Christine Feehan

Drake 03. Oceány vášně

Kapitola 1

Slunce zapadalo a oblohu nad hladinou křížem krážem protkávaly šmouhy ohnivých barev. Oranžová, růžová a rudá proměnily oceán ve výbuch hořících plamenů. Šest metrů pod mořskou hladinou Adéla Drakeová náhle znehybněla, očarovaná neuvěřitelnou nádherou žhnoucího světla, proudícího do vody jako roztavená láva.

Delfíni, plavající kolem ní v dlouhých líných kruzích, působili najednou úplně jinak, když se proplétali mezi chvějivými oranžovými stuhami paprsků probleskujících vodou a vrhali stíny kolem sebe. Najednou si naléhavě uvědomila blížící se noc i nebezpečí, které se může snadno skrývat v temném šeru jen pár metrů od ní. Měla mít víc rozumu a nechodit se potápět sama. Byla to jedna z největších hloupostí, co kdy provedla. Jenže den byl překrásný, a když zpozorovala divoké delfíny a věděla, že k ní přijdou, nedokázala odolat.

Adéliným domovem byl Mořský ráj na severním pobřeží Kalifornie. Byla jednou ze sedmi sester, které se narodily sedmé dceři z magické rodiny Drakeových, a každá z nich byla nadána zvláštní mocí. V Mořském ráji je všechny dobře znali, chránili je a vážili si jich, a tak to bylo jediné místo, kde se mohly uvolnit a být samy sebou. Kromě Adély. Pro ni bylo jediným takovým místem moře, jen tam dokázala nalézt opravdový klid.

Severní kalifornské pobřeží je také domovem několika druhů delfínů, a Adéla téměř všechny znala. Ne však jen podle vzhledu, ale rovněž podle jejich specifického hvízdání. Toto hvízdání je pro každého jedince typické, a mnozí vědci jsou přesvědčeni, že je delfíni mezi sebou používají jako jméno. Delfíní hejno, které ji nyní obklopovalo, mělo dokonce zvláštní druh hvízdnutí pro Adélu. Když stála na terase jejich rodinného domu, slyšela, jak ji volají. Celé měsíce byla pryč, pracovala na oceánologických výzkumech ve světě, ale když se teď vrátila, delfíni ji okamžitě opět přivítali jako pokaždé.

Před pár lety pracovala na doktorátu právě s tímhle hejnem delfínů. Každého z nich přesně popsala, zaznamenala každý kontakt, i pouhé zahlédnutí, a zvlášť se zaměřila na jejich způsob dorozumívání. Nesmírně ji zaujal jejich jazyk a toužila naučit se jim rozumět. Dva ze samců se snažila naučit některé prvky ze znakové řeči. Pokaždé, když během roku přijela domů, znovu je navštívila, aby se pouto mezi nimi nepřetrhlo. A tak ani dnes nemohla odolat volání „svých“ delfínů a odjela na lodi za nimi, přestože ji žádná ze sester nemohla doprovodit.

Federální zákon ve Spojených státech k potápění s divokými delfíny požaduje zvláštní povolení a Adéla měla to štěstí, že se jí ho pro svůj výzkum u kalifornského pobřeží povedlo získat už podruhé za sebou. Dbala však na to, aby kolem sebe nedělala velký rozruch, neboť si nepřála k delfínům přitahovat více pozornosti, než bylo nutné. Ne že by bylo nějak zvlášť snadné je objevit – tito úžasní mořští savci dokáží snadno zdolat za den vzdálenost větší než padesát mil.

Její hejno, stejně jako mnohá ostatní, ji často samo vyhledalo a používalo k tomu vždy stejný druh hvízdání. Fakt, že ji poznávali a dali jí dokonce vlastní „jméno“, bylo krajně neobvyklé. Adélu proto velice potěšilo, když ji po tak dlouhé nepřítomnosti poznali a zjistili, že je zpátky doma.

Převalila se a plavala bok po boku s Kiwim, dospělým velkým delfínem, jež si během času vytvořil zvláštní pouto s Boscoem, dalším samcem. Obvykle pluli vedle sebe v dokonalé synchronizaci, a jejich pohyby tak připomínaly úchvatné představení jakéhosi podmořského baletu. Boscoeovo tělo se vlnilo v perfektní souhře s Kiwim těsně vedle Adélina, a všichni tři společně kroužili v dlouhém volném oblouku, zatímco ostatní delfíni pluli v kruhu kolem nich, jako by pečlivě nacvičili složitou choreografii.

Tanec s delfíny byl úchvatný. Adéla jej pokaždé nadšeně pozorovala, fotografovala a natáčela, ale tentokrát se mu pouze radostně oddávala. Všechno vybavení, jež s sebou vždycky brala, teď leželo téměř zapomenuto v lodi skoro celých čtyřicet minut, co si vychutnávala jejich podivuhodné taneční představení. Narudlé paprsky zapadajícího slunce proměnily jejich těla v tekuté zlato, ale

jak začal padat soumrak a vzduch nad mořem potemněl, začalo být čím dál obtížnější v tanci pokračovat.

Ačkoliv se Adéle chtělo ještě zůstat, zvolna zamířila vzhůru k hladině a zaujala polohu, aby se mohla vynořit. Delfíni plavali kolem ní v úzkých těsných kruzích. Jejich pružná svalnatá těla prozrazovala neobyčejnou sílu. Bylo úžasné pozorovat, jak dokáží rozrážet vodu a potápět se tak hluboko, třebaže přitom spotřebovávali tak málo kyslíku. Adéle to nepřestávalo připadat fascinující.

Vynořila se nad vodu a posunula si potápěčskou masku navrch hlavy. Položila se na záda a chvíli se jen tak vznášela na hladině, aby se podívala na obrovský zářivý kotouč nad obzorem. Přes hladinu se nesl do dálky její tichý šťastný smích. Houpala se na vlnách a nechávala si jimi omývat tvář. Pak ponořila nohy a chvíli šlapala vodu, aby se pokochala jejich stříbřitými čepičkami, které svit vycházejícího úplňku proměnil v zářivé diamanty.

Vedle ní se vynořil jeden z delfínů skákavých a několikrát ji obloukem obeplul. Přitom se pokaždé zastavil, pohyboval hlavou ze strany na stranu a vydával přitom sled typických zvuků – kvíkaní a klapání. Adéla zvolna zamířila ke svému člunu a přitom zdravila delfíny krátkými, švitořivými hvizdy, jež vždycky užívala k rozloučení.

Za pár minut na to už byla u člunu. Nejprve opatrně uložila kameru a magnetofon, pak do ní vlezla a znovu se podívala na hodinky. Otřásla se, sestry už si o ni jistě budou dělat starosti a ona si bude muset vyslechnout přednášku, kterou si ovšem zaslouží. Delfíni vystrkovali hlavy z vody, usmívali se na ni a jejich černé kulaté oči jiskřily inteligencí.

„Teď budu mít kvůli vám dvěma pěknou kupu nepříjemností,“ oslovila oba samce.

Kiwi i Boscoe zakývali hlavami a naprosto shodnými pohyby se ponořili. V jednu chvíli zmizeli pod hladinou, ale hned nato se znovu vynořili na opačné straně člunu a vzrušeně na ni hvízdali a kvíkali. Adéla se snažila zatvářit rozhodně: „Ne! Už je tma – tedy byla by tma, kdyby měsíc nesvítil tak jasně. Vy dva mi určitě přejete, aby mi Sára zase jednou pořádně vynadala! Ta když začne, všichni ostatní se jenom krčí!“

Uvelebila se do polštářovaného sedadla a začala si spěšně dělat poznámky ze svých pozorování, dokud je měla čerstvě v hlavě. Všechno si nahrávala, aby se pak ke svým záznamům znovu vrátila, ale vždycky si dělala první poznámky o detailech z pozorování a zápisků o tom, zda se v oblasti objevili noví delfíni, zatímco řídila člun ke břehu. Pro její práci bylo důležité získat vzorky DNA, aby je mohla dát testovat na přítomnost pesticidů a dalších lidmi uměle vytvořených látek, jež by mohly ovlivnit organismus zvířat. Význam měly i pro prokázání přenosných chorob a samozřejmě i příbuzenských vazeb mezi delfíny.

Boscoe znovu zahvízdal nezaměnitelným způsobem, jenž jí vždycky vyloudil úsměv na tváři. Adéla se vyklonila přes okraj člunu. „Díky, kluci. Ale stejně mě už nepřesvědčíte, abych ještě riskovala, že mi Sára vynadá. Uvidíme se zase zítra, jestli se nerozhodnete změnit vody!“

Zatímco si dělala poznámky, nedbala na čas, takže teď už byla opravdu tma a domů to měla ještě pěkně daleko. Zhluboka si povzdechla. Bylo jasné, že tentokrát jí to určitě neprojde. Sára, nejstarší ze sester Drakeových, už na ni určitě čeká a s rukama založenýma v bok nervózně poklepává nohou. Nad tou přesnou představou se Adéla musela usmát.

Měsíční záře se třpytila nad mořem a vytvářela na hladině tajuplné ostrůvky tekutého stříbra. Bílé hřebínky vln běžely do dálky, kam až dohlédla a jejich hra dál zvyšovala půvab okolní scenérie. Nastavila tvář lehkému vánku, nahodila motor a za okamžik už plnou rychlostí mířila k malému přístavu, kde se svým člunem vždycky kotvila. Za delfíny musela vyjet několik mil na moře, a tak teď byla vděčná za měsíční světlo, díky němuž dobře viděla k pobřeží. Člun nabral rychlost a Boscoe s Kiwim se pustili s ní o závod. S lehkostí proráželi vodu a ještě přitom hravě vyskakovali nad hladinu.

„Vy se ale vytahujete, co?“ zavolala na ně se smíchem. Jejich akrobatické kousky ji nesmírně těšily, a navíc věděla, že ji bezpečně provedou úžinami před vstupem do přístavu.

Náhle však oba delfíni bez varování vepluli přímo před příď člunu. Zkřížili jí dráhu tak blízko, že musela okamžitě ubrat plyn, aby jim neublížila. Měla o ně strach a jejich chování ji šokovalo.

Delfíni však opakovali svůj manévr znovu a znovu, takže nakonec neměla jinou možnost, než úplně vypnout motor. Zastavila přímo u vjezdu do přístavu, molo už měla na dohled.

„Kiwi! Boscoe! Co to tu vyvádíte? Vždyť se zraníte!“ zvolala na ně se srdcem bušícím až v krku. Delfíni často kroužili a skákali kolem lodi, ale ještě nikdy se k ní nepřiblížili tak těsně. Oba velcí samci teď byli vynoření na hladině, stáli těsně vedle sebe na ocasech a ze všech sil švitořili. Nemohla dělat nic jiného než člun zastavit, aby jim nezpůsobila zranění.

Tady v ústí přístavu byly vlny o hodně vyšší a loďka se na nich houpala a zmítala sem a tam. V okamžiku, kdy motor zmlknul, se Kiwi s Boscoem přiblížili těsně k jejímu boku, kývali hlavami a naléhavě otvírali tlamu, až jim z nich stříkala voda, jako by jí chtěli něco sdělit. Vedle nich okamžitě vykouklo několik dalších delfínů, vystrkujících hlavy z vody a ostražitě pozorujících molo. Věděla, že delfíni a velryby se takto obvykle chovají, pokud chtějí zjistit, co se děje mimo jejich obvyklé vodní prostředí. V takovém případě vyskočí a vystrčí hlavu co nejvýš do vzduchu. Bylo jasné, že chtějí zjistit, co se děje mimo vodu.

Adéla chvíli tiše seděla. Neobvyklé chování „jejích“ delfínů ji zaskočilo. Nikdy ještě nic takového nezažila ani neviděla, očividně byli velice rozrušení. Delfíni jsou mimořádně rychlí a silní a mohou tak být i nebezpeční. Samci delfínů skákavých někdy vytvářejí koalici s jinými samci a společně pak nadhánějí osamělou samici, dokud ji nechytí. Snad teď nechtějí provést něco podobného i s ní? Že by se dali dohromady s dalšími samci z hejna, aby jí zabránili odejít?

Pohlédla od nich směrem ke břehu. Měsíční světlo se linulo nad temnou hladinou a molo vypadalo jen jako sled ještě tmavších dřevěných klád vybíhajících nad vodu. Postupně rozeznala i budovy v pozadí, dvě restaurace se skleněnými výlohami, vyhlížejícími na moře. Odrážel se od nich svit měsíce, ale byly pusté a zavřené, a celý přístav teď ani v nejmenším nepřipomínal čilý ruch, jenž tu panoval během dne.

Člun, unášený vlnami, pozvolna veplul do klidnějších vod uvnitř přístavu. Přes širokou zátoku se nesly něčí hlasy, nejdřív tlumené,

pak ale hlasitější, jako kdyby došlo k hádce. Adéla sáhla po dalekohledu a zaostřila k molu. Mezi oběma restauracemi byla jako obyčejně uvázaná výletní loď. Za molem se přímo před plechovou budovou skladiště táhla další pobřežní hráz. U ní kotvila rybářská loď, což bylo krajně neobvyklé. Všechny bárky pro lov ryb zajížděly na opačnou stranu přístavu a Adéla nikdy neviděla žádnou z nich tak blízko skladišť a restaurací.

Vedle rybářského člunu stálo další plavidlo, motorový člun, jehož stroj tiše předl, a na jehož palubě spatřila přinejmenším tři muže. Jeden z nich, oblečený do plátěné košile, držel ruku podivně napřaženou. Když se podívala pořádně, docela se vyděsila. Zjistila totiž, že muž v ní drží zbraň. Ze tmy se vynořila další postava, postava muže, a jasné měsíční světlo odhalilo jeho stříbrošedé vlasy, námořnické tričko a nataženou ruku, v níž svíral rovněž revolver. Obě zbraně mířily na třetího muže na palubě, který seděl.

Z moře se začal zvedat šedobílý opar a zvolna se táhl ke břehu jako paže nějakého ducha. Zastínil jí výhled, i když se už mezitím přiblížila k molu. Adéla jemně vydechovala do vzduchu a pozvedla paže, aby přivolala vítr. Zvedl se takřka okamžitě, odnesl chuchvalce mlhy a vyčistil tak prostor nad vodní rozlohou.

Někdo promluvil, a drsná řeč jí připadala jako ruština. Sedící muž odpověděl anglicky. I když byla už docela blízko, vlny u druhé hráze však přehlušily jeho slova, takže nerozuměla, co říkal. Adéla zatajila dech. Sedící muž se vrhnul na člověka v plátěné košili. Třetí muž popadl záchrannou vestu, navlékl ji přes hlaveň revolveru a přitiskl jej zezadu k hlavě oběti, která se zoufale snažila vykroutit muži v košili jeho zbraň.

„Oddělej ho hned, Černyševe! Zastřel ho!“ ozvalo se zřetelně s těžkým ruským přízvukem.

Adéla uslyšela ztlumenou explozi. Už teď věděla, že ten tichý zvuk ji bude navždycky pronásledovat. Tělo oběti se nehlasně zhroutilo a dopadlo na dno člunu. Na rybářské lodi u mola se něco pohnulo, oba zbývající muži tam okamžitě otočili hlavy a do tmy se ozvalo vyštěknutí nějakého příkazu.

Adéla jenom polkla. Právě si uvědomila, že rybářská loď má výrazné označení, které poznává. Patřila Genu Dockinsovi, který

vedl spolu se třemi ze svých synů rybářskou firmu kousek od Noyo Harbor. Celá rodina žila v Mořském ráji a byla velmi oblíbená. Ke své hrůze spatřila, jak se Gene pomalu zvedá ze dna své lodi, kde se krčil. Zvedl ruce na znamení, že se vzdává. Byl to mohutný muž silné postavy se širokými rameny a hřívou šedivých vlasů, spadajících nízko do čela jako u pravého námořníka, jímž také skutečně byl.

Dech jí uvízl v hrdle a srdce se prudce rozbušilo. Jeden z cizích mužů pokynul revolverem, aby se Gene pohnul ze své lodi. Rybář se vydal k žebříku, tam na okamžik zaváhal, a pak skočil do vody právě v okamžiku, kdy zbraně spustily. Podle toho, jak se během pádu jeho tělo napjalo, Adéla poznala, že Gene dostal zásah. Ale když dopadl do vody, ruce se mu začaly pohybovat a Gene mohutnými tempy zamířil pod hladinu. Určitě byl pořád naživu. Oba střelci zakleli a okamžitě začali střílet to tmavé vody. Zvuky výstřelů stále tlumila záchranná vesta.

Adéla zahvízdala Boscoeovo jméno a natáhla k delfínovi ruku jako povel. Mohla jenom doufat, že zvíře ji poslechne. Ačkoliv neměla tak vyvinutý smysl pro telepatii jako její ostatní sestry, s delfíny ji spojovalo velmi silné pouto. Obvykle jí rozuměli nebo dokonce předvídali, co si myslí. Také nyní Boscoe vyrazil jako raketa a mířil rovnou k molu. Přitom se ozval několika kvákavými a skřípavými zvuky jako signály k ostatním delfínům v blízkosti lodí.

Když se Adéla sklonila k vysílačce, aby zavolala pro pomoc, oba útočníci v motorovém člunu si jí všimli. Muž se stříbrošedými vlasy se otočil a okamžitě zaujal pozici, v níž držel zbraň oběma rukama před sebou a mířil přímo na ni. Adéle ztuhla krev v žilách strachem. Kromě ostrého potápěčského nože připjatého k opasku a dlouhé úderné hole, kterou si sama vyrobila jako prostředek na odhánění žraloků pro případ, že by na ni zaútočili, neměla žádnou zbraň. Žádnou možnost se bránit. Kulky zabubnovaly na bok lodi a zasyčely ve vodě. Adéla sebrala hůl a jedním skokem zmizela pod vodní hladinou. Než se stačila ponořit, cosi horkého se jí otřelo o záda a rameno. V pálící ráně ji zaštípala slaná voda, ale kombinací adrenalinu a ledového objetí moře okamžitě znecitlivěla.

Vynořila se s lapáním po dechu a okamžitě pocítila strach. Nešlo jen o ty dva ozbrojené vrahy. Přístav sice obvykle zaplňoval jen pár žraloků písečných a leopardích, protože ostatní vodní obyvatele odradili místní rybáři, ovšem v pobřežních vodách žily jiné nebezpečné druhy žraloků. Oblast s mělkými kanály obývali i velcí bílí žraloci, které sem lákala přítomnost nedalekého sídliště lachtanů. Ona i Glen krváceli, a tak jí bylo jasné, že se z přístavní zátoky musí dostat do bezpečí co nejdříve. Obrátila se pryč od přístavu směrem k Mořskému ráji, zvedla obě paže a vysunula je ven z vody. V ruce stále svírala údernou hůl a vzývala vítr, aby přes moře přinesl zprávu jejím sestrám.

Zdálky se k ní hnal motorový člun, z jehož paluby oba muži po ní pálili z revolverů. Kulky zajely do vody, ale jedna jí zasvištěla tak blízko ucha, že ji mohla doslova slyšet, než skončila také pod hladinou. Znovu se celá ponořila a divoce kopala nohama, aby unikla do hlubších vod. Srdce jí tlouklo námahou i rozčilením, když cítila, jak se člun opět přiblížil a otáčky lodního šroubu se ozývají nebezpečně blízko.

Musela spěchat, musela najít Gena. Pokud Boscoe ještě drží Gena na hladině, jsou oba snadným terčem pro žraloky, které mohl do přístavu nalákat pach krve. A pokud začnou být agresivní a zaútočí, delfíni krvácejícího rybáře dlouho ochránit nedokáží. Zadívala se zespodu před pohybující se vodu na oba muže na člunu, který nyní zastavil. Dívali se přes palubu a pátrali pohledem po ní, aby ji mohli znovu zkusit střelit. Pohybovala se s nesmírnou opatrností. Dobře věděla, že když se vynoří, stane se okamžitě cílem jejich útoku. Ze strany se o ni lehce otřel Kiwi, jakoby jí chtěl ujistit svou podporou. Pak odplaval na opačný bok lodi, aby odpoutal pozornost obou útočníků tím, jak se znenadání vynořil z vody téměř přímo před obličejem muže v plátěné košili.

Delfín přitom vydal několik klapavých zvuků a Adéla se hned vynořila na své straně lodi. Chlap v košili před Kiwim polekaně couvnul a v Černyševově ruce se okamžitě opět objevila zbraň, namířená na delfína. Vypálil prakticky ve stejnou chvíli, kdy ho Adéla svou holí vší silou udeřila do lýtka a zase se stáhla. Černyšev

vykřikl, protože rána byla opravdu silná, a zvuk jeho křiku se nesl do dálky, až umlknul kdesi nad vodami.

Hladina se jí zavřela nad hlavou a Adéla vší silou kopala nohama, aby se dostala aspoň o pár stop níže a snáze tak našla ochranu v temnějších vodách. Mířila na volné moře, přesně opačným směrem, než odkud ji mohli očekávat. Téměř okamžitě ucítila, jak se jejího těla zmocnil proud, dorážel na ni a otáčel s ní. Dostala se do jednoho z mělkých kanálů a spodní proud ji vlekl dolů.

Kiwi do ní šťouchnul nosem a strkal a nastavoval ploutev, až se jí po paměti chytila, a pak ji rychle protáhl vířícím pískem. Raketovou rychlostí pak zamířil do bezpečí klidnějších vod uvnitř přístavu přímo za molem. Když už nemohla dál zadržet dech, pustila se ho a vyrazila k hladině. Napůl udušená se vynořila a hned se začala divoce rozhlížet, kde je motorový člun.

Pohupoval se na vlnách těsně vedle její vlastní lodi a muž v plátěné košili se právě nakláněl, aby odtud něco sebral. Pak se jejich člun otočil a plnou rychlostí vyrazil na volné moře. Kiwi do ní opět dloubnul a znovu ji nabídl svou ploutev. Rozčileně přitom cvakal a skřípal a naléhavě do ní strkal. Jakmile se ho chytila, společně se ponořili, a delfín ji provedl vodou rychlostí, jíž by sama nikdy nemohla dosáhnout.

Když už cítila, že jí plíce prasknou z nedostatku vzduchu, Kiwi náhle zastavil a čekal. Adéla zběsile kopala nohama, aby už byla na povrchu. Přitom se jí něco otřelo o záda. Děsivý pocit. Jako kdyby jí přes rameno a přes lopatku přeběhly něčí prsty. Když se obrátila, aby zjistila, co to je, ocitla se tváří v tvář mrtvole. Mrtvý muž měl otevřené oči, jimiž na ni zíral jakoby v děsivé hrůze a kolem bledého obličeje mu splývaly tmavé vlasy jako vlákna chaluh. Paže měl roztažené, jako kdyby byl na kříži, ale přitom se v pohybu vody pohybovaly. Vlnící se moře pohupovalo jeho tělem, až naráželo do jejího.

Adéle se zvedl žaludek. Jak začala polykat, připravila se o poslední zbytek vzduchu, který jí ještě zbýval, a lokla si mořské vody. Zabrala nohama v zoufalé snaze dostat se nad hladinu. V hlavě jí hučelo, kašlala a zalykala se vodou. V očích ji pálila sůl, ale možná, že to byly slzy. Přesto však znovu nabrala vzduch do plic a

chytila se potřetí Kiwiho ploutve. Cosi se dotklo její nohy, ale delfín ji už nesl pryč a šedý stín dole neslyšně zmizel.

Adéla ze všech sil bojovala s touhou vynořit se z vody. Věděla, že žraloci mají kůži pokrytou tvrdými ostny, podobnými zubům, jímž se také opravdu říká kožní zuby, a když se po ní přejede směrem od ocasu k hlavě, má to stejný efekt jako přejet po brusném papíru. A přesně to teď také cítila vzadu na noze. Ale ať už se o ni otřelo cokoliv, bylo jasné, že je to pronásleduje a opisuje kolem nich stále užší oblouky. Kiwi ji však nesl nesmírnou rychlostí dál, pryč odtud. Jeho echolokace – tedy poslech odražených zvukových vln – byla tak dokonalá, že za okamžik se ocitli přímo vedle Bosca, který mezitím po celou dobu hrdinně přidržoval Genovi hlavu nad vodou.

Adéla užasla, ale to nebylo všechno. Zpozorovala kolem další delfíny, jež začali odhánět žraloky. Bušili do nich svými těly a nutili je ponořit se až ke dnu takovou silou, že se od něj zvedal štěrk a drobné kamení vířící kolem nich jako temná masa. Obvykle klidné žraloky leopardí a písečné vzrušil pach krve. Mohla si být jistá, že pokud by byl nablízku některý z velkých bílých žraloků, okamžitě by se přidal k zběsilé honičce. A to by bylo mnohem horší…

Adéla se zapojila do divoké mely svou údernou holí. Jednoho z menších žraloků praštila co nejsilněji přímo do nosu, aby ho odradila od dalších útoků, a ostatní se snažila tyčí odehnat. Přitom stále plavala směrem k molu.

Za okamžik už mohla odhodit hůl na dřevěná prkna, a pak se na ně pokusila vytáhnout sama. Záda ji strašlivě pálila a poraněná ruka ji zradila. Adéla spadla zpátky do vody rovnou na jednoho malého žraloka. Kiwi ho odhodil pryč jediným tvrdým úderem a zahnal ho až ke dnu. Adéla se mezitím pokusila podruhé vystoupit z vody. Opět jí pomohl delfín – jeden z nich nastavil záda, na která si mu stoupla, a odtud už dosáhla na příčný trám, jehož použila místo žebříku.

Jakmile byla nahoře, okamžitě hmátla do vody po Genovi. Popadla ho pevně za košili a táhla vzhůru. Boscoe, konečně volný, tak mohl odplavat z dosahu žraloků. Adéla uchopila Gena pod rameny a vlekla ho ven naříkajíc, jak si přitom odřela záda o drsné dřevo. Gene byl pořádný kus chlapa a k jeho váze se ještě přidala tíha vodou nasáklého oblečení. Snažila se ho udržet, ale znovu musela

zahvízdat na delfíny, aby jí ještě jednou pomohli. Boscoe se hned vrátil a použil svou mimořádnou sílu k tomu, aby bezvládného muže vystrkal ven z vody. Adéle se tak povedlo muže dostat na molo, ale jen napůl – nohy mu visely přes okraj. Vtom se z hloubky vynořil i Kiwi. Z dýchacího otvoru vystříkl spršku vody a v tlamě držel za ruku mrtvého muže. Když se Adéla natáhla, aby neznámého také vytáhla ven, s hrůzou zjistila, že delfín krvácí. Musela ho trefit nějaká kulka, stejně jako poranila na paži i ji. Z posledních sil vytáhla mrtvolu na molo a odsunula ji dozadu za sebe a za Gena.

Adéla spěšně naznačovala Kiwimu, aby odplul. Z hloubi duše si přála, aby se ukryl v Zátoce lachtanů, aby byl v bezpečí. Zvlášť po tom všem, co pro ni vykonal. Teď se ale musela postarat o Gena. Věděla, že sestry jsou na terase. Že čekají, celé ustarané a plné obav. A připravené pomoci.

„No tak, pane Dockinsi, nemůžete mi tady přece umřít,“ zašeptala. Vůbec si nedokázala představit, jak se mohl zaplést do takové záležitosti. Rozhodně však ani na chvíli nevěřila, že by Gene Dockins dělal něco nezákonného. Na to ho znala příliš dobře, vlastně skoro celý svůj život. Jeho žena Marsha ji často utěšovala, když si s ní ostatní děti nechtěly hrát, protože se jí bály. Gene ji zase brával na svou loď a vyprávěl jí zkazky o mořích.

Podívala se, kde ho kulky poranily. Jednu střelnou ránu objevila na rameni, druhou na hrudníku a třetí mu vykreslila cestičku v kůži na hlavě. Silně krvácel, a tak mu obě hluboké rány co nejsilněji zmáčkla.

Kůže na zátylku se jí zježila v náhlé panice. Kdesi v dálce na moři se ozvalo varovné volání delfína. Obrátila se a hmátla po své úderné holi, i když to byla jen žalostná obrana proti namířené zbrani.

„Ani se nepohněte.“ Hlas zněl tiše a chvěl se zuřivostí, a přízvuk nejenže ruštinu připomínal, ale zcela určitě ruský byl.

Adéla strnula a žaludek se jí sevřel. Teď už jí nemohli pomoci ani delfíni. Mohla pouze doufat, že jí nějakou pomoc poskytnou sestry a že už ji vyslaly do prostoru. Za zády vycítila nějaký pohyb, ale žádné kroky neslyšela. Tělo jí ztuhlo napětím. S nesmírnou pomalostí se obrátila, takže když pak otočila hlavu, zahlédla boty a okraj kalhot. Muž právě stanul nad mrtvolou a z jeho úst se vyřinul proud ruských

kleteb. Udělal krok kupředu, popadl ji za cop a obrátil jí hlavu dozadu. Jeho zbraň se jí tvrdě zaryla do čela mezi oči. Srdce se jí téměř zastavilo. Pohledem se střetla s párem očí v barvě půlnoční modři, ztemnělých ledovou zuřivostí. Po chvíli naprosté hrůzy se jí v mozku vynořilo poznání. Srdce jí znovu začalo splašeně bít. Zprudka po něm vykopla, náhle sama zachvácená vztekem, a odmrštila zbraň ze svého obličeje. „Dejte to do prdele pryč!“

„Jen se uklidněte. Nechci vám ublížit.“ Muž se snažil krýt si holeně před jejími vzteklými kopanci.

„Zatraceně, Adélo, co ty tady děláš? Podívej se na mě. Přece mě znáš! Víš, že bych ti nikdy neublížil. Už je to za tebou, teď už jsi v bezpečí. Nedovolím, aby se ti cokoliv stalo.“

Adéla spolkla vzlyknutí a obrátila se k němu zády, aby se dala dohromady. Ty oči neviděla už celé čtyři roky. Alexander Volstov, agent Interpolu, a vyhlášený svůdník. Poslední člověk, jehož by tady očekávala. A poslední člověk, jehož by si přála potkat v situaci, když se jí pozvolna zmocňovala hysterie. Každopádně ať jde k čertu. Nakonec má plné právo být hysterická, když na ni vytáhl zbraň a dloubal ji s ní do obličeje. Vyhnula se jeho pohledu, přelezla zpět ke Genovi a znovu mu přitiskla ruce na rány ve snaze zastavit krvácení. V tváři byl smrtelně bledý a jeho plíce zápasily o každý doušek vzduchu.

„Kdo to byl, Adélo?“

Ani nevzhlédla. „Dva chlapi v motorovém člunu. Vyrazili ven z přístavu a když teď hned zavoláme šerifa a pobřežní stráž, tak by je mohli ještě chytit.“

„Viděla jsi je?“

„Snažím se zachránit Gena a musím se na to soustředit. Nemůžu teď odpovídat na ty tvoje přiblblý otázky.“

„Ten mrtvý člověk vedle je můj kolega, Adélo. Kdo to udělal?“ V jeho hlase se ozval ledový chlad jako varovné znamení.

Cítila, jak jí dolů po zádech přeběhla chladná vlna strachu, ale dál se soustředila na rybářovu záchranu. „Zavolej teda pobřežní stráž a taky sanitku. Pochybuji sice, že by byli tak hloupí a vyjeli na otevřené moře, kde se dají snadněji chytit, ale kdo ví, třeba budete mít štěstí. Podél pobřeží je několik jeskyní natolik velkých, že by se

v nich mohl ukrýt malý člun, a moře je dneska klidné. Takže pokud mají dost rozumu, tak víme, kde je hledat.“

Alexander poklekl vedle ní. Všiml si přitom krve, stékající jí vzadu po noze. „Ty jsi ale zraněná!“

„Musím zachránit Gena,“ protestovala, když se ji pokusil přitáhnout k sobě.

„Je mi líto, ljubov maja, ale ten člověk nejspíš zemře.“

Jemný tón hlasu, hladkého jako černý samet, ji téměř rozplakal. Zprudka se k němu obrátila, zuřivě polykajíc slzy, a vyjela na něj:

„Neříkej mi, že to nepřežije! Delfíni kvůli němu riskovali své životy, aby ho zachránili a já se teď nevzdám. A ty mi aspoň odháněj své nepřátele od mýho zadku, když se tady tak snažím!“

Nebyla v tom žádná spravedlnost, že se na něj tak rozzuřila. Ale proč by také měla být spravedlivá? Celá se třásla šokem z přestálého nebezpečí a z pořádné dávky adrenalinu. Její vlastní zranění ji bolela a cukavě ji v nich pálilo. A nejvíc ze všeho měla strach o Gena a jeho rodinu. Adéla nebyla jako její sestry Lea, Helena nebo Ela, jež vládly neobyčejnými schopnostmi. Dokonce i Sára byla mocnější než ona, ale nikdo jiný tu teď u Gena nebyl. „A vůbec, neříkej mi „lásko moje“. Nejsem vůbec nic tvýho.“

Zvedla ruce nad hlavu, aby přivolala vítr, zašeptala do něj své zaříkávadlo – svou prosbu, svou potřebu zázračného spojení se sestrami a vyslala je do prostoru přes oceán směrem k domu na útesech, kde už určitě čekaly. Tím si byla jistá. Věděla, že se na ně může vždycky spolehnout, že ji berou i s jejími nedostatky a že jí vždycky přijdou na pomoc, kdykoliv to bude potřebovat.

Z dálky se velkou rychlostí blížily sirény. Adéla naslouchala bouření moře a vzdálenému zpěvu velryb, přehlušovaného bušením jejího vlastního srdce. Tep života, neustálý a silný, se vzdouval a klesal. Pak vycítila rytmus Geneho srdce. Pomalý. Zadrhávající, ne-sladěný s univerzální energií všehomíra. „Mám tě,“ zašeptala tiše.

„Nenechám tě umřít.“

Adéla sice s sebou neměla lékárničku, ale zato vládla magií Drakeovy rodiny. Tryskala zevnitř jako zázračný zdroj, síla, pramenící odkudsi z hloubi její osobnosti, živená větrem a mořem. Cítila, jak se propojila s Helenou a se Sárou, a jak do ní tryská nová

síla. Přiložila jednu dlaň na Genovo zranění na hlavě a druhou k drobnému otvoru v jeho hrudi.

Z hladiny moře se náhle pozvedl čerstvý vítr. Delfíni vyskakovali nad vodu a předháněli se v odvážných saltech. V dáli bylo vidět sloupy vodní tříště, již vydechovaly velryby. Energie sršela ve vzduchu všude kolem ní a skrze ni. Slyšela, jak se s ní spojila Ela, nejmladší ze sedmi sester, a vyvolala v hloubi Adélina těla nový příliv síly proudící jí pažemi až do dlaní. Do mocného neutuchajícího proudu vstoupila i Kamilina energie. Zvučným hlasem větru se přidala také Julie a jejich spojená energie prostoupila Adélu od hlavy k patě. Z opačného konce světa přiletěla Leina neobyčejná schopnost uzdravovat. Proud byl tak mocný, až se jím úplně otřásla a dlaně ji začaly pálit tak, že je téměř nedokázala udržet v klidu na otevřených Genových ranách.

Do tváře se jí opřel vítr a s ní přišla i mlha, jež jí zakryla celý okolní výhled na hladinu. Obklopila ji jako stříbřitý kokon, zatímco klečela na molu vedle nehybně spočívajícího Gena a zezadu ji hřálo teplo Alexanderova těla. Helena, Julie i Ela odedávna dokázaly přivádět energii, ale Adéla tuto schopnost dosud nezažila. Ten pocit, při němž vyzařovala energii do smrtelně poraněného rybáře, byl strašidelný i radostný zároveň. Bylo to naprosto jiné než její vlastní schopnosti, mnohem silnější a soustředěnější. Cítila, jak ji jeho kůže, absorbující tok energie, pálí do dlaní. Jeho hruď se pohnula – Gene začal bojovat o dech a ona věděla, že je naživu i přes svá těžká zranění.

Když proud energie ustal, nohy se jí podlomily a ona dopadla pozadu na prkna mola. Celá se třásla a končetiny měla těžké jako z olova. Strašlivou cenou za vlastnění a předávání síly bylo následné ochromující vyčerpání. Bezmocně ležela na zemi a naslouchala zvuku vln, dorážejících na molo, a kvílení sirén, jak auta po jednom dojížděla k parkovacím místům u přístavní hráze.

„Adélo.“ Alexanderův hlas zněl něžně. Svlékl si bundu a pečlivě ji omotal kolem jejího nekontrolovatelně se třesoucího těla.

„Záchranka už je tady. Jak vážně jsi zraněná?“

Vzhlédla k němu. Každý rys v jeho tváři jí připadal bolestně známý. Pohled jí zastřely slzy a nad hlavou se jí divoce rozvířila

mlha. Věděla, že ve stejném stavu leží sestry na terase – nebo kdekoli byly ve chvíli, kdy k ní vyzařovaly svou energii: stejně vysílené a bezmocné. Bez vlivu sester Drakeových, které ho vyvolaly, vítr zvolna ustával a přinesl k ní poslední tichnoucí tóny Juliina neuvěřitelně krásného hlasu.

Kolem ní zaduněly kroky. Dřevěná prkna vrzala a skřípala jakoby na protest a celé molo se otřásalo pod vahou běžících lidí. Adéla si říkala, zda se prkna neprolomí a ona neskončí znovu v moři k potěše všech žraloků v okolí. Hysterie se jí zmocnila naplno. Tohle nebyla vhodná doba, aby se dívala do Alexandrových modrých očí a uvažovala nad tím, proč má tak dlouhé řasy. Nebo také nad tím, proč se jí nikdy nepovedlo vymazat jeho tvář ze svých snů. Proč slýchala jeho hlas, jak ji volá přes dálku oceánů. Adéla zavřela oči a odvrátila se stranou.

„Vy tam. Pomalu se postavte a ruce přitom mějte tak, abych pořád viděl, co s nimi děláte. A odstupte od ní.“ Adéla poznala hlas Jonase Harringtona, místního šerifa. Zněl jako ztělesnění naprosté autority. Mluvil tímto způsobem sice často, ale tentokrát jeho tón zněl smrtelně nebezpečně.

Adéle se sevřelo srdce. Očima vyhledala Alexandrův pohled. Tvářil se chladně a jeho oči byly ledové jako Severní oceán. Věděla o něm, že dokáže zabít člověka lehce a efektivně, a že umí přejít z totálního klidu do smrtící akce během jediného úderu srdce.

„Neubližuj mu,“ uniklo jí z úst tak tiše, že to bylo sotva slyšet. Alexander však dokázal na jejím obličeji rozeznat snadno rozpoznatelný výraz strachu. A nebála se o něj.

„Jsem šerif a znovu vám nařizuji: držte ruce pořád tak, abych na ně viděl, a odstupte od té ženy.“

„Prosím,“ zašeptala Rusovi svou prosbu.

Alexander se vedle ní postavil s neuspěchanou lehkostí. Tichý, klidný, zdánlivě zcela bez emocí. Obrátil se k Jonasovi s rukama vzhůru a prázdnými dlaněmi.

„Tak to jsi ty,“ Jonas svá slova takřka vyplivl. Zastrčil revolver do pouzdra a sklonil se k tiše ležícímu muži, aby mu ohledal puls.

„Volstov. To jsem si mohl myslet, že do toho budeš nějak zapletený. Ten chlap je mrtvý. Kdo to je?“

„Můj parťák. Ti, kdo ho zabili, jsou tady někde okolo.“ Alexander neurčitě mávl rukou nad vodní plochu přístavu.

