědět, že ta věc už je schopná tak promyšleně ubližovat? Julie! Ty snad vůbec nemyslíš!“

„Já vím,“ přiznala Julie a rozpačitě si třela ruku o stehno.

„Byla jsem hrozně vyděšená, tak jsem prošla celý dům a začala jsem chystat byliny, abych je dala do oken. Celou dobu jsem si ale říkala, proč mě vlastně rovnou nezabil. Vždyť mě už skoro uškrtil, tak proč to neudělal důkladně?“

„Třeba ještě není tak silný,“ navrhla Adéla.

Sára se podívala směrem k moři. „Je už silný dost. Už se dokázal zhmotnit a podle toho, co vyprávěl Matt, má už dokonce i hlas.“

„Tak ty chceš říct, že neměl v úmyslu Julii zabít? Elu přece zabít chtěl,“ namítla Adéla. „Možná jenom nečekal, že se bude tak silně bránit.“

„Já říkám, že mě zabít nechtěl,“ prohlásila přesvědčivě Julie.

„Tak co to tedy mělo znamenat?“ tázala se Sára.

„Myslím, že mě chtěl připravit o hlas. Umlčet mě.‘“

Kamila si instinktivně přiložila ruku ke krku, jako by si jej chtěla chránit.

„I mně šel ve světě stínů krku,“ hlesla zaraženě.

Matt uvnitř celý ztuhnul. Kamilin hlas byl neuvěřitelně úchvatný. „Pokud mu jde o to, aby umlčel hlasy, které dokážou očarovat, tak jsou Julie, Adéla a Kamila určitě na jeho seznamu,“ prohlásil. Pak obrátil k Ele: „Ale proč i ty?“

Usmála se a zelené oči jí zajiskřily. „Třeba jen nemá rád zrzky.“

„Připadá mi, že nechce, abychom ho zachránily,“ prohlásila Kamila.

„Když jsem se ho dotkla, cítila jsem zlo a hněv, to ano. Ale to nebyl ten hlavní pocit.“ Naklonila se blíž k Ele. „Necítila jsi z něho taky lítost a provinilost? Ty jsi tam byla se mnou, musela jsi to poznat také.“

Ela se podívala na deník a ve tváři se jí rozhostil soucitný výraz. „Ano, cítila jsem to také,“ přiznala potichu.

Matt náhle zvedl hlavu. „Ela přece dokáže vycítit emoce druhých, ne? Byla jsi ve spojení s Jacksonem když byl v zajetí.“

Ela se vyhnula jeho pohledu. „Ano,“ odpověděla pouze.

„Jenže on byl na druhém konci světa,“ připomněl významně Matt.

Lea natáhla ruku ke své mladší sestře a Ela se ji okamžitě chopila. „Někdy je to hrozně složité, Matthewe,“ vysvětlovala Lea. „My jsme prostě jiné. Vypadáme jako ostatní lidé a také se tak chováme, ale nejsme jako oni a někdy je toho všeho tolik, že..“ odmlčela se, jak hledala správná slova, a bezmocné se rozhlédla po sestrách.

„Nebezpečné je to,“ doplnila místo ní Sára. „Využívat našich schopností bývá strašně vyčerpávající. Každá z nás se musí nějak vyrovnat s vedlejšími účinky svých sil.“

„To jsem viděl i na Kamile,“ souhlasil Matt. „Neexistuje nějaký způsob, jak to aspoň trochu zmírnit?“

Sedm mladých žen si vyměnilo pohledy. Jako obvykle to byla Sára, kdo se ujal odpovědi: „Každá to zvládá po svém. Většinou se uklidíme někam do soukromí a tam čekáme, až to přejde.

Přitom se snažíme být chráněné před okolním světem, jak jen to jde.“ Usmála se na Marta a pokračovala: „Vím, jak moc Kamile pomáhá, že má tebe. Mně takhle pomáhá Damon.“

„Zatím jsem nepřišel na způsob, jak jí zabránit, aby se tolik nevyčerpávala. Pokaždé, když si myslím, že si můžeme dopřát malý oddech, mlha se zase vrátí,“ podotknul Matt. Zaplavilo ho obrovské štěstí, neboť Sára jeho vztah s Kamilou očividně schvalovala.

„Opravdu mi hrozně pomáháš,“ přitakala Kamila.

Ela znovu zalistovala starobylým deníkem. „Tak ty říkáš, že na té pečeti ve sklepě byly nějaké symboly, Kamilo? A dokázala jsi je rozluštit?“

„Těmi, kdo zlého ducha uvěznili pod pečetí, byli určitě první osadníci z Drakeova rodu, Elo. Byla totiž určitě vytvořena v době, kdy vzniklo naše

městečko. Podle toho, co jsem stačila pochopit, šlo o nějakou strašlivou zlobu, jenž musí být zapečetěna, dokud se nenarodí ten, kdo dokáže.. no, kdo zkrátka dokáže s tím něco udělat, to ještě přesně nevím. Když jsem se tam potom vrátila podruhé, větší část pečeti byla zničená a nápis se ztratil.“

„Dokud se nenarodí ten, kdo dokáže něco udělat,“ opakovala Sára hlasitě.

„Třeba to má něco společného s vašimi kouzelnými hlasy.“

„To je ono!“ zvolala Ela triumfálně. „Ten, kdo nedošel odpuštění, musí zůstat pod pečetí, dokud se nenarodí někdo, kdo mu bude schopen přinést klid.“

Na dlouho se v pokoji rozhostilo ticho. Matt hledej na brusinkovou svíčku, jejíž tři plamínky se chvěly a poskakovaly.

Horký vosk stékal po straně jako láva a tvořil dole na svícnu malou loužičku. Ten pohled ho fascinoval. Tmavě rudý vosk působil jako tmavá krev.

„Proč by potřeboval klid?“ vytrhl se ze zamyšlení.

Ela si nasadila na nos brýle a opět zapátrala ve starobylém vybledlém písmu deníku. „Ta z nás, která dokáže zlému duchovi přinést spočinutí, musí mít stejnou schopnost předvídat události, jako má naše maminka. Pokud tomu tak bude, pak bude moci poskytnout mu věčný mír.“

„Jenže došlo k zemětřesení, pečeť se porušila a on mohl uniknout dřív, než přišel správný čas.“

„Myslím, že ne,“ odvětila vážně Sára. „Věci se obvykle dějí tak, jak se dít mají, Matthewe. Pravý čas právě nadešel. Nemáme jinou možnost, než se toho úkolu chopit. Tak je to napsáno v osudu.“

Matt si přikryl ústa dlaní, aby neřekl nic nevhodného. Sám na osud příliš nevěřil. Když ale pocítil Kamilinu ruku ve vlasech, změnil názor. „Heleno, už je ti lépe?“ zeptal se. Rozhodně však lépe nevypadala. Nebyl si však jistý, zda by se jim bez ní v hrozivé mlze podařilo dostat Elu po pádu z útesů zase nahoru nebo zda by dokázali zahnat strašidelného tvora do moře, aby nemohl lidem z městečka dál škodit.

„Musím ještě odpočívat. Lea vám pomůže,“ odvětila slabě.

Lea Drakeová. Matt na ni pohlédl. V Mořském ráji byla živou legendou. Od narození projevovala nadání léčit lidi a jako jediná z Drakeových dívek měla vlasy černé jako havran a bledou, takřka průsvitnou pleť. Usmál se na ni.

„Rád tě zase vidím, Leo. Měla by ses ale radši schovat doma, když jsi tady. Jestli se rozkřikne, že jsi sem přijela, bude tady fronta lidí, kteří od tebe budou chtít vyléčit.“

„Rozhodně ale chci navštívit Irenina syna. Sestry už u něj byly a udělaly, co bylo v jejich silách, aby mu ulevily, ale já jsem jí slíbila, že se na něj podívám.“

„Leo,“ přerušil ji Matt a potřásl hlavou. „Víš přece, že má rakovinu v posledním stádiu. Dokonce ani ty s tím nedokážeš nic udělat.“ Domluvil a čekal. Když všichni mlčeli, podíval se na ni.

„Nebo snad dokážeš?“ Ta představa ho zneklidnila.

„To nemůžu vědět, dokud ho neuvidím,“ odpověděla konečně Lea.

„Ale jakou bys za to zaplatila cenu?“ naléhal Matt. Neuměl si představit, čím by Lea musela zaplatit za to, kdyby se jí podařilo vyléčit někoho, koho už lékaři poslali domů zemřít.

Lea se na něj usmála. „Už chápu, proč tě Kamila tolik miluje. Jsi úžasně chápavý. Máš pravdu, člověk se musí rozhodnout. Vždycky je to něco za něco. Možná dokážu zachránit jeden jediný život, ale mezitím mohou zemřít stovky jiných lidí.“

„Tak takhle hrozné to je?“ vydechl a chytil se Kamily za ruku.

Představa, co tato žena musí každodenně prožívat, ho silně dojala a otřásla jím. Oba byli bojovníci, každý svým vlastním způsobem, a Matt k ní cítil hlubokou úctu.

„Dal by si někdo ještě trochu čaje? Jdu si udělat ještě jeden hrnek,“ oznámila Helena.

„Já bych ho šel udělat,“ nabídl se Matt, protože si připadal k ničemu.Helena se zastavila u dveří do kuchyně. „Děkuju, ale už jsem na cestě,“ odmítla ho a pokračovala do kuchyně. Náhle se zastavila s pohledem upřeným na blikající svíčku v arkýřovém okně: „Sáro, pojď sem, tohle musíš vidět.“

Matt vyskočil a i s Kamilou pospíchali k oknu, kudy bylo vidět na moře.

Váhavě se zadíval ven na vlnící se hladinu. Předem už věděl, co tam uvidí.

Vždycky to bylo stejné. Mlha se vracela, rozlézala se po celém městě jako nějaký dýmající netvor, číhající na svou oběť.

„Co se děje, Sáro?“ ozvala se Ela ze svého místa na gauči. Měla kolem sebe nastlány hromady polštářů, aby se o ně mohla opřít, a od lékařů dostala striktní zákaz se pohybovat.

„Vosk, stékající ze svíčky, vytvořil zvláštní tvar,“ vysvětlila jí Sára.

„Připomíná mi nějaký háček.“

„Nebo cukrovou vánoční tyčinku.“ Mattův názor byl pragmatičtější.

„Je to hůl,“ opravila je oba Helena. „Dlouhá hůl, možná berla. Prostě něco, co se používá jako opora při chůzi.“

„A každou vteřinou je ten tvar podivnější,“ podotkla Adéla, která si třela rukama paže. „A když už mluvíme o podivných úkazech, Julie, je mi líto, ale považuji za neomluvitelné, že jsi nám všem nepověděla o tom, co se ti stalo. To tvoje tajnůstkaření tentokrát zašlo příliš daleko.“

Sára se na Julii mírně usmála. „Má pravdu, holčičko. Měla jsi nám to všechno hned povědět. Nemáš náhodou ještě nějaké další špatné zprávy, kterými bys nám nechtěla přidávat starosti?“

Julie na okamžik zaváhala. Pak pokrčila rameny. „Omlouvám se. Měla jsem vám o té rdousivé mlze, říct. Uvědomujete si ale, jak bláznivě to zní?“ pravila a rozesmála se.