Jonas se nyní sklonil ke Genovi. Pohledem sklouznul k Rusovi a zároveň ostražitě pohlédl na Adélu. Přidřepl vedle ní a vzal ji za ruce. Jackson, jeden z jeho zástupců, se mu postavil za záda a zdánlivě pozoroval oceán, ale držením těla prozrazoval, že je připraven okamžitě zasáhnout. „Zavolej sem záchranáře,“ ozval se Jonas.

Adéle připadalo, že Jackson byl vtažen do rodinného kruhu Drakeových, ať se mu to líbilo nebo ne. Jonas do něj patřil odedávna. Tuhý chlapík, nesmiřitelný, jeden z těch, na které se dá naprosto spolehnout, zvlášť když se věci vyvíjejí špatným směrem. Prsty jí obemknul zápěstí a pevně ji držel.

Očima přejížděl z Adély na Alexandra a jeho tvář potemněla.

„Kde máš nějaká zranění, Aduš?“ Pokusila se mu sdělit, že Gene potřebuje okamžitou lékařskou pomoc, ale Jonas potřásl hlavou.

„Klid. Záchranný vrtulník už je na cestě, zlato, poletí s ním do San Francisca. Záchranáři se už o něj postarají. Já teď chci vědět, jak zlé je to s tebou.“

„Domů,“ podařilo se jí ze sebe vypravit, zatímco znovu ležela na zádech a zírala vzhůru do vířících cárů šedivé mlhy. Chtěla být co nejdřív doma, kde je bezpečí, kde jsou sestry a kde ji chrání zdi i tradice Drakeovy rodiny.

„Chci, aby tě nejdříve také prohlédli, Aduš, a vůbec se mě nesnaž přesvědčovat o opaku,“ prohlásil pevně Jonas a zvedl se, aby udělal místo zdravotníkům. Nepřestával ji však přitom držet za ruku.

„Lea,“ hlesla, a snažila se vyprostit ruku, aby s ní mohla odstrkovat záchranáře.

„Žádná Lea. Teď ne. Je stejně zesláblá jako ty, a možná ještě víc. Teď je čas pro starou dobrou klasickou medicínu,“ odvětil Jonas přesvědčivě a přitom jí odhrnul vlasy z čela.

Teď se k ní sklonil i Alexander. „Jak ti vrahové vypadali?“ otázal se, a s neuvěřitelnou něžností jí setřel kapky slané mořské vody z tváře. Polštářky jeho prstů jí přitom jemně sjely po tvářích a dotkly se jejího spodního rtu.

Chtěla mu odpovědět, ale jakmile se jeho obličej ocitl přímo naproti jejímu, propukla v slzy a poddala se své slabosti, tělesné i

duševní. Dotek jeho prstů jí seslal lehounké chvění motýlích křídel až do žaludku. Ať se snažila sebevíc popsat, čeho byla svědkem, nevycházela z ní vůbec žádná slova. Odvrátila obličej a v zoufalství zavřela oči.

Jonas se okamžitě pohnul tak, aby mu Alexander musel uhnout, a přerušil tak kontakt s Adélou. „Můžeš mluvit, Aduš?“

Mluvil tak jemně, až měla chuť mu říct, aby na ni přestal být tak hodný. Chtělo se jí z toho ještě víc plakat, a tak jen němě zavrtěla hlavou.

Alexander se zavrtal do tváře druhého muže tvrdým pohledem, jenž by jiného člověka přiměl zmlknout, ale Jonas ani nemrknul.

„Teď tě budeme muset otočit, Adélo,“ ozval se jeden ze záchranářů. Otevřela oči a několikrát zamrkala, aby si pročistila pohled. S Bobem Thorntonem přece chodila do školy! Přikývla a pomohla jim se obrátit, aby jí mohli prohlédnout rameno a zadní část nohy. Při pohybu to bolelo mnohem víc. Náhle si bolestně uvědomila svá zranění, kdežto předtím ji mnohem víc trápila letargie a vysílení.

„Střela sice pronikla kůží, ale nijak zle to nevypadá, Jonasi,“ sděloval svá zjištění Bob Thornton. „Koukni sem, tady v ramenním svalu to je sice trošku hlubší, ale vzadu je ta rána jenom na povrchu.“

„Zaplať pámbu,“ hlesl Jonas se slyšitelnou úlevou v hlase. „A co má s tou nohou?“

„Myslím, že ji odřel žralok, když plaval kolem ní.“

„No teda, Aduš,“ Jonas jí účastně stiskl ruku. „Je tak hrozně bledá, Bobe. Jseš si jistý, že je v pořádku?“

Alexander se ozval hlubokým hrdelním zvukem, jímž komentoval Adélina zranění. Obešel Jonase a přiblížil se k ní z druhé strany. Věděla to, přestože držela oči pevně zavřené, a on při pohybu nevydával prakticky žádný zvuk. Cítila však, jak se otřel o její paži, vzal ji za ruku a pak přitiskl svou dlaň proti její. Začala se třást a nebyla schopná přestat, ač se snažila sebevíc. Vnímala teplo jeho těla, jak se jí dotýkalo a tisklo se stále silněji k ní. Protože byla úplně mokrá, jeho dosud neposkvrněné oblečení bylo okamžitě také promočené.

„Je v šoku, Jonasi,“ oznámil Bob šerifovi. „A není se co divit. Někdo ji postřelil. Málem ji sežral žralok. Přesto dokázala vytáhnout

Gena z vody – přinejmenším to tak vypadá, ale představit si to neumím. A navíc tu je ta mrtvola. Já bych řekl, Jonasi, že má všechny dobré důvody k tomu, aby byla bledá. Bacha, Adélo, tohle teď asi zabolí,“ varoval ji.

Ať už použil na vyčištění jejích ran na rameni a na noze cokoliv, skutečně jí to málem vyrazilo dech z plic. Pokusila se vykroutit záchranářům i Jonasovi v zoufalé snaze uniknout před pálícím ohněm na její kůži, ale skončila prakticky rovnou v Alexandrově klíně. Chytil ji pevným stiskem a přidržel ji, zatímco záchranáři dokončili svou práci na jejích zraněních.

„My už to zvládneme, Volstove,“ namítl Jonas. „Určitě máš na práci mnohem důležitější věci.“ Na chvilku se odmlčel a sledoval, jak záchranáři pokládají omdlelého rybáře na nosítka a pospíchají s ním k vrtulníku. „Gene je teď v dobrých rukou, Adélo,“ oznámil jí.

„Poletí s ním do San Franciska.“

„Nechci se vám vměšovat do vyšetřování,“ odpověděl Alexander, dřív než ho Jonas stačil odehnat. „Můj parťák je po smrti. Moc toho teď dělat tedy nemůžu, a tak bych se rád dozvěděl, co Adéla ví. Takže klidně pokračujte a dělejte, co je potřeba, a já se mezitím postarám o Adélu.“

„O vyšetřování se postarají moji vyšetřovatelé. Vědí sami dobře, co mají dělat.“

Alexander ignoroval odmítnutí v Jonasových slovech, aby nemusel uvolnit své místo po Adélině boku. „Budeš muset jet do nemocnice,“ obrátil se k ní.

„Já chci domů, za Leou,“ trvala tvrdošíjně na svém. „Jonasi!

Odvez mě domů!“

„Neměj strach, Aduš,“ uklidnil ji Jonas. „Jakmile ti vyčistí rány, pošlu Jacksona, aby tě odvezl, ale nejdřív bych od tebe potřeboval pár odpovědí. Jestli už ti je teda líp.“

„Nemůžu dovolit, abyste ji odvezli domů,“ protestoval Bob.

„Adélo, vždyť víš sama, že to nejde. Musí se na tebe podívat doktor. Máš vážná zranění.“

„Lea je taky doktor,“ upozornil Jonas. „Bobe, přece víš, že potřebuje být doma.“

„Já ji odvezu,“ vmísil se do debaty rozhodným tónem Alexander.

„Pokud je její sestra lékařka, a Adéla teď není v bezprostředním nebezpečí ani silně nekrvácí, tak ji klidně můžu odvézt domů.“

„Ne, to teda nemůžeš,“ pevně pravil Jonas. „Zůstaneš tu a pěkně mi povíš, jak ses k čertu zapletl do případu, kde je jedna mrtvola, další člověk málem přišel o život a Adéla Drakeová je vážně zraněná.“

„A v pořádném nebezpečí,“ dodal Alexander.

Kapitola 2

Alexander nedbal na Jonasovy námitky a zvedl Adélu z dřevěného mola. „Už jsem beztoho celý mokrý. Není nutné, abychom byli promočení oba. Na to, co potřebuji vědět, se ji zeptám jindy, až jí bude líp,“ oznámil. Nedbal na Jonasův zlostný pohled a sevřel ji tím pevněji. Nedal šerifovi ani šanci něco namítnout a vykročil kupředu. Došel až k policejnímu automobilu a s Adélou stále v náruči se opatrně vsunul na zadní sedadlo. Potřeboval se od ní něco dozvědět, a jedinou možností, jak toho dosáhnout, bylo vydat se až do nejvnitřnější svatyně Drakeova domu.

Alexander málokdy dával navenek znát své emoce. Byl pravým mistrem v tom, jak skrýt před ostatními své pocity, ale Adéla ho znala příliš dobře. Věděla, že je bez sebe vzteky nad smrtí svého partnera, i když se tvářil, že to bere s naprostým klidem. Věděla také, že Jonas Alexandra podezřívá – už proto, že tělu svého mrtvého parťáka vlastně nevěnoval víc než jen povrchní pozornost. Jenže Jonas na místo dorazil až tři minuty poté, co jí Alexander vzteky bez sebe vrazil hlaveň pistole přímo mezi oči a skoro ji tím vyděsil k smrti. Jen díky své přísné disciplíně se o chvíli později už dokázal naprosto ovládat. Adéla ale cítila, že mu pod povrchem stále doutná a kypí vztek. Raději mlčela a uvelebila se v jeho náruči.

„Všiml jsem si, že jste se ani nezeptal, proč se teď Adéla skoro nedokáže pohnout,“ poznamenal Jonas, když za sebou prásknul dvířky vozu a usadil se za volantem. „Kolik jste toho už slyšel o sestrách Drakeových?“

Adéla sebou škubla. Alexander věděl přece nejlépe, jaké zvláštní dary a schopnosti mají. Nejednou ji přece viděl, jak je používá, a jak tím přijde o veškerou energii. Dobře také znal její schopnosti i slabé stránky. Vyhrkly jí slzy a uniklo jí slabé zoufalé zavzlyknutí.

Alexander se zabořil tváří do Adéliných vlasů. Připadalo mu jako učiněný zázrak, že ji znovu drží v náruči. Nikdy na žádné zázraky nevěřil, ale jen do té doby, než potkal ji. I přesto, že jeho parťák ležel

mrtvý na dřevěných prknech mola, přes zuřivý vztek a touhu po pomstě, jež jím zmítaly, v okamžiku, kdy ji poznal, mu v srdci vzklíčilo drobné semínko naděje.

Byl zvyklý držet všechny city pod pokličkou. V Rusku se všechny záležitosti poměřovaly politikou a každý nevhodný výraz, náznak skandálu nebo prostě cokoliv mohlo okamžitě znamenat konec kariéry. Teď, když šlo o tolik, byl vděčný za takovou průpravu. Spolu s Danilovem narazili na jistý případ, který se ukázal být větší, než čekali. A Danilova teď stál život. Ohrozit Adélu Drakeovou bylo to poslední, co by si přál. Jenže jestli si Jonas myslí, že se mu ho podaří z celé věci vyštípat, ať už z vyšetřování případu nebo ohledně Adély, tak se šeredně mýlí. Pokud si Jonas s ní chce něco začít – a rozhodně se k ní choval velice důvěrně – musí si na něj dát pozor. Určitě se jí nehodlal vzdát bez boje, stejně jako celé záležitosti.

„Adéla je se mnou zasnoubená,“ prohlásil bez zaváhání. Pohlédl jí do tváře, na dva půlměsíčky dlouhých nazlátlých řas, a přál si, aby se na něj právě teď podívala.

Adéla rázem otevřela oči a zamrkala. Alexander okamžitě rozeznal, jak jí zablesklo v pohledu. Vždycky mu připomínala moře, tiché, klidné a mírné anebo také rozbouřené a divoké. Nikdy sice nevyhledávala spory a před srážkou většinou raději uhýbala, ale své rudé vlasy neměla jen tak náhodou. Byla schopná vyrazit jako žralok z temných hlubin a nečekaně se zahryznout. A tak byl zrovna teď hodně rád za kletbu Drakeova rodu – naprosté vyčerpání po užití magických sil.

„To je nesmysl,“ odpověděl s přehledem Jonas.

Alexander dál hleděl do Adéliných planoucích očí. Nechtěl to vzdát, nechtěl couvnout a přál si, aby věděla, že pro svou přítomnost v Mořském ráji má dobré důvody. „Ujišťuji vás, že není,“ oznámil odhodlaně.

Adéla jen zavrtěla hlavou a s nesrozumitelným zvukem znovu zavřela oči.

Alexander se díval na její tvář. Připomínal si každý její rys, dotek její kůže, jiskřičky v jejích očích. Byla to láska. Nedovolí jí, aby od něj podruhé odešla. Nechtěl s ní zápasit, nechtěl ji vyděsit, ale pravda

byla, že na ni měl vztek. Vztek, že mu nedala druhou šanci, vztek, že málem přišla o život. Vztek, že ten její americký přítel si sedí na předním sedadle a pokouší se mu nařizovat, co má a nemá dělat. Že vůbec má nějakého amerického přítele! Vlastně jakéhokoliv přítele. Její srdce by mělo být uzavřené, poničené jeho nepřítomností, stejně jako jeho srdce trpělo bez ní. Měl chuť s ní pořádně zatřást, ale hned věděl, že to není dobré znamení. Ztrácel nad sebou kontrolu a to bylo nebezpečné.

„To je tedy moc divné, že se mi o svém zasnoubení nezmínila ani slovíčkem,“ podotknul uštěpačně Jonas. „A ani sestrám.“ Vůbec se nesnažil skrýt nevěřícný tón svého hlasu.

„Velice divné,“ souhlasil Alexander. Adéla v jeho náruči ztuhla, ale pustit se s ním do sporu bylo očividně nad její síly. A tak mlčela, jen na tváři se jí rozhostil zarytý výraz. Alexandra se zmocnilo pokušení, že jestli se bude ještě chvíli takhle tvářit, využije jejího vyčerpání a políbí ji přímo před jejím novým milencem. Nápad však okamžitě vyhnal z hlavy. Měl chuť vraždit. Jako kdyby nestačilo, že je Danilov po smrti. Navíc ještě musí přihlížet, jak si cizí chlap dělá nároky na jeho dívku.

„Co se to vlastně tady stalo, Volstove?“ změnil téma Jonas a mrknul po něm pomocí zpětného zrcátka. „Souvisí to nějak s Adélou?“

„Ne.“ Alexander byl rád, že může myslet na něco jiného. „Hrozně mě to překvapilo, když jsem ji tam objevil – stejně jako vás.“ Sklonil se nad ní a prstem jí začal třít místo na čele. Doufal, že jde jen o šmouhu, a ne o modřinu, jež tam zanechal jeho revolver.

Adéla sebrala sílu, zvedla ruku a odstrčila ho. Chvilku počkal, až se zase uklidnila, a rovnou se pustil zpátky k místečku mezi očima. S jemnou péčí je třel bříškem prstu v malých, soustředěných kroužcích. Něžně, ale naléhavě. Dotykem jí naznačoval, že se jí nemíní vzdát. Drobná skvrna nechtěla zmizet. Adéla měla světlou, téměř alabastrovou pleť, na níž se snadno dělají modřiny, jak si pamatoval. Byl to sice hodně divný způsob, jak jí říct, že se vrací, ale stejně jako otlak na jejím čele byl prostě tady a hodlal zůstat. A ať už se jí to líbí nebo ne, bude se teď muset vyrovnat se vším, co bylo předtím.

„Takže abychom si to ujasnili: Co jste vy a ten váš parťák dělali tady v našem kraji?“ začal znovu Jonas. „Sice jste se mi předtím přišel ohlásit, ale nějak jste mi zapomněl říct, že za sebou chcete v našem přístavu nechat mrtvoly.“

„Už jsme nějakou dobu dělali na tomhle případu a za poslední dva a půl roku jsme vysledovali celkem tři dodávky směřující právě do okolí tohoto místa. Z Ruska sem neustále proudí ukradené starožitnosti včetně obrovských sbírek klenotů. Můj partner Andrej Danilov se nechal najmout na jednu z rybářských lodí tady v přístavu a sledoval, zda nenajde stopy nějaké podezřelé činnosti. Už nějakou dobu jsme věděli, že se tudy pašují umělecká díla, ale tentokrát se nám poprvé podařilo zjistit, kdy a kam má zásilka přijít.“

Jonas chvíli mlčel a pak si povzdechl. „Před pár měsíci za mnou přišel Gene Dockins a svěřil se mi s podezřením, že na jedné z jeho lodí – jmenovala se Truhla s pokladem – se na moři děje něco nekalého. Kapitánem té lodi je John Fergus, znám ho už několik let. Nikdy s ním nebyly žádné potíže. Máme tady víc místních podnikatelů, kteří vlastní lodě, všichni tady žijí skoro po celý život a většinou mají ještě další podnikatelské aktivity. Trošku jsem se nenápadně vyptával lidí kolem přístavu a pak jsem celou záležitost oznámil pobřežní stráži. Podle toho, co vím, se jim ale nepodařilo zjistit nic neobvyklého. Gene mi už nic dalšího neřekl, a tak jsem si myslel, že o nic nejde. To jsem se tedy spletl, jak je vidět.“

Řada byla na Alexandrovi, aby vysvětloval: „Gene Dockins se později obrátil na Interpol. Oznámil jim, že tady působí pašeráci. Předpokládal, že jde o drogy, nebo – vzhledem k tomu, jak se dnes každý pořád bojí teroristů – že se někdo snaží do Spojených států propašovat pomocí lodí bombu. Společně se svým synem Jeremym dostali tajný úkol. Povedlo se jim pořídit fotografie, na nichž je vidět, jak se na Truhlu s pokladem nakládá nějaká zásilka. Protože jsme věděli, že ve zdejší oblasti se opravdu něco děje, šli jsme po jeho informacích a přijali jsme i jeho nabídku, že s námi bude dál spolupracovat.“

Jonas rozčileně zaklel. „Proč jenom k sakru nepřišel za mnou? Lépe řečeno: to vy jste měl přijít za mnou, a ne si domlouvat s místními, že pro vás budou plnit tajné úkoly. Jeremy je ještě kluk!

Zatraceně!“ Rozevřenou dlaní zprudka udeřil do volantu. „Měl jsem o tom vědět! Bylo mi jasné, že se o to Gene zajímá, ale předpokládal jsem, že když jsem záležitost předal k vyšetřování, dá od toho ruce pryč.“ Znovu si vzdechl. „Už jsem poslal Jacksona, aby oznámil Geneho ženě, co se stalo. Ale radši jsem mu měl říct, aby ohlídal Jeremyho. Ten kluk snad vůbec neví, co je to strach, ale ať visím, jestli dovolím, aby se mu něco stalo. Kdyby za vámi přišel, že chce pomáhat místo táty, tak mu laskavě řekněte ne.“ Radiotelefonem hned zavolal svému zástupci a objasnil mu, jaké nebezpečí nyní hrozí mladému Dockinsovi.

Alexander počkal, až domluví, a pak se ujal slova: „Vaše oznámení předala pobřežní stáž Interpolu zhruba ve stejnou dobu, kdy nám Gene Dockins sdělil svá podezření a poslal fotografie, které pořídil. Okamžitě jsme ho kontaktovali a on souhlasil, že s námi bude spolupracovat tím, že na jedné z jeho lodí začne působit tajný agent. Pro Danilova to bylo perfektní krytí.“ Alexander by se viděl raději v pekle, než by Jonasovi popřál to potěšení sledovat, jak věci lituje. Samozřejmě mu nebylo jedno, že je jeho parťák po smrti a rybář, který jim pomáhal, k ní nemá daleko, ale tohle všechno patřilo k jeho práci. S takovým nebezpečím se musel potýkat dnes a denně. Přijít o Danilova pro něj byla ovšem obrovská rána, jak profesionálně, tak lidsky osobně. Měl Danilova krýt a dorazil příliš pozdě, takže už ho nedokázal ochránit. Fakt, že mu Danilov neřekl, že té noci půjde s Dockinsem do akce, hrál jen malou roli. Alexander se přesto cítil vinen.

„Trošku jsem si vás proklepl, Volstove, když jste se mi přišel ohlásit. Ve vašem životopisu máte velké díry, zvlášť co se týká počátku vaší kariéry. Fakt hodně velké díry! Zjistil jsem si ale, že jste strávil několik let při potírání ruské mafie, a to je pěkně drsná organizace. Šel jste teď po nich taky? Potřebuju to vědět, abych měl jistotu, zda se mi usídlili i tady v mojí oblasti.“

„Jsou v San Francisku,“ připustil Alexander. „Ale to už stejně nejspíš víte. Doufali jsme, že v téhle záležitosti žádnou roli nehrají, ale v Rusku se jen málokdy pašování obejde bez toho, aby do něj byla tak či onak mafie zapletená.“

„Mají vás na seznamu lidí určených k likvidaci?“

Alexander cítil, jak se Adéla v jeho náruči zachvěla. Otevřela oči a on s pohledem upřeným do nich tiše přiznal. „Ano. Dokonce na jednom z prvních míst.“

Adéla poděšeně zamrkala a odvrátila hlavu.

Jonas s vozem zahnul na dlouhou, klikatou cestu, jenž vedla nahoru k rozlehlému domu na útesech. Už z dálky působil impozantně. Byl tři patra vysoký, nahoře s věžičkou, s balkóny téměř u každého okna a s cimbuřím, shlížejícím dolů na moře. Větrem ošlehané cypřiše a hájky z jehličnanů a sekvojí pokrývaly celý kopec, a mezi bujnou zelení prorážely květiny všech možných barev. Když se přiblížili k vjezdu, brána, zdobená tepanými symboly země a hvězd se sama okamžitě otevřela.

„Tak co se to tam dnes večer odehrálo, Volstove?“ otázal se znovu Jonas naléhavě. Alexander důkladně sledoval okolí a vrýval si do paměti každou pěšinku a každou zamčenou branku. Teprve po chvíli začal s vyprávěním. „Danilov mi zavolal, že se mu podařilo získat důkaz, podle něhož se tady objevila dodávka ukradených uměleckých předmětů, kterou jsme sledovali. Měli ji přeložit z nákladní lodi na rybářský člun. Měl fotografie i svědka. Pak zřejmě odjel s Dockinsem, aniž by mi dal vědět.“ Pohledem přitom studoval celý dům. Uvědomoval si každé okno, každé dveře. Všechny východy, které tu byly. Únikové cesty. Možnosti přežití.

Jonas zaparkoval vůz a obrátil se k agentovi Interpolu, aby si ho pořádně prohlédl. Alexander Volstov působil klidně, zdánlivě netečně, nebo snad dokonce přívětivě. Dokud jste se mu však nepodívali do očí. Jonas už se s takovými muži setkal, s některými dokonce společně bojoval. Takoví muži byli vždy nemilosrdní ke svým nepřátelům, nesmiřitelní a tvrdí, ale zato svým přátelům projevovali loajalitu až za hrob. Tento typ mužů byste si přáli mít po svém boku vždy, když šlo do tuhého, protože by vás nikdy neopustili, a šli by vás vytáhnout i z ostré palby. Bylo mu jasné, že Volstova smrt jeho partnera hluboce zasáhla a že neustane, dokud nedostane posledního muže, který je za ni zodpovědný. Což znamenalo, že v Mořském ráji a okolních městech se schyluje k pořádnému krveprolití, protože do věci je zapletená ruská mafie.

„Tohle není Rusko,“ cítil se nucen podotknout.

Alexander si ho změřil svýma sibiřsky modrýma očima a pak se zadíval ven z auta. Adélu pořád držel v náruči. „Takže tohle je ten Drakeův dům.“

„Jistě víte, že kdykoliv použijí své schopnosti, jsou takhle vysílené. I ostatní Adéliny sestry najdeme ve stejném vyčerpání. Asi by nechtěly, abyste je viděl takhle zranitelné,“ varoval ho Jonas.

„Vy jste tenhle následný efekt zřejmě viděl už víckrát,“ odvětil nevzrušeně Alexander a vydal se za Jonasem po klikaté cestičce k domovnímu vchodu.

„Jenže já patřím k rodině,“ namítl Jonas.

„Vzhledem k tomu, že Adéla je se mnou zasnoubená a brzy se za mě provdá, mohu říct totéž,“ odpověděl tiše Alexander. Adéla se v jeho náruči neklidně zavrtěla a otevřela oči, aby na něj vrhla další ze svých zlostných pohledů, který však Alexander i tentokrát klidně ignoroval.

Dveře jim otevřela dobře vypadající žena ve středním věku se zkoumavýma modrýma očima a záplavou šedivějících, dozadu svázaných plavých vlasů.

„Teto Carol!“ Jonas rozevřel náruč a políbil ženu na tvář. „Vůbec jsem netušil, že jste tady!“ Ustoupil stranou a přidržel dveře, aby Alexander mohl Adélu vnést dovnitř.

„Holky nevěděly, že přijedu,“ vysvětlila mu Carol. „Jsem tu jen pár hodin. Myslela jsem si, že bych mohla trochu pomoci s přípravou svatby, a našla jsem je všechny v tomhle stavu. Vezměte ji sem,“ ukázala Alexanderovi. „Položte ji na gauč.“ Následovala do pokoje za nimi. „Udělám čaj, Aduš. Za půl hodinky budeš zase v pořádku.“

„Je celá promočená z moře,“ namítl Alexander. „Mohl bych ji někde svléknout?“ Cítil, jak se mu v rukou zuřivě zmítá na znamení protestu, a tak ji sevřel pevněji, aby si nikdo nemohl všimnout, jak vrtí hlavou.

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se Jonas a překročil Leu, která ležela na zemi s polštářem pod hlavou. Ela seděla zhrouceně v křesle, a obě měly na dosah ruky hrnky s čajem. Bylo vidět, že udržet Gena Dockinse naživu jim dalo pořádně zabrat. Jonas už věděl, jak vysilující je pro Drakeovy sestry použít svých schopností, ale dosud nikdy je neviděl tolik zničené. Gene už musel stát doslova na prahu

smrti, když je to tak vysílilo. Ustaraně zamířil pohledem ke schodišti.

„Teto Carol, není jim nic?“

„Jen se neboj, drahoušku. Jen jsem je prostě nedokázala přinést sem dolů. Ostatní jsou ještě nahoře na cimbuří.“

„Tak já je snesu dolů,“ nabídl se Jonas a už bral schody po dvou a mířil nahoru. Alexander teď stál sám tváří v tvář Adélině tetě.

Carol si ho měřila s rukama v bok. „Přinesu vám deku, abyste ji mohl zabalit. Nemůžu vás přece nechat, abyste ji svlékal.“

„Jsem její snoubenec,“ prohlásil Alexander bez nejmenších výčitek svědomí. „Jen mi, prosím, ukažte, kde má svůj pokoj, a já už se postarám o všechno ostatní.“

Při jeho prohlášení se Lea s Elou pokusily zvednout, ale ani jedna z nich nebyla úspěšná. Carol už po něm raději nepožadovala další vysvětlení a vedla ho po schodech k Adélinu pokoji. Byla to prostorná místnost s francouzským oknem, jež vedlo na široký balkón s vyhlídkou na mořskou hladinu. „Bylo by lepší, kdybyste mluvil pravdu, mladý muži. Mám také určité schopnosti, a ani ten váš rozkošný přízvuk vás nezachrání před mým hněvem, pokud zjistím, že jste lhal,“ pravila přísně teta Carol a zavřela dveře, než jí stačil cokoliv odpovědět.

„Vím, že se zlobíš, Adélo,“ pravil Alexander a opatrně ji položil na deku na podlaze. „Můžeš si za to ale sama. Věnoval jsem ti spoustu času.“ Začal z ní svlékat oblek, což bylo hodně obtížné vzhledem k tomu, že na ní lpěl jako druhá kůže. „Měl jsem s tebou až příliš trpělivosti,“ mluvil dál a snažil se nevšímat si jejího těla, které se objevilo pod svléknutým neoprenem.

Ne že by to moc pomohlo. Pamatoval si ji i se zavřenýma očima, i se zavřenýma očima si dokázal představit, jaká je na dotek. Připomínal si její hebkou teplou kůži a bujné křivky, pevně se tisknoucí k jeho tělu v dokonalé souhře. Pamatoval si, jaké to je, mít ji v náruči. Zavázal jí pásek od županu a dával přitom pozor, aby se nedotknul jejích zranění, a ručníkem jí vysušil husté rudé vlasy.

Pokusila se ho odstrčit zesláblýma rukama: „Že se zlobím, to je ještě slabé slovo. Jdi pryč.“

„Ne. Tentokrát už ne. Trvalo mi to čtyři roky, než jsem tě zase našel. A teď neexistuje způsob, jak mě od tebe zase dostat. Zvlášť

když ses zapletla do takovéhle záležitosti. Jestli v tom opravdu jede ruská mafie, Adélko, tak je to pořádný průšvih. A Jonas Harrington se může jít bodnout, jestli si myslí, že na tebe má nějaký nárok. Jsme zasnoubení a já se tě nikdy nevzdám.“

„Snad si nemyslíš, že ti dovolím, aby ses mi zase zapletl do života.“ Rozčileně si zaryla prsty do spánků. „Chci být dole se sestrami!“

Bylo vidět, že už se jí zase vrátil hlas, což pro Alexandra nevěstilo nic dobrého. „Kde máš kalhotky? Rozhodně tě nemíním nechat jít dolů, aby Jonas věděl, že pod tím županem nic nemáš!“

Obočí jí vystřelilo vzhůru, ale přesto ukázala na druhou zásuvku prádelníku. Nechtěla marnit energii na to, aby se s ním dohadovala. Popravdě řečeno byla v šoku nad tím, že ho vidí. Byl tak živý a skutečný oproti muži v jejích snech, že se na něj skoro ani nevydržela dívat.

Alexander počkal, až vklouzla do čistých kalhotek, a pak ji znovu popadl do náruče. „Odnesu tě tedy dolů, ale ne abys udělala tu chybu, že bys na něj dělala oči!“

„Prosím tě, sklapni, Sašo.“ Zdrobnělina ji vylétla z pusy dřív, než si stačila uvědomit, co říká. Vždycky byl velký žárlivec a jí to strašně šlo na nervy. Všechno kolem Alexandra jí vlastně šlo strašně na nervy. Především jeho dokonalé sebevědomí. A ten jeho přístup! Jako by on měl nějaké právo se zlobit na ni.

„Nechtěla bys mi říct, cos vlastně dělala sama v moři?“ Cítila, jak se mu při té otázce lehce zatřásly ruce. „Měla bys snad mít víc rozumu a ne se nechat zaskočit na moři, když kolem létají kulky.“ Čím víc se zlobil, tím tvrdší byl jeho ruský přízvuk. Ale jeho ruce byly jemné.

Nechtěla si to raději moc připomínat. „Nemám ti o tom co říct.“

„Ale máš. Musíš se zodpovídat za těch deset let mého života, a to nemluvím o těch posledních čtyřech, které jsme ztratili.“ Seběhl s ní po schodech a zamířil do obývacího pokoje, jako by mu to tam všechno patřilo – a jako by nevážila víc než dítě. Jako by to měl všechno na povel.

„Položte ji na zem, třeba semhle,“ nařídila Carol a ukázala na místo, kam rozložila pár polštářů.

Alexander zanesl Adélu k pohovce, uložil ji tam a posadil se vedle ní. Tak blízko, až se jejich stehna dotýkala. „Má na zádech škrábanec od kulky a vzadu na noze ji odřel žralok,“ obtěžoval se vysvětlením.

„Ach, božíčku,“ vydechla Carol a přikryla si ústa dlaní. „Hned jí přinesu ten čaj, jenže to jí asi na ta zranění nepomůže.“

„Záchranáři jí to vydezinfikovali, ale ona odmítla nechat se odvézt do nemocnice.“

Lea se zvedla, s nesmírným úsilím se připloužila těch pár metrů, které ji dělily od Adély, a položila sestře ruku na poraněnou nohu.

Adéla urputně vrtěla hlavou a pokusila se nohu odtáhnout. „Ne, Leo. Jsi moc vysílená.“ Skoro lapala po dechu a na slova už jí nezbývala energie.

„Jdi odpočívat, Leo,“ starostlivě ji napomenula Carol. „V tom stavu, v jakém teď jsi, bys nikoho neuzdravila. Radši si vypij čaj.“ Vlastně to byl příkaz: „Všechny si vypijte čaj.“ Pohlédla na Alexandra. „Pár let jsem ty holky neviděla, a když se vrátím, vidím, jak zatím vyrostly a dospěly – a zapomněly všechno, co jsme je učily. Ještě že jsem přijela zase domů!“

Lea se natáhla po Adélině ruce. „Je mi to líto,“ zašeptala.

Adéla jen zavrtěla hlavou, že se nic neděje. Lea představovala mezi Drakeovými sestrami jakousi zdravotnickou jednotku. Dařilo se jí dosahovat neuvěřitelných výsledků, ale musela za to vždy krutě platit. Často na sebe brala bolest a nemoc zraněné nebo choré osoby, jíž pomáhala. „Jsme v pořádku. Všechny jsme v pořádku,“ utěšovala svou sestru.

Alexander vtiskl hrnek s čajem Adéle do druhé ruky a pomohl jí jej pozvednout k ústům. Ani mu neodporovala. Sledovala, jak se Jonas vrací z cimbuří a nese v náruči Helenu, další z jejích sester.

Ta vykulila překvapeně oči na Alexandra a vypravila ze sebe:

„Kdopak to je?“

„Nikdo, kdo by tě měl zajímat,“ vyštěkl Jonas. „Mohlas laskavě věnovat alespoň kousíček své vzácné pozornosti tomu, jak blízko jsi byla od okraje, když jste čarovaly? Málem jsi přepadla přes zábradlí, Heleno. Ještě pár centimetrů a mohlo být po tobě!“

„No tak, no tak, chlapče,“ teta Carol poklepala smířlivě Jonasovi na ruku, jako by byl malý kluk. „Když je člověk takhle zesláblý, tak neví docela nic. Helena prostě přivolávala vítr. Musela ho přivést až z daleka nad mořem. Tak jí teď nedělej přednášky, když se nemůže bránit.“

„To je ale ta nejvhodnější chvíle,“ huhlal Jonas. „Teď by totiž byla vůbec nejlepší chvíle pro všechny, aby dostaly malou lekci o bezpečnosti. Jestlipak taky víte, že se Adéla byla potápět daleko na moři úplně sama?“

„Tak jen hezky jdi pro Sáru a Julii, Jonasi,“ odbyla ho Carol.

„Adéla už určitě nikdy takovou hloupost neprovede,“ pravila a trošku ho postrčila směrem ke schodům.

Alexandrovi se chtělo smát, když viděl výraz na šerifově obličeji. Tetě Carol se pár slovy a jejich tónem lehce povedlo Jonasovi zkazit jeho pracně budovanou image drsného chlápka. Sestry Drakeovy byly opačnému pohlaví velmi nebezpečné, s tím měl sám osobní zkušenost. Zašmátral rukou, nalezl Adélinu dlaň a propletl si prsty s jejími.

Pohlédla na něj s očima plnýma slz a jemu se sevřelo srdce v hrudi. Nikdy její slzy nevydržel. Toho dne, dne, na který ani jeden z nich nedokáže nikdy zapomenout, za ní nepřišel právě proto, že její slzy změnily jejich životy, a on jí nedokázal dát, co po nich mělo přijít. Naklonil se před ni, aby na ně ostatní nemohli vidět. „Neplač, ljubov maja. Jsi moje srdce, můj celý svět,“ zašeptal jí svou mateřštinou, protože to byl jediný způsob, jak ta slova vyslovit. Nikdy ji nepřestal milovat. Bez ní neměl na světě vůbec nic. O tom se dobře poučil v prázdnotě světa násilí, v němž žil, během nekonečných cest po světě, v bezútěšných hotelových pokojích. Bez ní neměl na světě žádný domov, dokonce ani ve svém milovaném Rusku.

Adéla zavrtěla hlavou. „Jdi pryč, Sašo, a už se nevracej.“

Pozvedl její ruku k ústům. Rty přejížděl po konečcích prstů a jemně je laskal špičkou jazyka. Moře a sůl. Taková byla Adéla vždycky. „Půjdu, ale jenom proto, že s tebou teď není v tomhle stavu žádná řeč. Pořádně ses vylekala. Ale až se vrátím, tak si to všechno dopovíme.“

Alexander se zvedl, právě když do obýváku opět vstoupil Jonas, přinášející další ze sester. „Já teď půjdu, ale víte, kde mě najdete. Prosím, udělejte mi tu laskavost a dejte mi vědět každou informaci, kterou se vám povede získat.“

„Jen se nebojte, Volstove. Vyhledám vás okamžitě, jak odsud odejdu,“ ujistil ho pochmurně Jonas. „Chcete, abych vám zavolal odvoz?“

Alexander zavrtěl hlavou a významně se podíval na Adélu.

„Bydlím nedaleko, takže můžu jedním očkem sledovat, co se děje.“ Dělal, co bylo v jeho silách, aby dal najevo, že k ní patří. Znal však Adélu tak dobře, že věděl, že se začíná zlobit, protože je kvůli své slabosti v nevýhodě a on má tak navrch. K čertu s Jonasem Harringtonem, který o tom ví své.

Carol ho doprovodila ke dveřím. „Však já už na ni dohlédnu,“ ujistila ho, „tak se o Adélu nemusíte strachovat. A jak se Lee trochu uleví, to víte, že se o sestru postará.“

Hned jak Carol za ním zavřela dveře, uháněla zpátky k Adéle.