Kamila se k ní přidala. „Připouštím! Mně vlastně taky připadá k smíchu, že ta věc po mně házela vánoční věnce.“

„Mně by přece taky nikdo nemohl uvěřit, že mě mlha shodila ze skály,“ culila se vesele také Ela. „To musíme hned zapsat do deníku, to jinak nejde!“

„Já už se zase chystám, jak o tom budu jednou vyprávět našim dětem,“ připojil se i Matt. „Bude z toho skvělá historka k táboráku, a stejně nám to nikdo nebude věřit. Všichni si budou říkat, co to je za báchorky.“

„Děti?“ pozvedla Julie obočí. „To se mi líbí, ta představa, že by Kamila měla děti. A není to náhodou tak, že Graniteové mají vždycky jenom kluky? Velký hladový kluky?“ Všechny sestry se rozesmály, ale Kamila si přikryla obličej a zaúpěla.

„To jsi mi teda pomohla, Julie, fakt!“ naoko se zlobil Matt.

Objal ochranitelsky Kamilu kolem ramen, aby si mohla schovat tvář v jeho náruči. „Vždyť mi ještě ani neslíbila, že si mě vezme! Tak mi ji moc nevyděs představou, že by tady lítali samí malí kluci.“

Sára stále ještě zkoumala vosk stékající po svíčce. „Nenašla jsi ještě něco jiného v té knize, co by nám mohlo pomoci, Elo?“

Ela si nepřítomně třela bouli na hlavě a mračila se do vybledlých stránek.

„Když se tu lidé usadili a založili městečko, žádné náboženství nepřevažovalo. Jedna sekta tady dokonce uctívala narození nějakého pohanského boha. To je tedy velmi zajímavé!“ Vzhlédla od svazku a přejela pohledem sestry.

„Většina usedlíků sem přišla, protože jinde v okolí se žít nedalo – jsou tu samé skály a útesy. Samo sebou, že si sem přinesli i své zvyklosti a víru. Otcové zakladatelé potřebovali mít bezpečné útočiště poblíž moře, kde by mohli vybudovat přístav pro lodě se zásobami. Hodně se tu píše o zakladatelích města, což nám dává dobrý základ k pochopení, proč jsou zde lidé dodnes tak tolerantní k druhým.“

„Také z toho můžeme pochopit, proč se usídlili právě na tomto místě,“ podotkl Matt. Kamila se mu něžně otřela nosem o krk a pak pravila:

„Dobře si vzpomínám, jak mi babička kdysi vyprávěla, že v Americe se moc Vánoce neslavily, a že kolonisté je nedržel vůbec. Jednu dobu je nějaký úřad dokonce zakázal!“

„No to je pravda,“ vyhrkla Julie a popadla sestru za ruku. „Na některých místech Vánoce pokládali za pohanský rituál. Jenže to bylo ještě dlouho předtím, než tohle městečko vzniklo, nebo ne?“

Přitom odhrnula Ele vlasy z čela a svázala jí je dozadu do koňského ohonu. Pak se obrátila k ostatními; „No jo, ale jak to všechno souvisí s našim problémem?“

„Díky, Julie,“ ocenila její péči Ela. Přejela rukama po potrhaných starých listech. „Takže místní lidé chtěli slavit Vánoce a dohodli se, že uspořádají vánoční hru. Vyzvali všechny, ať se jí zúčastní bez ohledu na své vyznání, jen

pro radost z oslav. Pojali je spíš jako zábavu a v lidové hře se objevili v různých rolích všichni lidé z města. Měla to pro ně být spíš příležitost k pobavení, než aby v tom byl náboženský význam.“ Vzhlédla opět ke svým posluchačům a usmála se. „Tedy Leo, musím říct, že naše babička, pámbů jí dej věčnou slávu, měla stejně zajímavý rukopis jako máš ty. Kromě toho, že je to psané tak starým jazykem, musím k tomu luštit ještě ten nejhorší rukopis na celém povrchu zemském.“

„Já přece nemám nejhorší rukopis na celém povrchu zemském,“ bránila se Lea a hodila po sestře polštářek. Netrefila se aspoň o půl metru.

„Hele, vidím tady v tom vosku ještě něco dalšího,“ ozvala se Sára. „Pojďte sem všichni, musíte se podívat. A řekněte mi, co v tom vidíte vy.“

Všechny sestry se shlukly kolem brusinkové svíčky. Kamila si podepřela hlavu a pozorně ji studovala ze všech stran. „Kde jsi tu svíčku vlastně vzala, Sáro? Je to jedna z těch, co vyráběla maminka?“

„Ano, ale ještě jsem na žádné z nich nic takového neviděla.“

„Svíčky jsou také symbolem Vánoc, že?“ otázal se Matt.

„Ano, říká se, že jejich světlo je spásou v nekonečné tmě, která touto dobou panuje,“ odpověděla Kamila. „Maminka umí dělat krásné svíčky!“

„To bych řekl. A všechny dělají tohle?“ zeptal se Matt a ukázala na kanoucí vosk.

„Podle mě je to tvář,“ ozvala se Sára. „Koukni, Adélo, co říkáš, nepřipomíná ti to obličej?“

„To by mě ani nepřekvapilo,“ souhlasil Matt. Pozorně hleděl na houstnoucí loužičku vosku ve svícnu. „Když ten duch už má kosti, nohy, kabát a klobouk, proč by neměl mít také obličej – i kdyby byl z vosku? Má také oči? Možná se na nás chce dobře podívat.“

„Hmm,“ protáhla skepticky Kamila a udělala na něj obličej.

„To je dost příšerná představa. Na to by přece nemohl použít maminčinu svíčku! Mamka přece do každé z nich vkládá dobré kouzlo pro uzdravení a uklidnění! To my jsme zapomněly dobře střežit náš dům. Říkala nám přece, abychom pokaždé všechno prověřily, ale my jsme propadly sebeuspokojení. Na tuhle lekci hezky dlouho nezapomenu!“

„To já také ne,“ přikývla Julie.

„Myslím, že to mám!“ náhle nadšeně zvolala Ela. „Tady čtu, že vánočních oslav se nakonec zúčastnili všichni, až na malou skupinku těch, kdo věřili v boha země. Vánoční hry brali jako křesťanskou slavnost, a proto jim nepřipadlo vhodné se na nich podílet. Jeden z největších odpůrců dokonce hlásal, že představení je hřích a že ti, kdo se na něm budou podílet, by měli být potrestáni. Jeho švagr Abram Lynchman však jeho zákazu neuposlechl a dovolil své ženě a dítěti, aby se ho zúčastnili. Když se otevřeně postavil proti Johannovi – tak se ten jejich vůdce jmenoval ostatní z jejich sekty se také připojili k oslavám.“

„A ten Johann se rozzlobil, protože mu jeho stádečko vypovědělo poslušnost?“ pochopila Julie.

Ela zvedla ruku, aby si zjednala ticho. Pak si ruku přiložila ke krku a Matt si všiml, jak se jí chvěje.

„Všichni usedlíci pak začali připravovat představení. Přinesli s sebou podomácku udělané svíčky a lucerny. Jeden pastýř zase s sebou přivedl pár oveček ze svého stáda, ale ovce mu utekly a běhaly mezi davem lidí.“

Žádná ze sester se nezasmála, jen pozorně sledovala Elino vyprávění. Matt se podíval z okna, zda se mlha nehnula z místa.

Z nějakého neznámého důvodu mu začalo prudce bušit srdce.

Zvláštní radar, který mu pokaždé řekl, kdykoliv se blížilo nebezpečí, hlásil alarm, přestože byli uvnitř tepla a bezpečí Drakeova domu.

„Lidi se tím bavili, smáli se, jak ovce běhaly mezi lidmi a za nimi pobíhal jejich pastýř. Zvířata se ale splašila a vběhla přímo do malého přístřešku, který si tam obyvatelé postavili kvůli představení jako stáj. Přístřešek napůl spadl, a několik svíček z něj spadlo do suché slámy. Od nich chytilo nejdřív dřevo, z něhož byla stáj udělaná a uvnitř zůstalo uvězněných několik lidí včetně Abramovy ženy a dítěte,“ vyprávěla dál Ela a hlas se jí třásl.

Zavrtěla hlavou a vzlykla. „Nemůžu číst dál. Tohle nemůžu číst.

Anastasia, která tento deník tehdy psala, tam byla a všechno viděla na vlastní oči. Slyšela jejich křik a viděla ty lidi umírat. Své emoce pak vepsala do této knihy. Nemůžu číst dál, Sáro,“ a znělo to jako prosba.

Matt ji chtěl nějak utěšit. Nutkání bylo tak silně, že už vykročil k ní. V tu chvíli si však uvědomil, že s Elou už sdílí pocity všechny její sestry. Seběhly se k ní, Sára jí vzala knihu z rukou, Kamila ji objala a ostatní ji hladily, dotýkaly se jí a šeptaly slůvka, aby jí pomohly vyrovnat s naléhavými emocemi nad dávnou tragédií, jež ožila na stránkách starobylého deníku.

„Je mi to moc líto, holčičko,“ pravila jí Sára něžně. „Měla jsem na to myslet. Vždyť jsi teď tolik zkusila! Není divu, že tě to tak vzalo. Kamilo, myslíš, že bys dokázala zjisti, co je tam dál? Nechtěla bych to po tobě, ale víš, jak je to důležité.“

Matt by jí byl nejradši knihu vzal z ruky a zahodil někam daleko. „Kamila toho má teď taky hodně za sebou s celou touhle záležitostí. Nemůžeš po ní chtít, aby dělala něco dalšího,“ vyjel zuřivě. Co je moc, to je přece moc. „Ela už málem umřela. Kdyby nebylo Jacksona, tak mohla být po smrti. Vůbec si neumíš přestavit, jaký to byl zázrak, že nakonec neskončila na dně moře.“

Kamila mu položila ruku na paži, aby ho uklidnila. Sára však jen jednoduše přikývla. „Já si uvědomuji, Matthewe, co od ní žádám, a vůbec se ti nedivím, že se tak zlobíš. Nechci, aby se Kamila musela dotknout těch deníků, ale pravda je, že pokud nezjistíme, proč ten zlý duch páchá to, co páchá, někdo brzy zemře. Musíme se to dozvědět.“

Kamila vzala knihu se Sářiných rukou. Matt ze sebe vypravil řádku kleteb a odvrátil se od nich pryč.

Tady byl bezmocný. Celý jeho vojenský výcvik a jeho schopnost přežití mu byly v této neznámé situaci naprosto k ničemu. Nechtěl se teď na Kamilu vůbec dívat, nechtěl vidět výraz pochopení a únavy v jejích rysech. Pohled mu utkvěl na brusinkové svíčce a na podivně děsivém tvaru stékajícího vosku. Díval se a díval, a najednou mu srdce vyskočilo až do krku.

Pokročil a zahleděl se na ni zblízka, ovládán neznámou hrůzou.

„Kamilko,“ zašeptal jí přiškrceně, protože byla jeho celým světem, jeho štěstím. Protože ji tolik potřeboval.

Kamila ho vzala kolem ramen, pevně ho chytila. Matt nemohl spustit vylekaný pohled z voskové tváře, a jen se modlil, aby se mýlil. Dobře však věděl, že má pravdu. Pohlédl na Kamilu a na sucho polknul. „Je to Danny. Jde o Dannyho.“

Kapitola 12

Můj poslední dar, ten víc napoví

Pro nejmilejšího synka sladké cukroví Dívej se, ty, co všechno víš

Jen to ne, že mě se nezbavíš

Matt vzal Kamilu za ramena a prostě ji odsunul stranou.

Pokusila se ho zachytit, ale to už se rychle hnal k domovním dveřím.

„Danny je na zkoušce k vánočnímu představení,“ zvolala Kamila. Odhodila deník na podlahu a rozběhla se za ním, aby ho stačila dohnat. Helena popadla Kamilin kabát a běžela za nimi.

Mlha bránila Mattovi ve výhledu, ale obě sestry slyšel. „Jdi zpátky, zůstaň v domě. Je to příliš nebezpečné!“ zakřičel na ně.

Hlas mu zněl vážně. Autoritativně. Kamila se úplně zachvěla. Vůbec to neznělo jako její Matt.

„Jdu s tebou! Drž se vlevo. Cesta vede dolů z kopce až k silnici. Když přes ni přejdeme u těch tří sekvojí, jako tehdy večer, tak se dostaneme ke zkratce do města,“ volala na něj zpátky Kamila. Helena ji vzala za ruku a pevně se jí držela.

„Kamilo, zatraceně, tentokrát mě, prosím, poslechni. Musím najít Dannyho, a nechci se přitom strachovat o to, co se stane tobě.“ Matt promluvil tak klidně, že si Kamila přála, aby se radši vztekal. Byl chladný jako led. Sevřela Heleninu ruku pevněji, ale nepřestávala běžet kupředu po úzké pěšině za Mattem.

„Helena jde se mnou, Matthew, a uvidíš, že nás budeš potřebovat!“ zavolala znovu. Dala si pozor, aby se jí hlas netřásl, aby byla klidná. Cítila s Mattem a sdílela s ním rostoucí strach o bezpečnost jeho bratra. Rysy obličeje v rozpuštěném vosku docela určitě patřily Dannymu Graniteovi. Visela nad nimi osudová hrozba.

Helena ji zaryla prsty do ruky. „Dnes v noci se to stane, Kamilko,“ pronesla rozechvělým hlasem. „Neměly bychom se teď pokusit rozehnat mlhu?“

Náhle se jim v cestě objevil Matt. Zíral na ně a pak chytil Kamilu za ramena. „Ta věc nešla po mně. Vždycky jenom po tobě. Běž za sestrami a použijte svou magii. Zbavte město té mlhy, a tentokrát navždycky. Já zase udělám, co budu moci, abych zachránil Dannyho. Nic se mi nestane,

Kamilo.“ Pohled jeho očí se změnil z ocelovou šeď. „Potřebuju ale vědět, že jsi v bezpečí, pokud je to v téhle hrůze vůbec možné.“

Kamila se ho zoufale chytila kolem krku, jakoby ho nechtěla pustit, ale pak přikývla. „Tak dobrá. Budeme nahoře na balkóně. Odtud budeme moci lépe vyvolat vítr.“

Matt jí vtiskl krátký tvrdý polibek na rty, otočil se a znovu pospíchal po úzké, kamenité stezce. Mozek mu zběsile pracoval, jak se snažil představit si trasu slavnostního průvodu před zahájením představení.

Všimli si, že se na ně valí mlha a stačili se před ní skrýt v některé z okolních budov? Nebo prostě pokračují dál podle původního plánu? Matt doběhl k silnici a tam se na chvíli zastavil. Naslouchal. Žádné přijíždějící auto neslyšel, ale mlha byla tak hustá, že by dokázala pohltit jakýkoliv zvuk. Nechtěl už dál čekat. Až do morku kostí pociťoval, že bratrovi hrozí strašlivé nebezpečí. Znovu se rozběhl směrem k městskému centru a jeho náměstí a při každém kroku zaklel. Mlha ho téměř oslepovala. Za to, že se v ní totálně neztratil, vděčil jedině své dobré přípravě a tréninku. Orientoval se spíš instinktem než zrakem. Vánoční výbor se obvykle scházel v budově místní obchodní komory vedle obchodu s potravinami. Tam teď měli herci zkoušet a Matt si byl jistý, že by si Inez nějakou mlhou nebo tvorem, který není ani vidět, nenechala zkřížit své plány.

Vtom uslyšel pronikavý křik a zvuky paniky. Srdce se mu téměř zastavilo.

„Danny!“ zavolal bratrovo jméno z plných plic, aby přehlušil křik, přicházející odkudsi z mlhy. Naslouchal, aby zjistil odkud, a rozběhl se směrem k nim. Hlasy se ozývaly nikoliv od náměstí, ale z opačné strany, někde od parku na okraji města, kde místní řeka ústila úzkým korytem do moře. Kolem něj byla vybudována asi metr a půl vysoká zídka z malty a kamení a Matt do ní málem vrazil, jak se hnal bratrovi na pomoc. V posledním momentě nějakým záhadným způsobem vycítil v neprůhledné kaši před sebou překážku a odbočil, aby se jí vyhnul.

Běžel teď podél zdi směrem k místu, odkud se křik ozýval. Čím víc se blížil, tím zoufaleji volání znělo. Už rozeznal hlas Inez, jak se snaží ostatní uklidnit, a další hlas, který volal, aby podali lano. Zmatek v husté mlze zvyšoval řev vody v řece, řítící se přes ostré kameny. „Danny!“ zavolal Matt znovu ve snaze přehlušit svůj sílící strach. Danny ho přece musí slyšet. Musí se ozvat!

Náhle se přímo před ním z mlhy vynořila Donna, majitelka místního obchůdku s dárky a suvenýry. Ve tváři byla bílá strachy. Popadl ji za ramena:

„Donno! Co se tu stalo? Pověz mi to!“

Chytila se ho oběma rukama, aby neupadla. „Spadla zeď. Sedělo na ní pár mládenců, tvůj bratr, ten Grangerovic mladší kluk, Jeffův syn. Nevím, možná tam byli i další. Seděli tam a najednou prostě zmizeli i se zdí. Spadli dolů ze břehu a všechny ty kameny se valily za nimi jako nějaká lavina. Nevíme, jak

jim pomoci, není nic vidět. Zespoda se ozývá nářek a slyšeli jsme také volání o pomoc, ale vůbec nevíme, kde jsou. Chtěli jsme udělat řetěz, ale břeh je strašně strmý. Jackson se tam vydal sám. Lezl dolů, pak jsme zaslechli strašný praskot a od té doby je ticho. Já jsem teď běžela někam k telefonu zavolat pomoc, protože mobily tady prostě nefungují.“

„Co tady Jackson vlastně dělal?“ zarazil se Matt. Dobře věděl, že šerifův zástupce se nikdy vánočních her v městečku neúčastnil. „Je tu taky Jonas?“ otázal se Donny, kterou táhl za sebou podél zdi, po níž hmatal rukama, aby našel otvor.

„Jackson jel náhodou kolem, když se zase objevila ta děsná mlha. Asi si o nás dělal starosti, tak s námi zůstal. Ale Jonase jsem neviděla,“ zadýchaně odpověděla Donna.

„V takové mlze se ani není čemu divit. Doufejme, že Kamile se sestrami se co nejdřív povede nás jí zbavit,“ snažil se ji uklidnit Matt a poklepal jí na rameno. Pak ji pustil a na vlastní pěst se vydal zkoumat dál zeď. Nataženou rukou hmatal dopředu, kde objeví otvor ve zdi. Když ho našel, na jazyk se mu znovu draly kletby. Věděl, že právě v této části zeď stojí nad takřka kolmým srázem a rychlý proud řeky dole pod ním teče přes několik ponořených balvanů. Další kameny různé velikosti, které tvořily prudký břeh, nebyly nijak zajištěny a tak se snadno mohly dát do pohybu.

„Danny! Jacksone!“ Na jeho volání odpovídalo pouze děsivé ticho. Vrhl se dopředu přes okraj. Opatrně lezl dolů po břiše, aby rozložil svou váhu, a rukama ohmatal každý další kus půdy, než se na něj posunul. Pohyboval se s nesmírnou pomalostí. Nechtěl strhnout další kamení, které by mohlo dopadnout dolů na bratra a ostatní, a ještě víc jim ublížit. Pokud byli ovšem ještě naživu..

Mattovy prsty náhle nahmataly nohu. Přinutil se zůstat klidný a přelezl dál, aby zjistil, o koho jde. Byl to Jackson. Byl v bezvědomí a z hlavy mu crčela krev. Za tak špatné viditelnosti nedokázal posoudit, jak jsou zranění vážná. Jeho dech však Mattovi připadal příliš slabý.

Kus před ním se něco pohnulo. Matt se připlazil k natažené ruce a mezi kamením objevil další tělo. Byl to Grangerův chlapec, hodný kluk, mohlo mu být tak mezi šestnácti a sedmnácti. Znovu se pohnul, a Matt ho začal uklidňovat, aby pohybem nestrhnul další masu kamení.

„Je ti něco, chlapče?“ zeptal se ho úzkostlivě.

„Mám zlomenou ruku a připadám si, jako by mě přejel náklaďák, ale jinak dobrý. Šerifův zástupce mi taky říkal, ať se nehýbu. Jenže hned na to jsem viděl, jak po hlavě padá dolů. Tvrdě narazil tady na ty kameny. Vůbec se nehýbe. Je po smrti?“

„Ne, je živý. Ale co ostatní? Co je s Dannym?“ otázal se neklidně Matt a opatrně se sunul k chlapci, aby mu změřil tep a prohmatal ho, zda má nějaký další zranění.

„Tommy Dockinsů spadl taky. Když se ta zeď začala hroutit, Danny se ho snažil odstrčit, ale nebyl na nití čas. Šlo to strašně rychle! Už jsem pak ani jednoho neviděl, ale párkrát jsem zaslechl, jak Tommy volá o pomoc. Fakt jsem ale nepoznal, ze které to šlo strany.“

Chlapec vypadal uprostřed děsivé mlhy a spouště drobný a vystrašený a hlas se mu třásl, ale ležel klidně a nepropadl hysterii. „Ty jsi Péťa, viď? Péťa Grangerů?“ ujistil se Matt.

„Ano, pane.“

„Fajn. Tak hele, já se teď přes tebe proplížím dál a pokusím se najít Dannyho s Tommym. Nehýbej se. Mlha bude brzy pryč, a za chvilku se tady objeví šerif se záchrannou jednotkou. Jestli se pohneš, tak všechno to kamení sletí dolů rovnou na ostatní a na mě. Chápeš?“

„Ano, pane.“

„Vrátím se co nejrychleji,“ slíbil Matt. Pohlédl směrem k domu na útesech, kde žila Drakeova rodina už více než sto let. Teď potřeboval, aby její dnešní generace použila starobylá kouzla a odehnala mlhu.

Jen tak by měl sebemenší šanci, že se mu podaří najít bratra a Tommyho, a dostat Péťu s Jacksonem do bezpečí.

„Tak do toho, miláčku,“ zašeptal, a doufal přitom, že vířící mraky Kamile donesou jeho slova. „Dokážeš to. Udělej to kvůli mně a zbav nás té hrůzy.“

Jako kdyby skutečně slyšely jeho slova, sestry Drakeovy vstoupily na balkón a obrátily se k moři. Lea se Sárou podepřely Elu z obou stran, a všech sedm jich nyní stálo proti nepřátelské mlze.

Sára vzhlédla na oblohu nad Mořským rájem, kde se proháněly mraky, a pak svůj pohled obrátila k sestrám. „Ten nešťastný tvor z mlhy prožívá strašlivou bolest. Nevěří, že za své činy může nalézt odpuštění. Nedokáže si sám odpustit svou vinu, svůj mylný úsudek. Myslí si, že když se mu podaří zabránit provedení vánoční hry, historie se nebude opakovat. Jsem přesvědčená, že hlavní příčinou toho, co dělá, je snaha ochránit druhé před tím, aby nemuseli prožít stejnou bolest jako on sám.