„Tak co, jakpak ti je, drahoušku? Nemám zavolat tvou matku?“ Její výraz prozrazoval, jak je ustaraná. „A co ta tvá zranění, je to moc zlé?“ Mrkla ke dveřím a dodala: „A ten tvůj snoubenec má úžasně sexy přízvuk. Když začal mluvit rusky, málem jsem z toho upadla!“

Adéle se nechtělo projevit souhlas s tetiným názorem. Byla ráda, že konečně leží. Ať už ji trápily noční můry sebevíc, ať už si v mysli přehrávala Alexandrovo chování jakkoliv často, ve chvíli, kdy ho uviděla, zaslechla jeho hlas a dotkla se jeho těla, bylo jí jasné, že musí být velmi opatrná. „To bude v pořádku, teto Carol,“ ubezpečila ji. „Jen bych teď potřebovala spát.“

„Jenže nejdřív si s tebou musím promluvit,“ vpadl do toho Jonas, který právě uložil Julii do křesla vedle Kamily. Náhle se k Adéle sehnul a vzal ji za ruku, jako ji předtím držel Alexander. Zhluboka se nadechnul. „Vážně jsem o tebe měl strach, Adélo. Viděl jsem, jak stojí nad tebou, v ruce má zbraň a vedle leží dvě těla. Všude byla krev a opravdu jsem si na chvíli myslel, že bude po tobě.“ Znovu si povzdechl a zamnul si bradu. Uhnul očima. „Málem jsem ho bez varování zabil. Takový jsem měl o tebe strach.“ Na chvíli svěsil

hlavu. „Už jsem fakt natahoval kohoutek, jen abych ho dostal od tebe.“

„Jonasi,“ vydechla užasle Adéla. „Není divu, že sis myslel, že mi chce ublížit. Muselo to být pro tebe hrozné.“

„Málem jsem chladnokrevně zastřelil člověka, Adélo. Takový pocit bych už nerad zažil podruhé.“ Přejel si rukou přes tvář. „Už jsem toho v životě zažil a provedl hodně, ale nikdy jsem nezabil nevinného člověka.“

Stiskla mu účastně prsty. Vtom se jí bez varování zježila kůže a když se rozhlédla, zjistila, že je zvenčí oknem pozoruje Alexander. Rysy v obličeji mu ztvrdly a pohled působil ještě ledověji, než se zdálo možné. Srdce jí poskočilo a divoce se rozběhlo, aniž by ho mohla nějak zklidnit. Chvíli na ni beze slova zíral, pak se otočil a zmizel z dohledu. Adéla si odkašlala a násilím odtrhla oči od teď už prázdného okna. „Už se to nikdy nestane, Jonasi. Budu opatrná.“

„To bys tedy měla,“ podotknul suše. Vzal si hrnek s čajem, který mu podala Carol a okamžitě začal upíjet horkou, životodárnou tekutinu. „Děkuju, teto Carol. Tohle byla pekelná noc.“ Usadil se na pohovce, opřel si hlavu a rozhlédl se po sestrách Drakeových: „Adéla se dnes večer stala svědkem vraždy a já mám obavu, že do případu je zapletená i ruská mafie. A to je pěkně divoká a nebezpečná parta. Nepřeju si, aby se kterákoliv z vás do toho nějak míchala. A ty, Adélo, se budeš držet hezky daleko od toho Volstova. Vůbec nechápu, proč prohlašuje, že jste spolu zasnoubení. Nemám ponětí, jestli ho znáš už z dřívějška, ale musím tě upozornit, že je to velice nebezpečný člověk a vězí v celé té záležitosti až po uši.“

Sára se trochu nadzvedla a rukou si zjednala pozornost. „On říká, že jsou s Adélou zasnoubení?“

Adéla cítila, jak se jí rozlévá červeň po hrdle a po obličeji. Všechny sestry, teta Carol i Jonas na ni užasle hleděli. Honem se napila čaje, aby získala čas a vymyslela nějakou vhodnou odpověď.

„Adélo?“ připomněla se Kamila.

„No,“ naježila se Adéla. „Ano. Vlastně myslím ne. Ne doopravdy. Možná.“ Natáhla nohy. „Jsem nějaká zmatená.“

„No tak, aspoň řekni, jak dlouho toho chlapa znáš?“ naléhal Jonas.

Adéla zatnula zuby. Nesnášela být středem pozornosti. „Nechce se mi o tom mluvit, Jonasi.“

Šerif nejdřív dopil zbytek čaje z hrnku od tety Carol. „Tak mi pověz, co se odehrálo dnes večer, Adélo. A nic nevynechej, ani nějaký detail, který ti připadá bezvýznamný.“

Adéla postavila svůj hrnek na podlahu a začala vyprávět, jak se to všechno odehrálo. Cítila, jak jsou sestry stále napjatější, přesto na ni netlačily, ani nežádaly vysvětlení a ona věděla, že před Jonasem ani nezačnou. Jenže jakmile odejde, bude jim muset opravdu všechno po pořádku vyložit. Už teď ji z toho začínala bolet hlava.

„Ach, božínku,“ prolomila teta Carol tíživé ticho, které nastalo, když Adéla dovyprávěla. „To zní jako nějaký mezinárodní špionážní román! Úplně strhující! Všichni zůstaňte tady, skočím si jenom pro fotoaparát. Tohle si musíme vyfotit, abychom měli jednou co vyprávět vnoučatům!“ vykřikla nadšeně a pádila do kuchyně.

„Vražda není moc strhující, teto Carol,“ zavolala za ní Sára.

„Vražda je prostě odporná. A my taky vypadáme strašně. Nemůžeš nás takhle přece fotografovat.“

„Drahoušku,“ vpadla Carol zase zpátky do obýváku a v ruce už držela malý foťák. „Tohle budou naše nejlepší fotky! Nepřipravené a právě proto tak výstižné! Zachytí tuhle chvíli, v níž vstupujete do boje proti mezinárodnímu zločinu v případu, v němž se vyskytují zahraniční špióni a přitažliví agenti.“ Šťastně se usmála na Adélu.

„Znám tucet dobrých nápojů lásky a ještě víc kouzel, drahoušku.“ Začala cvakat fotoaparátem, jak brala záběry ze všech možných úhlů.

„Tak stačí jen říct, až je budeš potřebovat na toho tvého mládence.“

„Já nemám žádného mládence,“ protestovala Adéla.

„Zdá se, že on si ale myslí pravý opak,“ namítla Carol. „Měla by sis udělat jasno ve svých srdečních záležitostech. Věř mi, já vím, o čem mluvím. Heleno, miláčku, mohla bys přestat dělat na mě obličeje? Měla bys být zvyklá, že tě všude fotografují.“

„Jenže ne bez patnácti různých vizážistů, co se o ni starají,“ zahučel Jonas.

„Jdi pryč,“ odháněla ho Helena a rozčileně máchala rukou. „Jsem moc unavená, než abych se s tebou dohadovala.“ Snažila se přitom nevšímat si Carol, která dál zuřivě fotila.

„Ty dokážeš vypadat elegantně, i když se mě snažíš odehnat, Heleno,“ rýpl si Jonas a vstal. „Budu už muset jít. Vrátím se později, abych vás všechny zkontroloval. Chtěla byste některá odnést zase nahoru do pokoje, než odejdu?“

„Není ti něco? Ještě nikdy jsi mi neřekl Heleno,“ divila se Helena. Zpříma se posadila a vrhla na Jonase ustaraný pohled. „Jsi v pořádku?“

Hustá záplava platinově plavých vlasů jí v bohatých vlnách spadala přes ramena až na opěradlo pohovky. Jonas se zadíval stranou, aby se vyhnul jejímu pohledu.

„No tak, Jonasi,“ naléhala Helena. „Jestli ti něco je, tak mi tě vyléčíme. Jenom nám dej ještě chvilku.“

Hodil po ní unaveným úsměvem. „Díky, ne, nepřeju si, abyste dál marnily svou energii jen kvůli mně. Cítím jen teď z toho všeho takovou pachuť. Není to nic příjemného, když člověk zjistí, že by za určitých okolností byl schopen někoho úplně chladnokrevně zabít.“

„Vždyť jsi taky jenom člověk, Jonasi,“ pravila Sára jemně. „My jsme tvoje rodina. Samozřejmě, že nás chceš chránit. A kouzla nás svazují dohromady mnohem silnějším poutem. Samy nevíme, jak to funguje v tak vypjatých situacích. Nezabil jsi ho, a to je hlavní. Udělal jsi, co bylo potřeba, a přivezl jsi Adélu za námi domů. To je to nejdůležitější.“

„Nikdy v životě jsem nikoho neviděla radši než tebe,“ ozvala se Adéla, „dělala jsem si hrozné starosti o Genovu rodinu. Teď asi o něj musí mít pořádný strach. Vypadalo to s ním dost bledě.“

„Kdyby nebylo tebe, Adélko, tak už by byl po smrti,“ připomněl Jonas. „Jestli to přežije, tak jedině díky tobě. Mám dneska ještě spoustu práce, ale kdyby sis ještě na něco vzpomněla, určitě zavolej. Přijdu se na vás ještě mrknout, ale stejně tady nechám postavit hlídky.“

„Děkujeme ti, Jonasi,“ pravila Sára. „Musíme se ještě taky postarat o Adélu.“

„Všechny musíte být opatrné,“ trval na svém Jonas. „Pokud v tom jede opravdu ruská mafie, nebude váhat vás povraždit třeba všechny.“

„Ach, božínku,“ vyjekla teta Carol a začala se mohutně ovívat rukama. „Vidím, že jsem přijela právě včas!“

„Ale teto Carol,“ podivila se Kamila, „copak ty se nebojíš?“

„Přijela jsem domů, abych zase vrátila do svého života trochu vzrušení,“ vysvětlovala Carol. „Pořád jsem ještě dost mladá, abych si našla vhodného muže. Svého drahého Jeffersona jsem milovala, ale už je na pravdě boží pátým rokem, a mě už nebaví sedět v tom obrovském jižanském domě sama, obklopená jen alby s fotografiemi a ničím jiným. Mám sice moc ráda svou práci konzultantky pro vytváření vzpomínek, ale potřebuji si taky vytvořit svoje vlastní vzpomínky, a ne jenom pořád radit druhým, jak si je co nejlépe uchovat.“

„My jsme přece moc rády, že jsi za námi přijela, teto Carol,“ ujistila ji Kamila. „A hlavně potřebujeme pomoc s naplánováním svateb!“ Podívala se na Sáru. „Nebo jsem měla radši říct svatby? Protože my se Sárou chceme mít svatbu najednou!“

„A co Adéla?“ ozvala se potměšile Julie a šťouchla do Adély bosou nohou. „Třeba tu nakonec budeme mít hned tři nevěsty najednou.“

„No, to bylo fakt moc vtipné, Julie. Teto Carol, vyfoť, prosím, Julii. Vyděláš si tak úplné jmění, když pak tu fotku prodáš na internet. Rocková hvězda se válí doma ve svém nejoblíbenějším superstarovském pyžamu. Mohla bys to prodat taky bulváru,“ navrhla Adéla.

Julie klidně kroutila kotníkem a opisovala malé kroužky. „Radši bys nám měla prozradit svoje tajemství, Aduš. Mám migrénu jako hrom, a to nejmenší, jak od toho odpomoct, je vyložit nám, jak moc jsi nebo nejsi zasnoubená s tím Rusem, který je docela náhodou špiónem.“

„On ale není špión,“ protestovala Adéla.

„Jak to můžeš vědět, drahoušku?“ otázala se teta Carol trochu nepřítomně, protože právě nakláněla na všechny strany svůj fotoaparát ve snaze zachytit Julii z co nejlepšího úhlu. „Julie, otoč trošku hlavu. Je tam moc protisvětla.“

„Nemůžeš mít moc protisvětla,“ namítla Julie a otočila se k oknu.

„Venku je přece tma.“

„Jenže mě tam opravdu něco svítilo. Hele, už je to pryč. Tak to byl nejspíš měsíc.“

Nastalo náhlé ticho. Všech sedm sester Drakeových se na sebe podívalo s nešťastným výrazem. Helena pozvedla ruce a celým domem proletěl vítr, rozvlnil závěsy a zatáhl je přes okna. Julie nakreslila rukama ve vzduchu složité obrazce. Stříbřité symboly se okamžitě probudily k životu, zajiskřily a postupně pohasly.

„Co jsi tam viděla, Sáro?“ zeptala se Carol. Z hlasu se jí vytratila rozvernost a zněl teď naprosto vážně. „Protože mě se moc nelíbilo, co jsem tam viděla.“

Carol měla stejný druh schopností, stejný dar „vidění“ jako Sára. Byla nejstarší ze všech sedmi sester. Sára si teď vyměnila s Carol dlouhý významný pohled a pak se obě obrátily k Adéle.

Adéla cítila, jak jí po zádech přeběhl mráz.

„Co se stalo v Rusku, Aduš?“ zeptala se tiše Sára. „Mezi tebou a tím mužem je smrt. Vidím tam krev a smrt a násilí.“

Sářin hlas nevyjadřoval žádné obvinění a výraz její tváře rovněž ne, ale Adéla si přála, aby se země pod jejíma nohama otevřela a ona se propadla pryč. Byla jiná než sestry. Byla poznamenaná. Její zločin byl nevýslovný. Zavrtěla hlavou: „Nemůžu. Prosím, už se mě neptej. Všechno se změnilo a vy jste jediné útočiště, které mi zbylo – kromě moře. Jestli mě máte rády, tak nechtějte, abych vám to vysvětlovala.“

„Jenže my se ptáme právě proto, že tě máme rády,“ upozornila ji Sára tiše.

Adéla se vrhla na pohovku, oči plné slz. „Omlouvám se, je mi to líto. Nedokážu o tom mluvit.“ Nemohla o tom mluvit, nemohla na to ani myslet. Zabouchla dveře před minulostí jednou provždy, aby nemusela skočit z útesu. Nikdy se nezbaví toho, co provedla, nikdy nezapomene na škody, jež způsobila. A nikdy se nezbaví Alexandra Volstova.

Kapitola 3

Skrytý v hustém houští na úpatí kopce, Alexander pozoroval dům na útesech. Adéla Drakeová. Celé roky ji nemohl dostat z hlavy. Věděl, které okno patří jejímu pokoji. Shlížel dolů z kopce a z balkónu se otevírala vyhlídka na moře. Zasouvací skleněné dveře byly otevřené dokořán a bílé krajkové záclony se vlnily v čerstvém větru, vanoucím od oceánu. Když byl uvnitř, pozorně si vryl do paměti všechny možné vstupy, všechna slabá místa domu. Dokonce vyzkoušel i schody, aby věděl, který z nich vrže.

Dům byl obrovský a zdál se překypovat tajemstvími. Kolem rozlehlé budovy se nyní válely kotouče mlhy, zahalovaly okolní stromy a keře, jakoby chtěly chránit budovu i její obyvatele. Ve stříbřitých paprscích měsíce plazící se mlžné cáry působily děsivě a halily balkóny i okna do strašidelné šedi.

Byla v tom domě. V tom pokoji. Jen pár metrů od něj, už ne na druhém konci světa. Tentokrát už mu nesmí uniknout. Vracela mu všechny dopisy, které jí s bolestí v srdci napsal. Vložil do nich celé své srdce i duši a ona je odmítla, aniž by aspoň otevřela obálku. Některé z těch srdceryvných psaní procestovaly několik států, než ji konečně někde dostihly. Všechny je měl dosud u sebe, olepené tuctem nejrůznějších poštovních známek. Říkal si, že je blázen, ale nemohl si pomoci. Nedokázal na ni zapomenout. Neuměl zabránit tomu, aby na ni tisíckrát za den nepomyslel a aby nevstupovala do jeho snů každou noc.

Opatrně vstoupil na pozemek. Přes měsíc přeběhly tmavé mraky a odevšad se začaly vynořovat strašidelné stíny, mísící se s chvějivými skvrnami měsíčního svitu. Stromy a keře se pohybovaly, jako kdyby pod hustou přikrývkou listí a větví někdo skrytý hlídal celou stráň. Některé větve se vzpínaly rovně k nebi, jiné byly pokroucené a jejich stíny na zemi se dály natahovat jako paže po nezvaných hostech. Působilo to, jako by se sama krajina snažila odradit každého vetřelce.

Znovu zůstal tiše stát. Naslouchal neslyšnému zvuku noci a do jeho mysli i těla vstoupilo znepokojení. Cítil, jak se mu zježily vlasy na zátylku. Instinktivně se přikrčil k zemi. Že mezi stromy se skrývá něco víc než jen mlha a útržky měsíčního světla si jeho tělo uvědomilo dřív, než mozek stačil zpracovat informaci. Vnímal každý zvuk, každé vrznutí cikády nebo zakvákání žab. Mlžná chapadla se ovíjela kolem domu v hrůzostrašném hadím tanci a prokluzovala hustým listím, jež mu ještě víc zakrývalo výhled, ale on se beztak spoléhal víc na instinkty než na svůj zrak.

Alexander se ponořil dál do stínů a bez jediného zvuku postupoval dál. Všechny smysly měl napjaté a v plné pohotovosti. Nic neviděl, nic neslyšel, ale přesto věděl, že v té podivné tmě není sám. Trpělivě čekal takřka bez pohybu. Přenášel váhu až tehdy, kdy to bylo naprosto bezpečné. Konečně zahlédl, jak se kus od něj mihnul temný stín, kradmo se pohybující mezi stromy. Mlha a husté křoví mu stínily výhled, ale zaslechl tiché šoupání podrážek bot o kámen a jejich došlápnutí na zem. Alexander byl mohutný muž, a musel se pohybovat s nejvyšší opatrností, aby se dostal k vetřelci blíž. Vytáhl revolver a protáhl se houštím, aniž by zapraskala jediná větvička. Ve stínu stromů stál muž a dalekohledem pozoroval dům na kopci. Alexandrovi poskočilo srdce úlekem, když si uvědomil, že skla dalekohledu jsou zaměřena na Adélin pokoj.

Závěsy ve francouzském okně se zavlnily a Alexander ztuhl. Adéla vyšla na balkón a vyhlížela na moře. Na sobě měla jen pyžamo

– krátké kalhotky s poloprůhledným vrškem na tenká ramínka, jenž ani nestačil zakrýt její ploché bříško. Lokty se opřela o zábradlí a zadívala se do dálky. Hustá hříva narudlých vlasů jí vlála ve větru, jenž jí také tisknul tenkou košilku k prsům. Vlasy jí spadaly až do pasu jako rudý vodopád, který vítr rozhazoval po bělostné kůži. Alexander měl stále v paměti, jak se ty hedvábné prameny, jemné a hebké, ovíjely kolem jeho těla.

Musel sebrat všechnu sílu, aby na ni varovně nevykřikl. Místo toho se po milimetrech posouval směrem k muži, stojícímu ve stínu. Náhle muž trochu pohnul hlavou a Alexandrovi se sevřel žaludek jako neviditelnou rukou. Prakenskij. Proslulý chladnokrevný zabiják, nad nímž byl už před mnoha lety vynesen ortel smrti. Co jen může

40

pohledávat v tak malém městečku, jako je Mořský ráj? Alexander se připlížil na dosah ruky. Nemohl dovolit, aby Prakenskij získal jakýkoliv manévrovací prostor. Celý svět se mu zúžil na jeden jediný cíl. Zabít Prakenského a zajistit Adéle bezpečí. Nic jiného v tuto chvíli nemělo význam, nic jiného význam mít ani nesmělo.

„Nech ruce tam, kde je máš, Iljo Prakenskij,“ nařídil Alexander tiše. „A zůstaň stát.“

Prakenskij ztuhl a pomalu pozvedl ruce. „Alexander. Neměl jsem tušení, že jsi tady v okolí. Hodně divné místo k setkání, ne?“ V koutku úst mu cukl úsměv. „Tak co, jestlipak ses už uzdravil z našeho minulého rozhovoru?“

„Dokonale,“ ujistil ho Alexander přívětivě. „Stačilo pár týdnů rekonvalescence. A co ty?“

„Trošku si na tebe vzpomenu, když se ochladí. Pak to bolí. Ale jinak díky za optání.“

„Co tě přivedlo do téhle části světa?“

„Právě jsem se tě chtěl zeptat přesně na totéž,“ pravil Prakenskij.

„No ale když jsem tu ženu teď viděl, tak už ani nepotřebuju žádné vysvětlení. Říkalo se ale, že už o ni nemáš zájem?“

„Tak to se ale říkalo špatně.“

„Je to ale ta, kvůli níž propukl ten skandál, nebo ne? Málem jsi kvůli ní přišel o kariéru, ale zato sis udělal pořádného nepřítele.“

„Pořád si dělám nějaké nepřátele,“ přikývl Alexander a zlehka pokrčil rameny. „To ostatně ty také. Takový je prostě náš život.“

„Pravda. Myslel jsem, že tě tví nadřízení propustí, ale naštěstí jsou zřejmě inteligentnější, než jsem od nich čekal, a tak si tě nechali,“ odpověděl. Naklonil hlavu ke straně. „Nebo máš víc vlivu, než jsem si myslel.“

„Otoč se, Iljo,“ nařídil znovu Alexander. Nechtěl se dát zatáhnout do debaty o politice. Oba z vlastní zkušenosti dobře věděli, jak nebezpečná může být byrokracie ve vládních organizacích, různé zájmové skupiny a nakonec i třeba jen řevniví spolupracovníci.

„Člověk není nikdy rád, když zjistí, že jsi někde nablízku, Alexandře,“ poznamenal Prakenskij a otočil se k němu. Ruce držel stále nahoře, v levé dlani svíral viditelně dalekohled. „Je to nádherná ženská. Je to vždycky škoda, když krásná ženská umře, co říkáš?“

„Naštěstí mě mí nepřátelé dost dobře znají, Iljo, takže jí nehrozí žádné nebezpečí. Šel bych po každém, kdo by jí chtěl ublížit, dokud bych ho nedostal a nezabil. Zabil bych jejich rodiny, jejich přátele a všechny spojence, dokud by mě nechytli,“ odvětil nevzrušeně Alexander. Pokrčil rameny, ale jeho zbraň zůstávala pevně namířená.

„Dokonce i Interpolu by trvalo hezky dlouho, než by mě dostali, ale než by k tomu došlo, vykoupal bych je v krvi. Pusť ten dalekohled, a nechci vidět, že bys přitom pohnul rukou. Prostě jen otevři dlaň a nech ho padnout na zem.“

„Neblázni, Alexandře, je to hrozně drahá věc, a nemůžeš přece ode mě čekat, že…“ Ilja se naklonil, tvrdě dalekohledem uhodil Alexandera do hrudi a pak mu jím začal zuřivě mlátit do ruky, v níž držel revolver.

Na poslední chvíli Alexander spatřil v Iljově ruce úzké ostří nože, připravené zarýt se mu do břicha. Vrahové jako Prakenskij používali jed. Pokryli ostří smrtící látkou, takže stačilo jen lehké škrábnutí a jejich oběť byla během pár minut mrtvá. Bleskově uskočil dozadu, takže jej ostří těsně minulo, ale přitom stačil pažbou revolveru Ilju silně uhodit do ruky, takže mu nůž vypadl na zem. Zároveň vykopl kupředu a kopl Ilju do kolene. Útočníkovi se podlomily nohy a mohutně zavrávoral.

To Alexandrovi poskytlo dostatek času k tomu, aby na něj znovu namířil. To už se však Prakenskij vzpamatoval natolik, že dokázal tasit svou další: braň a zacílil jí Alexanderovi přímo mezi oči. Stáli proti sobě, oba odhodlaní v příští chvíli zemřít. Nebo zabít.

Alexander věděl, že Prakenskij sledoval Adélu, aby ji bodl nebo po ní střílel, dokud by její mrtvé tělo nezůstalo ležet v krvi a bez života. Teď stačil jediný pohyb, aby tomu zabránil. Jediné zmáčknutí spouště.

„Jsem jenom agent, rozkazy se vydávají jinde,“ podotkl Prakenskij, který viděl v očích druhého muže svůj ortel. „Jestli chceš, aby zůstala naživu, musíš mě nechat odejít, abych předal tvou zprávu. Oni by určitě nechtěli, abys po nich šel. Buď to bude takhle, nebo tu oba teď umřeme.“

„Tak oba umřeme.“

Prakenskij potřásl hlavou. „Neměl bys takhle pošetile hazardovat se životem. Já ti věřím, že bys pronásledoval a postupně dostal všechny, kdo by jí ublížili, jak říkáš. Nemám nejmenší chuť po zbytek života se neustále ohlížet přes rameno, jestli tě nemám za zadkem. Netknu se té tvé ženské a doručím tvou zprávu, že chceš, aby ji nechali na pokoji.“ Alexander studoval Iljovu bezvýraznou tvář. Věděl, co tenhle vrah dokáže, ale lhaní určitě k jeho schopnostem nepatřilo.

„To ty jsi zabil Danilova?“ zeptal se.

„Nevím, kdo je Danilov,“ odpověděl Prakenskij po krátké odmlce.

„Byl to můj parťák.“

Ilja zavrtěl hlavou. „To jsem nebyl já. V životě jsem o něm neslyšel.“

Alexander mu věřil. To však zároveň činilo Prakenského přítomnost na místě ještě záhadnější. „Jestli mi budeš zasahovat do vyšetřování, Iljo, nebo jestli se mi nějak připleteš do cesty, tak tě oddělám. Mysli na to!“

„Můžeš to zkusit, Alexandře. Ale výsledkem by bylo, že bychom oba měli na těle o trochu víc jizev a ke stáru by mě víc trápila artróza.“

„Jestli budeš dál dělat pro Sergeje, tak se stáří určitě nedožiješ.“

„Hele, tak já jdu, Alexandře,“ pravil Prakenskij, a učinil jeden opatrný krok dozadu. „Není důvod, abys to dělal. Nepřišel jsem tu ženskou zabít.“

„Tak proč jsi sem tedy přišel?“

Prakenskij zaváhal, a přes jeho bezkrevné rty přeběhl lehký náznak úsměvu. „Ze zvědavosti. Chtěl jsem se prostě jen kouknout na ženskou, co dokáže zbláznit tolik chlapů, že by se s ní oženili.“

„Cože?“ vyhrkl Alexander. Poslední věc, kterou by si přál, by bylo to, že by se Sergej Nikitin zajímal o Adélu Drakeovou. Při pouhém pomyšlení mu vyschlo v ústech. Prakenskij nebyl jediným zabijákem, který pracuje pro Nikitina. A ti ostatní většinou neměli Prakenského disciplínu ani slušnost. Neprošli výcvikem spolu s Alexandrem jako on, a neznali tak jeho pověst a schopnosti, jako je znal Prakenskij. „Proč se Nikitin zajímá o Adélu?“

„Odcházím, Alexandře. Drž se ode mě dál.“

Alexander ho následoval krok za krokem, s revolverem stále namířeným na jeho čelo. Pohybovali se na příkrém svahu v kruhu jako tanečníci. „Slyšel jsem, že moje jméno je jedno z prvních na seznamu lidí k likvidaci, Iljo. Tak proto jsi tedy přišel až sem?“

„Zabil bych tě, kdybych si tím měl zachránit život, Alexandře, ale přitom mám pořád svoje zásady. Nejsem tady kvůli tobě.“ Zabiják pokrčil rameny.

Jeho odpověď Alexandrovi prozradila, že Prakenskij je na tom podobně jako on sám. Vyrůstali společně, společně prošli výcvikem, a oba měli v životě jen málo lidí, jímž projevovali loajalitu. To rozhodlo, a bylo to také jedním z důvodů, proč se Alexander vlastně skutečně nesnažil Prakenského zabít. Nikdo nemohl vědět, zda je opravdu takový zabiják, jak se o něm říkalo, nebo zda má jen mocné nepřátele na nesprávných místech. Stejně jako Alexander.

„Děláš prý pro Nikitina. Říká se, že prý to dal dohromady s Ignatěvem,“ prohodil zkusmo Alexander čistě jen proto, aby se dozvěděl něco dalšího.

„S ženskýma jsou pořád jenom nějaké potíže. Měl bys to už dávno vědět,“ pokýval Prakenskij významně hlavou a dovolil si přitom hodit rychlý pohled směrem k domu na útesech. „Ignatěv je pomstychtivý chlap a umí dlouho nenávidět. Je to člověk, co touží po moci a udělá všechno, aby ji získal.“

Alexander mířil dál na Prakenského a následoval krok po kroku za ním, aby ho neztratil z dohledu. Byl to nebezpečný člověk, ale měl své vlastní pojetí cti. Alexander ho nedokázal přesně odhadnout. Vyrostli společně, získali stejný druh výcviku a oba se zdokonalili v umění zabíjet. Alexandra však unavoval politický aspekt špionáže, a proto si raději vybral Policejní práci. Prakenskij se postupně vymknul jakékoliv kontrole a vláda nad ním vynesla trest smrti. Ovšem každý, koho vyslala, aby se ho zbavil, se vrátil domů v pytli na mrtvoly. Alexander a Prakenskij se znali dlouho. Snažili se vyhýbat jeden druhému až do doby, kdy se Ilja ocitl na špatné straně jednoho z Alexandrových případů. Jejich setkání pak obyčejně končila krvavou lázní, z níž žádný neodešel jako vítěz.

Bude Adéla ve větším bezpečí, když Prakenskij zemře, nebo když zůstane naživu: Zabít Ilju by Alexandra mohlo stát vlastní život. O tom neměl žádné pochybnosti a kdyby byl po smrti, Adéla by zůstala zcela bez ochrany vůči Sergeji Nikitinovi. Alexander risknul pohled směrem k balkónu. Adéla už zašla dovnitř. O dvou mužích, stojících si tváří v tvář na úpatí kopce, na němž stál její dům, netušila vůbec nic.

Vydechl si úlevou a pokračoval v pronásledování Prakenského. Doufal, že se od něj dočká nějaké chyby. Ilja však zatím neudělal na příkrém srázu ani jeden chybný krok, a po celou dobu z něj také nespustil oči. Přitom se zvolna posunoval k hustému houští, kde měl ukryté auto.

Když vklouzl za volant černé Acury, konečně zase promluvil:

„Kryj si záda, Alexandře,“ poradil mu, nepřestávaje mu mířit na hlavu. „Tady jde o něco, co je lepší nechat být.“

„Nejlepší bude nechat být Adélu Drakeovou,“ opáčil Alexander.

„Představuje slabé místo, a to se musí využít.“

„Představuje smrt pro každého, kdo by se jí pokusil ublížit.“

Prakenskij nastartoval motor. Než odjel, vyklonil se z okénka a naposled varoval: „Máš tady hodně nepřátel, kamaráde. A ne na všech to je vidět, že jsou nepřátelé.“

Alexander sledoval, jak se vzdaluje, a zvolna zasunul zbraň do podpažního pouzdra. Jakmile si byl jistý, že druhý muž je definitivně pryč, obrátil svou pozornost zpět k Adélině balkónu a otevřenému francouzskému oknu, jenž na něj vedlo. Co ji to vůbec napadlo, takhle se vystavovat? Zvlášť potom, co byla svědkem vraždy a sama přitom málem přišla o život. Spěšně se vydal mezi stromy po svahu vzhůru k domu nad útesy. Vypadal jako kopie vily, kterou kdysi spatřil na jihu Francie – stejný tvar, stejná spousta oken a balkónů, a nahoře věž. Ta ve Francii byla využívána jako hotel a rozhodně pro něj byla dost velká.

Pohledem si změřil celou budovu od základů. Ve tříposchodové stavbě byl Adélin pokoj samozřejmě nejvyšším bodě. Stál přímo pod balkónem a prohlížel si vinou révou pokryté zdi, jak by se dostal co nejlépe nahoru. Nebylo to ani jednoduché, ani to nešlo rychle, ale nakonec to zvládl. O to víc se nyní obával, že se stejným způsobem

může dostat dovnitř kdokoliv jiný. Ještě ke všemu na zdi objevil spoustu vhodných úchytů pro ruce i pro nohy, ačkoliv tam rozhodně být neměly. Jako by tu někdo připravil neviditelný žebřík – pro něho, nebo pro kohokoliv jiného.

Když pomalu a vytrvale došplhal až k balkónu, přehoupl se přes zábradlí a na chvíli se posadil na zem, aby se zaposlouchal do tmy, zda neodhalí nějaké podezřelé zvuky či pohyby. Pár minut také prozkoumával půdu dole pod balkónem. Chtěl se ujistit, jestli se Prakenskij přece jenom nevrátil. Teprve pak se vydal do Adélina pokoje. Vkráčel otevřenými dveřmi klidně dovnitř, ale zarazilo ho zvláštní elektrické napětí, jež mu proběhlo tělem. Zdálo se, že vzduch se rozzářil drobnými jiskřičkami, jakoby prolétl ohňostroj. Několikrát zamrkal, a podivný se dojem ztratil, jakoby tu nikdy nebyl.

Adéla ležela na posteli přikrytá silnou dekou, kterou svírala v dlani. Dlouhé rudé vlasy měla rozhozené na polštáři a splývaly jí přes přikrývku. Alexander neslyšně přešel až k ní a posadil se na okraj veliké postele s nebesy. Pohlédl na ni. Řasy měla vlhké, jako kdyby plakala, ale když otevřela oči, žádné slzy v nich neměla. Jen zuřivý hněv, smíšený s panikou, že ho vidí tak blízko sebe.

Než ale stačila zareagovat, popadl ji za zápěstí a přitiskl k matracím. „Přece nechceš vzbudit sestry,“ zasyčel jí do ucha. Až do tohoto okamžiku si neuvědomoval, jak v něm bublá hněv. Možná k němu přispěly události dnešní noci, možná její neopatrné chování a nebezpečí, jež jí hrozilo. Ale nejvíc ze všeho ho rozzuřilo její tvrdošíjné neochvějné rozhodnutí nedat mu novou šanci. Prostě ho klidně hodila stranou, bez možnosti si promluvit, bez jediného slova, bez možnosti si všechno vysvětlit.

Alexander se zhluboka nadechl a pomalu vzduch zase vypustil.

Dával pozor, aby ji jeho stisk nijak neublížil.

Adéla zírala na jeho široká ramena a důvěrně známou tvář. Milovala ten obličej. Milovala všechny jeho rysy i vrásky, vryté hluboko do kůže, vypovídající o všech strastech a útrapách, jimiž musel projít. Právě teď jeho oči hleděly chladně jako led, a ona věděla, že to znamená potíže, ale rozhodla se na to nedbat. „Říkáš, že nechceš, abych vzbudila sestry. Bodejť. Zavolaly by totiž Jonase a ty

bys pěkně mazal do vězení. Sice by to nebylo tak nepříjemné jako to, co se stalo mně, ale taky by se ti to asi moc nelíbilo.“

Alexander ji pustil. „Tak jo, Adélo, klidně začni křičet. A sestry ať zavolají tomu tvému otravnému příteli. Jenom bys měla vědět, že dneska večer zrovna nemám náladu na to, abych byl velkorysý.“ Sehnul se a začal si zouvat boty. „Je to na tobě, jestli pak k něčemu dojde. Jsem ale už sakra moc unavený, a je mi to jedno.“

„Co to děláš?“ vyjekla Adéla a zprudka se posadila. V očích jí blýskalo hněvem.

„Jak říkám, jsem unavený. Byl to kurevsky těžký den. Chci si prostě lehnout, až si budeme povídat.“

„V mojí posteli?“ hlas se jí třásl nelíčeným rozhořčením. „Tak to teda ne.“ Zuřivě se rozhlédla kolem, kde nechala ležet župan. „Ty jsi tak nafoukaný blb! Myslíš si, že si můžeš přijít ke mně do ložnice a vlézt mi do postele, jako by se nechumelilo. Vypadni, než se opravdu naštvu. Nemáš představu, co všechno by se mohlo stát, až se opravdu naštvu, Alexandere.“ Sama to nevěděla taky, ale zato si moc přála, aby tu teď s nimi byla Helena a na místě ho proměnila v ropuchu.

Než Adéla stačila sáhnout na župan, Alexander ho popadl a odhodil na druhou stranu pokoje. „Teď chceš župan, a předtím ses producírovala skoro nahatá na balkónu před celým světem – včetně jednoho ruského nájemného vraha, a to hodně úspěšného,“ zavrčel a významně se na ni podíval. „Nemyslím, že bys teď potřebovala župan na to, abychom si spolu promluvili.“

To ji konečně zastavilo. Ztuhla, zadívala se na něj a vyděšeně zmlkla. Teprve po chvíli hlesla: „Jak to myslíš, ruský vrah? Tady? A jde po mně? A co sestry a teta? Jsou také v nebezpečí?“ Seskočila z postele na podlahu. Alexander by jí o něčem takovém určitě nelhal.

„Je to kvůli tomu, co jsem viděla? Nebo slyšela?“

„A co jsi slyšela?“

„Jenom jméno, to bylo všechno. Jeden z nich se jmenoval Černyšev, tak ho oslovovali. Povím ti, co jsem všechno viděla. Proč by na mě poslali nájemného vraha?“

„Já nevím, jestli jde po tobě. Vím jenom, že je to hodně nebezpečný chlap. A Černyšev je u nás doma hodně časté příjmení.“

Těžce si povzdechl. „Jestli ten člověk patří k mafii, tak potěš pámbu. Jsou hrozně nebezpeční.“

„Vypadal hodně nebezpečně. Střílel na všechny strany, na každého, dokonce i po delfínech.“ Rozčileně chodila po pokoji a odhazovala si dlouhé vlasy z čela. „Musím pryč, musím odtud odjet. Nemůžu přece vystavit svou rodinu takovému nebezpečí.“

„Uklidni se, Adélo. Ještě ani přesně nevíme, co se vlastně stalo.“

„Co se děje? Měl bys to vědět. Proč jinak bys byl v Mořském ráji. Z ničeho nic se tu najednou objeví nějací Rusové, kteří zabíjejí jeden druhého a kolem našeho domu se potloukají zabijáci. Proč tu tedy jsi, Sašo? Proč jsi sem přijel?“ Přišla k němu blíž, poklekla na zem vedle postele a vzhlížela k němu svýma neuvěřitelně krásnýma očima.

Úplně zapomněl, jaké to je, když se na něj zadívá zblízka. Její oči dokázaly být stejně mírné a jasné nebo naopak stejně divoké a zuřivé jako oceán, který tolik milovala. Jak tu teď klečela s vodopádem rudých vlasů spadajících až po boky, působila opravdu jako čarodějka, jak ji ostatně mnozí lidé nazývali. Čarodějka, kterou jeho lidé hodili přes palubu, když ji předtím nechali sestoupit až do samotného pekla.

Musel využít všech laskavostí, které mu kdo dlužil, všech kontaktů a cest, které si nadělal během let práce pro policii, aby se mu podařilo dostat ji bezpečně ze země. Nevěděla o riziku, které kvůli ní za to musel nést. Nevěděla nic ani o krveprolití, které propuklo po jejím odchodu. Věděla však, že Alexander nesl odpovědnost za to, že ji vláda vybrala na prvním místě. Nesl odpovědnost za spoustu věcí, a nejvíc za to, že začala být podezíravá. Za strach. Dokud ho nepotkala, neuměla se skutečně bát.

„Vrátila jsi mi všechny dopisy neotevřené,“ pravil. Natáhl se na záda a založil spojené ruce za hlavou.

„Proč jsi tady?“ zopakovala svou otázku.

„Protože jsi tady ty.“

Adéla zavřela oči a nechala bolest, aby ji na okamžik zaplavila. Žila už tak dlouho se zlomeným srdcem, že se bolest stala její nedílnou součástí. Nikdy nechápala ty přehnané, plačtivé ženy, které nedokázaly žít bez muže, jenž jim zlomil srdce. Sama byla vždycky silná. Nikdy jí nečinilo problém odejít středem, a nikdy nebyla na

nikom závislá. Až na Alexandrovi. Vedle něj byla jako bez vůle. Bylo to snad tím, že toužila ještě jednou ležet vedle něho, cítit jeho hrubou sílu, jeho hřejivou blízkost? Alexander zkrátka převrátil její dobře zorganizovaný svět vzhůru nohama. Pouhým spalujícím pohledem dokázal probudit její tělo. Jediným dotykem, stačilo, když šel vedle ní. Začínala být prostě příliš dramatická. Projela jí zuřivost, vztek, který spěchal na pomoc jejímu pudu sebezáchovy. Nechce už přece znovu projít tím peklem. Má přece nějakou sebeúctu. No… možná, že ani ne. Možná ale má aspoň zbytek zdrženlivosti, protože ji už jednou téměř zničil. Vzal ji všechnu radost ze života a otřásl její sebedůvěrou. Zruinoval spoustu hodnot, které kdysi tvořily Adélu Drakeovou a zanechal z ní jen prázdnou skořápku.

„Zatraceně, Sašo. Jdi pryč. Můj domov je jediné útočiště, které mi zbylo.“

„Měla sis aspoň přečíst moje dopisy, Aduš. Neposkytla jsi mi ani tuhle malou laskavost.“

Obrátila se k němu, náhle plna zuřivosti. Kypěla v ní jako zběsilý horký gejzír, a ona jí nechala volný průchod. Vztyčila se, a obraz ženy klečící u jeho nohou byl náhle pryč. „Laskavost? Myslíš si snad, že ti dlužím nějakou laskavost? Nechal jsi je, aby mě odvlekli pryč a zacházeli se mnou jako se zvířetem. Věděl jsi, co mi udělali. Víš, kolik hodin mě takhle vyslýchali? Fackovali? Plivali na mě? Chceš, abych ti vyprávěla všechny odporné podrobnosti? Nebo už je stejně všechny víš?“ Zírala mu shora do tváře. Do jeho hezké, hladké tváře, která nikdy neprozrazovala jeho pocity. Toužila ho uhodit tak silně, že musela zkřížit prsty, aby dostala ruce pod kontrolu. „Tys mě podvedl. Popřel jsi všechno, co jsme mezi sebou měli. Proklínám tě za to.“

Zvenku z chodby k nim dolehly něčí kroky. Adéla se otočila ke dveřím a máchla rukou směrem k němu, aby zůstal potichu. Klika se pohnula.

„Aduš!“ ozval se Helenin hlas. „Jsi v pořádku?“

„Nechoď sem,“ nařídila Adéla. „Vůbec nic mi není.“

„Neříkej to, vždyť ti není dobře,“ přidala se Julie. „My to přece cítíme.“

„Já to zvládnu,“ odpověděla Adéla. „Prosím, jděte si zase lehnout. Musím to tady vyřešit.“

Chvilku bylo ticho. „No, jestli jseš si jistá, že to chceš…“ pravila pak Helena váhavě.

„Potřebuju to,“ odpověděla a pohlédla na Alexandera.

Zvedl ruku a lehce se jí dotknul. Věděl, že je to chyba, už když to dělal, ale nemohl si pomoci. V jejích očích bylo tolik bolesti a stínů žalu, že se mu nad tím svíralo srdce. Přes obličej jí přeběhl paprsek měsíce a zalil jí tvář i vlasy stříbrným světlem. Vypadala jako ztělesněné pokušení, rudovlasá představa, již nedokázal vyhnat z hlavy. Rukou se zabořil do hedvábné záplavy vlasů a bříškem palce jí přejel kolem tváře. „Každou noc jsem o tobě snil.“

„Každou noc mě budily noční můry o tobě,“ zněla příkrá odpověď. Proč se prostě neodtáhla? Jiný chlap už by se svíjel na zemi. Proč je jenom před ním tak slabá? Proč po něm jenom touží jako po nějaké strašlivé droze? Nikdy nebyla slabá, dokud jí nepřevrátil život naruby. „Málem jsi mě zničil. Copak si teď opravdu myslíš, že bych s tebou chtěla něco mít?“

„Napadlo tě vůbec někdy, že ty jsi mě málem zničila zrovna tak? Miluju tě, Adélo. Jsi moje srdce i duše. Napadlo tě někdy, třeba aspoň jednou jedinkrát, proč se to stalo a jak se to stalo?“

„Samozřejmě, že ano. Milovala jsem tě.“ Záměrně užila minulý čas. Hned si toho povšiml. V očích mu blýsklo, ale jí už bylo všechno jedno. „Nevím, jak ty, ale já vím, že to bylo takhle: podvedl jsi mě a nechal mě na holičkách, když jsem tě potřebovala nejvíc. Nechci slyšet žádná vysvětlení. Byla jsem pro tebe důležitá? Očividně nikoliv. A tak jsem šla dál. V životě to tak chodí, Alexandere.“

„Co máš s tím svým policajtským přítelem, s tím Harringtonem?“ Alexander si dal záležet, aby jeho hlas zněl klidně, ale uvnitř se v něm všechno vařilo. Adéla byla pěkně paličatá. Jestli se rozhodla, že už s ním nechce nic mít, tak bude téměř nemožné zvrátit Její rozhodnutí. Jedinou naději viděl v tom, že se s ním aspoň hádá. Adéla se obvykle vyhýbala každé konfrontaci. Věděla o sobě, že snadno ztratí rozvahu, a proto se snažila nedostávat se do situací, kdy by mohlo dojít k prudší výměně názorů.

Byla však zároveň také velmi věrná a čestná. Poučil se o tom poměrně nepříjemným způsobem. Když ji vyslýchali, odmítla ho zradit a tvrdošíjně zachovala mlčení, ať už jí vyhrožovali čímkoliv nebo udělali cokoliv. Přejel si rukama po obličeji, aby zaplašil děsivý obrázek z nahraného výslechu. Byla tak osamělá. Tak vystrašená. A vůbec nevěděla, že on se zatím v pozadí zuřivě snaží dostat ji na svobodu, dostat ji pryč ze země. Nevěděla, jak se stalo, že se to všechno tak zvrtlo.

„Od Jonase Harringtona se drž hezky dál.“ V jeho hlase zazněl ochranitelský tón a jasná náklonnost. Ostře k ní vzhlédl: „Co s ním máš?“

„Do toho ti nic není.“

„Dneska jsem ztratil svého parťáka, Aduš. Málem jsem tě zabil. Před chvílí jsem se střetnul s hodně nebezpečným chlapem, který se mě tady přímo před tvým domem pokusil zabít. Ale nejvíc ze všeho mám starosti o tebe, protože když jde tenhle chlap na lov, tak nikdy nemine.“

Právě to mu však bylo divné. Pokud Prakenskij dostal rozkaz zabít Adélu Drakeovou, jistě by to bez váhání udělal. Jaký jiný důvod pro svou přítomnost na místě by mohl mít? Alexander potlačil chuť vydat se ho pronásledovat. V minulosti se tvrdě poučil, jaká je chyba pustit se do akce bez znalosti všech podstatných faktů, a nechtěl znovu udělat stejnou, možná osudovou chybu.

„Řekni mi o něm něco víc,“ požádala Adéla.

„Jmenuje se Ilja Prakenskij. Vyrostli jsme ve stejném dětském domově a vždycky jsme si vzájemně pomáhali. Tak, jak to bývá. Ale už tehdy, když jsme byli mladí a cvičili jsme se na svoji dnešní práci, vždycky jsme mezi sebou soutěžili. Tam, odkud pocházím, to tak chodí.“

„Takže ty ho znáš?“ vydechla Adéla.

„Možná líp než kdokoliv jiný,“ přikývl. „Pokud existuje někdo, koho respektuji a dokonce mám rád, tak je to Ilja. Jenže naši šéfové nepodporují přátelství. Šel jsem svou cestou a on zase tou svou. Ale faktem zůstává, že Ilja nikdy neselže. Nevím, proč sem přijel, ale když říká, že Danilova neznal, tak mu věřím. Říká se o něm, že pracuje pro Nikitina, a Nikitin patří k mafii. Je to krutý člověk, který

nejradši řeší všechny problémy svým vlastním způsobem – zabíjením.“

Adéle srdce vyskočilo až do krku. „Říkáš, že na tebe zaútočil.

Takže přijel proto, aby tě sejmul?“

„On říká, že ne.“

„Ale byl tady, a věděl, že ty sem přijedeš. Proč by jinak pozoroval náš dům i mě, kdyby to nemělo něco společného se smrtí tvého parťáka a snahou dostat se na kobylku i tobě? Tohle je jediné logické vysvětlení.“

Alexander přikývl. „To je sice pravda, ale já si přesto nemyslím, že mě má na mušce. Varoval mě, že mám vlivné nepřátele.“

„A máš?“

„No samozřejmě. Nebyl bych tam, kde jsem, kdybych si nenadělal spoustu nepřátel. Musíš chápat, co se děje v mojí zemi. Za posledních dvacet let tam došlo k tolika změnám, k tolika výměnám u vesel – a nikdo se nikdy nechce moci vzdát.“

„Cos vlastně udělal tak strašného, že se tě někdo snaží zabít?“

Nastalo ticho. Adéle se sevřelo srdce. Musela se posadit na kraj postele, než ze sebe dokázala vypravit: „Má to něco společného s mým odjezdem z Ruska, že?“

„Ano.“ Nechtěl jí lhát. „O některých nepřátelích jsem ani nevěděl, že jsou nepřátelé, a ti samozřejmě skočili po své příležitosti, když se to všechno stalo.“

Ostře vtáhla dech a mávla po něm rukou. „Mlč. Prostě sklapni.

Nemluv o tom.“

„Jestli o tom nebudeme mluvit, tak to nikdy nepřekonáme,“ pravil tiše.

„My to nemůžeme překonat. Teď ne, a ostatně vůbec ne. Máš aspoň trošičku představu, čím jsem kvůli tobě musela projít? Zlomil jsi mi srdce a prostě jsi je nechal, aby mě mlátili. Zatraceně, Sašo, nemůžeš přece tvrdit, že nevíš, co se mnou dělali. Ty vždycky víš, co se děje. Na to, abys o tom nic nevěděl, máš příliš mnoho kontaktů. Prostě jsi jim to umožnil.“ Už jí bylo zase zle. Žaludek se jí bouřil a kroutil, a nemoc nikdy neustoupila, ať brala sebevíc léků.

„Nevěděl jsem to, dokud nebylo pozdě. Pak jsem ale lítal od čerta k ďáblu, jen abych tě dostal co nejrychleji odtud. A zatraceně, ty přece dobře víš, proč.“

Zakryla si obličej dlaněmi. „Nechci na to vůbec ani pomyslet. Nikdy na to nechci myslet. Zrovna tak jsem mohla stisknout spoušť sama. Chudák ten muž a jeho ubohá žena. Teď musím žít s pocitem, že jsem zodpovědná za jeho smrt. Vím to, ale přesto jsem si nezasloužila to, cos mi udělal. Jestli ten trest byl tvůj nápad…“

„Tak dost!“ Alexander poprvé vykřikl a pak se z něj vyřinul dlouhý sled ruských kleteb. „To nebyl trest. Ty přece nejsi nijak odpovědná za smrt toho muže. Způsobilo ji mnoho okolností, ale v žádné z nich jsi nefigurovala.“ Násilím se přiměl ke klidu, přinutil se nadechnout. „Tak tohle ty si doopravdy myslíš? Že jsem tě chtěl potrestat?“

„Nechal jsi mě úplně samotnou. Vím jenom, žes mě opustil, když jsem tě nejvíc potřebovala. Předhodil jsi mě úřadům a dovolil jsi, aby mě vyslýchali. Věděl jsi, co se bude dít, a nic jsi proti tomu neudělal.“

„A jak si myslíš, že ses dostala ze země? Nemusíš hnít ve vězení, deportovali tě do ciziny jen pár dní po tom, co tě zadrželi. Myslíš si snad, že takhle to v Rusku běžně chodí? Jestli myslíš, že jsem tě opustil, tak proč jsi mě nezradila? Proč jsi neřekla moje jméno, když tě vyslýchali a chtěli po tobě informace?“

Adéla se znovu musela posadit na postel. „Nevím. Nevěděla jsem, co by ti mohli udělat.“ Znovu zavrtěla hlavou. „Myslím, že jsem si zasloužila, jak se mnou zacházeli, po tom všem, k čemu došlo. Měla jsem vědět, že bude cítit vinu za smrt své dcery – ne, že by byl opravdu vinen. A neměla jsem se dát ovlivnit ve svém názoru. Jenže když jsem vešla do té místnosti, každý mluvil tak přesvědčivě! Všichni si byli jistí, že ji zabil, a že to byl on, kdo zabil ty děti. Ale stejně jsem se neměla nechat ovlivnit. Položil jsi mu tolik otázek! Pálil jsi je jednu za druhou a ti ostatní policisté taky. A on se choval, jako kdyby byl skutečně vinný. Byl by přiznal všechno. Cokoliv. Když jsem se ho zeptala, jestli si připadá vinen, řekl, že ano. Já jsem cítila, že to tak není, ale musela jsem poslouchat, co říkají ostatní policisté, co říkáš ty…“ Odmlčela se a znovu si zakryla dlaněmi tvář.

„Zradila jsem své vlastní schopnosti. Kladla jsem mu nesprávné otázky a on přiznal vinu, přesně tak, jak jsem ho k tomu jimi navedla. A pak sebral zbraň tomu policistovi, co tam tak neopatrně nechal ležet revolver.“

„Pokud jsme ho donutili k sebevraždě, pak bychom si měli klást vinu všichni, a nejenom ty,“ pravil Alexander tiše.

„Pokud? Pokud? Tady není žádné pokud. Vnutili jsme mu pocit viny za to, že ty děti zemřely. Nikdo jsme mu nepomohli. Nikdo mu neporadil. Cítil se vinen jenom proto, že je měl hlídat, když byla jeho žena pryč a on spal. Prostě jenom usnul!“

„Byl opilý. Moc toho vypil a klidně si usnul uprostřed odpoledne.“

„A to nás snad zbavuje odpovědnosti za to, co jsme mu provedli? Nebyl to žádný vrah, a ty sis taky nemyslel, že vraždil. Vlastně jsi ho začal podezírat až tehdy, když jsi ho začal vyslýchat. Že je to tak?“

„Museli jsme myslet v první řadě na ty rodiče.“

„Ale o svých podezřeních jsi mi nic neřekl. A přitom sis to myslel.“

„Jenže jsem neměl důkaz, Aduš. Musel jsem dodržet úřední postup. Přivedl jsem tam ty rodiče a vyslýchal jsem ho jako každého jiného podezřelého.“

„Ty sis ale nemyslel, že to udělal. Všichni se na něj sesypali jako vosy a já jsem se k nim nakonec přidala taky.“ Adéla se rozčileně kousala do kloubů na ruce. Každičkou noc měla před očima tvář onoho muže a své vlastní ruce, namočené v jeho krvi. „Vlastně jsem ho pomohla zabít.“

„Ksakru, Aduš. Zastřelil se přece sám. Vyslýcháme podezřelé přece pořád, a žádný se přitom nezabije.“

„Ty se možná umíš sám zříct odpovědnosti, ale já nemůžu, Alexandere. A to, cos mi provedl potom, je prostě neodpustitelné. Muž, který miluje, by nic takovéno nikdy neudělal. Možná, že se se mnou chceš vyspat, ale já se s tebou kvůli tomu nechci usmířit.“

„Tehdy ale šlo o víc, než jsme oba dva věděli. O moc víc.“ Prohrábl si tmavé vlasy. „Můj služební postup byl hodně rychlý. Dařilo se mi řešit případy, a tak jsem brzy upoutal pozornost svých nadřízených. Předtím jsem totiž… „ zaváhal. „Byl jsem úspěšný

agent, než jsem se stal policistou. Povýšili mě na detektiva, zatímco jiní museli na takový post čekat celá dlouhá léta. Spousta lidí na vyšších místech mi také chtěla být za co vděčná. Věděl jsem, jak překonat byrokratické postupy a přitom se držet dál od mocenských klik. A v tomhle případě jsi šlápla některým na kuří oko a nadělala sis nepřátele, aniž bys o tom věděla.“

Adéla nemohla popadnout dech. Pořád se jí vybavovala traumatická představa, jak mladý otec sahá po zbrani. Nedokázala ho zarazit, nedokázala získat čas ani účinně zasáhnout, a on zmáčkl spoušť.

„Ten policajt, co tam nechal ležet revolver, jenom čekal na svou příležitost. Dělal pro chlapa jménem Leonid Ignatěv. Předběhl jsem ho ve služebním postupu, a on pak číhal na každou moji chybu, na každou slabost, aby mi zničil kariéru. Věděl jsem, že je křivák. Věděl jsem taky, že máme všichni svoje kontakty a že musíme dělat kompromisy, abychom se vůbec někam dostali, jenže Ignatěv se spolčil s mafií. Nasadil do mého týmu svého člověka, a když došlo k chaosu, jak se při vyšetřování často stává, tenhle člověk umožnil podezřelému, aby se zmocnil jeho zbraně. Měl jsem to pochopit, zvlášť když ho hned po takové události nezavřeli, ale musel jsem se soustředit na tebe. Byl jsem si sice jistý, že moje pověst ti zaručí bezpečnost, ale Ignatěv na tebe poslal toho chlapa.“

Adéla se nadechla a pohlédla na něj. „A pak toho nechali, z ničeho nic po celých dvou dnech. Ti noví chlapi pak byli hrozně pokorní, úplně z nich byl cítit strach. To bylo možná ještě horší. To bylo tvoje dílo, ne?“ Srdce jí bušilo a pálilo ji v hrudi. Nechtěla se dozvědět pravdu, poněvadž se nechtěla dozvědět o této stránce jeho osobnosti. Věděla, že umí být bezohledný, ale nepřála si zjistit, kam až ho tato vlastnost dokáže zavést. Muži, kteří ji měli vyslýchat potom, si mezi sebou něco šeptali a vyměňovali si významné pohledy, očividně příliš vystrašení, než aby se jí na cokoliv vyptávali. Nejdřív dostala ještě větší strach, že bude zastřelená jakoby „nešťastnou náhodou“, ale pak zaslechla, jak šeptají Alexanderovo jméno. To, co o něm říkali, ji vyděsilo.

„Dělal jsem, co jsem mohl, abych tě ochránil a dostal tě bezpečně pryč ze země. Tím jsem si udělal velkého nepřítele, takového, co nikdy neodpouští, a ten se rozhodl, že mě dá zabít.“

Adéla jen bezmocně potřásla hlavou. Nechtěla se dozvědět, co všechno musel udělat, aby ji zařídil odjezd ze země. Byla jen šťastná, že se dostane pryč, a byla mu za to vděčná. Děsilo ji však, že to nejspíš stálo další lidské životy, a ona už takhle měla na rukou dost krve.

„Alexandere, jak můžeš být tak klidný? Jak si tady můžeš poklidně sedět a vyprávět, že se tě někdo snaží zabít?“

„To je způsob života, Adélko. Jediný, jaký znám.“

„Pěkně hnusný.“

„Nejspíš jo.“

Hleděl na ni a v očích mu bylo znát vše, co se děje v jeho srdci. Neprosil. Alexander nikdy neprosil, ale přesto se na ni díval tak, jako kdyby k sobě patřili. Rozhodně zavrtěla hlavou. „Tohle ale není můj svět, do něj nepatřím. Neuměla bych takhle žít, a ty nemůžeš změnit nic z toho, co už se stalo. To prostě nejde.“

„Nechci nic změnit a vrátit. Udělali jsme chyby, to přiznávám, ale teď musíme najít zase zpátky cestu jeden ke druhému. Já vím, že nemiluješ Jonase Harringtona. A já se zase nedokážu na ostatní ženy ani podívat. Tak proč to nedáme zase dohromady?“

Adéla zavrtěla hlavou a přiložila ruce v obranném gestu k srdci.

„Cesta zpátky už neexistuje. Už nechci znovu riskovat všechno, co jsem a kdo jsem. Nemůžu věřit natolik, abych ti opět vložila do rukou svůj život a svoje magické schopnosti.“

„K čertu, Adélo! Musíš pochopit, že se nemůžu nijak zaplést. U nás doma se vždycky hledá nějaký obětní beránek. Už jsem byl docela blízko a mohl jsem chytit vraha. Jestli mě z toho případu odvolají, bude trvat měsíce a možná dokonce roky, než se věci zase dají do pohybu. I mně to trvalo dlouho, než jsem se k němu dostal tak blízko.“

„Za všechno, co jsi pro mě udělal, abych se dostala pryč ze země, ti jsem opravdu vděčná. Ale tys mě jim vydal. Prostě jsi mě obětoval.“

„Neměl jsem jinou možnost. Věděl jsem, že i když tě zadrží a půjdeš k výslechu, tak že tě se svými kontakty dokážu dostat ven a pak že budeš hned moci odjet. Vůbec mě nenapadlo, že Ignatěv si vybere právě tuhle příležitost, aby se mi dostal na kobylku. Měl jsem na to myslet, ale bohužel mě to nenapadlo.“

Alexander viděl na její tváři, jak jí ublížil. Rána šla hluboko do srdce a on se nenáviděl za to, co ji způsobil. „Už jsem byl tak blízko, Adélo! Už jsem skoro toho dětského vraha měl. Byl jsem už vlastně na dosah ruky, tak už jsem byl blízko! Kdybych to vzdal, všechno by bylo ztraceno a já bych se stal zodpovědný za smrt každého dalšího dítěte, které by pak zabil. Všechno ve mně mi říkalo, abych chránil tebe nejdřív, tebe, moje srdce i duši, ale nemohl jsem být tak sobecký.“

„Co by na tom bylo sobeckého? Aspoň mluv pravdu? Zachránil sis kariéru a podle všeho jsi byl povýšen. Pracuješ teď pro Interpol, což znamená, že máš dobré postavení. Tebe přece nikdo nefackoval a nekopal ve vyšetřovací místnosti. Ty jsi tam nebyl s oblečením celým od krve toho nebožáka. Nedovolili mi ani se převléct. Je úplně jedno, že jsi to tak považoval za správné. Nechal jsi mě v jejich rukou. Je to zrada, ať si to chceš připustit nebo ne. Nechal jsi mě padnout do jejich rukou.“

„Zatraceně, Adélo!“ Alexander si zoufale třel obličej, aby zaplašil představu Adély plačící a pokryté krvavými cákanci, jak se nad ní tyčí dva muži a křičí, obviňují ji a zastrašují. „Myslíš, že kdyby nešlo o ty děti, že bych nezasáhl?“

„Nevím, Alexandere. Jak bych to mohla vědět. Prošla jsem si peklem a teď nemám klid ani doma, mezi svými sestrami. Jak jim mám říct, co jsem udělala, za co jsem zodpovědná? Kvůli mně zemřel člověk! Použila jsem své magické schopnosti tak, jak jsem neměla, a bylo to kvůli tobě. Protože jsem tě milovala a udělala bych pro tebe všechno. Protože jsem ti věřila! Vzal jsi mi všechno. Dokonce i tohle,“ rozhodila rukama do stran na znamení, že myslí svůj domov. „Nenechal jsi mi vůbec nic.“

Dotknul se jí, protože nemohl jinak, přestože věděl, že ucukne.

„Nikdy jsem ti nechtěl ublížit.“

„Jenže jsi to udělal. Ne, tys mě zničil. Nevím, proč jsi tady, Alexandere, tedy nevím to doopravdy, a nebudu se tě na to ani vyptávat. Už nikdy nechci použít tuhle část své osobnosti, už nikdy! Kvůli ničemu, můj dar byl poskvrněn, nebo možná já jsem poskvrněná, ale určitě je to pro mě špatné.“ Adéla vstala dřív, než ji mohl zastavit, a začala přecházet po místnosti sem a tam. „Nechápu, že tě dům vůbec vpustil dovnitř.“

„Měla jsi dveře otevřené dokořán. Říkám ti, Adélo, je to hrozně nebezpečné. Musíš dodržovat přísná bezpečnostní pravidla, než zjistíme, co tady dělá Prakenskij.“

„Dům nikdy nedovolí, aby se dovnitř dostal nějaký nepřítel. Jednou jsme nebyly dost opatrné a málem jsme za to zaplatily životem. Dnes večer nám pomáhala dokonce i teta Carol, a ta má mimořádné schopnosti.“ Vyprávěla to vlastně spíš sobě než jemu.

„Já nejsem tvůj nepřítel. Dokonce i ten zatracený dům to ví, Aduš. Mohla bys věnovat pozornost tomu, co je opravdu důležité? Dej stranou svůj vztek na mě aspoň na tak dlouhou dobu, abys pochopila, že jsi ve skutečném nebezpečí. Tvoje sestry mohou být ohrožené taky. Prakenskij by tu nebyl a nesledoval by váš dům, kdyby se o tebe někdo nezajímal, třeba jenom kvůli našemu vztahu. A jeho přátelé rozhodně nejsou příjemní lidé.“

„To ani nečekám. Budu opatrná, Alexandere,“ Pravila, a dala si záležet, aby ho stále oslovovala formální podobou jeho jména místo důvěrnější ruské zdrobněliny. Tak snadno by mu byla schopná podlehnout! Byl to silný muž, drsný a tvrdý navenek i uvnitř. Uměl i zabít, ale když byl s ní, uměl být něžný, ochranitelský a milující. Věty, které jí říkal, zněly často jako pravá poezie, ale když ho potřebovala… Tehdy, když to bylo nejdůležitější, popřel všechna pouta, jenž je spojovala, a nechal ji samotnou, vystrašenou a poníženou. „A teď prosím jdi. Ať už jsi sem přišel kvůli čemukoliv, nemám o to zájem.“

Alexander povzdechl. Její hebké rty byly sevřené do přísné linie, a ať by teď říkal cokoliv, stejně by ho dál neposlouchala. Nedovolila by sama sobě, aby mu naslouchala. „Půjdu, Adélo, ale mezi námi to ještě neskončilo.“

Znovu si obul boty, pomalu, aby získal čas. „Nevzdám se tak snadno. Mezi námi to ještě neskončilo,“ zopakoval, zatímco tiše stála a mlčky se na něj dívala. Postavil se a shlížel na ni z výšky. „Buďte opatrné, všechny. Vysvětli i ostatním, že tihle lidé to hrajou ostře.“

„Řekla jsem ti, že uděláme opatření. Vyjdi ven dveřmi, já tě doprovodím dolů.“ Z představy, jak zase leze po zdi dolů, měla strach.

„Odejdu stejnou cestou, jakou jsem přišel,“ odmítl. Přistoupil až těsně k ní. Adéla před ním sice neustoupila, ale on si hned uvědomil, že ani nemohla. Byla silná žena a nebylo mnoho věcí, jímž dovolila, aby ji polekaly. „Drž se dál od Harringtona, dokud to všechno nevyřešíme.“

Adéla mohla stěží dýchat, jak od ní byl blízko. „Tohle ani neuznám za hodno odpovědi.“

Naklonil se dopředu nad její vzhůru obrácenou tvář, až jejich rty dělil pouhý dech. „Znáš mě líp než kterýkoli jiný člověk na světě. Víš pravdu o tom, kdo jsem a jaký jsem. Řekl jsem ti pravdu, kdykoliv ses mě ptala. Řekl jsem ti, že tě miluju vší silou svého nitra. Moje láska není jednoduchá, ale zato důkladná. Chci tě zpátky, Adélko, a udělám pro to všechno.“

Na okamžik si myslela, že ji políbí, viděla mu to očích. Touhu.

Dychtivost. Ale on se pouze obrátil a odešel pryč.

Kapitola 4

„Julie, pojď už. Vstávej!“ volala Adéla a třásla sestrou, aby ji vzbudila. Julie jen něco zamumlala a přetáhla si přikrývku přes hlavu.

„Co blázníš? Vždyť je ještě tma, je noc. Nikdy nevstávám tak brzo. Je to hrozně nezdravé.“

„Vstávej. Musíš jít se mnou.“

„Adélo, ty jsi vážně blázen. Jdi si lehnout. Já rozhodně nevstanu, dokud nebude slunce na obloze. Asi tak v poledne. Vzbuď mě v poledne.“

„Ne v poledne… teď! Myslím, že jeden z mých delfínů má poranění. Potřebuji, aby ses mu na to podívala.“

Julie spustila přikrývku aspoň tak, aby se mohla jedním okem podívat na svou sestru. „Tak ty myslíš, že má zranění? V moři je strašná zima. A jsou tam žraloci. Tohle není žádná zábava. Copak to nevíš? Já jsem přece pravá celebrita, já nikdy nevstávám ráno. A vůbec, rána nesnáším!“

„Pohni tím svým zadkem a laskavě vylez,“ zvýšila Adéla hlas. Zatáhla za přikrývku a praštila sestru přes hlavu polštářem. „Tady v tomhle domě nejsi žádná hvězda ani celebrita. Potřebuju, aby se mnou někdo šel a vybrala jsem si tebe.“

„A proč mě?“ zeptala se Julie a konečně se posadila.

„Protože máš ty schopnosti stejně jako Helena. To teď potřebuju.

A kdyby se něco stalo, Helena není tak dobrá plavkyně.“

„Skvělý! To zní fakt báječně! No, aspoň bys pro mě mohla udělat to, že mi uděláš hrnek čaje. A taky bys mi měla vyprávět o tom záhadném nočním návštěvníkovi. Páni, dalo to ale děsnou práci ležet a předstírat, že spím!“

„Nechci o něm teď mluvit. Ne teď, a možná vůbec nikdy.“

„Skvělý. To je vážně skvělý, Aduš. Probudíš mě takhle uprostřed noci a nechceš mi říct ani jeden pěkný drb. Nenávidím rána!“

„Slyším, jak mě delfíni volají, Julie,“ vysvětlila znovu Adéla.

„Něco zlého se stalo.“

„No jo, no jo, už jdu. Ale mám to u tebe! A delfíni taky. Měla bys jim říct, žes mě přemluvila, abych šla s tebou plavat, aby na mě byli hodní a milí.“ Julie předupala po podlaze do koupelny. „Budu potřebovat neopren?“

„Ne, ale možná budeš potřebovat revolver.“

Julie vystrčila hlavu z koupelny. Z pusy jí koukal kartáček na zuby. „Revolver? Tvář se jí rozzářila nadšením. „Na co budu potřebovat zbraň? Koho budu muset zastřelit?“

„Nikoho nebudeš muset zastřelit, ty trdlo. Je to jenom pro všechny případy. No vidíš, další důvod, proč musíš se mnou jít právě ty. Jsi dobrý střelec.“

„Jo, lepší než Helena,“ potvrdila Julie. „Vždycky, když má stisknout spoušť, tak zavře oči. Jonase to přivádí úplně k šílenství.“

„A to je možná ten pravý důvod, proč to dělá, i když jinak dokáže zasáhnout terč přímo na střed v devíti případech z desíti. Ty ale zasáhneš střed úplně pokaždé. A Helena by nedokázala nikoho zastřelit, ale ty ano.“

„Možná, že to budeš ty, koho zastřelím, jestli mě ještě někdy vytáhneš z postele tak brzy,“ varovala ji Julie. „Ale mohla bych ti odpustit, pokud mi povíš všechny podrobnosti o tom půlnočním hostovi,“ dodala a s nadějí pohlédla na Adélu. Ta se ale zamračila a znovu zavrtěla hlavou, a tak si Julie povzdechla a kapitulovala. „Kam pojedeme? Myslela jsem, že tvoje loď se plaví někde na moři. Nebo ji už Jonas dal přivléct do přístavu?“

„Jasně, že už je tady, Jonas se přece vždycky o všechno postará do nejmenšího detailu. Ale delfíni jsou teď u Zátoky lachtanů, takže nebudeme muset jet lodí – pokud to všechno půjde dobře.“

„To jsem ráda. A vážně si mám vzít s sebou revolver?“

„Ano. A musíš být odhodlaná ho taky použít. V noci se tu kolem potloukal nějaký nebezpečný zabiják.“

„Panebože. Adélo, to teda musíme zavolat Jonasovi!“ vyhrkla Julie, zatímco si natahovala tepláky a tlustou mikinu. „Do čeho jsi se to pro všechno na světě zamotala? Do potíží se přece obvykle dostávám já. Ty jsi přece ta hodná holka.“

Adéla se zadívala na sestru. „Jak to děláš, že dokážeš vypadat tak báječně hned potom, co vstaneš? Nemáš žádný makeup, dokonce ses ještě ani neučesala, na sobě máš tepláky, a stejně vypadáš jako miliónová krasavice. Přísahám, že ty a Helena jste musely v minulých životech udělat něco obzvlášť dobrého. Taky bych si přála vypadat tak dobře, sotva vstanu.“

Julie jí poslala rukou vzdušný polibek. „To je od tebe sice moc pěkné, že to říkáš, ale zatím jsi neměla ani tolik slušnosti, abys mi přinesla ten hrnek čaje, jak jsem chtěla. A jestli nechceš použít loď, jak se chceš dostat dolů do zátoky? Copak chceš sešplhat dolů po útesech? O svých horolezeckých schopnostech si můžu nechat leda jen zdát!“

„Myslela jsem, že bychom použily tu starou pašeráckou stezku. Mám klíč od toho starého mlýna, co ho Kamila s Mattem společně přestavují. Mají ale tolik práce s přípravou svatby, že tam ještě moc práce nenadělali. Odtud vede tunel se schodištěm až dolů do zátoky. Kamila mi říkala, že jde o starou stezku, kterou využívali pašeráci někdy před sto lety nebo tak nějak. Nechci ztrácet čas tím, že bychom jely autem do přístavu, myslím si, že tohle by měla být ta nejrychlejší cesta,“ vysvětlila Adéla.

„Proč mám jenom pocit, že se řítíme přímo do nějakého pořádného průšvihu?“ nadhodila Julie a vytáhla z horní zásuvky prádelníku svůj revolver.

„Jak to, že máš svůj vlastní revolver? Nevěděla jsem, že sis ho pořídila. Myslela jsem si, že použiješ ten, co nám tady nechal Jonas na obranu, nebo že si vezmeš některý ze Sářiných.“

„Protože dostávám tak šílené dopisy od bláznivých fanoušků, že jsem z toho občas k smrti vyděšená,“ vysvětlila Julie. „Tak, už jsem ti to řekla celé, a teď se přiznej ke všemu zase ty.“ Po špičkách seběhla ze schodů a Adéla následovala hned za ní. „A začni tím sexy Rusem, se kterým jsi nebo nejsi zasnoubená. A až mi to všechno povíš, můžeš pokračovat o tom nebezpečném zabijákovi.“

Adéla se zastavila na schodech. „Co tím myslíš, že dostáváš šílené dopisy od bláznivých fanoušků? Už jsi se o tom zmínila o Vánocích. O co tedy jde?“

Julie pokrčila rameny. „To tak nějak patří k věci. Helena je známá modelka a dostává je taky. Kamila píše knížky a chodí jí také. Já jsem prodala pár miliónů svých alb a na koncertech zpívám vždycky pro takových čtyřicet až padesát tisíc lidí najednou a píšou mi je pořád. Není to nic mimořádného, ale někdy mě to docela ničí.“

„To je teda příšerné. Vůbec jsem o tom nevěděla. Řekla jsi to Sáře? Jako dlouholetá bezpečnostní agentka má s takovými věcmi spoustu zkušeností. A co Jonas? Třeba by ho něco napadlo.“

Julie se zasmála. „Ten by nás určitě nejradši zavřel do skříně, aby se nám nic nestalo. Jde o to, že když jsme veřejnosti na očích, můžou se na nás nalepit narušení lidé a vyhrožovat nám z bůhvíjakých důvodů, co je napadnou. To se vůbec nedá odhadnout. Ale ty přece pracuješ v oceánu s delfíny. O tebe by se nějací nebezpeční zabijáci vůbec neměli zajímat.“

„Ne, to by neměli. Možná, že se ve skutečnosti zajímají o některou z vás a ne o mě.“ Adéla se zamračila. „To mě napadlo až teď. Předtím jsem o tom nepřemýšlela, protože ten chlap, co ho včera zastřelili, byl Rus, a ti, kdo ho zabili, byli určitě také Rusové. Alexander je taky z Ruska. Pracuje pro Interpol, takže tady očividně běží o něco velkého. Chtěla jsem zavolat Jonasovi, ale nejdřív bych chtěla zjistit, jak můžu pomoci delfínům. Zachránili mi přece život! A jestli to Gene přežije, tak zachránili i jeho.“

Julie následovala Adélu k východu z domu. „Proč se ale nějací Rusové měli vůbec zajímat o tebe – nebo o mě, jestli je v tom nějaký rozdíl? Neumím si představit, že by je naše malá Helenka nebo Kamča nějak podráždily. A jak si se pro všechno na světě jenom seznámila s tím neuvěřitelným fešákem Alexanderem?“

„Pamatuješ, jak jsem se byla potápět v Patagonii a studovat tam plískavice – to je druh delfína?“ začala vyprávět Adéla. Opatrně otevřela domovní dveře, aby nevzbudila sestry. „Julie, myslíš, že to kouzlo, které má ochránit dům, opravdu funguje? Pamatuješ si přece, jak Sára dělala osobní strážkyni Damonovi, ještě než se spolu zasnoubili, a jak se nám dostali dovnitř ti dva chlapi a chtěli nás postřílet?“

„No, to jsme tedy hezky rychle utekly od tématu,“ utrousila kysele Julie. „Pokaždé, když se tě zeptám, tak prostě změníš téma na něco jiného. Co to má společného s tím sexy Rusem?“

„Neříkej o něm, že je sexy. Nechci myslet na to, že je sexy, nebo úžasný nebo něco podobného. Přeju si jenom, aby se vrátil do Ruska.“ Adéla se sehnula pro dva batohy, které s sebou nachystala a které čekaly na schodech před domem. „Na, poneseš tenhle. Ten není tak těžký.“

Julie si jej hodila přes rameno a mrkla po sestře. „Copak ses zbláznila? Ten snad váží tunu! A navíc nebudu mít volné ruce, abych mohla použít revolver. Jestli nás zastřelí, tak za to nedávej vinu mně! A jen tak mimochodem pro tvou informaci: Patagonie není součástí Ruska.“ Táhla batoh k autu a celou cestu si něco nespokojeně brumlala.

„To jsi vždycky taková?“

„Jaká?“ chtěla vědět Julie. Hodila batoh na zadní sedadlo a zamračila se na sestru.

„Ukňouraná, ukňouraná, ukňouraná!“

„Jo. Ve tři ráno, bez čaje a bez kafe, to jsem taková vždycky. Kňourám, stěžuju si. Lidé nejsou stvořeni k tomu, aby vstávali před polednem. Příště přijď v poledne a budu příjemná.“ Julie vklouzla na sedadlo spolujezdce a vzdorně zkřížila ruce na prsou.

„Ty jsi jako malá. Radši se, prosím tě, připoutej. A pro tvou informaci – nejsou tři ráno, je už půl sedmé.“

Julie pokrčila rameny. „Nevidím v tom žádný rozdíl. A jestli chceš nadšeného spolupracovníka, tak se vraťme k tomu sexy Rusovi. To je jediné téma, o němž stojí za to se bavit.“

„Věř mi, ten za to nestojí. Dej si pozor, ať se do něj nezamiluješ.“ Julie pohrdavě zafuněla. „Já se nezamilovávám. Mám svoji kariéru a snažím se v ní dokázat co možná nejvíc. Mně se nemůže stát, že bych měla ten omámený pohled jako Kamila nebo Sára.“ Pokrčila rameny. „To je pro mě úplně příšerná představa.“ Z očí jí zmizely žertovné plamínky a náhle zvážněla. „Proč si děláš starosti,

jestli je dům dobře zabezpečený?“

„Pustil ho dovnitř. Včera v noci. Všechny jsme pálily svíčky a odříkaly všechny formule, abychom uzamkly dům před vetřelci, ale

on se přesto dostal dovnitř. Pomáhala nám s tím přece dokonce i teta Carol, a ta má mimořádné schopnosti. Ela a ty a Helena, všechny jsme dům zaříkávaly, ale on ho přesto vpustil.“

Julie vrhla na sestru postranní pohled, ale hned s ním uhnula. Rozpačitě si odkašlala. „Jeho? Ty myslíš toho Rusa?“ prohodila konečně a snažila se, aby její hlas zněl normálně.

„Jasně, samozřejmě, že toho Rusa,“ procedila Adéla své přiznání skrze zaťaté zuby. Všude se válela mlha, jak to bylo v tak časnou hodinu obvyklé, a zahalovala klikatou silnici hustým závojem. Jela pomalu a opatrně, i když představa, že agent Interpolu pronikl až k nim domů, ji nutila jet jako o závod. „Dům mu dovolil vstoupit, ačkoliv jsme všechny spojily své síly a magicky ho uzavřely. Naše kouzlo nefunguje.“

„No, to by mohlo být jedno vysvětlení,“ podotkla Julie opatrně.