Už tak dlouho prožívá strašlivá muka! Je zapotřebí, aby dokázal odpustit sám sobě, a tak nalézt věčný odpočinek,“ vyprávěla zvolna. Podívala se na sestru. „Tvým největším darem byl vždycky tvůj magický hlas, Kamilo. Myslím, že deník mluví právě o tobě – ta, která se narodila, aby přinesla klid.“

Kamila mohla myslet pouze na Matta, ztraceného kdesi v děsivé mlze. Nechtělo se jí postavit se na balkón a pustit se do další bitvy, chtěla být jen s ním. Poprvé v životě se necítila spojená se svými sestrami. V tuto chvíli konečně pochopila, že patří k Matthewu Graniteovi. Už jí nepřipadalo důležité, že on je aktérem života a ona jen jeho pozorovatelem. Milovala ho, a patřila k němu.

Helena ji vzala za ruku, pevně stiskla a pravila, jakoby jí uměla číst v mysli:

„Musíš to udělat, Kamilo. On na tebe spoléhá. Udělej to už jen kvůli němu!“

Kamila se zhluboka nadechla a pak přikývla. Ustoupila kousek od Heleny, protože věděla, že sestra ke své magii potřebuje víc prostoru. S tváří obrácenou k malému městečku, sužovanému zlou mlhou, Kamila začala jemně prozpěvovat svá kouzla. Zatím to byl jen náznak, nic víc, pouze tichá prosba, aby jí tvor z mlhy začal naslouchat. Její slova se nesla v lehounkém vánku, jejž vyvolala Helena. Hleděla na moře, pozvedla paže a ovládala jimi vítr jako dirigent svůj orchestr.

Julie s Adélou, které stály za ní, začaly také zpívat. Vzduchem se nesla melodie lásky a míru, a spolu s Kamiliným nadpozemsky nádherným hlasem vytvořily symfonii naděje. Ve větru se sbírala síla a energie a proudila celou oblohou. Mezi plujícími oblaky zajiskřily klikaté blesky. Kamila mluvila i o odpuštění, o lásce. O lásce k rodině, jež překoná i čas. Její hlas lákal a přemlouval, prosil o vyslyšení.

„Zaujala jsi ho,“ sdělila své pocity Ela, „ale ještě se snaží odolávat. Doufá, že se mu tak podaří odvrátit neštěstí. Nemá žádnou minulost ani budoucnost, je jen odsouzen k tomu, aby znovu a znovu viděl svou ženu a dítě umírat strašlivou smrtí. Zas a zas, celá ta léta..“ Pod tíhou jeho viny se až zapotácela. Pod tíhou jeho ztráty.

Kamila nezaváhala. Matthew je někde v mlze a ona cítila, jak ji potřebuje, jak na ni spoléhá. A věděla, že mu hrozí nebezpečí.

Hovořila teď o lidech z městečka, kteří se sešli bez ohledu na svou víru! O tom, že staří i mladí zde požívají stejné úcty.

Hovořila o místě, jež je pravým rájem tolerance. A mluvila o odpuštění. O zapomnění.

Sílící vítr nabýval na energii. Také moře se v odpověď vzedmulo a mohutné vlny se bouřlivě hnaly proti, útesům. Z vln se náhle vynořilo hejno velryb. Jejich ocasy v jediném rytmu tloukly o mořskou hladinu jako obrovský vějíř. Juliin hlas, čistý a vášnivý, nabýval na síle, již nebylo možné ignorovat. Adéla se přidala k ní v dokonalé harmonii – Helenin hlas začal vzývat živly, jež milovala a ovládala: Zemi. Vítr. Oheň. Déšť.

Oblohou projely žhavé blesky, zvedl se vítr. Z mraků začalo pršet. A energie stále nabývala na síle. Heleniny ruce se pohybovaly v půvabných gestech, jakoby dirigovala magickou symfonii.

Kamila stále lákala zlého ducha svými sliby odpuštění a věčného míru. Představou rodiny, která na něj čeká s otevřenou náručí, která jej vřele přivítá a nebude jej vinit z ničeho, co se stalo. Byla to přece nehoda: Jen nehoda, a ne pomsta nějakého starodávného boha za to, že dovolil svým milovaným zúčastnit se slavnosti, kterou neschvaloval. Prostě jen nešťastná náhoda, ne záměr. Julie zpívala o Vánocích, o dávné minulosti, o dnešku i o tom, co přijde. O městečku, jež umožnilo všem svým obyvatelům radovat se a slavit po svém. O uctívání starých bohů i o slavnostech těch, kteří v ně nevěřili. Hlasy dvou

sester se proplétaly jako složité ornamenty. Jeden zpíval, druhý vyprávěl, a jejich nádherný souzvuk vyzýval ztracenou duši, aby se vrátila domů.

Také Adéla konečně pozvedla hlas v naléhavé výzvě ke všem, kteří ztratili své milované, aby je přivítali zpět. Stejně jako uměla vyvolávat pravdu, tak také pravdu dokázala přinést. Přidala se k bohaté harmonii hlasů svých sester a nabízela ubožákovi klid, mír a věčný spánek v náruči těch, které nejvíc miloval.

„Už jde! Už se blíží! Začíná nám věřit, chtěl by využít tu šanci,“ šeptala Ela s očima zavřenýma a ponořená do cizího světa.

„Ještě sice váhá, ale už je znaven dlouhými léty utrpení. Nedokáže odolat představě, že by zase spatřil svou ženu a dítě a mohl spočinout v jejích náruči.“ Lea pozvedla ruce stejně jako Helena a vyslala k nebohému tvorovi slib uzdravení. Nikoli těla, ale duše a mysli. Přidala svou energii k síle větru,

přidala, svou schopnost léčit ke Kamilině daru uklidnění.

Vítr zadul ještě mocněji. Zadul se silou vichřice, proletěl celým Mořským rájem, zmocnil se mlhy a hnal ji jako pastýř své stádo směrem k moři. Mlžné cáry mířily přímo k domu nad útesy, kde na balkóně stálo ruku v ruce sedm žen, sedm sester Drakových.

Jejich sladké ženské hlasy obsahovaly neuvěřitelné mocnou sílu, kterou roznášely do vzduchu, nad krajinu i nad oceán. Poletovaly ve větru, volaly, slibovaly.

Nařizovaly.

A mlha se podrobila. Hustý tmavý závoj se začal trhat a zprvu váhavě zamířil nad hladinu oceánu. Cáry mlhy, temné a hrozivé, se zvolna ztrácely.

Ženské hlasy se zvedly výš stejně jako další mohutný poryv větru útočící na zbytky mlhy.

Ela se dotkla Kamiliny paže. „Teď, teď, Kamilo. Jdi teď k němu!“

Kamila nepřestávala mluvit svým lichotivým hlasem. Přitom zavřela oči a ponořila se do světa stínů! Byl zde. Vysoký, vyzáblý muž, jehož bolest tížila jako samo peklo. Pohlédl na ni a smutně potřásl hlavou. Natáhla k němu ruku. Ela, věrně stojící i v tomto cizím světě sestře po boku, hrůzou ztuhla. Příšerný netvor špinavými, slepenými chlupy, který se tu náhle zjevil se žhnoucíma očima zadíval na Kamilu, jakoby odhadoval, kam zaútočit. Už se kolem ní plazily i slizké kroutící se šlahouny a syčely, jakoby byly živé. Ela je zadržela veškerou silou své energie, aby sestra získala čas a dokázala k sobě přivábit

Abramova ducha.

Kamila mu šeptala příběh muže, jenž miloval svoji ženu a děti. Muže, jež učinil odvážné rozhodnutí a odhodlal se jít proti tomu, co ostatní považovali za správné. Dovolil své rodině, aby se zúčastnila slavnosti, jež měla přinést lidem radost, vzájemné pochopení a blízkost. Vyprávěla mu o smíchu a veselí a hrdosti, kterou pociťoval, když se na ně díval. A o hrůze a zděšení, když došlo k té strašlivé nehodě. O svíčkách a suché slámě, o těžkých kládách, které spadly a zavalily tolik dalších lidí. O muži, jenž musel přihlížet, jak jeho

milovaní umírají. O vině a strachu, o hrůze, trvající již tolik let. O jeho potřebě najít viníka, i o tom, jak ho nalezl sám v sobě.

Julie s Adélou tiše zpívaly hlasy, připomínajícími ženu s dítětem, kteří k sobě volají toho, kterého tolik milovali. Kamilin čistý, něžný hlas se nesl nad nimi ve stříbrně zvonících tónech, jež měly Abrama přivést blíž. Žena a dítě čekaly. Milovali ho. Toužili po jeho přítomnosti. Stačilo, aby k nim přistoupil, aby si dokázal odpustit. Nikdo jiný ho nemohl zachránit, jen on sám.

Kamilina natažená ruka mu ukázala dozadu za něj. Těžké cáry šedivé mlhy se rozptýlily, a za nimi se objevily dvě postavy.

Žena a dítě, čekající v dálce.

Ozval se ostrý výkřik, jakoby zakřičel racek. Moře zaútočilo na útesy ve vysokých vlnách, které se lámaly do bílé pěny, vystřikující do výšky. Prudké blesky ozářily mraky a sjely přímo do středu ustupujících mlh. Jasné světlo rozptýlilo stíny a vrhlo Kamilu pryč ze světa stínu, zpátky do skutečnosti. Ztěžka dopadla na mokrou podlahu balkónu doprostřed kruhu svých sester. Lea k ní přiskočila a pevně ji chytila.

„Už jsi zpátky. Všechno je dobré. Dokázala jsi to, Kamilo. Přinesla jsi mu klid a mír,“ pravila svým vyrovnaným hlasem Sára.

„My jsme to dokázaly,“ opravila ji Kamila s chabým úsměvem.

Posadily se vedle sebe, příliš unavené, než aby se dokázaly pohnout. Déšť jim stékal po tvářích a máčel dlouhé vlasy. Sára se otočila a odhadovala vzdálenost, jež je dělila od dveří. „Damon nám za chvíli udělá čaj, ale pochybuju, že by nás dokázal všechny odnést dovnitř.“

Ela objala Adélu a s úlevou pravila: „Vždyť vůbec nemusíme dovnitř. Chci tu jen tak ležet a dívat se na oblohu. Je jasno, nikde žádná mlha!“

„Já bych chtěla vědět, jestli je Matt v pořádku a zda se mu podařilo zachránit Dannyho,“ slabě se ozvala Kamila. „Až sem přijde Damon, řekněte mu, prosím ať zavolá Jonase.“ A zavřela oči.

Matt se opatrně pohyboval dolů ze strmého břehu. Vyhýbal se ostrým kamenům, ale nakonec už nebylo kam se vyhnout a musel se pustit přímo přes ně.

„Já nejsem Kamila, já jsem Tommy,“ ozvalo se náhle slabě poblíž jeho pravého ucha.

Matt si uvědomil, že celou dobu šeptá její jméno, jakoby to byla modlitba. Pohlédl na oblohu, nastavil tvář větru a prvním kapkám vytouženého deště. Ucítil sílu a energii proudící vzduchem až k němu. „Děkuji ti, Kamilo, jsi úžasná,“ zašeptal znovu její jméno. Byla úžasná, úchvatná – vždycky to přece o ní věděl. Mlha z ničeho nic zřídla tak, že kousek od sebe spatřil ležícího chlapce. „Jsi zraněný?“ zeptal se ho úzkostlivě.