Adéla rozčileně sevřela dlaně kolem volantu, až jí zbělely klouby na rukou. „To je jediné vysvětlení. Musím ostatním říct, že dům není bezpečný.“

„Víš přece, že dům nebrání ve vstupu všem lidem, Aduš. Sářin a Kamilin, oba snoubenci přece mohou přijít, i když jsou dveře zavřené. A pamatuješ si, jak se brána otevřela, když Damon přišel prvně na návštěvu za Sárou, přestože bylo zamčeno?“

„S Alexanderem jsem se potkala ještě předtím, než kouzlo začalo působit. A ostatně, Matt i Damon jsou zasnoubení s našimi sestrami, takže to je něco úplně jiného.“ Adéla se podívala na Julii, aby ji varovala před dalšími otázkami.

„Hmmmm,“ protáhla Julie a studovala zaujatě nehty na své ruce.

„Tak se mi zdá, že jsem slyšela nějaké řeči o tom, že tys byla s tím chlápkem taky zasnoubená.“

„Sklapni, jo? Nemůžu řídit, když mě takhle rozčiluješ.“

Julie se zasmála. To už auto zahnulo na dlouhou odbočku, jenž vedla ke starému mlýnu. „Myslím, že to zvládáš docela dobře, jestli nevíš.“ Adéla zaparkovala vůz tak blízko vchodu do staré budovy, jak to jenom šlo. Mlýn byl na prodej už řadu let, ale pak se jejich sestra vrátila domů do Mořského ráje a rozhodla se jej koupit. Rozlehlá stavba se tyčila nad Zátokou lachtanů a původně sloužila pro mletí obilí, což však byla jen zástěrka pro mnohem lukrativnější

obor podnikání – a tím bylo pašování. Mlýn měl za sebou dlouhou historii. Kamila Drakeová si přála při přestavbě na své knihkupectví s kavárnou zachovat ze starého stavení co největší část. Až bude renovace dokončená, veliká terasa a skleněná stěna od přízemí až po střechu budou poskytovat výhled na divoké kalifornské pobřeží, z nějž se bude tajit dech.

„Přála sis někdy, abys byla normální, Julie?“ zeptala se Adéla, zatímco vyndávala těžký batoh z auta.

Julie pokrčila rameny a pozorně se zadívala sestře do obličeje.

„Co to znamená být normální, Aduš? Máme přece jedna druhou a to je v životě to nejdůležitější. Máme tetičky, rodiče, bratrance a sestřenice. Naše rodina je odlišná, to ano, a také za naše schopnosti platíme daň, ale přesto si myslím, že výhody převažují nad zápory.“ Sáhla na zadní sedadlo a vyndala svůj batoh. „Někdy to je ovšem těžké břemeno. Ty máš asi starosti. Nemyslíš si, že by ses o ně měla rozdělit s námi?“

Adéla se podívala stranou a celé tělo jí ztuhlo odmítnutím.

„Nejsem na to ještě připravená, Julie.“

„To je v pořádku, Aduš,“ ubezpečila ji Julie. „Hlavně nezapomeň, že tě máme všichni moc rádi, a že ať jde o cokoliv, vždycky ti pomůžeme.“

Adéla zamrkala, oči plné slz. „Zvykla jsem si brát své schopnosti jako nějakou samozřejmost, Julie. Ne, ne, není dobře myslet si, že se svou magií můžeš žít v pohodě a jen ji tak klidně využívat.“ Odvrátila tvář od sestry a zadívala se na moře. „Slyšíš je?“

Julie už měla na jazyku tisíce otázek, ale nechala pusu zavřenou a jen přikývla. Adéla na ni působila hrozně křehce. Příliš křehce. Bude si muset o ní promluvit s Leou a zjistit, zda by se nedalo Adéle nějak ulehčit v jejím trápení, jež ji tížilo. Julie náhle dostala o sestru velký strach. Spolkla proto všechny otázky a horečně přemýšlela, co by řekla, aby snížila napětí, které se náhle mezi nimi rozhostilo.

„Myslím, že je slyším, Aduš. Vím, že je to tvoje práce, celé hodiny naslouchat se sluchátky na uších a zapisovat, cos natočila na video, ale popravdě řečeno jsem tomu nevěnovala moc pozornosti. Ty delfíní zvuky znějí jako skřípání a hvízdání, že jo?“

Adéla už zatím odemkla dveře od starého mlýna. „Každý z těch zvuků mohou použít pro různé příležitosti. Každý má svůj speciální osobitý hvizd, jako by to bylo jejich jméno. Myslím si, že označuje každého jedince, takže na sebe mohou volat svým speciálním zvukem. Hodně vědců si stejně jako já myslí, že delfíni mezi sebou dokážou komunikovat na mnohem vyšší úrovni, než se původně předpokládalo.“

Julii napadla jediná věc, na kterou se mohla zeptat. „Takže to znamená, že vlastně mají svůj vlastní jazyk?“ Adéla byla delfínům naprosto oddaná a způsob, jakým o nich hovořila, to prozrazoval beze všech pochyb.

„Myslím, že to tak je, ale přitom jde o něco naprosto jiného, než je lidská řeč.“

„Vypadají, že jsou hrozně inteligentní a působí pořád šťastně. Kdykoli je vidím, mám hroznou chuť se vrhnout do moře a potápět se s nimi. A víš, jak mám moře ráda.“

„Hlavně nesmíš zapomenout, že jsou to divoká zvířata, Julie. Delfíni umí být také někdy agresivní, a za určitých okolností dokonce mohou někomu i ublížit. Docela často se stává, že si lidé mylně vyloží jejich chování jenom proto, že delfíni pořád vypadají, jako by se usmívali.“

„No, já vlastně doopravdy neplánuju, že bych za nimi skočila do moře,“ přiznala Julie. „Jenom mě to tak napadlo. Vím, že ty to ale vlastně děláš, ale já se vždycky radši držím dál od všeho, co váží víc než já.“

Adéla se musela zasmát sestřiným slovům. „To platí i pro muže?“

„Přesně tak. Od té doby, co se brána otevřela a proroctví se začalo naplňovat, už nechodím s nikým ani na rande. Dokonce se ani po nikom nekoukám! Já tedy ne, v žádném případě! Nikdy!“ horlila Julie. Pozorovala, jak Adéla odemyká druhé dveře, které vedly dolů do sklepení. „Není to tam, kde zemětřesení roztrhlo půdu a umožnilo tak tomu duchovi, aby odtud unikl?“ otázala se s podezřením a celá se otřásla. „Vážně bych potřebovala hrnek čaje.“

„No vidíš, a já jsem si celou dobu myslela, jaký jsi dobrodruh.“

„Já jsem velký dobrodruh, ale zásadně až po poledni,“ vysvětlila jí Julie. „A po půlnoci jsem v nejlepší formě!“

Adéla se zasmála. „Na těch schodech buď opatrná, jsou staré a celé rozvrzané. Kamila mi říkala, že je tam místo, kde se tunel propadl, ale že se tudy přesto dá projít, i když je tam spousta suti.“

„To zní lákavě,“ prohlásila Julie a protočila panenky. „Tak to mám u tebe!“ Sešla dolů po schodech do sklepa a počkala, až Adéla najde vchod do tunelu, který ústil do jeskyně.

„Už jsi někdy potkala nějakého muže, kterého by sis chtěla vzít?“ zeptala se Adéla.

Julie potřásla hlavou. „Spíš ne. Nikdo se mnou nevydrží. Jsem hrozně obyčejná.“

Adéla se musela zasmát. „Ty jsi ale fakt blázen! Možná, že se nenecháš od nikoho komandovat, ale stejně jsi jedna z nejmilejších lidí, co vůbec znám.“

Julie jí poslala rukou polibek. „Díky, Aduš, ale vzhledem k tomu, že o tobě vím, že moc lidí neznáš - ve skutečnosti se jim vlastně vyhýbáš – tak to není žádná velká lichotka.“

„Já se lidem nevyhýbám. Oni se vyhýbají mně,“ pravila Adéla. Konečně se jí podařilo objevit vchod a tak vstoupila do tunelu. Okamžitě nakrčila nos. „Smrdí to tu plísní a rybinou. A potřebovaly bychom baterku.“

„Řekla jsi mi, abych si vzala revolver, a ne baterku,“ zlobila se Julie. Právě narazila do sestry, která se zrovna shýbla, aby vytáhla svítilnu ze svého batohu. „No jistě, to jsem mohla vědět, že ty budeš připravená.“

„Samozřejmě,“ přitakala důstojně Adéla.

„Lidi se ti nevyhýbají, Aduš,“ vrátila se Julie k tématu. Přitom poněkud nervózně nahlížela do tunelu. Pak se zhluboka nadechla a vydala se za sestrou.

„Ale jo, vyhýbají. Ty bys to dělala taky, kdybys nebyla moje sestra. Pamatuješ si, jaké to bylo celé ty roky ve škole, když jsem ještě nedokázala správně ovládat své schopnosti? Jediné, co jsem uměla, bylo náhodně použít slovo pravda a každý, kdo byl na doslech, mi okamžitě začal tu pravdu říkat. Děti ihned začaly vykřikovat všechny ty věci, o nichž nechtěly, aby se někdo dozvěděl. Copak bys chtěla riskovat, že se provalí každé tvoje nejhlubší a nejtemnější tajemství? Jen se podívej, co se přihodilo, když jste mě

loni přiměly, abych se zapojila do výboru pro vánoční oslavy. Byl z toho pořádný skandál!“

„To ale nebyla tvoje chyba. To ten duch, co unikl z podzemí. Pořádně zamíchal s našimi schopnostmi a úplně je změnil. Ty jsi jen použila slovo pravda a milenec Sylvie Fredricksonové se přiznal, že spolu mají románek.“

„Bylo to příšerné! Kvůli tomu se rozpadla hned dvě manželství!

A Sylvia mi před všemi dala facku!“

„Měla jsi ji za to knokautovat!“ Julie se protáhla kolem hromady suti a štěrku k úzkým kamenným schodům. „Je to tu celé mokré a plesnivé. Fuj.“

„Jenže já jsem to celé způsobila. Chodila s námi do školy a moc dobře věděla, že za to můžu já,“ pokračovala Adéla a povzdechla si.

„Vůbec se jí nemůžu divit, že takhle ztratila nervy.“

„Jenže ona si začala něco s ženatým mužem, jehož žena měla každou chvíli porodit. Sylvia vždycky lovila ženáče,“ odpověděla rozhodně Julie a znechuceně přitom odfrkla. „A jestli se ti zrovna ona vyhýbá, tak můžeš být jedině ráda.“

„Tady dole je dost mokro,“ upozornila Adéla. Bloudila světlem baterky po stěnách tunelu. Tvořila je většinou skála a kámen, ale v jedné části prosakovala voda a stékala dolů na schodiště. Bylo tam pořádně kluzko. „Tady dej pozor, vypadá to tu, že už zde někdo upadl.“

Julie ztuhla. „Jak to myslíš, že tu někdo upadl? Kamila s Mattem tu ještě nebyli. Matt to tu chce přece zazdít, říká, že ty schody jsou nebezpečné. Nebo myslíš, že tu byl?“

„Buď on, nebo ti Rusové, kteří tuhle cestu používají pro pašování nějakých věcí k nám do země,“ vysvětlila Adéla.

„Tak to přestává být legrace. Možná bych měla vytáhnout revolver z kapsy.“

„Já si ale nedělám legraci,“ potvrdila Adéla. Zastavila se a pozorně si prohlížela stopy uklouznutí, které zůstaly v mokrém bahně, pokrývajícím podlahu. „Muselo to být docela nedávno. Musíme se pak Matta zeptat, jestli tu teď někdy byl. Je to docela možné, takže klid a žádnou paniku.“

„Já nepanikařím,“ namítla Julie. „Jenom jsem chtěla vyndat zbraň. Fakt neslyším ráda o nějakých nebezpečných zabijácích, co se potulují kolem. V tomhle tunelu nikdo nebyl už roky, Aduš. A nikdo neprošel do zátoky. Nebo ty si opravdu myslíš, že se tudy něco doopravdy pašuje?“

„Je to dost pravděpodobné, takže to musíme mít na paměti.“

„To je tedy výborné. Jonas se zblázní a bude se chovat jako šílený tyranský diktátor. Bude šílet, že jsi se vypravila touhle cestou do zátoky, Aduš.“

„Jak to myslíš, že jsem se já vypravila? Vždyť jsi přece se mnou i ty!“

Julie se rozesmála. „Ode mě ale Jonas nečeká, že bych měla kousek rozumu. Naštěstí se mi povedlo postupem času si vypěstovat pověst naprostého trdla. Ty ale píšeš všechny ty působivé dokumenty a noviny publikují články s tvým jménem, takže se od tebe očekává, že jsi chytrá a rozumná ve všech věcech.“ Zblízka zírala na rozmáznuté stopy. „Matt je vysoký chlap. Připadá ti, že by to mohly být jeho otisky?“

„To neumím posoudit,“ zavrtěla hlavou Adéla a zadívala se na sestru. „Koukni, Julie, nečekala jsem, že tu něco takového objevíme. Myslím si, že jednoho z mých delfínů včera v noci při té události postřelili. Předtím riskovali životy, aby mě zachránili, a já teď musím dojít do zátoky a pokusit se jim pomoci, ale ty nemusíš. Co kdyby ses tedy vrátila zpátky domů a zavolala Jonase, aby věděl, že se tu něco děje? Myslím si sice, že tu nikdo není, ale lepší bude nic neriskovat.“

„Copak ses zbláznila? Copak si můžeš myslet, že bych tě tu nechala, Adélo? Prostě jdeme! Na to abych dostala strach, jsem moc tvrdohlavá. Když mi někdo vyhrožuje, nebo vyhrožuje někomu, koho mám ráda, úplně ztratím hlavu, jak se naštvu. Však mě znáš. Což znamená, že jdeme dál.“

Adéla položila ruku na sestřinu paži. „Díky, Julie. Nemůžu nechat delfíny na pospas, když je některý z nich v nouzi nebo potřebuje lékařskou pomoc. Připlují do zátoky – mají totiž rádi mělkou vodu – a tam se o ně budu moci postarat. Už jenom pár

kroků a budeme skoro dole u pláže. Pro všechny případy půjdu jako první. Jakmile zjistím, že je všechno v pořádku, zavolám tě.“

„Kdepak, půjdeme spolu.“

Adéla posvítila baterkou na spodní schody. S Julií nemělo smysl se dohadovat. Jakmile se pro něco rozhodla, nic ji nemohlo zviklat. A po pravdě řečeno, Adéla byla za její přítomnost vděčná. Sešla po zbývajících schodech do úzkého prostoru, který ústil do přirozené jeskyně. Její strop byl pečlivě vyhlouben do výšky, takže člověk mohl projít se vztyčenou hlavou až k východu. Ranní slunce pronikající zvenku skrze její ústí poskytovalo dostatek světla i uvnitř, takže obě sestry už dobře viděly i bez baterky. Zvuk vln se mísil s hvízdáním a štěbetáním delfínů. Vítr mírně vál a slané spršky se rozstřikovaly po skalách kolem jeskyně.

„To je ale krásné ráno,“ poznamenala Adéla.

Julie nakrčila nos a ušklíbla se na ni. „Nic nevidím, jsem oslněná. Ale jo, je hezky!“ Nad moře se vyhouplo slunce, přívětivě rozhazovalo zlaté a stříbrné paprsky po hladině a odráželo se na stěnách jeskyně jako lesklá prasátka. „Ani se ti nedivím, že býváš v moři tak často,“ dodala Julie. Než vykročila ven z jeskyně, Adéla ji chytila za ruku. „Radši buďme opatrné,“ radila. „Vidíš ty stopy v blátě? Podle nich tu nedávno bylo několik lidí.“

„Třeba to byly děti.“

„Možná. Možná ale taky že ne.“ Adéla se pozorně rozhlížela po okolí jeskyně. Pobřeží se zdálo pusté. Kousek dál v moři zvědavě vystrkovalo hlavy několik delfínů. Jeden z nich na ni zavolal speciálním zahvízdáním, jakoby to bylo její jméno. „Zůstaň tady, Julie, a kryj mě.“

Julie hodila batoh na zem a vylovila revolver z kapsy, okamžitě připravená k akci. „Opatrně, Aduš. A jestli mě uslyšíš křičet, tak jsem po smrti.“

„Jasně.“ Adéla popadla oba vaky a vydala se po hrubém písku k vodě. Zvažovala každý krok, pohledem pátrala po každé skryté prohlubni a puklině nebo zasypaném otvoru. Když došla až k okraji moře, obrátila se a zvedla pohled nahoru, aby prozkoumala útes nad jeskyní.

Jakmile se ujistila, že jsou v zátoce opravdu samy, dala sestře znamení, že je všechno v pořádku a počkala, až k ní Julie dojde.

Julie s úžasem hleděla na hladké delfíní hlavy, pohupující se ve vlnách. „Páni, nikdy jsem neviděla tolik delfínů najednou.“

„Že jsou krásní, viď?“ usmála se Adéla. Brodila se mělkou vodou a jemně hvízdala. „Hlídej vchod do jeskyně a skály nad ní, Julie. Jdu zavolat Kiwiho, aby připlul.“ Ještě jednou se bedlivě rozhlédla na útesy a vodní hladinu kolem. Zpoza některé skály se klidně mohla z ničeho nic vynořit loď. Když se přesvědčila, že nikde nejsou žádní diváci, zvedla paži a udělala drobný krouživý pohyb. Pak paži znovu přitáhla k tělu a přitom vydávala podivné pronikavé hvízdání. „Kiwi už pluje k nám!“ vysvětlila za okamžik.

Brzy se objevil velký delfíní samec. Veplul na mělčinu, až kolem něj bylo jen asi půl metru vody. Adél se brodila vodou až k němu. Julie napětím zatajil dech. Z takové blízkosti se delfín zdál obrovský a působil velice mohutně. Adéla se k němu sklonila, něžně k němu promlouvala a rukama mu přitom přebíhala po těle, jak hledala zranění.

Julie nevydržela a zavolala na ni: „Tak co s ním je, Aduš?“ Dívala se obrovskému zvířeti přímo do očí. Zračila se v nich vysoká inteligence a zároveň nervozita, s níž pozoroval Julii. „On není moc rád, že tu jsem, že jo?“

Adéla jemně otáčela zvířecí tělo v příboji, aby se lépe dostala k ráně. „To není kvůli tobě. Jenom se tady cítí hrozně nejistý a zranitelný. Zdá se, že vždycky dokáží vycítit, když se všechny spolu sejdeme, takže pochybuju, že by teď byl kvůli tobě rozčilený. Snažím se přijít na to, jak to dělají, že vždycky vědí, když se dáme dohromady.“

„Není to třeba energií? My také vycítíme změnu energie, tak možná, že oni to dokážou také.“

„Možná,“ přikývla Adéla. „To Kiwiho zranění není nějak vážné, ale stejně bude potřebovat antibiotika. Naštěstí jsem je vzala s sebou. Mně ty střely odřely kůži na zádech a na ramenou, a u Kiwiho to vypadá skoro stejně. Oba jsme měli štěstí.“

„Až přijdeme domů, musí se ti na to podívat Lea, Aduš. Ta se určitě nespokojí jen s tím, jak ti to ošetřili záchranáři.“

„Nechci, aby na mně plýtvala svými silami. Trochu to sice bolí, ale není to nic, co bych nezvládla. Ta noha je horší.“

„Copak tě ten žralok doopravdy kousnul?“

„Ne! Samozřejmě, že ne, a ani to nebyl od něho útok,“ vysvětlovala Adéla, a přitom z batohu vytáhla mast a lahvičku s pilulkami. „Žraloci mají hodně drsnou kůži, a tak stačilo, že se o mě otřel, když proplouval okolo.“

Julie na ni udělala obličej. „Radši o tom vůbec nemluv! Vždycky o tebe mám strach, když jdeš plavat s delfíny. Dokonce jsem mívala i noční můry o tom, že tě nějaká mořská příšera odtáhne do hlubin vodního hrobu.“

„Fakt?“ zasmála se Adéla. „Já jsem měla moře vždycky ráda a připadalo mi jako učiněná říše fantazie. Je zajímavé a každý den se mění. Líbí se mi na tom, že je tam aspekt určitého nebezpečí, a že se musím mít pořád na pozoru.“

„Co to teď děláš, Adélko?“ vyptávala se Julie, která zvědavě pozorovala sestru, jak pečlivě roztírala hustou mast kolem delfínova zranění, pak se přikrčila a ponořila pod vodu blízko delfínovy hlavy.

„Musím mu to ošetřit několikrát, abych měla jistotu, že se mu do rány nedostane infekce. Julie, je moc důležité, abys neopakovala pohyby, které jsem dělala rukama, a ani moje hvízdání a štěbetání. On mi důvěřuje, a kdyby se ta důvěra někdy porušila, už bych s ním pak nemohla navázat pracovní ani přátelská pouta.“

„Neboj se, rozhodně nemám v úmyslu porušit vaše vazby,“ ujistila ji Julie, „ale jsem rozhodně proti, abys strkala ruku delfínovi do tlamy. Má víc zubů než žralok!“ Poslední slova už rozčileně vykřikla, protože viděla, jak sestřina ruka mizí v delfínových otevřených čelistech. „Co to děláš?“

„Dávám mu antibiotické pilulky orálně. Potřebuje oba druhy léků. Neměj obavy.“

„Prosím tě, hned vytáhni tu ruku, nebo vyskočím z kůže, nebo začnu ječet nebo provedu něco podobně pitomého. Fakt mě tím děsíš, Aduš. Byla bych radši, kdyby se tu objevil nějaký ten ruský zabiják a zkusil na nás.“

„Je tak důvěřivý a hodný,“ chválila Adéla zvíře. „Viď, že jsi, Kiwi?“ Dala mu znamení, že procedura je u konce. „On je takový

klidný delfín. Každý je úplně jiný. Někteří jsou mnohem nervóznější a přecitlivělí. Pošlu ho teď zpátky na moře, i když radši by zůstali poblíž na mělčině. Jenomže nechci, aby je někdo rušil, třeba jenom pozorováním. Děti jsou hloupé a občas mohou být i kruté. Hrozně mě vždycky rozčílí, když jim třeba někdo hází větvičky do dýchacích otvorů. Občas jsem to viděla na některých místech, kde jsem s nimi pracovala, a dalo mi vždycky dost práce, abych se ovládla.“

Julie se usmála. „Tady se nemusíš bát. Stačí, když to povíš Heleně, a ta už dohlédne na to, aby to udělali jenom jednou, jakou jim za to dá lekci. Říká se, že Sylvia se od té doby léčila s ošklivou vyrážkou na levé tváři. Měla tvar jako otisk dlaně a objevila se pokaždé, když flirtovala s cizími muži.“

Adéla zvedla oči. „Už jí to Helena odstranila?“

„Ne, říká, že to může udělat jedině Sylvia sama, když se bude správně chovat.“

„Co to znamená? Ona přece nemůže přestat flirtovat. Flirtování dělá Sylvii Sylvií.“

„Já myslím, že Helena čeká, až se ti Sylvia omluví.‘

„To dřív nastane konec světa. Co si pamatuju, tak Sylvia se nikdy nikomu neomluvila, za nic, a to ji znám už od školky.“ Adéla pozorovala ostatní delfíny, jak se shlukli kolem Kiwiho. „Chtěla bych si je teď vyfotit. Určitě vědí, že jsem mu dala něco na jeho zranění.“ Vytáhla z batohu fotoaparát. „Nevadilo by ti kdybychom se tu ještě zdržely, Julie?“

Julie zavrtěla hlavou a usmála se. Adéla už stejně začala fotit. Cvakala obrázky ze všech možných úhlů jako šílená. Teta Carol by na ni mohla být pyšná. Vešla přitom do vody až po pás a vůbec si nevšímala, že studená voda jí promočí džíny.

Od moře zavanul vítr a racci, dosud poklidně poklimbávající, se naráz vznesli a přelétali jim nad hlavami. Delfíni se shlukli do malých skupin a zamířili různými směry, aby si sehnali něco k jídlu.

„Podívej, co dělají,“ upozornila sestru Adéla, očividně celá nadšená.

„Vidíš, jak vyskakují a staví se na ocas? Lépe přitom vidí a můžou si tak navzájem sdělit, kde mají lovit. Koukni, jak shánějí ryby do menších a hustších hejn? Přitom volají jeden na druhého.“

„Co to tady k čertu vyvádíš, Adélo?“ Poklid časného rána přerušil hlas plný vzteku a ruského přízvuku. Adéla málem upustila fotoaparát do vody a máchala rukama, jak se ho snažila zachránit před pádem. Když se obrátila, hleděla do tváře Alexandera Volstova. Vypadal báječně, upravený a nažehlený v neposkvrněném obleku, ani trochu zmačkaném nebo umáčeném. Dokonce i vlasy měl hladce učesané. „No výborně. Jak ses dostal až sem dolů? Jsi na soukromém pozemku!“ vyjela na něj Adéla.

„Měl bych z tebe vytřást duši. Máš tolik rozumu jako škeble!“

Julie delikátně zakašlala, což jí od sestry vyneslo významný pohled.

„Copak ty nikdy nespíš, Alexandere?“ obořila se na něj Adéla.

„Propána, Julie, zkus předvést, jak to umíš s tím revolverem! Proč ho prostě nezastřelíš? Nevzala jsem tě přece s sebou proto, abys tady obdivovala scenérii. Měla jsi přece hlídat. Myslela jsem, že zastřelíš každého, kdo se jenom přiblíží.“

„Vy máte s sebou zbraň?“ Jeho přízvuk byl tak silný, že mu téměř nebylo rozumět. „Já bych spal, kdybych si nemusel dělat starosti, že klidně ignoruješ všechna nebezpečí, před kterými jsem tě varoval. Zatraceně, Adélo, co to s tebou jenom je? Copak chceš vážně umřít?“

„Ne, já totiž mám zbraň,“ odvětila chladně. „Jsme dost opatrné. Co jsi čekal, že budu dělat? Že zalezu do díry jenom proto, žes mi řekl o nějakém zabijákovi, co si na mě chce počíhat? Mám tady něco důležitého na práci. Mám taky svůj život. Moje dvě sestry mají před svatbou a my musíme připravit hned dvě oslavy najednou. Nemám čas zalézt pod postel jenom proto, že mě chce někdo zabít. Jsi agent Interpolu, tak jdi a chyť ho, a přestaň mě otravovat.“

„Ale jdi, Aduš,“ ozvala se vesele Julie. Pokročila kupředu a natáhla ruku. „Mimochodem, já jsem Julie Drakeová, jedna z mnoha Adéliných sester. Viděli jsme se už včera večer, ale dosud jsme nebyli oficiálně představeni!“

„Vy jste ta zpěvačka,“ usmál se Alexander. „Slyšel jsem vás v rádiu. Máte nádherný hlas.“

„Děkuju.“

Adéla znechuceně zavrčela: „Proč jsi na něj tak milá? Jsi přece

moje sestra. Nenechej se omámit jeho šarmem!“

„Mnohem víc na mě zapůsobila jeho ramena a hrudník než jeho šarm,“ prohodila Julie a mrkla na něj. „A neslyšela jsem vlastně, že jsi s ním zasnoubená?“

„Nejsem s ním zasnoubená.“

„Ale ano, jsi,“ opravil ji Alexander. „Když jsem se tě zeptal, řekla jsi ano, a vzala sis ode mě prsten. Doufám, že ho pořád ještě máš.“

Julie zírala na sestru s vykulenýma očima: „Je to tak?“

Alexander přikývl. „Šlo o rodinné dědictví. A u nás v Rusku ctíme svá slova. Souhlasila, že si mě vezme, takže jsme zasnoubení. Musíme si jenom naplánovat svatbu.“

„To teda určitě nebylo žádné rodinné dědictví, ty lháři. Koupili jsme ho v takovém malém krámku. A žádnou svatbu plánovat nebudeme,“ usadila ho Adéla.

„A proč ne?“ chtěla vědět Julie.

„Protože ho nenávidím, tak proto,“ prohlásila vzdorně Adéla.

„A jestli nepřestaneš chodit na náš pozemek, Sašo, tak tě nechám zavřít.“

„Tím tvým přítelem?“ V Alexandrově hlasu se projevila citelná změna. Jeho tón poklesl od varování k ledovému chladu.

Julie se otřásla. „Já myslela, že její přítel jste vy.“

„Já jsem její snoubenec. Harrington je její přítel.“

Julie na něj chvíli zírala se směsicí překvapení a úleku. Pak propukla ve smích. „Hochu, vy se ale šeredně mýlíte. Když vidím, že brzy budeme jedna rodina, tak vás z toho ráda vyvedu!!!“

„To mě tedy ani v nejmenším nepobavilo,“ pravila Adéla. „Už se s ním vůbec nebav a radši ho vyprovoď z našeho pozemku. Jako bodyguard jsi naprosto zklamala. Dej mi ten revolver.“

„Aduš, zlatíčko,“ usmála se Julie. „Pokud si dobře vzpomínám, tak jsi při celém kurzu střelby ani jednou netrefila terč. Měla jsi moc práce s pozorováním mraků nebo nějakého podivného malého broučka, co zrovna lezl kolem po zemi.“

„No, ale teď si dám pozor.“

„Tak Harrington není její přítel?“ zeptal se Alexander, úplně přehlížeje Adélu.

„Jonas? Ten je vlastně něco jako náš bratr,“ vysvětlila mu Julie.

„Adéla s Jonasem určitě nechodí. Nejspíš by omdlel, kdybyste mu řekl, že si to myslíte. Má nás všechny sice moc rád, a my zase jeho, ale rozhodně nepatříme k tomu typu, se kterým by rád chodil.“

„Jonas s někým chodí?“ vyhrkla Adéla, celá rozrušená tou myšlenkou. „A s kým?“

„S tebou ne,“ ubezpečila ji ironicky Julie. Podívala se na Alexandera. „Copak jste to sestře provedl, že vás teď tak nesnáší?“ Mrkla po Adéle. „To je on, kterého dům pustil dovnitř?“

Alexander popuzeně zafuněl. „Domy přece nepouštějí lidi dovnitř. Měla otevřené dveře od balkónu, aby tam mohl kdokoliv vlézt.“

Julie potřásla hlavou. „Náš dům ano. Je zabezpečený, Alexandere. Můžete mi to věřit. A to je tedy vážně něco extra, že vás dům nechal včera vejít.“

„Julie,“ Adélin hlas zněl varovně. Pokaždé, když se ocitla vedle Alexandera, uvědomila si, jak bez ohledu na svou výšku a mohutnost umí být něžný. Jak se mu usmívají oči. Nechtěla myslet na všechny ty hezké věci. Vedle něho dokázala věřit, že je dobrá, že její schopnosti jsou stejně cenné, jako schopnosti jejích sester. S ním se cítila hodná lásky a skutečně milovaná, že bez ohledu na všechny její chyby tu pro ni bude napořád. Díky němu věděla, co je to láska, a odmítala se smířit s něčím menším.

Obrátila se k nim zády a ponořila se do svého vlastního světa. Přála si být ve svém milovaném moři a plavat ve světě plném barev a zvuků, daleko od místa, kde nyní skutečně byla. Slyšela burácení vln, valících se zátokou a zvoucích ji mezi sebe. Slyšela křik racků a

povídání delfínů. Zadívala se vzhůru do plujících mraků a do tváře jí políbil závan větru.

Náhle ji zalila sprška studené vody. Překvapeně shlédla dolů a sotva pět metrů od sebe spatřila delfína. Znovu na ni stříkl vodu. Zaslechla rozčilené delfíní skřípání a klapání, a uvědomila si, že voda kolem vře pohybem jejich těl, místo aby někde v dálce sháněli potravu. Okamžitě sebou trhla, ramenem vrazila i Alexandera a vykřikla na Julii. Alexander byl ale výraznějším cílem, a tak ho chtěla co nejrychleji dostat stranou.

Ten však zřejmě rozeznal nebezpečí stejně rychle, protože přesně ve stejném okamžiku vymrštil ruku, aby shodil do vody také Julii. Jakmile byli všichni pod hladinou, Alexander se překulil nad ně, aby je chránil svým mohutným tělem.

Kapitola 5

Alexander cítil, jak se mu kulka zaryla do zad. Měl sice na sobě neprůstřelnou vestu, ale rána byla natolik silná, že ho přikovala k rozvířenému písku. Než se ponořil, neměl vůbec čas se nadechnout, a pochyboval, že některá z obou sester Drakeových je na tom lépe. Vtom ho Adéla zatahala za rukáv, a on se nechal vést jejím směrem – znala přece zátoku lépe než kdokoliv jiný a tak naprosto důvěřoval jejímu rozhodnutí.

Plavala kousek před ním ráznými, vytrvalými tempy do hlubší vody. Proplouval za ní mezi delfíny směrem ke skaliskům. V plicích ho pálilo a uvnitř se v něm vařil zuřivý, palčivý vztek. Měl sice mnoho nepřátel, ale muset zastřelit někoho tak blízko před Adélou by bylo nepředstavitelné.

Adéla ukázala rukou na tmavé stíny skalisek před nimi a natáhla se, aby pomohla Julii. To už ji ale vytáhl nahoru Alexander, a zároveň pevně chytil Adélu a přitiskl ji k sobě. Nechtěl, aby mu někam zmizela nebo provedla nějakou hrdinskou nepředloženost, že by například začala střílet, zatímco se potřebovali ukrýt.

Se skloněnou hlavou se snažil dohnat kyslíkový dluh. „Jste některá zraněná?“ vypravil ze sebe přerývaně.

„Ne,“ odvětila Julie, „a navíc se mi podařilo neztratit revolver.“

Vlnobití zesílilo a tvrdě je tlačilo k ostrým skaliskům. Alexander se rozkročil, aby obě sestry chránil. „Tady nemůžeme zůstat. Ty vlny by nás za chvíli rozdrtily.“ Všichni tři byli stále oblečení, a tíha šatů je omezovala. V tuto chvíli jim pomáhalo jedině to, že voda zde byla poměrně mělká.

Adéla přikývla na souhlas. „Musíme odtud, tady kousek vedle je několik malých jeskyní,“ řekla, a ukázala rukou k severnímu konci zátoky. „Vchod dovnitř je pod vodou, a tak není úplně jednoduché se tam dostat. Působí to dost klaustrofobicky a člověk má tendenci plavat nahoru, ale musíš to vydržet a proplavat skalním tunelem, kde

není žádný vzduch. Budete se muset pořádně nadechnout, než tam vejdeme.“

„A nemůžeme tam uvíznout?“ polekala se Julie. Než jí někdo stačil odpovědět, přihnala se vysoká zpěněná vlna, podrazila jí nohy a stáhla ji pod hladinu. Alexander po ní hmátnul, aby se neporanila o skálu. Julie se vynořila, prskala kolem sebe vodu a kašlala, ale spíš než strach ji ovládl vztek. Zuřivě se zahleděla na útesy a pravila: „To se mi vůbec nelíbí. Nechtěla bych, aby pak na nás číhal někdo na lodi nebo nahoře tamhle na těch útesech. Radši bych zůstala v moři.“

„Julie…“ zaváhala Adéla a setřela si z obličeje spršku slané vody. Cítila sestřin vzdor a odpor, a věděla, jak Julie umí být někdy paličatá, ale tohle očividně nebyl ten případ.

„Mám strašlivý strach z takových uzavřených míst,“ přiznala Julie. „Prostě mě popadne panika, Adélo. Tohle já prostě nezvládnu. Pro mě už bylo dost hrozné, když jsme šly po těch schodech v tunelu ve starém mlýně, A jestli uvízneme v jeskyni…“

„Zlato, to je mi hrozně líto. Měla jsem na to pamatovat. Ale neboj se, ta jeskyně je opravdu bezpečnější, než zůstávat tady v zátoce. Má tu být také další starý tunel, který je spojený s těmi Kamilinými pašeráckými schody. Zkusíme ho najít, a pak bychom se jím dostali zpátky na hlavní cestu,“ vysvětlila Adéla. „Je to naše jediná šance, pokud jsou ti útočníci opravdu nahoře na útesech. V moři bychom pro ně byli snadným cílem, Julie.“ Nechtěla jí radši vůbec připomínat, že do zátoky často připlouvají velcí bílí žraloci, přitahovaní přítomností lachtaní kolonie. Moře už bylo příliš rozbouřené a studené, a právě v tomto místě se vyskytovaly podmořské proudy. Žraloci, skaliska a silné proudy představovaly příliš velké nebezpečí. Potřebovali se rychle někam schovat.

Vlna, která se právě přihnala, hodila Adélu přímo na ostrou skálu. Alexander ji prostě nestačil zachytit. Z plic jí unikl vzduch a zoufale napřáhla ruce, aby se prsty pokusila udržet na kluzkém povrchu. Nad hlavami jim opět přeletěla sprška kulek a rozpleskla se o vyčnívající skály. Alexander si ji přitáhl blíž a rukama si ji přitiskl k hrudi.

„Trefili tě?“

Zavrtěla hlavou. Strčila ruku do studené vody, aby si ji ochladila. Na spodní straně ji poranily odštěpky skal, jak se od nich odrazily

střely. „Tady nemůžeme zůstat. Vlny jsou moc silné. Takhle bys nás dlouho neudržel, Sašo.“

Blížila se další mohutná vlna. Adéla se ponořila pod hladinu, aby ji vodní masy znovu nenarazily na skály. Museli odtud. Tady byli jako v pasti. Adéla na sebe v duchu zuřila, že vytáhla Julii do takového nebezpečí. Kdyby se jí něco stalo… Adéla na to nechtěla ani myslet. Musela je teď oba dostat do podmořské jeskyně.

Alexandr ze sebe divoce serval sako. Šaty ho tížily a táhly dolů, a skoro mu nezbývaly síly, aby obě sestry udržel před rozbouřenými vlnami. Kývl na Adélu, aby se ujala vedení.

„Drž se za mnou,“ vybídla Julii.

„Jsem hned vedle,“ ujistila ji sestra, ale v očích měla vepsán strach. Představa, jak proplouvá do malé jeskyně a přitom se nemůže vynořit, pro ni byla děsivá. Nechtěla však Adélu vystavit dalšímu nebezpečí.

Bez varování se zvedl vítr a se zuřivým vytím se přihnal od moře proti útesům jako strhující poryv, který zvedl vodu do výšky, až tryskala do vzduchu jako gejzíry. Na vlnách se udělaly čepičky z bílé pěny a kamínky ze dna začaly létat přes hladinu až na pláž. Vlny divoce útočily na útesy a dopadaly tak vysoko, jakoby si hledaly svou oběť. Racci se rozkřičeli. Slétali se po obloze ze všech stran a začali nalétávat na skály. Zprudka se spouštěli dolů a svými dlouhými zahnutými zobáky mířili na něco, co se rychle pohybovalo nahoře na skále.

Julie s Adélou si vyměnily dlouhý pohled. Obě se začaly posupně usmívat.

„Já to zvládnu,“ vydechl Alexander s ústy plnými slané vody, jak se snažil odolat další mohutné vlně, jenž je všechny tři málem přibila ke skále.

„Helena se probudila a je pěkně naštvaná,“ vysvětlila Julie. „Tak jdeme, dokud má ten zabiják jiné starosti.“

„Určitě v tom má prsty také Ela,“ podotkla Adéla spokojeně.