„Myslím, že ne. Ale já vůbec nevím, co se vlastně stalo! Probral jsem se před chviličkou a jak jsem se chtěl pohnout, začalo padat kamení. Tak jsem si

řekl, že radši zůstanu, kde jsem, aby to na někoho nespadlo a nepotlouklo ho to. Nevěděl jsem, kde ostatní jsou, tak jsem radši čekal, až přijde nějaká pomoc.“

Matt se plazil po břiše dál k řece. Hledal Dannyho. Úzkým korytem proletěl závan větru, prudce se zvedl a zamířil nad řeku.

Matt spatřil bratra pár metrů před sebou. Danny ležel tváří k zemi na skále těsně nad vodou a jeho tělo skoro úplně zakrývala suť a drobné kamení. Nehýbal se. Mattovi se prudce rozbušilo srdce. Přiměl se doplazit k Tommymu a prozkoumat nejdřív jeho stav. „Jsi v pořádku, to bude dobrý. Hlavně zůstaň ležet, než přijdeme s pomocí. Teď se jdu podívat na Dannyho,“ vysvětlil chlapci.

Zhluboka se pak nadechl a zavolal nahoru: „Donno! Přijel už Jonas?“

„Už je na cestě, i se záchrannou jednotkou!“ ozvalo se zpátky.

„Lezu teď k Dannymu, našel jsem ho. Všichni ostatní jsou naživu. Nejhůř to vypadá s Jacksonem. Myslím, že má otřes mozku. Celý ten sráz se může každou chvíli zřítit. Řekni všem, ať se pohybují co nejopatrněji. Musím vytáhnout Dannyho z místa, kam by mohl dopadnout další zával.“

Matt povzbudivě poklepal Tommymu na ruku a pokračoval v nesnesitelně pomalém sestupu po kamenech a skalách dolů. I nejmenší rozkutálený oblázek mohl způsobit, že na bratra se snese lavina balvanů. Po milimetrech se plížil dál, až se konečně ocitl vedle Dannyho.

Jeho tělo riskantně viselo přes okraj skály a před pádem dolů ho zadržovaly jen kameny, které na něj spadly. Paradoxně mu zachránily život, i když ho mohly zároveň zabít. Matt jemně ohledával bratrovo tělo. Nemohl objevit žádnou zlomeninu, ale Danny byl zle potlučený a na několika místech, hlavně na rukou, měl tržné rány. Obličej měl zarytý hluboko v zemi. Matt mu opatrně obrátil hlavu a snažil se mu z úst odstranit nečistotu.

Danny se okamžitě prudce rozkašlal, kolem se uvolnilo několik menších kamenů a s rachotem se odkutálelo do hloubky. Jeden z nich dopadl s hlasitým cáknutím do vody pod nimi. „Nehýbej se, Danny. Radši ani nekašlej, jestli to dokážeš,“ nabádal Matt bratra.

„Matte, řekni si, co budeš potřebovat,“ ozvalo se náhle seshora. Jonas byl konečně tady!

„Potřeboval bych pohnout s Dannym. Jenže když to udělám, všechno se shora začne řítit dolů. Musíš dostat pryč Péťu a pak Jacksona. Když s nimi budeš hýbat, Jonasi, buď opatrný, ať neuvolníš nějaké kamení. Kdybych teď Dannyho vytáhl, tak ti dva přijdou o život. Já tu bratra ochráním, jenom prosím tě dělej rychle.“

Matt věděl, že se Jonas ani nepokusí s ním dohadovat. Šerif moc dobře věděl, že na světě neexistuje síla, jež by Matta přiměla opustit mladšího bratra, jehož tělo visí přes okraj srázu přímo nad prudkým hučícím proudem řeky a nad ním hrozí lavina ostrých kamenů, která každou chvíli může sjet dolů a zavalit ho.

Sestrám Drakeovým se podařilo kouzly zahnat mlhu, ale přesto zbývalo ještě množství nebezpečné práce, která se musela udělat.

„Nezapomeňte na mě,“ zavolal zoufale Tommy.

„Neboj se, dostaneme tě odtud,“ slíbil Jonas pevně.

„Tebe taky, neboj se, budeš v pořádku, Danníku,“ utěšoval Matt bratra a odstranil mu další dávku špíny z odřeného obličeje.

„Běž odtud, Matte,“ jen stěží ze sebe vypravil Danny. „Stačí dýchnout a kameny začnou padat. Jestli budou chlapi nahoře něco dělat, tak nás ty balvany oba rozmačkají.“

„Tak hele, brácho, Jonas je tady, takže neházej flintu do žita,“ snažil se ho povzbudit. „Jsi zraněný?“

„Nevypadám tak snad?“ chabě se pokusil Danny o žert.

Vtom se nad nimi ozval ohlušující rachot. „Jdeme na to!“ zvolal shora Jonas. Matt se přesunul, aby tělem chránil Dannyho hlavu. Rukama si přikryl svou vlastní a celý se schoulil, aby mu padající kamení mohlo co nejméně ublížit. Kameny se s hřmotem kutálely kolem nich a padaly do řeky pod nimi. Jeden ho uhodil do lýtka, odskočil stranou a přitom uvolnil další, než společně skončily také ve vodě.

„Zatraceně, buďte opatrní!“ zaslechl Matt Jonase zlobit se na záchranný tým. „Jestli je nedokážete vynést, aniž byste přitom způsobili sesuvy půdy, tak odsud radši vypadněte. Táhněte k čertu a pošlete sem místo vás někoho, kdo to dokáže. Matte, jsi tam dole v pořádku?“

„Jo, v pohodě. Hlavně opatrně!“ odpověděl mu Matt.

„Ty snad vážíš víc než všechny ty šutry,“ postěžoval si Danny.

„Však si to taky zasloužíš. Za to, jak jsi mě strašně vylekal. Máš něco zlomeného?“

„Neee. Já jsem Granite, my jsme tvrdí chlápci.“

Matt bratra potřepal po hlavě drsným, láskyplným pohybem.

Podíval se nahoru a vysvětlil mu: „Už vytáhli Jacksona a ostatní kluky. Teď půjdou vytáhnout nás. Až s tebou pohneme, Danny, tak se celá stěna začne sunout dolů. Nebude čas na to, abychom s tebou zacházeli moc něžně, tak se nelekni. Ale neboj se, nedovolím, aby se ti něco stalo.“

„Hlavně když mě odsud dostanete.“

Nebylo to nic jednoduchého. Záchranáři se k Dannymu museli sunout po milimetrech a pořádně se rozmyslet, jak ho vytáhnout zpod hromady kamení.

Věděli, že každý sebemenší pohyb může spustit novou lavinu kamení. Matt zůstal u bratra a snažil se ho zabavit vtípky a žerty.

Muži ze záchranné jednotky zatím s nesmírnou opatrností postupně z Dannyho odstraňovali jeden kámen za druhým. Před těžkým zraněním nebo dokonce smrtí jej zachránila zřejmě vrstva měkkého bláta a nečistoty, jež ho celého seshora pokrývala. Také tělo měl vtlačené do měkkého podkladu. Pokud ho chtěli bezpečně vyprostit, museli postupovat s nejvyšší opatrností,

aby nenarušili zrádnou rovnováhu balvanů, zaklesnutých výš na strmém srázu. Jediná chyba – a další sesuv půdy se jim všem mohl stát osudným.

„Tak co, připravený, Danníku?“ otázal se Matt, který bratra stále přidržoval rukama na místě.

„To víš, že jo,“ odpověděl Danny. V očích měl strach, ale šibalsky na svého staršího bratra mrknul a zmohl se dokonce na slabý úsměv.

Matt už na nic nečekal. Cestu měl volnou. Muži už odstranili většinu kamení a suti, které se na ně mohly každou chvíli zřítit, a tak teď mohl Dannyho rychle odvléct stranou, kde by byli alespoň částečně mimo nebezpečí. Napjal všechny své síly a táhl bratra ven zpod nánosu. Pracoval rychle, ale tak, aby Dannymu neublížil a nezpůsobil další bolest. První uvolněné kameny okamžitě začaly padat do zpěněné řeky a za nimi se spustila celá lavina kamení. Balvany, které už nic nepřidržovalo na místě, se začaly kutálet po srázu dolů a vzaly s sebou celý zbytek břehu.

Matt znovu nalehl na Dannyho a přikryl ho svým tělem. Ohlušující rachot konečně ustal, ale Matt ještě čekal, než se usadí prach a špína.

Danny se pokusil vstát, ale Matt ho přidržel na místě. „Jsem tu kvůli tobě, abychom si pěkně pohráli s bábovičkami na písku, tak teď zase ty kvůli mně laskavě počkej, až se objeví zdravotníci, nech se naložit na nosítka a odvézt do špitálu, aby se zjistilo, jak na tom jsi.“

„Mně je dobře,“ bránil se Danny, když ho záchranáři o pár minut později skutečně přikurtovávali k nosítkům. „Připadám si jako blbec!“

„To je naprosto v pořádku, Danny. Ty totiž blbec taky jsi,“ usmál se na něj Matt, který zaujal pozici vedle jeho hlavy a pomáhal zdravotníkům vynést nosítka do strmého srázu. Museli být i nyní co nejopatrnější, aby se opět půda nedala do pohybu.

Naštěstí se jim však podařilo dostat nahoru bez obtíží.

Danny protestoval ještě víc, když ho nakládali do sanitky, ale nikdo jeho námitkám nevěnoval pozornost. Matt s rozhodl jet s ním a po celou cestu držel bratra za rameno. Opustil ho až poté, co doktoři po zevrubné prohlídce na Dannym neshledali žádná horší zranění než jen pár ošklivých modřin, a prohlásili, že jinak je naprosto v pořádku. Teprve pak se Matt šel podívat za oběma dalšími chlapci a za Jacksonem.

Když se konečně vrátil do domu nad útesy, byl už pořádně unavený a v hlavě neměl myšlenky na nic jiného, než konečně zase vzít Kamilu do náruče.

Sestry Drakeovy seděly v obývacím pokoji bledé a unavené, ale všechny ho přivítaly zářivým úsměvem. Matt běžel rovnou ke Kamile a prudce ji objal. Toužil po jediném: odvést ji k sobě domů, kde má být od nynějška i její domov. Působila naprosto vyčerpaně, a bylo jasné, že potřebuje něco teplého k snědku a dva nebo tři dny důkladného spánku. Hned vyskočila, pověsila se mu na krk, nastavila tvář k polibkům a pak se šťastně zavrtala do jeho objetí.

„Slyšela jsem o té hrozné nehodě u řeky,“ zeptala se opatrně.

„Všichni jsou nakonec v pořádku. Trochu potlučení, to je pravda, ale jinak zdraví. Zastavil se tu Jonas?“

Zavrtěla hlavou. „Volala nám Inez, chtěla zjistit, jestli nám nic není. Bylo jí jasné, že jsme musely rozehnat mlhu a že potom budeme naprosto vyčerpané. To ona nám vyprávěla, co se tam stalo. Jackson je v nemocnici, ale ti dva kluci po prohlídce mohli jít zase domů. Říkala taky, že i Jacksonovi bude brzy dobře.“

Úsměv se vracel na její tvář pomalu, ale působil vesele. „Řekla bych, že z něj bude příšerný pacient.“

„No, kdoví proč si myslím, že v tomhle máš pravdu! Dannyho také důkladně prohlédli a pak pustili domů. Má sice modřiny po celém těle od hlavy až po paty, ale jinak na sobě nemá ani jedno vážnější zranění! To je zázrak!“ V Mattově hlase znělo nadšení. „Doufá, že Inez mu příští rok ve vánoční hře svěří nějakou větší roli – prý kvůli jeho, cituji, mimořádnému hrdinství. No, ono to všechno opravdu bylo pěkně nebezpečné! Díky za to, co jsi dokázala!“

„Co jsme dokázaly všechny! Bez sester by se mi to nikdy nemohlo podařit. A jsem moc ráda, že tvůj bratr je v pořádku. Bez něho v tradiční roli pastýře by naše vánoční hra vůbec nestála za nic! A když už takhle mluvíme o tom představení..“ odmlčela se a ostatní sestry se daly do smíchu.

Matt se podezíravě rozhlédl po děvčatech. Začínal Drakeovy sestry dobře znát, a už tušil, že jejich pobavený smích značí pro něj spoustu problémů. Tím si mohl být jistý.

„No, prostě.. Inez nám sem poslala kostým mudrce z Východu. Pro třetího krále, víš?“ vyprávěla Kamila zvesela.

„Ptala se, zda bys náhodou nechtěl přijmout na poslední chvíli tuhle roli, a protože chudinka Inez byla tak vystresovaná ze všech těch záležitostí, tak jsme jí samozřejmě nemohly odmítnout. Řekly jsme jí, že jí budeš určitě chtít pomoci…“

Matt se rozhořčeně napřímil: „To bych se radši smažil v oleji!“

„Herectví je přece u vás v rodinné tradici,“ připomněla mu sladce Kamila. Matt zvedl ruku: „Počkej! Nekoukej na mě takhle těma očima, když vím,

jak jsi slabá a vyčerpaná a zničená. To je naprosto nefér taktika!“

„Já vím, Matte,“ odpověděla pokorně. „Snažím se nekoukat, jenže když ta Inez je taková naše dobrá kamarádka, a já bych nechtěla, aby z toho byla smutná, víš? Je moc důležité pro celé město, aby se představení mohlo konat. Po všech těch prožitých hrůzách potřebujeme získat zase trochu sebedůvěry a taky se trochu pobavit.“

„A já se podle tebe mám té hry zúčastnit pro větší slávu našeho města?“ zvedl skepticky obočí.

„Nemusíš přece dělat nic jiného než se projít po městě. Žádné učení veršů, nic hrozného. To ti přece nemůže nijak vadit, no že ne?“

„Když říkám, že bych se radši smažil v oleji, tak ti připadá, že by mi to nevadilo?“

Kamila mu položila tvář na hruď a přitiskla rty k jeho kůži.

Chtěl něco zavrčet, ale kdesi dole, hluboko v krku, se vrčení proměnilo ve slastný sten. Naoko přísně však pravil: „No, už vidím, jak bude dál vypadat můj život. Tak dobře, půjdu tam. Ale jenom pro tentokrát! Už nikdy se nedám takhle přemluvit!“

„Děkuju“ zašeptala Kamila a znova ho políbila. „A teď chci jenom jít domů a usnout ve tvé náruči,“ dodala, jako kdyby kolem nebyly všechny sestry, které to mohly slyšet. „Pojďme domů, Matthewe.“

Matt ji něžně políbil na rty i na krk a pak si přitiskl ke rtům i prsty její ruky. Naplňovala jej čirá radost. Řekla přece „pojďme domů!“ Vyzdvihl ji do vzduchu lehce jako pírko a zatočil se s ní po pokoji. „Dám na ni dobrý pozor,“ slíbil přihlížející rodině.

Sára vážně přikývla. „Máme v tebe naprostou důvěru, Matte.“

Kapitola 13

Skutky dokonány

Má pomsta je i odpuštění

Těm dvěma, co už navždy se milují

„Přijdeme pozdě, Matthewe,“ zamračila se Kamila a vyhnula se Mattově natažené ruce. „Slíbili jsme vánočnímu výboru, že tam budeme včas. Nebyl jsi na žádné zkoušce a všichni teď mají starosti, jak to zvládneš. Abys jim tu hru nepokazil!“

„No, to jsem přece nebyl já, kdo souhlasil, že si na sebe vezmu tenhle pitomý kostým, co Inez vyrobila. To tys jí to slíbila. Copak je moje vina, že přišli kvůli nějakým skandálním aférám o své herecké hvězdy?“ zlobil se naoko a přitom ji honil po celém domě.

Kamila se smíchem skočila za stůl a postavila mu do cesty jednu ze židlí.

„No jo, vy lidi od divadla! Vy musíte holt mít pořád nějaké skandály!“

Odsunul židli stranou a pronásledoval Kamilu až do rohu pokoje. „Já si rozhodně přeju mít pěkný skandál! Jen mě nechej na sebe sáhnout!“

„To by nešlo, kdepak! Inez se už nervózně dívá na hodiny a poklepává u toho nohou. Netoužím po tom, aby nám pak uštědřila přednášku na téma, jak je výhodné chodit vždy a všude včas. Hoď na sebe ten kostým!“

„Já už kostým mám! Copak by se nějaký král vydal na cestu za hvězdou betlémskou z jedné země do druhé oblečený v saténovém županu, celém pošitém blýskavými klikyháky? A moc pochybuju, že by se posadil na velblouda, kdyby pod tím županem neměl vůbec nic!“

Kamila se držela za břicho a tak se smála, že se málem nestačila protáhnout úzkou mezerou kolem kuchyňské linky.

„Mám obavy, že by Inez mohla mít námitky proti tomu, že budeš běhat po městě pod královským pláštěm nahatý. Pokud jde o mě, tak to je, samozřejmě, něco úplně jiného! Mě ta představa docela přitahuje!“ smála se a couvala přes halu a držela ruku dlaní nahoru.

„Vážně, Matthewe, bude tě napomínat před celým městem, jestli přijdeš pozdě.“

Postupně se blížila ke vchodu do ložnice. Mattovi ve stříbřitých očích zajiskřilo očekáváním. „Pokud ti připadá, že je to víc ponižující než nosit tenhle zatracený župan, který mi je, mimochodem, nejmíň o dvě čísla menší,

tak se velice mýlíš! Bruce se určitě zapletl se Sylvií jenom proto, aby se toho děsného oblečení zbavil!“

Kamila si musela přitisknout ruku na pusu, aby se nezačala chichotat jako malá školačka. „Já bych řekla, že na tobě vypadá báječně!“ Pravdu měl však Matt: plášť na něm působil příšerně směšně. Jeho mohutné svaly napínaly látku tak, že mu na širokých ramenou a na zádech málem praskla. Místo aby splýval důstojně až na zem, končil někde v půli lýtek a vepředu se otevíral, takže bylo vidět.. Kamila se zase musela rozesmát.

„Hmmm, vlastně to otevírá zajímavé možnosti!“

Matt natáhl ruce a znovu se vrhl po ní, přičemž využil svůj starý trik z fotbalu. Kamila vykvikla a obrátila se k útěku, ale to už po ní sáhl, chytil ji a odnesl ji v náruči přes celý pokoj, kde ji zcela bez obřadu hodil dolů na postel. Královský plášť letěl okamžitě k zemi. „Já jsem král, a žádám svá práva!“ zvolal jako na divadle.

Kamila mu tlačila rukou do hrudníku, aby ho odsunula.

„Nemáš žádná práva! Inez si tě najala, a od tebe se čeká, že tam budeš včas.

Copak chceš, aby na tebe čekalo celé město?“ tázala se vesele.

„To by mi vůbec nevadilo, ani v nejmenším!“ pravil hrdinsky.

Popadl ji za nohy a přidržel ji na posteli, aby se nemohla odkutálet stranou.

„Já myslím, že všichni můžou klidně počkat. Mám totiž nutkavou potřebu vidět tvoje prsa! Proč si vlastně nerozepneš halenku?“

„Protože nemá žádné knoflíky, ó, mocný králi!“

„Koho to zajímá? To je přece fuk!“ zabručel. „Hlavně ať už je pryč!“

„Tak se mi zdá, že ten královský plášť ti nějak vlezl na mozek!“ zasmála se, ale už neprotestovala. Zaplavila ji vlna vzrušení jako horká vlna, sbírající se v nejhlubších záhybech jejího těla. Poslušně přetáhla blůzku přes hlavu a odhalila tak plná ňadra, vykukující z jemných košíčků bílé podprsenky. „Tak o tohle ti jde?“ vydechla a rukama si přejela po těle, aby přitáhla jeho pozornost k naběhlým hrotům ňader.

Matt zatáhl za zip od svých džínsů. „Jo, přesně tak. Přesně o tohle!“

Hlas mu zněl drsně. Všechna předchozí radostná hravost šla stranou a začal z ní strhávat šaty. Nechal jí jenom malá sexy tanga. „Vždycky, když vidím tuhle věcičku, mám chuť ji sundat pomocí zubů,“ vydechl, a hned se do toho pustil.

Kamile se líbilo cítit na sobě jeho ruce, silné, ale přesto jemné, a tak příjemné! Byly tak velké, že jí skoro přikryly zadeček, když ji jimi chytil za boky. Zuby mu přitom sklouzly po kůži.

Zaplavilo ji horko stejně rychle, jako jí ve zvlhlém těle znovu ožila naléhavá žádost. Myšlenky na vánoční představení vyklidily prostor v její hlavě a jejich místo zaujaly mnohem erotičtější představy. Jeho ústa byla všude, jeho jazyk ji dráždil a hladil, zuby táhly pryč jedinou překážku mezi ním a vytouženým cílem.

Když látka konečně povolila a chladný vzduch se na okamžik smísil s jejím žárem, jazykem vnikl hluboko dovnitř. Kamila zaúpěla, jak se jí v divokém poryvu z plic vydral rozpálený vzduch. Slastí málem vyskočilo do vzduchu. Na posteli ji udržely pouze jeho ruce, které ji přidržovaly rozevřenou pro jeho laskání.

Okamžitě se přesvědčil, že není jen připravená, ale že po něm přímo hladově touží. Se smíchem se na ni položil, lehce ji nadzvedl za boky a přitáhl si ji blíž k hlubokému průniku, jímž se jejich těla opět spojila.

„Připadá mi, že ten královský plášť funguje docela dobře,“ dokázala ze sebe Kamila vypravit mezi slastnými steny.

„Možná si ho teda nechám, když má tak pozoruhodné účinky,“ odpověděl škádlivě.

Začal se pohybovat v pomalém rytmu, jež představoval nádherný útok na všechny její smysly. Pronikal hlouběji k zoufalé potřebě jejího těla, k potřebě cítit, jak ho přijímá a vítá. Cítit žár a plameny vášně, oheň spalující kůži.

„Strašně rád se na tebe dívám, když se milujeme,“ vydechl náruživě. Spaloval ho pohled, jak se mu bezvýhradně oddává, jak mu propadla.

Kamilu vzrušoval způsob, jakým se na ni přitom díval. V každém rysu tváře měl vepsánu touhu, hluboko v očích se mu zračila nenasytná žádost. V jeho těle se skrývala tuhá ocel a něžný žár, jež ji rozehříval, spaloval a stravoval jako oheň.

„Miluju se s tebou milovat,“ zašeptala horce a ovinula mu ruce kolem krku, aby ho měla ještě blíž.

„To je moc dobře, Kamilko,“ pravil přerývaně. Jemně ji přitom hryzal do brady a do plného spodního rtu. „A víš proč? Protože tohle budeme dělat pořád!“

Kamila se oddala nádheře pocitů, jež jí poskytovalo jeho tělo, vnikající tak hluboko do jejího. Slast byla stále naléhavější, až mu zoufale zaryla prsty do ramen a přidržela si ho u sebe, zatímco oba najednou vyvrcholili v dokonalém souznění.