„Racky má na starosti ona. Helena miluje dramatické výjevy, ale Ela umí jít rovnou po krku!“, dořekla a ponořila se pod hladinu. Silně kopala nohama, aby se dostala až ke dnu, a pak zamířila k severnímu okraji zátoky.

Julie se vydala za ní a hned pak následoval Alexander. Domlouvat se mezi sebou mohli pouze doteky. Voda byla hodně studená, a Alexander začínal mít obavy, že by mohli brzy začít trpět podchlazením, aniž by si toho vůbec stačili všimnout. Julie a Adéla se třásly zimou celou dobu, ale ani jedna si toho vůbec nevšímala. Věděl, že adrenalin, jenž jim koloval v žilách, jim poskytuje falešnou iluzi tepla.

Když ucítil dotek nějakého velkého těla, uvědomil si, že kolem nich jsou delfíni a plavou mělkým kanálem společně s nimi. Ve chvíli, kdy už měl pocit, že mu plíce prasknou, Adéla zamířila k hladině, a všichni se mohli konečně pořádně nadechnout. Juliiny oči se však rozšířily hrůzou. Sestřino ubezpečování její úzkost nijak nezmenšilo. Alexander ji otočil k sobě: „Poslouchej mě teď chvilku.“ Snažil se mluvit tiše. „To zvládneš. Jak tě začne chytat panika z omezeného prostoru, rychle mysli na něco jiného. Klidně to může být text nějaké písničky nebo báseň. Mysli na písničku, a pamatuj si, že v tom nejedeš sama. Jsem od tebe jenom na dotek.“

„A já budu přímo před tebou, Julie,“ ujistila ji Adéla. „A víš, že bych tě nikdy neopustila.“

Julie se na ně chvíli dívala, a pak přikývla. „Můžeme. Jsem připravená.“

„Pořádný nádech!“ připomněla ještě jednou Adéla a znovu vklouzla pod vodu. Alexander postrčil Julii před sebe a opatrně ji studenou vodou tlačil směrem k podvodní jeskyni. Když se prodírali dovnitř, odřel si ramena o skalní vchod. Adéla nepřeháněla, když je varovala, že prostor působí klaustrofobicky. Všechny instinkty mu říkaly, aby se co nejrychleji vynořil. Cítil skály jak nad hlavou, tak po obou stranách. A co bylo ještě horší, že se nemohl ani otočit. A když to i na něj působilo tak nepříjemně, věděl, že Julie musí procházet pravým peklem. Soustředil se na to, aby jí pomohl překonat vodní temnotu, a několikrát se proto dotknul její nohy, aby ji uklidnil.

Adéla věděla, že se jim krátí čas. Byli ve vodě už příliš dlouho a ona pozorovala, jak ji tělo přestává poslouchat. Julie, která chodila málokdy plavat v moři, se jistě snadno unaví. Vyrazila proto kupředu temným a dezorientujícím tunelem, aby se pak konečně vynořila v

malé podzemní jeskyni. Vystrčila hlavu z vody, zhluboka se nadechla a okamžitě zase zmizela pod vodou, aby sestru co nejrychleji vytáhla. Julie se na ni pověsila, kašlala a prskala, ale jinak byla v pořádku. Hned za ní se objevil Alexander.

Oběma jim pomohl ven z vody. V jeskyni byla taková tma, že cestu na suchou zem museli vyhledat ne zrakem, ale hmatem. K jejich štěstí tam však bylo alespoň trochu tepleji, protože zde nefoukal ten vytrvalý chladný vítr, ale Alexander měl stejně o sestry obavy. Obě se neovladatelně třásly zimou. „Musíme se dostat někam, kde byste se trochu zahřály,“ pravil rozhodně. „Potřebujeme světlo, abychom se mohli rozhodnout, co dál.“

„Používali tady louč, měla by být na severní stěně,“ vypravila ze sebe Adéla a zuby jí přitom cvakaly. „Hned pod ní má být zapalovač. Leží na zemi, aby ho mohli použít potápěči, kdyby sem přišli. Snad tu ještě je.“

Alexander hmatal po skalní stěně, dokud se nedotknul louče. Pod ní na zemi opravdu ležel i zapalovač. „Kdo všechno o téhle jeskyni ví?“ zeptal se a rozžehl louč. Její světlo ozářilo malý podzemní prostor, který ve skalách vyhloubilo moře.

„Jenom pár potápěčů a historických nadšenců. Nebyla jsem tady už dobrých pět let – už od té doby, co jsem dělala výzkum mezi delfíny v téhle oblasti.“ Přejížděla rukama nahoru a dolů po Juliiných pažích, aby sestru trochu zahřála. „Sice jsem po tom schodišti nikdy nešla, ale před pěti lety byl tunel úplně v pořádku.“

„Jak je možné, že jsem zřejmě jediná, kdo o těchhle věcech neví?“ divila se Julie. „Vždyť jsem tu vyrostla, tak by člověk čekal, že budu vědět, že tu máme schované jeskyně!“

„Vždycky ses zajímala hlavně o zpívání, což je jedině dobře, protože máš moc hezký hlas,“ odpověděla Adéla a kopla pro výstrahu do kusu vyčnívající skály, o nějž, jak se obávala, by Julie mohla zakopnout. „Tak co, Sašo? Půjde to rozsvítit?“

„Ty jsi byla zase pořád v moři,“ usmála se konečně trošku Julie.

„Alexandere, děkuji za pomoc tam ve vodě. Nesnáším, když není vidět. Chvíli jsem si už myslela, že se mi zastaví srdce, ale jak jsi se dotknul mé nohy, už to bylo zase v pořádku.“

„To jsem rád, že to pomohlo.“

Adéla mlčela. Hleděla dolů na něco, co Julie zatím nemohla vidět. „Alexandere, pojď se podívat na tohle. Myslím, že je to důležité a nechci se toho dotýkat.“

Došel k ní, silný a mohutný, a tělem se dotknul jejího. „Copak, Aduš?“ Vzal ji kolem ramen a přitáhl ji k sobě. „Jsi úplně zmrzlá.“

„Ty máš aspoň tu neprůstřelnou vestu.“

„Což je jedině dobře, protože jinak bych už byl po smrti.“

Okamžitě se obrátila k němu: „Zasáhli tě? Kam? Ukaž, ať se podívám.“

Úzkost v jejím hlase ho zasáhla přímo do srdce. „To nic není,

bajuški-baju, jenom modřina, nic víc. Cos to našla?“

„To právě sama nevím. Podívej se.“ Alexander si dřepnul a začal prozkoumávat náhrdelník, který očividně nepozorovaně upadl a nyní ležel napůl zakrytý mezi drobným kamením. Adéla hned využila příležitosti a prohlédla mu záda. Neprůstřelná vesta, kterou měl na sobě, nesla zřetelné stopy po kulce. Srdce se jí sevřelo strachem. Přitiskla ruku k malému otvoru a pohlédla na Julii. „Omlouvám se, zlato. Neměla jsem od tebe chtít, abys šla se mnou.“

„Co blázníš? Teta Carol má naprostou pravdu. Tohle je opravdu největší dobrodružství našeho života! Musíme udělat fotky, abychom si je daly do alba a ukazovaly je vnoučatům!“ Julie pohodila vlasy a vesele se usmála, nehledě na drkotající zuby. „Jak často se ti stane, že se tě pokusí zabiják z Ruska připravit o život?“

„To nemohl být Prakenskij,“ podotknul Alexander. Obezřetně vytáhl náhrdelník ze sutě a opatrně ho zvedl.

Julie si dala ruku v bok. „Nekaž nám zábavu, Alexandere.

Snažím se to vidět z té veselejší stránky.“

„Už začínáš být zimou celá modrá, Julie. Musíme jít,“ připomněla Adéla. „Proč by to podle tebe nemohl být Prakenskij? Kolik lidí tedy běhá kolem a snaží se nás zabít?“

„Očividně víc než jeden,“ odpověděl Alexander. Hlas mu zněl neurčitě a unaveně. „Nebyl to Prakenskij, protože jinak bychom byli všichni po smrti.“

„To je dobře, že to víme,“ prohlásila Julie. „Já už bych teď radši šla. Myslím, že na jeden den už bylo dramatických událostí až až. Ještě jsem si ani nevypila hrnek čaje a už po mně někdo střílel. Už

toho bylo dost. Pojďme najít ty schody, protože rozhodně nemíním plavat zase zpátky tou černou dírou.“

„Vstup na schodiště je tamhle,“ ukázala rukou Adéla, a oči se jí zastavily na Alexanderovi. „Tamhle přímo za Sašou. Co to je? Je to pravé, že jo?“

„Ano,“ potvrdil Alexander. Pomalu vydechl a nevěřícně zíral na němého svědka historie, co držel v ruce. „Aspoň si myslím, že je. Domnívám se, že jde o náhrdelník, který se ztratil už před mnoha lety. V březnu roku 1917 car Mikuláš II. abdikoval na ruský trůn a moci se ujala prozatímní vláda.“ Do hlasu se mu vloudila úcta. „Car a jeho milovaná manželka, carevna Alexandra Fjodorovna, a jejich pět dětí, byli deportováni na Sibiř. Říká se, že s sebou měli menší sbírku klenotů, které si car chtěl ponechat pro svou ženu. V roce 1918 byla celá carská rodina i s pěti nejvěrnějšími sloužícími tajně popravena.“

„Ano, už jsem o tom také slyšela,“ přikývla Adéla. Vzadu na temeni se jí začaly ježit vlasy. Vyměnila si dlouhý pohled s Julií. „A co má ten smutný příběh společného s tímto náhrdelníkem?“

Alexander se napřímil a natáhl kupředu ruku s těžkým šperkem.

„Říká se, že Mikuláš nechal před svatbou pro Alexandru vyrobit velice zvláštní náhrdelník. Ona ho totiž nejprve odmítla, protože se bála, že v Rusku nebude vítaná. Náhrdelník byl vyroben pouze z těch nejvzácnějších a nejdokonalejších drahokamů a měl Alexandru přesvědčit, jak moc ji car miluje a obdivuje.“

„To je vážně pravda?“

Přikývl. „Jediným důkazem, že tento náhrdelník skutečně existuje, byla pro mě až do nynějška pouze drobná kresba. A tuto kresbu ukradli ze sbírky asi před čtyřmi lety. Od té doby se objevovaly různé zvěsti, že se náhrdelník někde vynořil, ale ve skutečnosti o tom nebyl žádný důkaz a nikdo ho neviděl. Ani nemáte ponětí, kolik národních pokladů bylo odvezeno z naší země. Kusy historie, které patří našemu lidu.“ Zarmouceně potřásl hlavou a otočil se k sestrám. „Jsme na stopě. Pokud je tento šperk pravý, jde o něco mnohem většího, než jsem si uměl představit. Byl by to poklad nesmírné ceny.“

„Ale jak by se mohl dostat do téhle jeskyně?“ zeptala se Adéla.

„Řekl bych, že to je ta správná otázka,“ odvětil, ale náhle si znovu uvědomil, jak se obě sestry klepou zimou. „Promiňte, musím vás honem dostat někam, kde bude tepleji.“

„Musíme si vzít s sebou tu louč, protože už nemáme baterku,“ připomenula Adéla. „Tak pojď, Julie, už jenom chvilku a zahřejeme se.“

Julie následovala sestru k místu, kde začínaly schody. „To si myslíte, že tudy vylezu?“ pravila vyděšeně. Úzké a příkré schody byly vytesány do skály a klikatě mizely kdesi v jejích útrobách. Byla tam naprostá tma a ze stropu, místy nebezpečně nízkého, kapala vlhkost. Julie udělala zase krok zpátky. „Myslím, že tu radši počkám na toho zabijáka.“

Adéla ji vzala kolem krku. „Já vím, že nesnášíš uzavřené prostory, ale tyhle schody jsou spojené s Kamiliným podzemním systémem a dovedou nás do sklepa ve starém mlýně.“

„Adéla půjde zase první a já budu hned za tebou,“ ujistil ji Alexander. „Zazpívám ti cestou jednu pěknou ruskou písničku.“ Tiše se zasmál. „Je to ukolébavka. Tu jedinou totiž umím.“

Julie se zhluboka nadechla a přikývla. „Obvykle nebývám tak zbabělá. Jenom mám problém s uzavřenými prostorami.“

„Nikdo si o tobě nemyslí, že bys byla zbabělá, Julie,“ ubezpečila ji Adéla. „Hlavně už pojďme, ať už to máme za sebou a vrátíme se domů. Helena s Elou už jinak brzy zavolají Jonase, a ten se zblázní. Bude nás hledat na útesech a bude si myslet, že jsme mrtvé nebo utopené.“ S loučí v ruce začala stoupat po strmých kamenných schodech a Julie se jí pevně držela za okraj promočeného trička.

„Jestli zavolá záchranáře, aby nás šli hledat, tak jsem v pěkném průšvihu,“ vzpomněla si Julie. „Umíš si představit ty titulky v bulvárním tisku? Udělali by tady v okolí úplné manévry!“

„Jonas je nezavolá, dokud mu to Helena nebo Ela neřeknou. A ty vědí, že jsme naživu,“ uklidnila ji Adéla. „Tak Sašo, začneš už konečně zpívat nebo ne?“

Alexander si rozpačitě odkašlal. „No, já jsem spíš chtěl tvou sestru rozveselit. Doopravdy bych si před ní zpívat netroufnul.“

„Teď se to ale právě ohromně hodí, Alexandere,“ zasmála se Julie.

Povzdechl si. „Tak dobře, ale nesmíte o tom nikdy nikomu říct.“

Adéla se předem obrnila před zvukem jeho hlasu. Před lety, když uprostřed noci lehávala v jeho náruči, jí zpíval svým hlubokým, procítěným hlasem. Zpíval pokaždé jenom ve svém jazyce, a ona mu pak nikdy dokázala odolat. Byla to tradiční kozácká ukolébavka, a ona věděla, že ji teď zpívá schválně, aby jí připomněl staré časy. Jeho hlas jí rozechvěl celé tělo a dotknul se každičkého nervu, až jí zpod víček vyhrkly slzy a musela začít rychle mrkat, aby vůbec viděla na cestu.

„Některým slovům rozumím,“ ozvala se Julie. „Je tam něco jako

„spi, mé dítě, moje rozkošné dítě“, ale pak jsi tam použil to slovo, jakým jsi před chvílí oslovil Adélu. Bajuški-baju. Co to znamená?“

„To nejde přeložit. Je to jenom takové citoslovce, zdrobnělina. Něco jako hajej-dadej. Taky jsem jí často říkal moje rozkošné dítě, ale to se jí nelíbilo.“

Adéla jen zavrtěla hlavou. Nechtěla ho dál poslouchat. Nechtěla si připomínat, co cítila, když byli spolu. Když ji objímal. Vždycky byl tak ochranitelský… Jenže to byla jenom velká iluze, nic víc…

„Máš moc krásný hlas. Měl by z tebe být zpěvák,“ pravila Julie s úžasem. „Ráda bych s tebou něco nazpívala.“

„Ono bude úplně stačit, když budu jednou zpívat našim dětem, aby usnuly.“

Adéla sevřela prsty kolem louče. S ní teda mít děti nebude! Kolikrát už o tom společně mluvili? Alexander chtěl mít velkou rodinu, protože ji sám nikdy nepoznal. Neměl žádné sourozence ani žádné příbuzné. Říkával jí, že by chtěl mít pět kluků a pět holčiček, a ona se tomu smála a vrtěla hlavou, a snažila se ho přesvědčit o nějakém rozumnějším počtu.

Musela rychle změnit téma, přimět ho, aby začal mluvit o něčem, co pro ně dva nemělo tak osobní skrytý význam. Musela odvést řeč jinam, aby se jí nepřipomínala tak živě jeho vůně, dotek kůže jeho těla. „Radši nám pověz ještě něco o tom náhrdelníku,“ vyzvala ho proto.

Julie ji zatahala za lem trička v tichém znamení, že pochopila. Sice si Adélu dobírala, ale teď přesně cítila sestřinu bolest a přála si, aby jí mohla pomoci. Ať už se mezi Adélou a Alexanderem stalo

cokoliv, jistě to bylo hrozné, a Julii se svíralo srdce kvůli jim oběma. Na chvíli si dokonce přála, aby měla Lein dar uzdravovat a mohla tak vyléčit všechny rány, které si ti dva navzájem uštědřili.

„Po popravě byla těla Romanovců převezena na zvlášť vybrané pohřební místo. Bylo to severně od Jekatěrinburgu. V okolí byly hlavně bažiny, rašeliniště a opuštěné uhelné doly. Stráž mrtvoly svlékla a sebrali jim i všechny cennosti. Podle přímých svědků se ví, že u zavražděných členů carské rodiny se našlo několik kilogramů diamantů. Existuje několik verzí. Podle některých měla carevna náhrdelník přímo na krku nebo alespoň u sebe na těle a jeden ze strážců ho vzal. Faktem je, že náhrdelník se nikdy nevrátil státu. Patřil carské rodině, byl ukraden a zůstal ztracený.“

„Kde jen mohl celou tu dobu být?“ pípla Adéla stísněným hlasem. Hrdlo měla stažené a bez dechu. Hleděla nehnuté kupředu. Vyhýbala se jeho pohledu, protože by v něm jistě spatřila pochopení. Znal ji příliš dobře, věděl, že její reakce na jeho slova nejsou žádná náhoda.

„Dobrá otázka! Ale nepropadejme předčasnému nadšení, nejdřív bych musel dát ověřit pravost tohoto náhrdelníku.“

Adéla se zastavila tak náhle, až do ní Julie téměř narazila. „Tak nevím, jestli tu je zával, nebo jestli jsem narazila do zdi a ten vchod na Kamiliny schody je někde poblíž,“ přemítala nahlas a svítila loučí na kamennou stěnu, která se před nimi náhle objevila.

Julie se zachvěla. „Prosím tě, najdi ten vchod co nejdřív, Aduš,“ řekla.

Alexander jí položil ruku na rameno. „Je to tady, o tom není žádných pochyb,“ pravil s naprostým přesvědčením.

„Jak to můžeš vědět?“ otázala se Julie.

Odpověděla jí Adéla. „Protože někdo využíval tu jeskyni dole i tyto schody, aby tudy přepravoval pašované zboží. Což je přesně to, po čem šel Alexander s jeho kolegou. Znamená to, že tudy vede cesta na povrch.“

„Je to přesně tak, Julie,“ potvrdil Alexander. „Ještě pár minut a budeme z toho venku.“

„Myslíš, že ten, kdo po nás střílel, je ještě pořád tady – ať už to byl kdokoliv?“

Adéla se zasmála. „Zní to, jako bys doufala, že ano! Ale šanci někoho zastřelit nejspíš mít nebudeš. Věřím, že už na nás čeká Jonas a ten zabiják už je dávno pryč. Helena a Ela ho určitě už dávno zahnaly pomocí racků.“

„No, to je teda otrava. Ještě jsem neměla svůj ranní čaj, musela jsem se potápět v ledovém moři a prolézat podzemím s tunami kamení nad hlavou. Pomsta je to jediné, co by mě teď mohlo uspokojit.“

„Proč tě ještě nikdo nenaverboval k armádě?“ zasmál se Alexander. „Tady, Aduš. Ten průchod je tady. Vidíš, jaký je v té skále obrovský zlom? To nemůže být přirozený otvor. Ustup o krok, kdyby tam náhodou byla nějaká past.“

„Já bych byla vynikající agent Interpolu!“ chlubila Julie. „Nikdo mě přece nezná!“ Povedlo se jí hodit sestře rychlý úsměv.

„Vlastně je to pravda, Julie by fakt byla vynikající agent,“ pravila obdivně Adéla. „Když se střílí, je naprosto klidná, a navíc je moc dobrá v bojových uměních. Umí samostatně myslet a i když je pro ni nějaký úkol obtížný, jako třeba teď, pokaždé to zvládne.“ Udělala krok zpátky a postavila se v úzkém prostoru těsně vedle sestry. Prsty začala přejíždět po okraji kamenné hrany. „Je tady nějaký úchyt.“

„Pusť mě k tomu,“ nařídil Alexander.

„Není tu dost místa,“ namítla Adéla. „Je to moc úzké, nemůžeme se vyměnit.“ Její prsty konečně nahmataly zástrčku, jenž držela těžkou kamennou desku na místě. Jak za ni zatáhla, skála se začala se skřípáním a drhnutím otevírat. Adéla slyšela, jak Julie zatajila dech, a tak natáhla ruku dozadu a chytila se sestry. „Už jsme skoro v Kamilině mlýně, Julie,“ slíbila jí.

„Nad hlavou mám pořád samé skály. Je to jako být v hrobě,“ postěžovala si Julie. „Pojďme co nejrychleji pryč!“

„Počkej, Aduš, nechoď dovnitř,“ varoval naopak Alexander. „Já půjdu první.“

„Už jsme prošly po schodech ze mlýna dolů k moři,“ namítla Adéla. „Nemyslíš, že kdyby na nás někdo chtěl připravit past, už by to byl udělal?“

„Jenže optimální místo je právě až to, kam se zrovna chystáš vstoupit.“ Jeho hlas se změnil od příjemného tónu k rezavé oceli.

„Nemůžou nic provést se schodištěm ve mlýně, protože tvoje sestra nebo někdo jiný, kdo tam oficiálně pracuje, by mohl být zraněn, a pak by došlo na vyšetřování. Schodiště by zase mohl chtít prozkoumat nějaký potápěč, který by chtěl zjistit, kam až vede. Jediné místo, které musí mít zabezpečené, je právě přesně zde. Tohle je jejich únikový východ a cesta k hlavní silnici, kde mohou snadno naložit a odvézt cokoliv, co se jim povedlo propašovat do země.“

Adéla se okamžitě přitiskla ke zdi. „Julie, prosím tě, mohla by ses úplně scvrknout a přilepit ke zdi, aby se Alexander mohl pokusit protáhnout dopředu?“

„Skvělé,“ utrousila Julie. „A to samozřejmě musí být chlap s rameny širokými jako Mississippi.“ Snažila se vtisknout ke skále.

Alexanderovi se s mnoha omluvami povedlo prosmeknout. Chytil pak Adélu za ramena a protahoval se kolem ní. V tu chvíli, kdy se k sobě přitiskli, kdy ucítil její hebkou kůži na své, stejně mokrou, jako byla ta jeho, vonící mořem, jeho tělo ji okamžitě poznalo. Hodili se jeden k druhému, patřili k sobě. Chtěl ji každou částečkou sebe sama, tělem i duší. Musel ji mít. Trhnul sebou, tiše zaklel a jeho prsty se jí tvrdě zaryly do ramen. To, jak reagoval, ho těžce zasáhlo. Přesáhlo to všechny jeho představy.

I když vůbec nechtěla, Adéla k němu vzhlédla, omámená teplem a tuhostí jeho těla. Louč, kterou stále svírala v ruce, mu ozářila tvář. Vpíjela se pohledem do ostře řezaných rysů, do očí, které už během života spatřily tolik hrůz. Myslela si, že ho zná, že vždycky dokáže druhé ochránit před situacemi, jež by jim mohly ublížit. Připadala si vedle něho v bezpečí, ale on ji obětoval úplně stejně, jako jiné, když potřeboval získat informace. Pro svoji kariéru. Pro to, aby dosáhl svého cíle. Teď už to věděla, ale cesta k tomuto poznání byla hodně drsná.

Adéla potřásla hlavou, aby se zbavila zvláštního pocitu kdesi hluboko uvnitř, který se k němu upínal. Nechtěla se dát obloudit melancholií v jeho očích, nechtěla dovolit, aby ji ovlivnil jeho smutek, ani jeho touha nebo strašlivá osamělost. Nechtěla, aby ji ovlivnilo odhodlání, jež viděla v jeho očích. Ano, zasvětil svůj život sledování a chytání zločinců. Věděla, že stále cítí hrdost na svou

vlast a dokáže jí být věrný, ale že je zároveň stejně nemilosrdný a bezohledný jako zločinci, které pronásledoval.

To všechno se nyní zračilo v jejím pohledu, a ona si přála, aby pochopil. Nechtěla už znovu riskovat. Ani svůj život, ani své magické schopnosti. Ani sebe samu. Odvrátila tvář.

Julie jí stiskla ruku, aby připoutala její pozornost. Společná krev je spojovala magickým poutem. Co cítila jedna, pociťovala i druhá, a Julie teď měla oči plné slz. Věděla, že sestra prožívá velké trauma. Adéla jí na oplátku také stiskla ruku, aby ji uklidnila. Nechtěla, aby trpěla s ní, ale nedokázala mladší sestru ochránit před silnými emocemi, jež jí zmítaly. Odmítala jí říct pravdu o tom, co udělala, ale teď jí bylo jasné, že nemá jinou šanci.

Alexander se sklonil a s ústy přitisknutými k Adélině uchu tiše zašeptal: „Dřív si bývala přístupnější.“

Srdce jí poskočilo v prsou. „Jenže to už je dávno pryč.“

„Pro mě ne, bajuški baju, pro mě nikdy ne.“

„Ubližuješ mi.“ Slova jí sklouzla ze rtů dřív, než tomu mohla zabránit. Čtyři roky jsou tak dlouhá doba, že už by to mohla překonat. Jenže to bylo pořád tady, každý živý detail, každá podrobnost, zarývající se jí do srdce, ačkoliv už dávno měla zapomenutá spát.

Alexander se bez dalšího slova protáhl kolem ní. Vzal jí z ruky louč a pravil: „Zůstaňte tady, dokud vám nedám znamení, že je všechno v pořádku.“

Už byl opět chladný jako vždycky, jakoby ta malá výměna pohledů ani neexistovala. Adéla se nevědomky přitiskla k Julii. Alexander dokázal ovládat své emoce, jak se mu zachtělo. Proč to jen neviděla dřív, když do něj byla tak zamilovaná? Takovou zjevnou vadu přece nemohla přehlédnout.

Julie sebou trhla, když světlo z louče zmizelo a ponechalo je v naprosté temnotě. „Já už to nezvládnu, Adélo. Musím se vrátit. Nemůžu dýchat. Asi mi praskne srdce.“

„Jasně, zlato, je mi líto, že jsem zapomněla na tvou klaustrofobii.“

„Už jsem skoro u schodů!“ ozval se zdálky Alexander.

„Potřeboval bych tady ale s něčím trochu pomoct. Julie, proč mi taky něco nezazpíváš, abych věděl, jak jste daleko?“

„Alexandere…“ Adély se zmocnil náhlý strach, „nepouštěj se do ničeho nebezpečného. Musíme se vrátit. Ten střelec je už určitě pryč. Radši zpátky doplaveme.“

„Už jsem skoro na opačné straně, malutka.“ Jeho hlas je vábivě zval k následování.

Adéla mu však nevěřila. Říkal samé správné věci. Dokázal odvrátit Juliinu pozornost svým sexy hlasem, plným péče a starostlivosti, jenže nakonec byla důležitá pouze jediná věc: že chce sledovat pašeráckou stezku. Chce vyjít nahoru po schodech a podívat se, kam pašeráci odtud chodí. Měla mít na paměti, že vždycky dělal všechno jen za nějakým účelem.

„Vím, že nerada zpíváš, Aduš,“ zašeptala Julie, „ale je to jen pro tentokrát.“ Adéla zavřela oči. Musí teď sestře pomoci dostat se ven, když už ji zavlekla do tak nepříjemné a nebezpečné situace. Bála se použít svůj hlas. Julie dokázala svůj magický zpěv ovládat, ale ona ne. Svým hlasem mohla způsobit pořádný zmatek. Zpívala sice delfínům, velrybám a dalším mořským tvorům, jenže, to byla pokaždé v loďce sama, bez lidí.

Začala zpívat jednu z Juliiných vlastních písní, něžnou melodii o bolavém srdci. I ji bolelo srdce a neustále se svíralo. Cítila intenzitu Juliina děsu z temnot, ale sestra se k ní přesto přidala. Její obvykle silný hlas zněl zprvu trošku váhavě, ale po chvíli se sladily.

Když k němu dolehly jejich hlasy, Alexander se zastavil. Sestry Drakeovy měly neuvěřitelnou moc. V jejich hlasech bylo něco kouzelného, takřka hypnotického. Člověk se v té melodii úplně ztrácel, jakoby se ocitl v jiném čase a prostoru. Sváděla do nádherného ráje a zároveň vyjadřovala takový žal, až se z toho chtělo plakat. Zatřásl hlavou, aby ze sebe sňal její kouzlo. A v tom okamžiku objevil past, o níž věděl, že tu někde musí být.

„Jo, už to mám, dámy. Jednoduché, ale účinné zařízení. Je to spíš takový varovný systém, který je upozorní, pokud někdo použije schody a odhalí jejich cestu. Pochybuju, že ji používají víckrát než jednou za měsíc, a možná, že ani to ne.“

Zpěv okamžitě ustal. „Jak je to nebezpečné, Alexandere?“ Byl by radši, kdyby ho Adéla oslovila důvěrnější podobou jeho jména. Věděl by tak, že už se od něj tolik neodtahuje. Tak jako to právě dělala.

Alexander pozorně studoval napjatý drát. „Vůbec ne. Je to tenký drát, spojený s malým proutkem. Kdybychom o něj zakopli, hned by poznali, že tudy někdo prošel a odhalil jejich trasu. Kdybyste měly světlo, obě byste na to také přišly, úplně bez problémů. Je tady sucho a schody jsou celé vytesané ve skále. Jdu zpátky pro vás.“

„Nemůžou se o nás dozvědět nějak jinak?“ otázala se Julie. „Ten tvůj střelec přece musí taky vědět, že jsme šli dovnitř.“

„To ale nebyl stejný chlap jako večer před tím u vašeho domu. Znám jeho práci. Tohle byl někdo jiný.“ Jak se Alexander vracel, světlo z louče se rozlilo nad sestrami, a Julie si slyšitelně oddechla úlevou. „Kolik nepřátel vy holky Drakeovy vlastně máte?“

„No, stříleli snad přece po tobě,“ upozornila ho suše Adéla. Žaludek jí protestoval a kroutil se tak, že si musela silně přitisknout pěst na břicho.

Alexander neodpověděl a obrátil se znovu na cestu. Šel v čele, ale úzkým tunelem teď museli postupovat pomalu. Nebyl tolik vlhký, ale strop byl nízký a na některých místech nebezpečně drsný.

„Tady musíme opatrně,“ nabádal je. „Překročte ten tenký drátek.“ Zvedl louč jak nejvíc to šlo v tak omezeném prostotu. „Vidíte to?“

Jakmile na to člověka někdo upozornil, nebylo už těžké překážku odhalit a vyhnout se jí. Překročili ji a pospíchali dál.

„Netušila jsem, jak nádherný hlas máš, Adélo,“ podotkla Julie. To už ale vcházeli na poslední část schodů, která navazovala na schodiště starého mlýna. „Hlavně ty výšky! Jak to, že jsem o tom vůbec nevěděla?“

Adéla neopověděla. Jen zírala na místo na Alexanderových zádech mezi lopatkami a kráčela dál.

„Obě dvě máte v hlasech nějakou sílu, kterou ti ostatní nemají,“ pravil Alexander, aniž by se otočil. „Myslím, že je v tom nějaká magie.“

„Ano,“ přitakala Julie. „Umím dát dohromady nějaká zaříkávadla, pomáhat Lee uzdravovat lidi a podobné věci. Je to

nádherný dar a já se opravdu snažím, abych s ním nakládala rozumně a moudře. Občas mám samozřejmě chuť jej použít na něco, co mě opravdu štve. Ale Adéla přede mnou ještě nikdy nezazpívala ani notu. A ani ostatní sestry nevědí, jaký má hlas, jinak by mi o tom určitě řekly.“ Šťouchla Adélu do zad. „Pročpak jsi nám neřekla o svých schopnostech?“

„Nechci o tom mluvit,“ odvětila Adéla sevřeným hlasem.

Alexander se na ni podíval přes rameno. „Koukám, že v poslední době máš dlouhý seznam témat, o kterých se ti nechce mluvit. Máš překrásný hlas a neměla bys ho skrývat před světem. Často jsme si vyprávěli o dětech a o tom, jak jim budeme zpívat ukolébavky, ale nikdy jsi neřekla, že bys jim chtěla zpívat ty.“

Adéla se zhluboka nadechla. Vzedmul se v ní vztek, přestože se usilovně snažila udržet ho uvnitř. „No, oba přece víme, jak se mé kouzlo pokazilo. Na rozdíl od Julie jsem poskvrněná. Nebo spíš moje moc je poskvrněná. Nikdy nedopustím, aby mohla ublížit mým dětem.“

Kapitola 6

Adéla věděla, že už v koupelně dál zůstat nemůže. Sestry už dole v obývacím pokoji čekaly na vysvětlení. A co bylo ještě horší, byl tam také Jonas, který už jistě vychodil cestičku, jak rázoval místností sem a tam. Pustila si ještě jednou teplou sprchu a vylezla z vany. Ani si nevyfoukala vlasy, nechala si je raději uschnout na vzduchu. Když vyšla z koupelny, potkala se v hale s tetou Carol. Třebaže se mezi rodinnými příslušníky nehodí dávat někomu přednost, teta měla v Adélině srdci zvláštní místo. Dokázala všem děvčatům dát pocit, že jsou výjimečné a neopakovatelné osobnosti. Dokud byly malé, často jim volala, posílala dárky a psaníčka, a vždycky byla připravená je vyslechnout. Adéla ji chytila, objala a nadšeně zvolala: „Jsem hrozně ráda, že jsi přijela!“

„Vím, že to máš teď hodně těžké, Adélko,“ pravila Carol. „Ale to se zvládne jako vždycky, s celou rodinou. Vůbec nevím, co bych si bez vás, děvčata, počala, když mi zemřel Jefferson. Hrozně jsem se na vás upnula. Doufám, že víte, že se na mě můžete taky vždycky spolehnout. A že rodiče přijedou domů, kdykoliv je budete potřebovat. Klidně jim zavolám!“

„Ne, ne, nedělej to. Mamka s taťkou stejně přijedou ještě před tou dvojitou svatbou. Hrozně si to spolu užívají a já nechci udělat nic, co by jim to mohlo zkazit.“ Adéla se usmála. „Všechny ty roky se starali jenom o nás a neměli vůbec čas jeden na druhého, dokonce ani být chvíli sami. Vím, jak se těšili, až budou moci žít pár let v Evropě. Teď už jsme ale dospělé a není třeba, aby hned letěli domů, když se kolem nás cokoliv šustne.“

Carol ji k sobě přitiskla. „Jenom se něco šustlo nebo je to pořádný průšvih? Připadáš mi… hrozně smutná. Jako přejetá. Ani ti nemůžu dát pořádnou pusu, jak bych chtěla.“

Adéla se znovu usmála. „Když jsem tě uviděla, svět byl hned veselejší a zvedla se mi nálada. Však já se dám do pořádku, teto Carol. Jsem přece Drakeová! Nejsme žádné bábovky!“ Políbila tetu

na obě tváře a zamířila přes halu ke schodišti. „Na Julii bys byla hrozně hrdá. Víš, jak se bojí omezených prostorů, ale zvládla to statečně jako voják!“

„Samozřejmě,“ přikývla teta Carol. „Helena s Elou se probudily obě ve stejnou dobu a hned letěly nahoru na cimbuří. Nám ostatním to trvalo o něco déle. Stydím se, ale musím se přiznat, že když jsme přišly na pomoc, holky už to měly pod kontrolou.“ Poklepala Adéle na rameno, což jí živě připomnělo její dětství. Přesně takhle ji tehdy teta utěšovala, když byla Adéla ještě malá a teprve se učila žít se svým kouzlem.

„Všechno se dá do pořádku, zlatíčko, však uvidíš.“

Adéla si tetu chvíli prohlížela. Měla vlasy v barvě šampaňského, modré oči byly plné smíchu a vřelosti.

Jako vždycky měla na krku pověšený svůj fotoaparát, pilovala svou práci konzultantky pro Vytváření památníků a celým srdcem věřila v užitečnost svého povolání. Připomínala svým sestrám i jejich dětem, svým neteřím a synovcům, aby fotografovali při každé příležitosti, aby si psali deníky a vytvářeli pěkná alba s výstřižky a obrázky pro potomky. Adéla byla docela pyšná na své album s delfíny a všemi místy, která při svém výzkumu navštívila. Připadalo jí to jako dobrý způsob, jak si uchovat všechny veselé, dojemné i nebezpečné okamžiky, které prožila. Tetu Carol si vůbec neuměla představit bez fotoaparátu, stejně jako bez jejího věčného úsměvu. Její přítomnost v domě Adéle dodala pocit rodinného tepla a poskytla jí na chvíli klid v duši. Nadechla se a seběhla ze schodů, aby čelila svým sestrám.

Jakmile vstoupila do místnosti, Jonas, nervózně křižující pokojem, se naráz zastavil. Julie zvedla ruku a věnovala jí chabý úsměv na povzbuzenou. Teta Carol se postavila vedle ní a jemně jí stiskla ruku. „Přinesu ti hrnek čaje, drahoušku. A ještě jsi taky nesnědla ani jediné sousto!“

„Jsi v pořádku, Aduš?“ otázala se Sára. Jako nejstarší z Drakeových sester musela všechno vědět první.

Adéla přikývla. „Jo. Ale nemůžu uvěřit, že se na mě střílelo dvakrát ve dvou dnech. Začínám si myslet, že mě někdo pořádně nenávidí.“

„Možná, že ano,“ podotknul Jonas.

„Pokud vím, minimálně Sylvia Fredricksonová. Ale že by si kvůli tomu najala vraha?!“ Adéla se usadila do křesla vedle Heleny. Před tím se natáhla, aby sestru políbila na tvář. „Díky. Ty a Ela jste nás zachránily.“

„Ela se hrozně navztekala,“ oznámila Helena s úšklebkem. „To by ti mělo hodně usnadnit práci, až budeš chtít identifikovat toho střelce, Jonasi,“ dodala šťastně. „A pro případ, že bys myslela na Sylvii, tak ta už po mně nejde.“

„Tohle je vážná věc, Heleno,“ napomenul ji Jonas. „Chci, abyste mě teď všechny poslouchaly, a ty, Adélo, obzvlášť. Po tom, co se stalo den předtím, jsi neměla proč chodit do Zátoky lachtanů, a dobře jsi to věděla!“

„Ve skutečnosti jsem tam měla proč jít,“ opravila ho Adéla.

„Jeden z delfínů byl zraněn, když riskoval svůj život, aby zachránil nejen ten můj, ale také Genův. Potřeboval ošetření a věřil, že mu je poskytnu. Nemohla jsem přece zůstat zamčená ve svém pokoji jenom proto, že tady pobíhá nějaký blázen s revolverem.“

„V tomhle musím s Adélou souhlasit, Jonasi,“ podpořila ji Sára.

„Nemohla přece čekat, až se tomu delfínovi rozvine v ráně infekce. Kdyby se to zanedbalo, mohl by třeba umřít!“

„Adélo,“ připomněl Jonas suše, „stala ses svědkem vraždy agenta Interpolu.“

„Neviděla jsem je úplně zřetelně, i když svítil úplněk. Byla jsem odtamtud pěkný kus, Jonasi,“ vysvětlila Adéla. „Jestli se obávají, že bych je mohla identifikovat, tak se bojí zbytečně. Nemohla, takže by od nich bylo krajně neopatrné, kdyby se vystavili nebezpečí a pokusili se mě umlčet. No ale kdybych do někoho přímo vrazila někde na ulici, viděla mu přímo do obličeje a zaslechla přitom jméno Černyšev, mohla bych to sepsat a podepsat a předat ti to jako svědectví i s datem.“

„Takže jsi je viděla,“ zhodnotil její prohlášení Jonas. Adéla pokrčila rameny. „Ale oni to nemusí vědět.“

„A co ten chlap, co o něm mluvil Alexander?“ ozvala se Julie.