Zůstal ležet na ní, lapal po dechu a čekal, až se mu zklidní tep.

„Ty se směješ,“ všimla si náhle. „Vždyť jsem to říkala! Celá vaše rodina se mi neustále směje!“

„Já si ale nemůžu pomoct, Kamilo. A směju se pořád. Připadám si jako jeden z těch bodrých lidiček, co pořád všude pobíhají se širokým úsměvem na tváři. Usmívám se pořád, když jsem s tebou, a vypadám tak jako idiot.“

Kamila se v odpověď také pomalu usmála. Něžně si otírala tvář o jeho prsa, pohladila ho a pravila: „Teprve teď začínám chápat, jak moc pro tebe znamenám, Matthewe.“

Něžně ji políbil a vzal její obličej do dlaní. „Zbožnuju tě. Proč bych se jinak před celým městem promenádoval v tom příšerném plášti?“

Kamila se zatvářila spokojeně „A představ si, na co přitom asi budu myslet, když budeš tak královsky a sexy kráčet ulicemi!“ přiznala.

„Já ti povím, na co budeš myslet, Kamilko,“ spustil okamžitě, ale nadechl se, aby získal čas. „Rozhodně by sis přitom měla myslet „tady jde ten muž, co se za něj chci vdát“!“ dokončil a zasypal ji polibky po celém obličeji. „Vezmi si mě, Kamilo. Buď se mnou až do smrti.“

Vzhlédla vzhůru do milované tváře. Prsty jí zaběhly do jeho vlasů a něžně ho vískaly. „Jenže já nelezu po horách ani se neplavím po všech mořích, Matthewe. Nejradši si sedím někde v koutku a čtu si knížky. Nejsem žádná hrdinka. Musíš si být nejdřív jistý, že jsem opravdu ta, jakou chceš.“

„Chci tě víc než cokoliv jiného na světě, Kamilo. Když budu mít tebe, budu mít všechno.“

„No, tak se mi zdá, že ten královský plášť nám nakonec přinese štěstí,“ zažertovala, a začala ho líbat na krk, na prsa, na bradu. Pak nalezla jeho ústa a v polibcích mu slíbila žár a oheň.

Jeho reakce byla přesně taková, jakou čekala. Vzal ji do náruče a jeho tělo se znovu probudilo k rozkoši. Ztvrdnul a pronikl hluboko do ní. Miloval se s ní pomalu a uvolněně, jako by před sebou měli všechen čas na světě a právě na ně nečekalo celé městečko. Miloval se s ní tak důkladně, že si připadala jako nejdůležitější žena pod sluncem. A také ta nejšťastnější..

Leželi pak v posteli v jednom velkém propletenci rukou a nohou a vyčerpaně dýchali. Obrátila hlavu, aby na něj lépe viděla, přimhouřila oči a lišácky pravila: „Myslím, že bys měl tu róbu nosit co nejčastěji, Matthewe.“

Znechuceně si odfrknul a letmo pohlédl na hodinky. „Kamilo! Už je pozdě!“

„Já jsem ti to přece říkala, že je pozdě,“ líně protáhla Kamila.

„Ale ne! Ne že je pozdě, ale že přijdeme pozdě! Zdržíme celý slavnostní průvod!“ náhle se probral Matt. Spěšně se zvedl z jejího těla a začal se rozhlížet kolem sebe po nějakém oblečení.

Kamila se mu smála po celou dobu, co jeli autem k parku, kde se měli setkat účastníci představení. Matt vyskočil z auta, popadl Kamilu za ruku a hnal se s ní přímo přes trávník k ozdobnému pavilónu, kde už všichni čekali jen na ně.

„Kde jste byli?“ vyhrkla na ně Inez a divoce šermovala rukama směrem k davům lidí, lemujícím trasu průvodu. „Všichni tu na vás čekáme!“

„A vůbec jste nezvedali mobily!“ dodal Danny důležitě. S rukama v bok vrtěl hlavou a nesouhlasně zamlaskal jako nějaká stará slepice. „A navíc na sobě ani nemáš ten báječný kostým, co ti Inez připravila. Co jste proboha doteď dělali?“ vyzvídal a s povytaženým obočím se zadíval na Kamilu a prohrábl jí rozcuchané vlasy.

„Tak co, jak se cítíš, Danny?“ snažila se odvést pozornost, a povedlo se jí

to.

„Mně je dobře, ale nesmíš to říct Trudy, nadělá se mnou jako s malým dítětem. Řeknu ti, že je horší než mamka!“

Vtom k nim rozčileně přidusala Inez. „Proč jste přišli pozdě?“ nepřestávala naléhat se svými dotazy.

„To kvůli Kamile,“ nedal se Matt. Kolem se hned shromáždil hlouček zvědavých herců, toužících zblízka pozorovat přestřelku, až ho Inez začne peskovat. Matt však jen zdvořile naslouchal jejím výčitkám a přitom si s Kamilou vyměňoval něžné úsměvy.

„Já bych mu věřil,“ ozval se Jonas. „Všichni víme, jaké sestry Drakeovy jsou. Už jenom samotné Barbíně trvá nejmíň tři hodiny, než se někam vypraví. A když jsou všechny pohromadě, tak to může klidně trvat i celé dny!“

Kamila se podívala na oba bývalé rangery a vzala Helenu za ruku.

„Pročpak se vlastně taky letos nezúčastníš té parády, Jonasi?“ otázala se ho sladce. „Inez, neslíbil ti to náhodou už loni? Přísahala bych, že mi Sára říkala, že Jonas jen – jen hoří touhou, aby si mohl zahrát nějakou větší roli!“

„No ano, moc rád vyniká!“ přisadila si Helena a usmála se na Inez. „Když mu nenabídnete hlavní roli, tak se urazí a odmítá spolupracovat. Znáte přece Jonase, on prostě musí být vždycky a všude za hvězdu!“

Inez se obrátila jako na obrtlíku a vybafla na šerifa: „Ano, to je pravda!

Pročpak jste se letos nepřihlásil?“

„Já jsem se taky nepřihlásil,“ upozornil Matt.

„Na tyhle dohady teď nemáme čas,“ odbyl všechny Jonas a významně se zadíval na Kamilu. „Dal jsem zastavit dopravu všude možně, takže šup, Inez, veďte ten průvod do ulic, nebo to celé zkazíte.“

Inez začala kolem sebe štěkat příkazy jako velící důstojník.

Helena šťouchla do Jonase: „Netvař se tak nafoukaně. Pro příští rok tě přihlásím na roli osla. Inez pro tebe určitě vymyslí nějaký velice slušivý kostým!“

Šerif se naklonil schválně až k ní, že se jí téměř dotýkal tělem.

„To je báječný nápad, Panenko. Pokud ovšem na mne pojedeš ty!“ zašeptal jí do ucha a hned od ní odstoupil.

Náhle se do něj opřel poryv větru, sebral mu klobouk a odnášel ho směrem k řece. Otočil se po něm, na tváři široký úšklebek.

„Ty ale nějak ztrácíš nervy, Heleno. Tak pěkné Vánoce!“

Matt chtěl obejmou Kamilu, ale ta ho rozhodně odtáhla stranou a nasoukala do saténového kostýmu. Statečně se snažil předstírat, že nevidí, jak si ostatní herci při pohledu na něj přikrývají ústa rukama, aby nebylo vidět, že se mu smějí, ani že se Inez s Donnou tváří pohoršeně.

Ulice už lemovaly řady obyvatel městečka od nejstarších po ty nejmladší.

Objevila se mezi nimi i Sylvia, stále s červenou vyrážkou na levé tváři.

Slavnostní průvod se konečně dal do pohybu. Matt tak byl nucen přečkat trudnou pouť, při níž ho všichni mohli spatřit v Inezině bizarní kreaci. Dva

ostatní mudrcové východu kráčeli před ním. Připadalo mu, že možná také působí trochu úsměvně, ale když trochu přivřel oko, klidně by mohl říct, že vlastně působí královsky. A tak proklínal skutečnost, že jeho kostým vypadá spíš jako dámský župan než královský plášť.

Mattovi se zdálo, že to potrvá celou věčnost, než průvod, v němž všichni zpívali trochu falešně, projde přes město a dorazí na náměstí. Ještě ke všemu zjistil, že se mu na tváři usadil přihlouplý úsměv a že se ho nedokáže nijak zbavit. Prostě tam pořád byl, a Matt tak vypadal, že se mu snad doopravdy líbí kráčet městem v dámském županu. Byl si jistý, že Kamila a její sestry si už zajistily pěkné místo blízko jesliček, aby na něj dobře viděly. Zapátral po nich zrakem v davu a oddechl si, když ji konečně našel.

„V té saténové róbě vypadáš fakt náramně, brácho,“ povzbudil ho Danny a pro větší účinek svých slov ho několikrát pošťouchl zahnutým koncem své pastýřské hole.

„Sklapni, Danny, nebo ti nakopu zadek,“ zasyčel na něj Matt koutkem úst. Vlekl se jako člověk těžce zkoušený osudem a hleděl přitom pouze kupředu. Na bílém saténovém polštářku před sebou nesl svůj královský dar pro Ježíška – voňavé kadidlo.

Byl by se hádal, že bibličtí tři králové docela určitě neměli žádné bílé saténové polštářky, na nichž by nesli podivně zapáchající věc, ale vůbec nikdo nehodlal poslouchat jeho stížnosti, jimiž si ještě ke všemu vysloužil Inezin káravý pohled. A tak jen odevzdaně zíral před sebe, snažil se nedívat na nadšeně mávající obyvatele a stoicky kráčel dál stále s tím přihlouplým úsměvem na tváři.

Danny na něj hvízdnul. „V tom plášti je ti moc pěkně vidět zadek, Matte,“ zašeptal a přitom znovu poklepal svou holí na zmíněnou část bratrovy anatomie. „Jejky, promiň, nějak mi to ujelo. Prostě jsem si nemohl pomoct, víš?“ zlobil ho dál.

„Doufám, že máš zaplacenou životní pojistku,“ zavrčel na něj Matt co nejvýhružnějším tónem. Pak udělal tu chybu, že se zadíval do dálky, aby odhadl, jakou vzdálenost ještě musí k náměstí urazit. Teď už přesně věděl, jak dlouho ještě bude muset strpět své ponížení.

Kamila stále mezi sestrami a všechny měly na tváři široký úsměv. Matt se aspoň na chvíli pokusil rozptýlit představou, co by se stalo, kdyby mrštil kadidlem o zem, hodil si Kamilu přes rameno jako neandrtálec a utekl s ní do doupěte. Stejně si to o něm určitě všechny myslí. Bude si muset nechat ten plášť, třeba by se mohl někdy hodit.

Danny ho znovu poklepal svou holí. „Tak jenom pěkně šlapej, drahoušku!“ pokoušel ho dál.

Mattův zuřivý pohled spočinul na starém Marsovi, postávajícím kousek stranou. Podezíravým zrakem sledoval slavnostní průvod a jeho výraz se pohyboval někde mezi odporem a znechucením. Očividně sdílel Mattův názor

na pitomé kostýmy. Dědek zachytil Mattův pohled, pochopil jeho pocity a přistoupil blíž ke svému spolutrpiteli. Chvíli pochodoval vedle

Matta a pak se ozval:

„K tomu vás donutili, že?“

„Přesně tak, zatraceně! V tomhle vystrojení bych se nechtěl dát chytit,“ odpověděl Matt, který právě začínal doopravdy zuřit.

Mars přikývl, jako že rozumí Mattovu naprostému zoufalství.

Odstoupil od něj o kus a spokojeně si založil ruce. Zezadu se ozvala Dannyho obvyklá mantra: „Neříkej to. Neříkej to. Neříkej to.“ Nervózně se ohlížel po starci, který se k němu začal podezřele blížit.

„Tak – pěkné Vánoce!“ zahlaholil Matt s povzbudivým úsměvem. „Veselé Vánoce, pane Marsi!“ popřál starci pro jistotu ještě jednou.

Na tváři Starýho Marse se rozhostil zlověstný výraz. Huňaté obočí se stáhlo do jediné tlusté temné linky. Vydal krátký zvuk znechucení a upřímně si odplivl. A pak stařec vykonal svůj každoroční tradiční čin a nakopl Dannyho do holeně. Pak se odšoural pryč, mumlaje si pod vousy cosi o rajčatech. Danny zavyl, chytil se za poraněnou nohu a po té druhé poskakoval.

Jeho dlouhá pastýřská hůl přitom opisovala nebezpečné oblouky, až byli účastníci průvodu nuceni zrušit své vyrovnané řady a museli se spasit útěkem do bezpečí. Matt však důstojně kráčel dál, aby Inez mohla sledovat na jeho tváři výraz pohoršení nad tím, jak byla celá slavnost znevážena.

U jesliček už na něj čekala Kamila s pravidelným přídělem uvítacích polibků. Zato Dannyho očekávala Inezina tradiční vánoční přednáška o dobrých mravech a slušném chování.

„Když se to tak vezme, Kamilko,“ pravil Matt, „tak ti povím, že letos se slavnost náramně vydařila.“

Epilog

„Tak co, splnilo se ti tvé přání?“ otázala se Sára. Matt vzal vánoční těžítko z její ruky a několikrát s ním otočil. Přes pokoje se podíval na Kamilu. Jeho Kamilu!

V krbu tančily plameny a sestry Drakeovy zdobily vánoční stromeček, který si koupily v květináči. Druhý den jej zasadí na pozemku mezi předchozí, které tak představovaly milníky uplývajících let.

Dům voněl jehličím, skořicí a kořením. Brusinkové svíčky krášlily krbovou římsu a z kuchyně se linula vůně čerstvě upečeného cukroví. Ve dveřích od kuchyně se objevil Jonas. Na prstech a na tváři měl zbytky ledové polevy a přes oblečení měl uvázanou zástěru.

„Mě se nezeptá nikdo, jestli si mi splnilo přání,“ stěžoval si dotčeně.

„Ty jsi jako dítě, Jonasi,“ zavrtěla hlavou Julie a málem vyprskla smíchy. Popadla ho za šle od zástěry a táhla ho dozadu, až málem zakopl. „Vždyť jsi nás donutil, abychom upekly cukroví obvyklým staromódním způsobem. Bez kouzel a vlastnoručně! A jenom proto, že jsi tvrdil, že na pečení cukroví nic není!“

Jonas se jí konečně vysmekl a unikl před ní do obývacího pokoje.

„Vy! Pořád jenom vy!“ protestoval. „Cukroví přece vždycky pečou ženské! Tak to má být. Sedí doma, všechno mají nazdobené, a když muži přijdou domů, nabízí jim cukroví a drinky!“ pravil, aby je pozlobil.

Matt zaúpěl a radši si přikryl obličej, ale dál se přes prsty díval na scénu. Už cítil, jak se vzduch plní ženskou energií, až mu z toho vstávaly vlasy. Závěsy se samy zatáhly, svíčky začaly hořet a v krbu se roztančily veselé plamínky. Pokojem začaly sršet drobné jiskřičky. Jonas hleděl na sestry v očekávání pomsty.

Přišla k němu zezadu. Malé akvárium se vzneslo do vzduchu, přímo nad Jonasovou hlavou se naklonilo a vylilo na něj svůj obsah. Voda stékala šerifovi po hlavě, na ramena a dál až do bot.

Ztuhl, ale ani se neotočil a dokonce se ani nepokusil vodu otřít.

„Chtěl bych pouze připomenout, že je dneska Štědrý den!“ pravil důstojně.

„A vy jste se právě všechny vrátily z kostela, takže byste měly mít v sobě aspoň trochu dobré vůle!“

Julie se posadila k otevřenému piánu a na skvěle naladěném nástroji zahrála pár slavnostních tónů. „Vždyť také ano, Jonasi. Úplně přetékáme láskou k bližním a dobrou vůlí, což je jediný důvod, proč ještě neplaveš v moři mezi žraloky. Nemám zahrát něco veselého?“

„Jo, prosím, Julie, zahraj!“ žadonila Helena a tvářila se přitom zlomyslně.

„Zrovna teď jsem ale příšerně veselá!“

„To ti věřím,“ přikývl suše Jonas a vzal si od Ley ručník, který mu přinesla, aby si osušil tvář a vlasy.

Helena mu z dálky poslala vzdušný polibek.

„Matt mi ale neodpověděl na otázku,“ připomněla Sára.

„Koule přece funguje jenom na členy rodiny,“ namítla Adéla.

Juliina hudba zazněla silněji a naplnila celý dům radostí a pohodou. Matt naslouchal veselému ženskému smíchu, který se ozýval z každého kouta, a jeho srdce přetékalo štěstím. Díval se, jak Kamila přistoupila ke stromečku s další ozdobou. Pohybovala se půvabně a lehce. Jeho Kamila! Když vycítila jeho pohled, obrátila se a vyslala k němu zářivý, hřejivý úsměv.

„To máš pravdu, Adélo,“ přikývla Sára. „Funguje jenom v rodině. Tak co, Matte? Splnila ti koule přání?“

Musel si nejdřív odkašlat. „Ano,“ vypravil pak ze sebe drsně. Juliiny prsty na klávesách piána se na okamžik zastavily.

Obrátila se a zvědavě se na něj zadívala. Lea vzala za ruku Helenu, Adéla objala Elu, a všechny Drakeovy sestry zpytavě zíraly na Matta. Kamiliny sestry, čarodějky z Mořského ráje.

Pomyslel si, že se k nim vlastně docela hodí.

„A co sis tedy vlastně přál, Matte?“ zeptala se znovu Sára. Posadila se Damonovi na klín a láskyplně ho objala kolem krku.

„Přál jsem si samozřejmě Kamilu,“ přiznal upřímně.

Kamila se rozběhla z opačné strany pokoje k němu a začala ho líbat. „A já jsem si zase přála tebe!“ zašeptala tak, aby to mohli slyšet všichni.

„Takže ta malá krabička na šperky ve tvé kapse něco znamená?“ povytáhla obočí Ela.

„To znamená, že Kamila řekla ano!“ sdělil vítězně Matt. Měl pocit, že šťastný úsměv se už stal neoddělitelnou součástí jeho tváře.

Jonas, který se ještě pořád utíral ručníkem, jen zavrtěl nevěřícně hlavou.

„Tys získal její ano jen tím, žes řekl své přání do vánočního těžítka?“

„Přesně tak,“ potvrdil mu Matt. „Takže když říkají, že to platí pouze v rodině, znamená to, že s Kamilkou patříme k sobě!“

„Vážně? A tím se to všechno vysvětluje, že?“ pravil Jonas a zamyšleně hleděl na těžítko, které nevinně leželo na polici.

„Říkáte v rodině, jo? No, já přece taky patřím k téhle rodině, co pamatuju,“ dodal a sáhl po kouli. Všech sedm sester přitom nevěřícně zalapalo po dechu.

„Ne! Jonasi, nedotýkej se jí!“ vykřikla polekaně Helena.

„Vážně, Jonasi, to nejde,“ přidala se k ní Sára.

Jonasovy ruce zůstaly trčet ve vzduchu nad těžítkem. Matt mohl přísahat, že v nastalém tichu slyší, jak všem prudce bijí srdce. Pak Jonas uchopil kouli, která takřka okamžitě znovu ožila.

Drobná světýlka na stromečku uvnitř se rozsvítila a mlha začala vířit kolem.

„Jonasi, hned to polož a jdi od toho!“ varovně se ozvala Julie.

„V tomhle domě si s takovými věcmi nesmíš zahrávat,“ přidala se Ela.

„Mohlo by to být nebezpečné!“

„Jonasi, to opravdu není legrace,“ vážně promluvila i Adéla.

Jonas se otočil k sedmi ženám a nepřítomně si pohrával s kouzelným těžítkem. „Neříkaly jste náhodou, že budete vařit večeři? Jackson tu má být každou chvíli a určitě očekává plné vánoční menu včetně cukroví, které jsem upekl.“ Když mluvil, očima spočíval na Heleně a přitom lehce třel kouli, jakoby z ní chtěl vyvolat ducha.

„Neopovažuj se přát si něco od té koule, Jonasi Harringtone!“ zasyčela na něj Helena a ustoupila od něj o krok dozadu.

„Omlouvám se ti za to akvárium. A za ty hloupé nápady s tvým kloboukem taky. Hlavně ale polož to těžítko zase zpátky a na nic nemysli, jenom se prostě uklidni!“

„Vidíš to taky, Matte?“ zeptal se přítele Jonas, aby Helenu ještě víc rozčílil.

„Tak tomuhle se říká síla!“

„To stačí,“ vložila se do věci Kamila. Položila ruku na kouli a vybídla Jonase: „Dej to zpátky a přestaň Helenu trápit. Jinak jsme schopné ti naservírovat k večeři dračí játra a oko z ropuchy.“

„Tak dobře,“ nečekaně souhlasil Jonas. Podíval se do skleněné koule. „Ale je to vážně krásné,“ dodal. Ovšem místo aby kouli odevzdal, dlouze se do ní zahleděl. Mlha uvnitř se divoce rozvířila, až zahalila dům a byla vidět pouze světýlka na vánočním stromku. Pak se znovu usadila, světýlka pohasla a sklo zůstalo čiré. Pak těžítko konečně předal Kamile.

Rozhostilo se ticho. Jonas se na všechny trochu rozpačitě usmál. „Jenom si dělám legraci. Vy hned berete všechno moc vážně,“ pravil. Loktem strčil do Matta a pokračoval: „Já nejsem takový snílek, jako tady můj přítel. Já bych nikdy nedopustil, aby o mém osudu rozhodla skleněná koule. Tak pojďte, musíme rozporcovat krocana.“

Kamila se nechala políbit od Matta a se spokojeným úsměvem sledovala, jak odchází společně s Jonasem a Damonem do kuchyně. Sama se přidala k sestrám, které už jako každým rokem obstoupily vánoční stromek a spojily své ruce v magickém kruhu.

Světlo na stropě zhaslo a zšeřelý pokoj teď osvětlovaly pouze svíčky a světla na stromečku. Cítila, jak jejich spojenýma rukama probíhá mohutná síla,

jak ji celou prostupuje. Ve vzduchu se objevily drobounké jiskřičky a poletovaly kolem nich jako světlušky. Okolo sršela elektřina a Kamila cítila, jak je všechny dohromady spojují neviditelné magické nitky a slévají se v nepřemožitelný proud silné energie.

Matt stál ve dveřích vedle Damona, Jonase a Jacksona, který už mezitím také dorazil zadním vchodem. Společně pozorovali sedm sester spojených rukama v kruhu kolem kouzelného vánočního stromečku. Sedm krásných žen stojících ve vytržení s hlavami zakloněnými, kolem nichž vybuchovaly miniaturní ohňostroje barevných jiskřiček.

Jonas do něj šťouchnul. „Vítej ve světě Drakeových sester, Matte. A veselé Vánoce!“

Matt si nic lepšího ani neuměl představit.