„Byl si přece úplně jistý, že v tom jede také, ale…“ odmlčela se, když Adéla zavrtěla varovně hlavou.

„Jaký chlap?“ zareagoval však okamžitě Jonas. Když ani jedna neodpověděla, zahleděl se přísně na Adélu. „Já ti sice nemůžu říkat, co máš dělat, ale…“

Zbytek jeho řeči zanikl ve všeobecném výbuchu smíchu.

„Jonasi,“ upozornila ho Kamila sladce, „ty nám přece pořád říkáš, co máme a nemáme dělat!“

„Jsi tak panovačný, že je to k nevíře,“ přidala se Helena. „Jsi prostě diktátor!“

„Vždyť ty ani neotevřeš pusu, aniž bys nám uštědřil nějaké to mužné ponaučení,“ pokračovala také Julie. „To neukecáš. Tohle přece ani ty nemůžeš myslet vážně.“

„Já vám pouze dávám rady, když je očividně potřebujete,“ hájil se důstojně Jonas. „A nemůžu za to, že je to bohužel nepřetržitě,“ dodal a uculil se. „Kdybyste nebyly pořád v nějakém průšvihu, tak bych vám nemusel dávat přednášky.“

„No, klidně jsi s tím mohl přestat už před několika lety,“ pravila Julie. „My už jsme se je mezitím naučily nazpaměť. Prostě nám jen dej znamení, o jaké napomenutí má jít, a my ti ho klidně odrecitujeme z hlavy. Já osobně mám nejradši to s tím, jak nemáme zdravý rozum.“

„Hahaha, to je ale vtipné!“ kabonil se šerif.

„Jonasi, drahoušku, tak se přece posaď,“ vyzvala ho laskavě teta Carol. „Jsem z tebe hrozně nervózní, Jak tu pořád chodíš a máváš rukama. Holky jsi začal umravňovat, když vám bylo tak kolem deseti roků, a od té doby jsi s tím nepřestal. Jim to ale vůbec nevadí, no že ne, děvčata?“ Usmívala se na své neteře přes tác chlebíčků, který právě položila před ně na malý stolek. „Máme jich spousty. Jen si ber. Ty taky Jonasi.“

„Aleksander Volstov je velice nebezpečný člověk. Ani ti nedokážu říct, jak moc je nebezpečný, Adélo.“ Z Jonasova hlasu nyní zmizel všechen humor a zněl smrtelně vážně. „Vím, že o sobě říká, že je agentem Interpolu. Viděl jsem skutečně všechny jeho dokumenty, ale můžu ti říct, že jím vždycky nebyl.“ Jonas si přitáhl židli blíž k Adéle a snažil se vyčíst něco z výrazu její tváře. „Vždyť mě znáš, zlato. Víš, kde všude jsem byl, když jsem byl v armádě. Patřil jsem k rangerům a říkám ti, že já to v něm vidím. Nepotkal

jsem v životě moc lidí, co by mi nahnali strach, ale on je jeden z nich.“

Adéla sevřela prsty a rozhlédla se místností po svých sestrách. Tvářily se poplašeně, přesně tak jak očekávala. Jonas je možná panovačný, ale má pravdu a když na to přijde, dokáže být i nebezpečný. Pokud tvrdí, že Alexander pro Adélu představuje hrozbu, sestry použijí všechny prostředky včetně své magie, aby ji před ním ochránily.

Nakonec se ozvala Sára: „Proč si to myslíš, Jonasi?“

„Je mu to vidět na očích. Na tom, jak drží tělo.‘ Jonas nespouštěl oči z Adély. „Když jsem včera v noci přišel a on stál nad tebou se zbraní v ruce, měla jsi strach, že mě zabije, že je to tak?“

„Ano,“ přiznala potichu. „Je na to speciálně vycvičený.“

„To bych se vsadil, že je. A co tady ve skutečnosti chce, Adélo?“

„Nevěděla jsem, že tu je, dokud jsem ho nespatřila v přístavu. A nevím ani to, jak dlouho už se tady pohyboval předtím. Vím vlastně méně než ty,“ dodala a snažila se o bezvýrazný tón.

Jonas ji vzal za bradu a zvedl jí obličej vzhůru. Chvíli studoval její jemné rysy, a pak pokračoval: „To on ti udělal ten pěkný kroužek přímo mezi očima, že? Zabořil ti zbraň do obličeje tak důkladně, až ti udělal modřinu, a kdyby šlo o někoho jiného, nejspíš by klidně zmáčknul spoušť.“

„To nejde říct, že by to udělal,“ namítla Adéla a ucukla hlavou před jeho rukama. „A ostatně je to jenom šmouha. Myslel si, že jsem zabila jeho partnera. A tys byl tehdy taky pěkně rozčilený. Všichni jsme byli vynervovaní.“

„Měla jsi ho vidět, jak prozkoumával útes,“ trval na svém Jonas.

„Věděl přesně, co hledá. A viděl něco, co jsem já neviděl. Třikrát jsem se vrátil, abych na to přišel, co jsme předtím přehlédli. Byl jako nějaký zatracený honicí pes,“ dodal znechucený sám sebou, ale v hlase mu zároveň zazněl náznak obdivu. „Je prostě dobrý detektiv. Proč nemůžete postupovat společně?“

„Protože on se mnou nespolupracuje. Udělal mi tu laskavost a sdělil mi, že se pohybuje v okolí. Ovšem zapomněl mě informovat, že tu má dalšího muže s tajným posláním a podal mi jen hrubý obrys toho, po čem jde.“

Adéla zavrtěla hlavou. „Já ale nevím o nic víc než ty.“

„Vím, že mezi vámi dvěma něco je, Adélo. Já fakt, ale fakt nechci strkat nos do něčeho, po čem mi nic není, ale s dobrým svědomím ho nemůžu nechat být. Pochází z Ruska, a tam je svět hodně odlišný od toho našeho. Podle způsobu jak se pohybuje a jak se chová, soudím, že má výcvik pro něco nebezpečnějšího než jen policejní práci. Pokud by se někdo chtěl podívat na jeho minulost, je to jedno velké tajemství. Vsadil bych se, že je to vyzvědač, a ta myšlenka se mi ale vůbec nelíbí.“

„Ty to hrozně dramatizuješ, jako kdyby to byl nějaký špión. Je to prostě policista, stejně jako jsi i ty. A pokud si ho dáš prověřit, určitě zjistíš, že je všechno naprosto legální.“ Adéla sama nedokázala pochopit, proč nemůže přestat Alexandera hájit. Slova jí však vycházela ze rtů, i když se snažila mlčet. „Znám tě, Jonasi. Kdyby sis nemyslel, že je od Interpolu, už by seděl ve vězení nebo by byl vyhoštěn ze země. Máš přece svoje kontakty.“

„Jenže on jich má mnohem víc. Ať je, kdo je, rozhodně má za sebou spoustu vlivných lidí. V jiných zemích to chodí jinak. Než se rozzlobíš,“ natáhl ruku, aby ji zadržel, „vím, že jsi hodně zcestovalá, ale existují místa, kde policie podezřelého raději zastřelí, než aby ho postavila před soud. A tady je těch podobných věcí víc. Už jsem potkal lidi jako je Volstov, a on není jenom policajt.“

„To se tady děje zrovna tak,“ pravila Adéla. „Ale chápu, co mi tím chceš říct, a slibuju, že budu opatrná.“

„Aduš, já bych neřekl, že chápeš, co se ti snažím vysvětlit.“ Jonas se posadil a prohrábl si rukou vlasy, aby zakryl své podráždění. „Lidi jako je Alexander Volstov můžou s tebou třeba být v jednom pokoji a ty si ani nevšimneš, že tam jsou. Umí se pohybovat tak rychle, že stačí mrknout, a propásneš je. Klidně si třeba jdou po ulici a někdo, kdo jde kolem, padne na chodník a je mrtvý dřív, než se jeho tělo dotkne země. Jenže to už jsou dávno pryč a nikdo si je nepamatuje, ani je nedokáže pořádně popsat. Takový je svět, v němž on žije a je v něm naprosto spokojený. A nepleť se, dokázal by zabít, aby si ho uchránil. Mohla bys přijít k úhoně.“

Adéla se vyhnula jeho pohledu. „Já to vím, Jonasi.“

„Co pro tebe znamená? Jak daleko ten váš vztah zašel a dokázala bys z něj vycouvat?“ Jonas se naklonil blíž. „To neznamená, že by sis měla jenom dělat starosti a být opatrná. To nestačí. Tihle lidé jsou opravdu drsní. Jeho kolegu zabili. V tomhle mu náhodou věřím. Ten otisk, co ti udělal na čele, mi to potvrdil. Řekni mi všechno, co o něm víš.“

Adéla původně chtěla popřít, že s Alexanderem byla v nějakém vztahu. Vlastně už opravdu žádný neměli. A už také žádný mít znovu nebudou. „Vím jenom to, že byl v Rusku u policie a že teď říká, že pracuje pro Interpol. Nic víc. To je všechno, co vím.“

„Zatraceně, Adélo!“

„Jonasi Harringtone! V tomhle domě si dávej pozor na pusu!“ napomenula ho teta Carol. „Nechci, abys Adélku takhle zastrašoval. Já to nedovolím, i když jsi šerif!“

„Dej si pozor, teto Carol, jinak ti začne vyhrožovat, že tě dá zavřít!“ vmísila se do hovoru Helena. „Mně vždycky takhle vyhrožuje!“

„Jenže pokaždé k tomu mám dobrý důvod,“ ohradil se Jonas. Natáhl se a zlehka políbil Carol na tvář. „Tebe bych nikdy do vězení nedal.“

„Neměl bys nám říct, co se to vlastně v Mořském ráji děje?“ otázala se Kamila. „Má to snad něco spojeného se starým mlýnem?“

„Ano, řekni nám, oč jde, Jonasi,“ přidala se Julie. „Jestli se máme všechny pořád rozhlížet na všechny strany, tak můžeme stejně dobře vědět, co za tím vsím je.“

Jonas si povzdechnul. „Přál bych si to vědět, abych vám to mohl říct. Před pár měsíci si Gene Dockin a jeho nejmladší syn Jeremy všimli, že jeden z místních rybářských člunů se na moři setkal s nákladní lodí. Připadalo jim to divné. Začali mít podezření a svěřili se s tím mně. Já jsem o tom uvědomil pobřežní stráž. Gene už o tom se mnou nikdy nemluvil a já, abych byl upřímný, jsem při všech těch ostatních starostech kolem pobřeží a přístavu na to už přestal myslet. Pak asi tak měsíc na to Jeff Dockins…“

„To je majitel místní benzínové stanice, teto Carol,“ vysvětlila Sára. „Pamatuješ si ho? Je to Genův nejstarší syn.“

„Ale jistě, že si ho pamatuju, drahoušku,“ přitakala Carol. „Je to velký fešák!“

„Teto Carol!“ zaprotestovalo všech sedm sester najednou.

Carol se rozesmála a rukou si natřepala vlasy. „Už nejsem tak mladá, jak jsem bývala, děvčata. Moc mi lichotíte. V svém věku už mohu těžko pomýšlet, že bych v Mořském ráji způsobila další skandál.“

„Ty přece nikdy neděláš skandály, teto Carol,“ připomněla Helena a poslala jí rukou polibek. „Občas jen tak trošku pohneš záležitostmi, což vůbec nebývá na škodu.“

„No, žádnou soutěž krásy už nejspíš nevyhraju,“ pokračovala teta Carol, „ale rozhodla jsem se, že obnovím vztahy s některými ze starých přátel.“

Jonas pocítil nutkání oznámit: „Jeff je ale šťastně ženatý.“ Svraštil obočí a vůbec ho nepřekvapilo, že mu po zádech začal stékat čůrek potu. Takhle to bylo s Drakeovými ženami pokaždé. Jediné, co by ještě potřeboval, by byly další potíže s Carol a jejími nápoji lásky. Říkalo se, že kvůli ní opravdu vypuklo pár skandálů a že se dokonce kvůli ní muži i pobili. Inez, majitelka místního obchodu s potravinami, ráda vyprávěla, jak na jedné tancovačce dva místní muži při rvačce kvůli ní rozmlátili dveře a vytloukli tři okna. Takových příhod, které Jonas slyšel, se vyprávělo víc, a on neměl důvod jim nevěřit.

„Nikdy jsem se netočila kolem ženatých mužů,“ podotkla Carol.

„Taková chyba může být osudná. A rozhodně by osudná byla pro každou, která by mi šla po mém Jeffersonovi.“

„Tak to neznáš Sylvii Fredricksonovou,“ ozvala se Julie.

„Chodila s Adélou do třídy a už jako teenager lovila ženaté učitele. Vypadá to, jako by jejím cílem bylo zničit všechna manželství v celém Mořském ráji.“

„Teď už ne,“ podotkla Helena suše.

Jonas po ní hodil zvídavým pohledem. „Má to snad něco společného s tou vyrážkou, co se jí objevuje na tváři?“

„Myslíš tu vyrážku ve tvaru otisku dlaně, co se jí udělá na tváři pokaždé, když flirtuje se ženatými pány?“ tázala se Helena nevinně a pečlivě přitom studovala své nehty.

„Už se nemůžu dočkat, až se zase uvidím s Frankem Warnerem,“ ozvala se znovu Carol. „Je to takový drahoušek! Poslal mi pozvánku na příští úterý na slavnost v jeho galerii, bude tam jeho sponzor. Opravdu se moc těším, až ho zase uvidím. Byli jsme spolu na obědě, když mi zemřel můj manžel, ale já jsem ještě nebyla připravená na nový vztah. Miluji umělce! Jsou tak kreativní!“

Jonas zabořil obličej do dlaní. „Kde k sakru jsou Matt s Damonem? Potřebuju, aby v tomhle domě byli taky nějací muži. Jinak se z toho zblázním.“

„Matt je v práci a Damon dostal nějaký skvělý nápad, o kterém se chtěl poradit se svými bývalými šéfy. Má to něco společného se satelitním bezpečnostním systémem.“ Sára pokrčila rameny. „Odjel včera pozdě v noci do San Franciska. Vyzvedl ho vrtulník a odletěl s ním na schůzku na nějakém utajeném místě.“

„Myslela jsem, že už vůbec nepracuje,“ pravila Kamila a zaujatě se nahnula kupředu. „Byl přece tak zničený, když se sem přistěhoval! Jak duševně, tak i fyzicky. Oni snad na něj tlačí, aby se vrátil zpět ke své práci?“

Sára zavrtěla hlavou. „To ne. Ale prostě pořád vymýšlí něco nového. Nemůže si pomoci. Zná zevrubně celý obranný systém, a když ho napadne nějaký způsob, jak by se dal ještě vylepšit, nedokáže odolat. Začne se tou myšlenkou zabývat a chce se o ni rozdělit.“

„Takže v podstatě je Damon zase zpátky v centrálním trustu ministerstva obrany,“ shrnula to Kamila.

„A jak dlouho bude pryč?“ chtěla vědět Lea. „Vždyť jsme přece uprostřed příprav na vaši svatbu!“

Sára se rozesmála. „On sice umí vymyslet obranný systém, ale když se ho zeptáš na svatební dort, tak se bude jenom hloupě koukat.“

„To Matt je naprostý opak,“ odvětila Kamila. „Chce rozhodovat o celé oslavě. Myslím, že to je tím, že je architekt.“

„To je tím, že je Granite, ti jsou všichni panovační,“ podotkla Helena a podívala se po očku na Jonase.

Zvedl na protest obě ruce: „Já ale nepatřím ke Granitovým!“

„Ale mohl bys,“ zchladila ho.

Jonas snědl dva chlebíčky a spláchl je čajem. „Než se vrhneš na Franka Warnera, tetičko Carol, musím ti říct jednu věc. Alexander Volstov vyšetřuje krádeže uměleckých předmětů z Ruska. Warner vlastní úspěšnou galerii a sám je sběratelem starožitností. Viděl jsem část jeho kolekce a musím říct, že je úchvatná. Každou chvíli také jezdí do San Franciska a navíc zčásti vlastní ten rybářský člun, který Gene viděl při setkání s nákladní lodí. Věřím, že tyhle informace budeš považovat za vysoce důvěrné.“ Zatímco mluvil, očima sledoval Adélu.

„Ach božínku,“ pravila Carol. „Frank Warner přece nemá vůbec zapotřebí, aby se zabýval obchodem s ukradeným zbožím, a navíc tady bydlí už celá léta.“ Zabubnovala konečky prstů na okraj konferenčního stolku a přehnaně si povzdechla. „No tak tedy dobrá. Budu pro tebe tajně pracovat. Očividně to ode mne potřebuješ, i když hrozně nerada slídím mezi svými přáteli. Jenže ty patříš k rodině, Jonasi, a jestliže mě potřebuješ, abych od něj pro tebe získala nějaké informace, tak prosím. Mám své způsoby, jak je získat: Kvůli tomu, jak vypadám, mají muži tendenci podceňovat mou inteligenci.“

„Což ty v nich jedině podporuješ,“ podotkl Jonas. „Ale teto Carol

– rozhodně ne! Já to zakazuju! Sáro, musíš s ní promluvit a vysvětlit jí, že by to bylo opravdu nebezpečné a navíc by to mohlo ohrozit probíhající vyšetřování. Mohla by tak všechno zkazit nebo přijít k úhoně, což je obojí naprosto nepřijatelné. Svěřil jsem ti tyto informace proto, aby ses mu vyhnula, ne proto, abys ho sledovala.“

„Ale já jsem pro takovou práci jako stvořená,“ namítla Carol.

„Všichni už jsou zvyklí, že neustále fotografuji. Můžu mu třeba nabídnout, že mu pomůžu s jeho výstřižkovým albem. Když jsem tu byla posledně, zrovna si ho založil. Já bych mu jen tak nenápadně přinesla další materiál. Copak by nebylo dobré mít fotky předmětů z jeho sbírky? Mohly by se porovnat s těmi ukradenými věcmi!“ Úsměv se jí rozšířil. „Konzultantka pro vytváření vzpomínek by se stala špiónkou! Mohla bych si denně zapisovat všechno, co se stane. Hrozně bych ti chtěla pomáhat, Jonasi!“

„Řekl jsem ne! A myslím to naprosto vážně,“ zvolal pevně Jonas. Rozhlédl se po pokoji na všechny Drakeovy sestry. „Laskavě se přestaňte šklebit. Až se Carol něco stane, smích vás přejde. Adélo, ty

se drž dál od Alexandera Volstova. A pokud si vzpomeneš na něco nového, okamžitě mě zavolej a všechno mi pověz. A ty, tetičko Carol, se drž dál od Franka Warnera.“ Vstal a zajel si opět rukama do vlasů. Na čele se mu perlil pot. „Já snad z vás všech zešedivím.“

Helena si přikryla pusu rukou, aby nebylo vidět, jak se tváří, a oči jí jen hrály. Jonas vydupal z domu a zavřel za sebou domovní dveře se slyšitelným bouchnutím. Pak se s úlevou rozesmála: „Já jsem tak ráda, že jsi přijela, teto Carol! To je snad poprvé, co jsem ho viděla takhle rozhozeného!“

Carol se na ni zazubila. „Myslím, že to ode mě nebylo moc hezké, ale nedokázala jsem odolat.“ Poklepala Adéle na koleno a soucitně se zeptala: „Nerozčílil tě moc, že ne?“

Adéla zavrtěla hlavou. „Jonas se o nás pořád stará. Vím, že to s námi myslí dobře. On za to přece nemůže, že je nás tolik a že se občas některá dostane nějakého průšvihu.“

Helena jí věnovala pohrdavé a velmi nepřitažlivé odfrknutí. Odhodila si záplavu platinově plavých vlasů dozadu a zakoulela očima. „Vůbec ho nelituj. Tys ho neslyšela, jak huhlal a nadával tomu tvému Rusovi předtím, než jsi přišla. Jo, a když už tedy opět přišla řeč na toho tvého Rusa, Aduško, tak nám pěkně pověz úplně všechno. Jsi s ním zasnoubená nebo nejsi? A kde jste se vůbec seznámili?“

„A jak dlouho už se znáte?“ přidala se Kamila.

„Je pravda něco z toho, co o něm říkal Jonas?“ ozvala se Sára. Adéla spustila: “Pravda je nejspíš všechno, co Jonas o

Alexanderovi říká, ale já fakt nevím. Když jsme se seznámili, bylo to před čtyřmi lety, byl detektivem. Byla jsem tam jako obyčejná turistka a on tam prostě jen tak stál v rohu. Byl tak…“ Adéla se odmlčela, aby našla správná slova. „Neodolatelný. Magický. Nejdřív jsem si všimla jeho ramenou a pak jeho očí. Musela jsem si ho vyfotografovat.“ Vyměnila si drobný úsměv s tetou.

„Samozřejmě, že ano, drahoušku,“ pravila Carol povzbudivě.

Adélin úsměv se při vzpomínce rozšířil. „Snažila jsem se, aby mě přitom neviděl, protože jsem si připadala hloupě, že si chci vyfotit někoho, koho vůbec neznám, jen proto, že mi připadá tak děsně přitažlivý. Samozřejmě si toho ale hned všimnul a vůbec z toho

neměl radost.“ Rozpačitě si mnula imaginární skvrnu na úzkých kalhotách. „Moskva je neuvěřitelně starobylé místo. Budovy, ulice, paláce… i když je tam spousta moderního. Opravdu nádhera. A on mi připadal, že se do toho světa dokonale hodí. Jako by byl z nějaké starodávné pohádky. Vlastně stál hned před branami Kremlu a vypadal jako princ před svým palácem.“

„Ty se červenáš,“ obvinila ji Julie a naklonila se dopředu, aby na to lépe viděla. „Tak to musela být první schůzka.“

„Nikdy jsem neviděla nikoho takového!. Usmál se na mě a přišel blíž. Já jsem přitom dokázala myslet jenom na to, je-li proti zákonu vyfotit si jeho úsměv. Skoro jsem si neuvědomila, že mi vzal fotoaparát z ruky. Úplně mě omámil.“

Sára se podívala významně na Kamilu. „Zní to jako by ses do něj zamilovala, Adélko,“ prohodila jemně.

Adéla jen zamrkala a opřela se v křesle. „Kdo by se do něj nezamiloval?! Byl hezký a okouzlující a vůbec přesně takový, jaký má muž být.“

Julie se přitulila k sestře a položila si jí hlavu na rameno. „A pročpak jsi nám nikdy o Alexanderovi nic neřekla?“ pronesla velmi opatrně. Nechtěla totiž, aby se Adéla kvůli tomu cítila provinile, ani aby se do hlasu vloudilo její magické kouzlo.

Adéla spolkla knedlík, jenž se jí z ničeho nic udělal v krku. „Já prostě nemůžu. Hrozně mě to ničí. Moc se za všechno omlouvám, Julie. Vím, jak moc ti vadí sevřené prostory. Vůbec mě nenapadlo, že se stane něco takového, že budeš muset vstoupit do podvodní jeskyně. Nikdy, nikdy bych tě úmyslně nevystavila takovému nebezpečí.“

Julie pokrčila rameny. „O nic nejde, vážně! Vlastně jsem nakonec na sebe byla pyšná, že jsem dokázala potlačit svůj strach a projít tou skálou až do starého mlýna. Mám ráda výzvy a tohle byla jedna z nich. Mohla jsem tě vidět pohromadě s delfíny, a to bylo tak úžasné, Adélko! Jak za tebou prostě připlaval a věřil, že mu pomůžeš. Byla to opravdu nádhera.“ Usmála se na sestru. „Jenže tohle nám nijak nevysvětlilo nic o Alexanderovi.“

Adéla před sebe natáhla ruce ve zmateném gestu. „O Alexanderovi se nedá nic vysvětlovat. Já ani neumím říct, jak to

tehdy bylo. Nabídl mi, že mě provede po městě, a tak jsme se procházeli po Rudém náměstí. Pak jsme zašli do chrámu svatého Vasilije Blaženého. Pořád mi vyprávěl o historii všech těch budov. Jeho hlas, jeho přízvuk, to všechno mu jen dodávalo na přitažlivosti. O všem toho hrozně moc věděl a vyprávěl o tom s velkou hrdostí. Bylo vidět, že miluje svou vlast, stejně jako já miluji tu svou. Vedle něj jsem se cítila jako ta nejkrásnější a nejdůležitější žena na světě. Hodně jsme se spolu nasmáli, a pak mě vzal za ruku. Vím, zní to hrozně dětinsky, ale víte, že jsem předtím vlastně s nikým nechodila. Vždycky jsem byla soustředěná jenom na svou práci a kariéru, a najednou jsem se procházela po tom neuvěřitelném městě s hezkým, pozorným mužem. Chtěla jsem s ním zůstat navěky.“

„S Jeffersonem jsem se vždycky cítívala také tak,“ podotkla Carol. „Samozřejmě, že jsi s ním chtěla zůstat.“

„Strávili jsme spolu celý den a pak jsme si celou noc povídali. Nikdy nám nedošla řeč, pořád bylo o čem mluvit dál. Líbil se mi zvuk jeho hlasu i jeho úsměv a to, jak se mu vždycky rozsvítily oči, když se na mě podíval.“ Adéla zamrkala, aby zaplašila slzy. „Nikdy, ani v nejdivočejším snu by mě nenapadlo, že bych někdy mohla k někomu cítit něco takového. Vlastně o mně vůbec nic nevěděl. Nevěděl, že jsem Drakeová. Že mám magickou moc a krásné sestry, které si udělaly jméno díky svým úžasným schopnostem. Viděl jenom mě. Adélu. A úplně mu to stačilo.“

V pokoji se rozhostilo ticho. Adéla věděla, že sestry s ní soucítí, a že teď prožívají náhlou bolest, jenž jí projela jako nůž. Lea si tiskla ruce na žaludek a Ela se schoulila do malého klubíčka. „Měla jsi nám o tom povědět už dávno, Adélo,“ promluvila nejstarší Sára. „K čemu to bylo dobré, že sis to všechno držela v sobě? Stejně jsme všechny dobře věděly, že jsi nešťastná. Jsme si tak blízké, že nemůžeš čekat, že bychom to nevytušily.“

Adéla potřásla hlavou. „Udělala jsem něco hrozně pitomého. A špatného. Nevím, jak bych vám to řekla. Použila jsem svůj dar k něčemu, co jsem neměla, a zemřel člověk. Nezasloužil si umřít, ale prostě se stalo. Vždycky jsem věděla, že neumím dokonale ovládat své schopnosti, kterými jsem nadána. Vždycky to bylo víc, než jsem mohla zvládnout. Ve škole jsem prozradila na ostatní různá

tajemství, a tím jsem dětem často ublížila. Když byly větší, měly z toho pořádné problémy, a dokonce i o loňských Vánocích jsem způsobila podobný průšvih. Měla jsem si dát větší pozor, jak se svou magií zacházet, ale chtěla jsem se mu zalíbit. Přála jsem si, aby mě víc obdivoval.“ Domluvila a zakryla si tvář rukama.

Carol ji objala kolem ramen. „Nejsi první z Drakeova rodu, komu jeho magický dar připadá příliš velký. Koho netíží jeho nesmírná moc. Je to tak velká zodpovědnost! A jestlipak jsi četla proroctví. Myslím, jestli sis ho opravdu pročetla. Myslím, že byste se na něj všechny měly ještě jednou pořádně podívat. Vzniklo už před několika stovkami let a pořád platí – jako varování, ale i jako předpověď, co přijde dál.“

Helena několikrát máchla rukama a celé přízemi domu se rozzářilo plaménky svíček, jež svým půvabným gestem přivedla k životu. Jiskřily a tančily a domem se linula příjemná vůně navozující pocit klidu a pohody. V kuchyni zvesela zahvízdal čajník. Helena vyskočila, vysoká a elegantní v uzounkých bleděmodrých džínsách a volné bílé hedvábné košili. „Udělám ti šálek čaje, Aduš. Něco na uklidnění.“

„Díky, Heleno,“ odvětila Adéla a k tomu se zmohla dokonce na náznak úsměvu. Kromě Ley byly Ela s Helenou mezi sestrami ty, které se dokázaly nejvíc vžít do pocitů druhých.

„Myslím, že jsme se vlastně všechny docela vyhýbaly přečíst si proroctví důkladněji. Udělaly jsme přece společnou dohodu, že zůstaneme svobodné,“ připomněla Sára. „Tehdy mi bylo patnáct, a všechny jsme tehdy procházely obdobím, v němž jsme si myslely, že provdat se znamená dostat se pod nadvládu muže. Viděly jsme, jak se kamarádky ze školy zamilovaly a pak zhlouply. Pořád se jenom hihňaly a začaly se chovat prostě jako pitomé. Žádná z nás nechtěla skončit taky tak, a proto jsme si přísahaly, že nikdy nebudeme s nikým chodit.“

„Nejenom být pod mužovou nadvládou,“ objasnila Kamila, „ale dělat ze sebe blázny. Viděly jsme, jak se z našich kamarádek stává někdo jiný, než jaké byly a čemu věřily, a to všechno jenom proto, aby se zalíbily klukům. A my jsme vyrostly společně s kluky – jen nebyli dost atraktivní, abychom se do nich zamilovaly.“

Carol si načechrala vlasy a mrkla na Adélu. „Měla jsem vás dostat do ruky už dávno, vy moje holky. Být ženou je prostě báječné a flirtování je ohromná zábava. Ale stejně jste si měly proroctví pořádně pročíst. Až uvidím vaši matku, budu jí muset něco říct!“

„My známe tu část o vratech, která se sama otevřou pro budoucího ženicha, a tak jsme je prostě zamkly a doufaly jsme, že tak proroctví zůstane jenom na papíře. Mamince jsme o tom ale neřekly ani slovíčko,“ přiznala Kamila. „Pořád chtěla, abychom se naučily ten zvláštní jazyk, který byl v jedné částí deníků, a to nás hrozně otravovalo.“

„Tehdy ano,“ připomněla Sára. „Ale od té doby jsme se už několikrát tvrdě poučily, že jsme ji měly poslechnout.“

Mezitím se vrátila Helena s šálkem čaje. „Tohle ti udělá dobře, Adélko. Vymyslela jsem novou kombinaci bylinek a myslím, že je opravdu uvolňující a dokáže uklidnit.“ Vtiskla šálek sestře do dlaně.

Adéla se na ni podívala a zmohla se na chabý úsměv. Kdyby se v rámci rodiny měl volit nejoblíbenější člen, všichni by nejspíš hlasovali právě pro Helenu. Adéla se cítila být jí nejblíž a byla by se vsadila, že stejně to vnímají i ostatní sestry. Nebylo to tím, že by snad Helena byla dokonalá, to ani v nejmenším. Uměla být dost rozverná, ale zároveň citlivá a plná pochopení. A její mimořádná stydlivost vyvolávala v ostatních neustálou potřebu být s ní pořád ve spojení, aby jí umožnili svobodně si budovat kariéru. Když dostala první nabídku na práci modelky, nikdo nepředpokládal, že pronikne až na vrchol a sklidí takový úspěch, ale všichni na ni byli nesmírně hrdí. Zvláště proto, že dobře věděli, kolik úsilí jí pokaždé stojí, aby se mohla ukázat na veřejnosti.

„Děkuji, Helenko, už ta jeho vůně je moc příjemná,“ usmála se na ni Adéla.

Carol pohlédla na hodinky a trošku se zamračila. „Musíme nechat ten hovor na jindy, jinak bych musela zrušit schůzku.“

„Jakou schůzku?“ zeptala se Sára zvědavě. Nebylo to ještě ani dva dny, co teta přijela do Mořského ráje.

„Jsem členkou Klubu červeného klobouku, drahoušku, a dnes nás čeká ohromná zábava. Jsem strašně ráda, že mají schůzku zrovna tady v Mořském ráji. Budu tak mít možnost obnovit stará přátelství.

Moc ráda se zase uvidím se všemi dámami z města. Nasadíme si své červené klobouky a oblékneme červené blůzky a projdeme se bosky po pláži. Inez Nelsonová je celá nadšená, a určitě se od ní dozvím, jak se daří Genovi. Zatím nevím nic.“

Sára přikývla. „Inez je pokaždé báječným zdrojem informací všeho druhu. Jako nikdo jiný se zajímá o všechno dění v městečku. Ví o všem, co se kde šustne a umí připravit program s tancem i představením pro všechny možné příležitosti. Je to pár dní, co přišla k nám požádat Kamilu, Julii a Helenu, zda by souhlasily, aby se jejich jména objevila v pozvánkách na tu velkou akci Franka Warrena. Inez věděla, že kdyby je požádal Frank sám, nejspíš by odmítly.“

„Z té jeho akce bude úplný blázinec,“ poznamenala Helena a udělala obličej. „Ještě že tu jsou Kamila s Julií, aspoň to nebude tak strašné.“

„Hlavně Julie,“ dodala Kamila a vrhla na sestru rychlý úsměv.

„Ty jsi opravdu velké lákadlo. Lidé přijdou, jen aby viděli, jestli je pravda všechno, co se o tobě píše v bulváru.“

Julie se rozesmála. „Ach jo, jen kdybych doopravdy měla tak vzrušující život, jak o něm píšou.“

„To bychom tě musely vydědit,“ podotkla suše Sára.

Adéla si přitiskla ruku na hruď. Sára ji nechtěla ranit. Nemohla přece vědět, jak hluboce se zaříznou její žertovná slova.

„Aduško,“ Sára okamžitě vyletěla a běžela pokleknout vedle sestry. Objala ji a něžně připomněla: „Ať se děje, co se děje, ty jsi naše sestřička, milovaná a hýčkaná!“

Adéla jen zavrtěla hlavou. Jak mohla tak zklamat? Nesplnila očekávání, které do ní spolu s jejím darem vložily stovky let generací jejích předků. Nic takového se ještě nikdy nestalo. Žádná ze sester neselhala natolik, že by způsobila smrt nevinného člověka.

Sára byla úspěšná ve všem, do čeho se kdy pustila. Kamila uměla okouzlit a přinést klid a mír všem, kdo to potřebovali, a zároveň prokázala neuvěřitelnou odvahu, když se přírodní živly vymkly kontrole. Lea znovu a znovu zachraňovala druhým životy. Helenin dar byla mocná síla, kterou bez ustání předávala svým sestrám. Julie měla kouzelnou moc ve svém hlase a uměla ji použít pro dobro

všech. Ela byla ze všech nejmocnější, neboť v sobě nesla všechny tyto dary, ale přesto byla skromná, stálá a vždy připravená pomoci. Jen Adéla byla poskvrněná, neschopná ovládat kouzlo pravdy. Neschopná použít hlas, jež jí byl dán. Neschopná nést jej dál. Kvůli její neschopnosti se její dar změnil, zplaněl, a způsoboval všem okolo jen nesnáze.

Kapitola 7

„Adélo,“ Carolin hlas zněl velmi jemně. „Něco takového nemůžeš přece držet v sobě. Jestli nemůžeš věřit své rodině, že tě miluje a pomůže ti zvládnout nejhorší dobu ve tvém životě, tak už nikdy nebudeš moci věřit nikomu.“

„To není otázka důvěry, tetičko Carol,“ snažila se vysvětlit Adéla. „Jenže když o tom začnu mluvit, připadám si úplně k ničemu.“

„Aduško,“ ozvala se znovu Sára, „člověk přece musí žít. A kdo žije, ten cestou občas zakopává.“

„Ale pořád?“ Adéla vyskočila na nohy a začala přecházet po pokoji. „Jsem docela vzteklá, a když jsem byla v pubertě, byla jsem schopná použít svůj dar i pro pomstu. To by žádná z vás neudělala.“ Julie pomalu zvedla ruku a přitom zvolna vstala z křesla. Po ní následovala Helena, která se ani netvářila nijak kajícně. Sára pokrčila rameny, také pozvedla ruku, a podívala se po Ele. Ta se jen bojácně usmála a zvedla několik prstů na ruce. Carol pohodila hlavou a s gustem zamávala celou paží.

„No to snad ne!“ zvolala šokované Adéla.

„Nejsme žádní andílci,“ vysvětlila Sára. „Hlavně Helena a Julie,“ dodala, a vrhla na obě jmenované přísný pohled.

„No, to když ostatní holky byly protivné na mě nebo na některou z vás,“ pravila Helena s pohrdavým odfrknutím. „Sylvia Fredricksonová jednou řekla přímo před Anitou Monroeovou, že by mohla mít každého kluka ve městě. Mimochodem, včetně Jona Harringtona.“

„Jonase?“ vykřikly všechny sborem, rázem plné pozornosti. Helena přikývla, ruce v bok. „Ta mě ale opravdu nadzvedla,

jakým způsobem o něm mluvila. Byl už na vysoké škole, ale jezdil domů tak často, jak to jenom šlo. Pamatujete si, když byla jeho matka tak nemocná? Sylvia tehdy prohlásila, že v noci půjde k nim domů a bude slídit pod jeho oknem.“

„A co jsi udělala?“ vyhrkla Adéla téměř proti své vůli.

„Nic velkého. Jenom jsem tak trošku na tom místě povzbudila projevy aktivity živočišné říše. Dvůr a hlavně okolí pod Jonasovým oknem bylo plné všech možných plazů. Křičela pěkně hlasitě,“ dodala s uspokojením. „Ne, že by se z toho nějak poučila. A navíc si ten spratek Jonas myslel, že jsem to udělala jemu za to, jak jsme se v ten stejný den trošku poškorpili a on mě přitom nazval roztomilou barbinou.“

Kamila a Lea se na sebe dlouze podívaly. „Neřekla bych, že je to nějak moc fér,“ pravila Kamila. „Popravdě řečeno ti ale závidím. Já totiž neumím použít své kouzlo k ničemu jinému než ke konání dobra. Taky znám pár lidí, kteří ke mně nebyli hodní, a já bych jim ráda něco provedla.“

„To já taky!“ přidala se Lea. „Vy ostatní si to ale můžete parádně užívat!“

„O to se neboj,“ zasmála se Helena. Spolu s Julií a Elou si vyměnily dlouhé, spokojené úsměvy. „Na vás se všichni dívali, ale nikdo nepodezříval vaše mladší sestry.“

„A já ani trošku nevěřím, že vy dvě jste svůj dar nikdy nepoužily nevhodným způsobem,“ řekla teta Carol. „Tak, je čas na zpověď!“

Kamila se usmívala ještě víc. „Kdepak, já se nechci připravit o svou svatozář. Musí vám stačit, když řeknu, že jsem tak trochu… experimentovala.“

„Já tomu prostě nemůžu uvěřit,“ Adéla se podívala na Leu. Lea byla prostřední ze všech sester a jejím nadáním bylo umění léčit a uzdravovat. Vždycky působila klidně, dokonce i při největších krizích. Záplavu hustých, jako uhel černých vlasů nosila při-střiženou nakrátko, a zkoumavý pohled pronikavě zelených očí jí propůjčoval nadzemský vzhled. Ze všech Drakeových sester byla jediná, komu místní děti říkaly čarodějnice, pokud chtěly být kruté. Adéla neviděla, že by na to někdy reagovala, ale čas od času ji našla, jak ve svém pokoji pláče, a to pokaždé poslala Helenu, Julii a Elu, aby z cimbuří vyslaly do dálky nějaké to zaříkávadlo…

„Leo Drakeová? A co ty? Nic? Přísahám, že mi to sebere všechny iluze!“

„Nic nepřiznávám!“

V Adéle se vzedmula vlna smíchu. Zároveň jí ale bylo do pláče. Co si pamatovala, při každé krizi v rodině se všechny sestry semkly dohromady. Stejně tomu bylo i u jejich matky a jejích sester, a u strýců a bratranců zrovna tak. Cítila obrovskou vděčnost za nádherné dědictví rodinné pospolitosti, jež jí bylo dopřáno.

„Ach, jejdanáčku,“ ozvala se Carol ve stejné chvíli, kdy Sára vstala a vydala se ke dveřím. Adéla ztuhla, ruce zvedla k hrdlu a srdce jí začalo rychle bušit.

„Jen se uklidni, drahoušku,“ pravila však teta. „To je jenom Inez a pár ostatních dam z Klubu červeného klobouku. Přišly pro mě, když už jsem nedorazila včas na schůzku.“ Poklepala neteři na rameno a spěchala pro svůj bohatě zdobený rudý klobouk. „Nechám bránu otevřenou, aby sem mohli přijít během dne přátelé,“ zavolala přes rameno.

Do místnosti vplulo několik dam, oděných do rozevlátých sukní nebo kalhot, ale všechny měly na sobě nachově zbarvené blůzy a na hlavách červené klobouky. Vesele se smály a hned zdravily děvčata.

„Carol se tak zpozdila, že jsme se rozhodly ji radši vyzvednout, aby nepropásla setkání. Vezmeme ji s sebou, a nečekejte, že by se vrátila brzy! Dnes máme náš dámský den a chceme si ho pořádně užít!“

„Už jsem hotová,“ přispěchala zpátky do obýváku Carol, mávající rukama, až jí fotoaparát, neomylně zavěšený na krku, hazardně létal kolem obličeje. „Jestli mě tedy už teď, děvčátka, nebudete potřebovat…“ prohodila tázavě a podívala se na Adélu.

Ta jí políbila na tvář. „Ne, všechno je v pořádku. Jen ale neudělej žádný průšvih!“

Její slova vzbudila u dam další salvy smíchy. „Jako tehdy, když jsme tě musely dostat z vězení na kauci!“ zalykala se smíchem Inez.

„Nebo tehdy, když jsi uvízla na stromě s Tommym Loftonem, a my jsme pak kvůli vám museli zavolat hasiče!“ přidala se Donna.

„No teto Carol!“ zvolala pyšně Helena.

„Jsem si jistá, že to na mě všechno nastražily!“ nedala se teta a už mířila s přítelkyněmi ven.

Drakeovy sestry seděly a tiše naslouchaly, jak se jejich smích a štěbetání zvolna vzdalují. „Možná, že je budeme muset zase vyplatit z vězení,“ poznamenala Sára. „Myslím, že Carol bude mít na ten

jejich spolek hodně špatný vliv, a co je horší, ty dámy si to očividně přejí!“

„Většinou chodily společně do školy. Je to moc hezké, že zůstaly tak dobrými přítelkyněmi až dodnes,“ řekla Kamila.

Helena se svezla z křesla a položila se na břicho na podlahu. Poklepala rukou vedle sebe a pohledem zvala Adélu, aby šla k ní.

„Hele, Aduš, já toho sice moc o světě nevím, ale tohle náhodou jo: pocit viny tě může sežrat za živa. Nesmíš dovolit, aby ovládl tvůj život. Teta Carol to tak nikdy neměla. Prováděla různé ztřeštěné kousky, ale žila si skvěle a je spokojená.“

Sestry se postupně uložily na podlahu všechny, jako to dělávaly, když byly ještě děti. Vytvořily svými těly kruh, natáhly jednu ruku doprostřed a pokládaje jedna na druhou v gestu pospolitosti a souznění. Adéla cítila, jak se do ní vlévá teplo z Heleniny dlaně.

„Připadám si už stará na ležení na zemi jen tak,“ podotkla Sára.

„Potřebovaly bychom nějakou podložku.“

„Však jsem si všimla, jak stárneš, Sáro,“ přikývla Julie. „Hlavně od té doby, co ses zasnoubila. Kdyby ses mě zeptala, Sáro, tak je to hrozně legrační, jak z tebe stala spokojená panička.“

Sára po ní hodila zmačkaný ubrousek. „Já teda jsem žádná

spokojená panička. Honem to odvolej nebo na tebe skočím.“

Julie předvedla znuděné zívnutí. „To určitě neuděláš, protože se stejně jako já nemůžeš dočkat, až se dozvíš všechno o tom ruském fešákovi Alexandero, se sexy hlasem.“

Adéla zrudla. „No tak dobře,“ souhlasila po chvilce váhání. „Má sexy hlas. Naprosto sexy.“

„A taky umí zpívat,“ pokračovala Julie. „Má fakt skvělý hlas. Zpívával jí večer ukolébavky,“ prozradila a prohnaně se ušklíbla.

„Vždycky po tom, však víte po čem.“

Adéla zrudla ještě víc. „To jsem ti ale neřekla.“

„Tos mi ani povídat nemusela.“

Helena zvedla ruce a ve vzduchu provedla několik složitých pohybů. „Docela bych si dala pár čerstvých upečených koláčků z trouby. Dá si ještě někdo?“

Adéla se posadila a dala hlavu na bok. „Vždycky když máme rodinnou sešlost, tak jíme koláčky. Jak to, že jsi přitom tak štíhlá? Ze mě by se daly udělat dvě takové, jako jsi ty.“

„Jonas o mně jednou řekl, že jsem jako to drátěné ramínko, na které návrháři věší svoje modely,“ Poznala se Helena. Z jejího tónu bylo znát, že jí to mrzí. „On je někdy vážně osel. Byl na mě tehdy moc naštvaný, protože za ním pořád všude chodily ropuchy a neustále kvákaly. Říkal, že to znělo, že pořád opakují „lháři, lháři, lháři“. A přesně tohle se může stát taky Alexanderovi, pokud bys uznala za vhodné mu sdělit, že nehodláš poslouchat ty jeho smysly.“

Adéla jemně pohladila Helenu po zádech. „Jonas si všechny ty ropuchy zaslouží, zvlášť jestli chodil se Sylvií. A s kým randí teď?“

„S nějakou, která má křivky,“ podotkla Helena. „S takovou, co se nepopíchá o její kosti, když ji obejme.“ Ve vzduchu šikovně zachytila plech s koláčky, který právě připlul.

Všechny sestry užasle polknuly: „Tohle ti přece ale neřekl!“

„Ale jo, vyjádřil se dost jasně. Jednou se díval do časopisu na obrázky modelu šatů z Itálie. Víte, takové ty, jak toho mají hodně vzadu, ale o to méně vepředu. A od té doby dělá sarkastické poznámky pokaždé, když jedu někam za prací. Taky viděl fotku, na níž jsem byla s jedním italským modelem naaranžovaná do hodně sexy pózy, a Jonas se k tomu vyjádřil mimořádně hnusně. Měl vlastně štěstí, že to byly jenom žáby, co mu zpívaly serenády celou noc.“ Helena podala dokola sestrám plech s čokoládovými koláčky.

„Řekl ti Alexander taky něco hnusného?“

„Alexander nikdy neudělal žádnou osobní poznámku, při níž bych se cítila méně krásná a žádoucí. Právě naopak!“ Adéla se zakousla do teplého pečiva a nechala čokoládu zvolna se rozplývat po jazyku. Přitom přemítala o Alexanderu Volstovovi. „Vedle něj jsem si neustále připadala nádherná. Vždycky se ke mně choval, jako by jiné ženy ani neexistovaly.“ Usmála se s plnou pusou čokoládového koláčku. „No, vlastně jednou mi, myslím, řekl, že jsem vztekloun.“

„No, to teda taky jsi,“ poznamenala Julie. Když se na ni Adéla pohoršené zadívala, jen pokrčila rameny a dodala: „Jo, jsi. A sama to o sobě víš. Nejsi tak vzteklá jako třeba já, ale stejně jsi.“

„Muži jsou tak panovační,“ pokračovala Adéla. „Někdy je to s nimi k nevydržení.“

„Jen někdy?“ povytáhla obočí Julie. „Jsou tím otravní pořád. Nechápu, jak s nimi můžete vydržet. Vážně, Kamilo a Sáro, vy byste si to měly obě dvě pořádně rozmyslet, než se pustíte do vdávání. Muži prostě chtějí rozhodovat o všem.“ Popadla hned tři koláčky najednou a plech se zbytkem položila mezi svých sedm sester. „A Alexander je docela určitě panovačný typ.“

„To mi tedy rozhodně nemusíš říkat,“ přiznala Adéla. „Ten tedy určitě netrpí nedostatkem sebevědomí.“

„A co mu tedy chybí?“ zeptala se Sára tiše.

Adéla se zhluboka nadechla a pak hlasitě vypustila vzduch.

„Možná jsem to já, komu něco chybí. Já prostě fakt nevím. Nebo možná jenom očekávám rytíře v lesklé zbroji. Pověděla jsem mu všechno.

O nás. O všech našich schopnostech, všechno dobré i špatné, co je spojeno s našimi kouzelnými talenty. Řekla jsem mu, jak to bývá složité a obtížné, a jak nás to umí vyčerpat. A taky jsem mu řekla, že všechny máte svá skvělá nadání, která jsou tolik užitečná druhým, a že jenom to moje působí neustále škody. Myslím, že mi zpočátku moc nevěřil, ale má velkou intuici. Tak si mě tak trošku otestoval, což jsem od něj konec konců čekala. Nakonec mě požádal, abych se zúčastnila výslechu nějakých vězňů. Poprvé v životě mi připadalo, že moje schopnosti k něčemu jsou, že mají smysl. Věděla jsem, že mu pomáhám, a že tím dělám něco, co má svůj význam.“

Všechny sestry si povšimly horlivosti v Adélině hlase, a ona se ji ani nepokoušela skrývat. Prvně v životě cítila, že někam patří, a že být Drakeová má svůj smysl. „Nešlo jen o ten fakt, že pracuju společně s ním, a že na mě může být pyšný. Pro mě to znamenalo, že se mohu rovnat vám všem i všem ostatním sestrám Drakeovým, které tu byly před námi.“

„Adélo,“ hlesla Lea a natáhla ruku, aby sestru objala pevně kolem ramen. „Jak o tom můžeš uvažovat tímto způsobem,“ dodala, a zavrtěla hlavou.

Pod Leiným dotekem v Adéle bolest okamžitě ustoupila. Chabě se na sestru usmála. „To je tím, že vy všechny jste tak výjimečné, a

co umíte udělat pro druhé lidi. Copak mě za všechny ty roky, co žiju v Mořském ráji, někdo požádal o pomoc? Všichni se mi vyhýbali. Dokonce se se mnou nechtěli ani bavit, když jsem se připletla k rozhovoru. Kromě rodiny mám jen velice málo přátel. Lidé z městečka jsou na vás všechny hrozně pyšní a často vás prosí o pomoc. Vím, že to pro vás vůbec není lehké a vůbec nechci popírat fakt, že za své schopnosti musíte hodně zaplatit, ale to, že ode mě nikdo nepotřeboval pomoc, mě od vás strašně vzdaluje.“ Adéla se rozhlédla po ostatních sestrách. „Rozumíte mi aspoň?“

Helena přikývla. „Já jsem byla vždycky zlobivá holka. Je to možná tím, že jsem byla hodně sama. Strávila jsem spoustu času přemýšlením o věcech, o nichž jsem neměla přemítat. Jenže jsem si nemohla pomoci a pak jsem si často říkala, jak jen někdo dokáže být tak dobrý jako ostatní.“ Vzala čokoládový koláček Julii z ruky a ukousla si. „No, kromě Julie, ale té někdo nikdy nedával přednášky, protože od ní všichni čekávali, že bude zlobit.“

„Přene tak,“ souhlasila Julie. „Jednou jsem si získala určitou pověst a ta se mnou šla dál, i když jsem třeba zrovna nic špatného neprováděla.“

„Moc se nelituj, Julie,“ varovala ji Sára. „Popřít to nemůžeš.“

„No páni! Já v tomhle domě nemám vůbec žádný respekt. Ono to není vůbec jednoduché, když je člověk známý na veřejnosti jako já. Nejhorší bylo, když někdo mamce a taťkovi poslal výtisk bulvárních novin s titulky jako „Chycena při činu“ nebo „Zpověď sexuálního štvance“. Máma mi volala a řekla, že s tátou odjedou do ciziny. A odmítla mi přitom říct, jestli ten výlet bude trvat několik let, což pro mě bylo hrozné.“

Sestry se opět rozesmály na celé kolo. „No, asi ses neměla k té své závislosti přiznávat,“ pravila jí Adéla.

„Ráda bych ji měla,“ přiznala Julie. „S kým tak asi bych ten sex měla vůbec mít? Pořád jsem na turné a celou cestu flirtuju jako divá, ale nic z toho nikdy není. Asi se všichni bojí mojí pověsti.“

„Jůůů!“ vykvikla Helena. „Jediné, co ti pomůže, je když pro tebe uspořádáme obřad červených kalhotek. Máš v pokoji taky nějaké? Každá, pro kterou jsme jej udělaly, říkala, že to fakt funguje.“

„U mě to teda fungovalo,“ pravila Adéla. „Alexanderovi se červené kalhotky hrozně líbily, a tu noc, co jsem je měla na sobě jsem byla moc, moc šťastná!“

„Nikdy!“ zvolala Julie a překřížila prsty na rukou. “Nikdy by mě ani nenapadlo zaplést se s někým tak panovačným a arogantním, jako je Alexander. Mně se líbí typ, jaký bych mohla naprosto ovládat. Takový, co by mě prostě zbožňoval a udělal každou blbost, po níž by mé malé srdéčko zatoužilo. Jestli obřad červených kalhotek přivolá nějakého chlapáka, tak tady radši vůbec nejsem!“ zamávala odmítavě rukama. Pak se podívala na Helenu. „A co ty? Už jsi to taky zkusila?“

Helena se celá otřásla. „Vyspat se s někým předpokládá aspoň nějaké rande a nějaké rande zase předpokládá, že s někým mluvíš. No, a vzhledem k tomu, že toho nejsem schopná, aniž bych u toho působila jako totální idiot, tak si radši dám ten kalhotkový obřad ujít, děkuji pěkně.“

„Mluvíš přece s Jonasem,“ připomněla jí Sára.

„A to je taky muž?“ podivila se přehnaně Helena. „Myslela jsem si, že je robot,“ dodala a pohrdavě odfrkla. „Vážně pochybuju, že je chlap, a nikdo, zdůrazňuji nikdo, se zdravým rozumem s ním nemůže přece jít.“

Všechny se teď podívaly na Elu. Natáhla obě ruce a začala:

„Vzhledem k tomu, že na mě nepůsobí žádná hormonální antikoncepce, tak si myslím, že bude nejlepší, když zůstanu od tohoto podivného obřadu co nejdál.“ Vesele se ušklíbla na Adélu. „I když jsem se ho zúčastnila, když tehdy Adéla jela na prázdniny. Odříkala jsem kouzla, zapálila svíčky a pak jsem si užila spoustu legrace, když jsme se běžely schovat do skříně pro případ, že by došlo ke zkratu. To jsem moc ráda, když nyní slyším, že to doopravdy zabralo!“

„Fungovalo to skvěle,“ potvrdila Adéla. „Když jsem je měla na sobě, stačilo, aby se na mně jenom kouknul, a už jsem si myslela, že to ani nestihneme k němu do pokoje. Tam mě opřel o zeď a…“ raději se odmlčela a začala se ovívat, jak jí červeň zalila tvář i hrdlo. „No, zkrátka vám musí stačit, že rituál funguje.“

„Moc ti děkujeme za tvoje svědectví, Aduš,“ pravila důstojně Ela.

„I když vím, že to není fér, tak si sním ten poslední koláček, a taky si ho zasloužím,“ dodala.

Všechny ostatní sestry vážně sledovaly, jak si Ela vkládá do pusy poslední čokoládový koláček.

„Takže se vedle něj cítíš krásná a přitažlivá, je skvělý v posteli, je chytrý, je s ním legrace a ještě ke všemu ti zpívá,“ vypočítávala Sára.

„Dokonce ti dodal sebedůvěru a navíc sdílí tvé schopnosti. Tak to nám teda musíš vysvětlit, co je vlastně špatně.“

„Tvrdě pracoval na jednom případu. Měl jich víc, ale tenhle se nějak táhl a on na něm dělal už skoro dva roky. Bylo to pěkně hnusné. Nejdřív mi o tom nechtěl ani říct, protože šlo o sérii brutálních vražd dětí. Byl si jistý, že už se dostal na dosah pachatele, ale tam je to úplně jiné, než tady u nás. Občas byl hodně frustrovaný ze špatné spolupráce s ostatními složkami i z přístupu jeho nadřízených. Pořád musel na ty mrtvé myslet a cítil se odpovědný za jejich smrt, protože ten vrah ho tak dlouho vodil za nos.“

„To je ale příšerné,“ pravila procítěně Julie. Posadila se a zamračila. Položila ruku na Leino rameno a Helena udělala totéž. Všechny se uměly vcítit do pocitů druhých, ale nejvíc toho vždy věděla Lea. Obzvlášť když se jednalo o jednu ze sester, a Adéla byla právě ve velkých nesnázích. „Příšerné pro všechny. Pro rodiče, pro děti, pro Alexandera a pro tebe taky. Musela ses cítit opravdu strašně, když jsi věděla, co on i rodiče těch dětí prožívají. Věděl to vůbec, jak moc to prožíváš s nimi?“

„Jak by mohl? Jak by to mohl vůbec někdo vědět? Podívej se jenom na to, jak Irena Madisonová trvala na tom, aby Lea uzdravila jejího syna, Drewa, z rakoviny. Neměla vůbec ani ponětí, jak strašně nebezpečné to může být. A s ostatními je to stejné. Pokud se ale pokusíme někomu vysvětlit, nechce nás poslouchat, protože to, co od nás požadují, je pro ně velmi důležité. Alexander dospěl až k bodu, ke kterému mě potřeboval, protože šlo o jediné – zachránit ty děti – a já jsem souhlasila.“

Adéla se posadila a opřela si hlavu o pohovku. Pak pohlédla na své ruce. „Co myslíte, kolikrát jste začaly nějakou záležitost s těmi nejlepšími úmysly a skončily jste tím, že jste někomu ublížily?“

„Adélo,“ pravila Kamila, „všechny jsme někdy udělaly věci, na které nemůžeme být zrovna pyšné. Každý přece dělá chyby. Rozhodujeme se přece na základě informací, které máme v danou dobu k dispozici. To je v pořádku, a je správné se potom ohlédnout a říct si, co se mělo udělat jinak. Jenže málokdy víme předem, jaká cesta je nejsprávnější, když jsme na ni teprve vykročily.“

„Když jsem přišla na policii za Alexanderem, řekli mi, že přivedl podezřelého, a že na mě čeká ve vyšetřovací místnosti, abych mu pomohla s jeho výslechem. Věděla jsem jenom tolik, co mi Alexander řekl – že je blízko k uzavření celého případu. Považovala jsem za jisté, že ten vyslýchaný je s největší pravděpodobností oním vrahem. Když jsem vešla dovnitř, bylo tam už několik jiných policistů. Všichni na toho člověka křičeli. Stáli nad ním, mlátili do stolu a pořád mu tvrdili, že je vinen.“

„Hrozně s tebou cítím, Adélko,“ zašeptala Sára. „Něco takového by nebylo jednoduché pro žádnou z nás.“

Adéla zavrtěla hlavou. „Nelituj mě. Já jsem tam chtěla jít. Chtěla jsem mu pomoci rozřešit ty vraždy. Chtěla jsem být pro něho důležitá.“ Rozrušeně si třela čelo hřbetem ruky. „Byla jsem tak pitomá! Vůbec jsem nemyslela. Šla jsem tam a vůbec jsem nemyslela na toho vyslýchaného – prostě jsem nemyslela vůbec. Myslela jsem jenom na sebe. Na svůj úspěch. Na to, že pomůžu Alexanderovi a on bude šťastný.“ Několikrát zoufale udeřila hlavou o pohovku. „Blbá. Blbá. Blbá.“

„To je přece lidské, Adélko, nejsi blbá. Milovala jsi Alexandera a přála sis mu pomoci. Kouzlům se musíme učit postupně, to víme každá, ale všechny jsme pod vlivem situace někdy přeskočily některý z těch stupňů. Umím si představit, jak náročné to bylo pro všechny zúčastněné.“

„Zeptala jsem se ho, zda je vinen. Jenže jsem se nezeptala, o jaký zločin jde a co vlastně provedl. Jenom jsem se ho ptala, zdaje vinen. Ostatní policisté na něj řvali svoje otázky a Alexander mluvil tím svým chladným, zastrašujícím hlasem, a já jsem si byla jistá, že ho přiměju k přiznání. A to se skutečně stalo. Řekl ano, a pak klidně natáhl ruku a sáhl po revolveru, který tam volně nechal ležet jeden z policistů na stole. A pak se střelil do hlavy.“

„Ach, můj bože,“ vyjekla zděšeně Kamila. „Miláčku, to je mi tak líto!“

„Adélo…“ začala Sára.

Adéla zavrtěla hlavou. „A víte, o jaký zločin šlo? Ten člověk usnul, když měl hlídat svoje dítě. Něco vypil, pak se mu chtělo spát, a tak si lehl a usnul. Ta holčička odešla ven z domu a šla si hrát s kamarádkami. A skutečný vrah ji chytil. Samozřejmě, že si ten vyslýchaný připadal vinen. Který rodič by se tak necítil? Byl otcem té holčičky – ale to jsem v té chvíli netušila. Neřekli mi to, a co je ještě horší, mě nenapadlo se na to zeptat.“ Podívala se na své sestry a v očích se jí leskly slzy. „Když pak řekl, že je vinen, tak jsem věděla, že není, ale už jsem neměla čas to říct. Rovnou vzal tu zbraň.“ Zvedla ruce před obličej. „Měla jsem jeho krev všude. Někdy v noci se vzbudím a připadá mi, že tam ta krev pořád je, a nejde smýt, ať se snažím sebevíc.“

„To jsou noční můry,“ pronesla vážně Helena. „Slyšela jsem tě křičet, ale když jsem za tebou šla, tak jsi mi neotevřela.“

Adéla znovu ukázala sestrám ruce. „Promiň, Heleno. Vím, že jsi o mě měla strach, ale já jsem prostě nemohla v tu chvíli nikoho vidět. Nedokázala bych ti říct, co jsem udělala.“

„A to je ten důvod, proč nechceš mít nic společného s Alexanderem?“ otázala se Julie.

Adéla zatajila dech. „Já nevím. Vím jenom, že to byl jeden z nejhorších a nejděsivějších okamžiků v mém životě a že jsem od něj čekala, že mě nějak utěší. Že něco udělá! Ale všichni ti policisté začali mluvit jeden přes druhého, hlavně se rozčiloval ten, co mu patřila ta zbraň. A pak už vím jenom to, že mě odvlekli pryč z té místnosti a Alexander tam jen tak stál a díval se, jak mě táhnou pryč.“

Sára se zamračila. „Tomu tedy nerozumím. Oni tě z něčeho obviňovali? A co udělal on?“

„Stál tam jenom a nehýbal se, oči měl studené jako led a díval se, jak mě vlečou pryč z vyšetřovací místnosti, jako bych byla podezřelá z některé z těch vražd. Byla jsem celá od krve od toho chudáka a oni mě vedli kolem jeho manželky. Podívala jsem se na ni a ona na mě

hleděla tak zoufale. Přišla o dceru a já jsem věděla, že za pár minut jí přijdou říct, že přišla i o muže.“

„Ta prokletá krysa!“ vybuchla Julie. „A to jsem celou dobu spřádala plány, jak vás dva dát zase dohromady!“

„Za to si zaslouží něco horšího, než jenom ropuchy,“ pravila zlověstně Helena.

Sarah zvedla ruku, aby zjednala ticho. „Adélko, zlato, vím, jak to pro tebe muselo být těžké, když jsi nám to vyprávěla. Ale abychom ti mohly pomoci, musíme se o tom dozvědět všechno.“

Adéla zavrtěla hlavou. „Takže ty a Lea a ostatní byste udělaly kouzlo, abych se cítila lépe? Po tom, co jsem udělala? To přece nejde vzít zpět. Ten malý okamžik, kdy jsem vešla do místnosti a myslela jsem jenom na svou důležitost. Jak jsem si byla jistá, že usvědčím vraha a Alexander mi za to bude vděčný. Tak jistá, že vládnu svými schopnostmi a zkušenostmi tak jako vy.“ Zaklonila se a přemáhala pláč. „Přece nemůžete zastavit čas. Nebo vzít nějakou chvíli zpátky, zrušit ji. Takhle to v životě nefunguje, že ne?“

„Ne, to opravdu ne, Adélo,“ potvrdila Kamila. „Ale můžeme to překonat a jít dál. A poučit se ze svých zkušeností. Dovyprávěj nám to celé. Pověz nám, co se ti přihodilo.“

„Vyslýchali mě dva dny a dvě noci. Zvlášť ten policista, který nechal ležet svou zbraň bez dozoru, mé pořád obviňoval, že jsem podezřelého rozrušila svými otázkami. Bylo to strašné, hrozně na mě křičeli. A bili mě.“ Odmlčela se a potřásla hlavou. „Myslela jsem, že mě chtějí zabít. Potřebovali někoho obvinit za smrt toho člověka a já jsem pro ně byla ideální obětní beránek. Neměla jsem nikoho, kdo by mě podpořil, a oni mi ani nedovolili, abych si zatelefonovala na velvyslanectví.“

„To je příšerné. Ale přitom to vůbec nedává žádný smysl,“ podivila se Lea.

„Nenechali mě dokonce ani převléct. Byla jsem strašlivě vyděšená a pořád jsem doufala, že Alexander přijde a dostane mě odtud, ale on nepřišel.“ Adéla se znovu zadívala na své ruce. „Byla jsem tak daleko od vás všech, a tak jsem se styděla, že jsem se ani nepokusila se s vámi spojit. Byla jsem hrozně vyděšená, ale nejvíc

jsem se bála, že až zjistíte, co jsem to provedla, nikdy mi to nebudete moci odpustit. Ani já si to neumím odpustit.“

„A nemůžeš odpustit ani jemu,“ dodala tiše Sára.

Adéla zavrtěla hlavou. „Někde hluboko vevnitř vím, že je ode mě sobecké chtít od něj, aby myslel nejdřív na mě. Aby mě utěšil, když se kolem mě propadl celý svět.“

„To není sobecké, Adélo,“ rozhorlila se znovu Julie. „Je to lidské. Normální! Nejsi žádná mučednice, jsi obyčejná žena. Pochopitelně, že sis přála, aby tvůj chlap myslel především na tebe a aby ti, prokristapána, pomohl dostat se odtud!“ Sevřela pěsti. „Škoda, že jsem tohle všechno nevěděla dřív. Já bych mu to spočítala, místo abych se nechala okouzlit tím jeho šarmem!“

Od moře zavál vítr a s kvílením se prohnal domem. Sestry tázavě pohlédly na Helenu. Ta pokrčila rameny: „No, někdy se mi to stane, když jsem fakticky naštvaná. Nějak mi to zůstalo od dětství. Občas mi to ujede.“

„Chceme slyšet, co s tebou při tom vyšetřování dělali, nebo by se nám tu Helena s Julií z toho složily?“ zeptala se Kamila.

Adéla se odvrátila. „Nebudu o tom mluvit. Bylo to hrozné a já jsem měla největší strach, jaký jsem kdy v životě zažila. Dokonce ještě větší, než kdykoli jsem se potápěla a narazila na žraloky.“

Ela zavřela oči a zadívala se jinam. Po tvářích jí kanuly slzy.

„Bili tě znovu a znovu. Jeden z nich tě několikrát uhodil do obličeje.“ Hlas jí zněl odtažitě a kolem úst jí vyvstaly vrásky.

„Vyhrožovali ti a dělali oplzlé poznámky. Říkali ti, že jsi čarodějnice a různě ti nadávali. Ten chlap, co tě bil do tváře, po tobě chtěl, abys řekla, že tu zbraň tam na stole nechal ležet Alexander, a že jí tam položil záměrně.“ Ela otevřela oči a podívala se Adéle přímo do očí.

Adéla cítila, jak se jí bolestivě sevřelo srdce. Bylo to tak pokaždé, když se dívala na Elu. Se svými živě rudými vlasy a bílou pletí vypadala velice mladě, ale když se zadívala pozorně, její oči byla strašlivě staré, naplněné poznáním věcí, jež nikdo jiný nesměl vidět.

„Tys to ale neudělala.“

„Ne, nejmenovala jsem ho.“

„Proč?“ otázala se měkce Ela. Adéla pokrčila rameny. „Nevím.“

„Ale víš.“

„Milovala jsem ho.“

Ela si povzdechla. „Ano, milovala jsi ho velice, ale to není ten důvod, proč jsi neprozradila jeho jméno. Byla jsi rozčilená a vystrašená, a navíc jsi paličatá jako mezek, Adélo. Ale to taky nebyl důvod, proč jsi jim ho neprozradila. Ani proto, že jsi chtěla, aby tě přišel zachránit. Po třech hodinách toho pekla, kdy nad tebou stáli, řvali na tebe a mlátili tě a vyhrožovali, ti už začalo být jedno, jestli tě Alexander přijde zachránit nebo ne.“

„Byla jsem vzteklá,“ zašeptala Adéla.

„Měla jsi vztek na všechny,“ pokračovala Ela. „Někde hluboko uvnitř máš svou odpověď. Až překonáš svůj vztek a zklamání a pocit viny, pak pochopíš proč. A pak to bylo ještě horší, že ano, protože jsi začala podezírat Alexandera, že udělal něco strašného, aby tě pustili.“

Adéla přikývla. „Ten policista, co mě vyslýchal, byl z ničeho nic odvolán pryč z místnosti. Ti ostatní si mě přestali všímat a shlukli se dohromady. Něco si pořád šeptali a chovali se úplně jinak – vylekaně. Už se mě pak na nic neptali. Jenom si spolu šeptali, očividně celí vyděšení. Bylo jasné, že dávají dohromady nějakou vymyšlenou verzi pro své nadřízené. Bylo mi jasné, že se stalo něco hrozného.“

„Ty…“

„Ne,“ okamžitě na Elu zareagovala Adéla. „Neříkej to. Dokonce na to ani nemysli! Já nechci vědět, co Alexander udělal, aby mě odtamtud dostal. Jestli někoho zabil, aby mě dostal ven, jestli kvůli mně musel někdo zemřít, tak bych s tím nedokázala dál žít.“

„Adélko,“ začala Sára.

„Ne, to myslím naprosto vážně. Nemůžu ani dýchat, už jen když pomyslím na tu ubohou ženu, co přišla o dítě i o manžela. Já už dál nemůžu. Už se mě na nic neptejte.“

„A možná právě tohle je ten důvod, proč před Alexanderem utíkáš,“ prohlásila zvolna Ela. „Není to kvůli jeho chybám, ale kvůli jeho síle. To, co na něm nejvíc obdivuješ a na co nejvíc spoléháš, jsou přesně tím, čeho se nejvíc bojíš.“

Adéla nedokázala od Ely odvrátit svůj zrak. „Ty to víš. Vždycky jsi to věděla.“

Ela jen pokrčila rameny. „Já vím hodně věcí. Lidé mají nárok na svá tajemství, dokonce i mé sestry. Pokud jsi chtěla, abychom to všechny věděly, měla jsi nám to říct. Všechny jsme cítily, jak jsi nešťastná, a tys to přece musela vědět. Přesto jsi nám nic nevysvětlila

– tedy ne, že bys musela.“ Vrhla na ni unavený úsměv. „Vždycky není snadné ani jednoduché pochopit životy mých sester. Každá z nás chce mít nějaké soukromí, mě nevyjímaje. Naučila jsem se držet pusu.“

Lea okamžitě natáhla ruku a vzala sestru kolem ramen. „Neseš hrozně těžké břemeno, Elo.“

„To neseme všechny,“ podotkla Sára. „Musíme být jedna ke druhé citlivější. Stydím se, že to musím přiznat, ale nikdy mě nenapadlo přemýšlet o tom, jak Elle musí být, když o nás ví věci, o kterých nechceme, aby se vědělo.“ Podívala se na nejmladší ze sester. „Musíš se cítit osamělá a odlišná, stejně jako Adéla se svými schopnostmi. A Lea. Ať se hne kamkoliv, každý od ní pořád něco chce. Nikdy nemá pokoj, dokonce ani tady u nás doma, kde by měla mí klidné útočiště.“

„Všechny musíme být opatrnější při používaní naší kouzelné moci,“ připomněla Kamila. „A Adélo, uvědom si, že všichni dělají chyby. My také. Nemůžeme být dokonalé, i kdybychom se snažily kdovíjak.“ Hodila letmý úsměv po Heleně a Julii. „A některé se ani nesnaží…“

Julie přiložila ruku k čelu v náznaku salutování. „Jasná věc, ségra!“ Pak natáhla ruku k Heleně a vzájemně si se sestrou plácly do dlaní. „To jsme celé my,“ souhlasila Helena.

Sára ji kopla špičkou nohy. „Nech toho, ty chytrá! Mamka s taťkou přijedou na svatbu a pak od nich něco uslyšíš!“

„Žádná si nedovolíte na mě něco prásknout,“ opáčila Helena samolibě.

„Jestlipak ale víš, Heleno, a všechny další, které by se chtěly zabývat odplatou a pomstou,“ protáhl významně Julie, „že dům Alexandera včera pustil dovnitř?“

Sestry úžasem vydechly a tázavě se zahleděly na Adélu. Přikryla si tvář rukama. „Já vím. Já vím! Něco jsme musely pokazit. Asi jsme neodříkaly kouzlo správně, že nefungovalo.“ Zvedla tvář. „Nechala jsem otevřené dveře od mého balkónu, tak možná v tom je ten problém.“

„Ach jo, Aduš,“ pravila Helena. „To je mi líto.“

„To prostě nemůže být ten pravý! Je mi fuk, co říká proroctví a kašlu na to, jestli ho dům vpustil dovnitř nebo ne. Už ho nechci vidět, nechci s ním mluvit a vůbec s ním už nechci mít nikdy nic společného,“ rozhorlila se Adéla.

„Ale ne,“ ozvala se opět Sára. Podívala se směrem k telefonu a udělala obličej. Telefon zazvonil jako na zavolanou.

„Nezvedejte to,“ vyjekla Adéla. Podívala se na Sáru. „To je on, že jo? Je to Alexander.“

Sára přikývla.

„Nechte to zvonit,“ rozkázala Adéla.

„Mě by vůbec nevadilo mu říct, ať se jde vycpat,“ nabídla se Helena. „A klidně mu to povím do telefonu.“

„Heleno,“ pravila varovně Sára. „Nedělej nic, čeho bys mohla později litovat. Adélo, zvedni ten telefon.“

Adéla by odmítla, kdyby to řekl někdo jiný než Sára, která stejně jako Ela měla dar vidět budoucnost. Popadla sluchátko: „Co chceš?“

„Taky tě moc rád slyším. Sejdeme se za půl hodiny v McKerricherově parku.“

„Nemíním se s tebou scházet. Nikde, Sašo.“

Alexander si vzdechnul. „Musíme tím procházet pokaždé znovu? Já nemám čas se s tebou hádat. Počkej tam na mě za půl hodiny. Půjdeme na kajaky, tak se podle toho obleč. Podle předpovědi počasí mají být vlny docela nízké, takže snad budeme mít štěstí a budeme moci pokračovat ve vyšetřování v jeskyních na pobřeží, co pašeráci používají k ukrývání zboží. Musí někde schovávat svůj člun a já chci zjistit kde.“

„Já s tebou nejdu.“

„Znáš přece pobřeží nejlépe ze všech. Nemůžu jít sám, Adélo, a ty to víš. Je to nutnost.“

„Vezmi si s sebou Jonase nebo Jacksona, jeho zástupce. Oba to tu znají taky. A nebo ještě lepší bude, když zavoláš pobřežní stráž. Ty by ti určitě pomohli s hledáním.“ Adéla si nervózně třela spánky, v nichž jí bodavě tepalo. Proč jen pokaždé, kdy slyšela jeho hlas, ztratila své odhodlání?

„Aduš, už jsme promarnili příliš mnoho času. Jestli nepůjdeme dnes, tak zítra už to nebude možné – moře se má rozbouřit. V přístavu už na mě čeká auto, takže bychom to mohli projet v kajaku podél pobřeží aspoň až k Noyo. Určitě nechceš, abych šel sám. Je to nebezpečné a mohl bych zabloudit. Objednal jsem dva námořní kajaky a když hned vyrazíme, stihneme ještě moře relativně klidné, takže bychom to mohli zvládnout.“

„Fakt mě štveš, Sašo. Víš sám moc dobře, že se u pobřeží nemůžeš ztratit.“ Podívala se na hodinky. „Budu tam za čtyřicet minut. A příště mi už nevolej.“

„Fajn, příště tě jenom vyzvednu a ušetřím si to dohadování,“ prohlásil a zavěsil, než mu stačila odpovědět.

Adéla práskla telefonním sluchátkem a podívala se na Sáru. „On je fakt nemožný.“

„Tys mu podlehla!“ pohoršeně zvolala Julie. „Prostě jsi souhlasila se vším, co po tobě chtěl, a přitom na tebe ani nebyl nijak milý! Co se to s ženskýma jenom stane, když se zamilují?“ Zavrtěla nechápavě hlavou a Helena s Elou se k ní přidaly.

„Nejsem zamilovaná,“ odmítla Adéla. „Prostě jenom chci, aby tady rychle dokončil své poslání a co nejdřív zase odjel.“

„Tak proč jsi nic Jonasovi neprozradila, když se ráno vyptával Alexandera a ten mu neřekl zhola nic?“ chtěla vědět Julie.

„Neměla by sis jít zase lehnout?“ navrhla rozzlobeně Adéla.

„Nevím, proč jsem Jonasovi neřekla víc. Alexander dělá spoustu věcí, při kterých je jeho život v ohrožení. Nechci udělat tu chybu, že bych mluvila o záležitostech, o nichž nic nevím. Chci, aby trpěl a chřadnul po mně žalem, chci ho vidět na kolenou, jak žadoní o odpuštění, jež mu ale nikdy nedám, ale nechci mu ublížit.“

„Tomu náhodou naprosto rozumím,“ prohlásila Helena.

„Myslím, že na tom se shodneme všechny,“ uzavřela Sára.

Kapitola 8

„Nemusíš mi pomáhat,“ vytahovala se Adéla, a pozorovala, jak se Alexander, nesoucí její kajak, snaží dostat přes hrubý písek.

„Zvládnu to sama. A dokonce lépe než ty.“

„Nenapadlo mě, že by tě to mohlo urazit,“ odvětil Alexander.

„Kde chceš, abych ho spustil na vodu?“

„Nejlepší místo je tadyhle,“ ukázala na dlouhou písčitou pláž kousek od nich. „Příbojové vlny jsou nízké, takže bude snazší se dostat blízko ke skálám. Musíme pádlovat mezi nimi tam, kde je voda klidnější. Přitom se budeme rozhlížet podél pobřeží. Vím o několika jeskyních a malých zátokách, kam by se dala ukrýt loď, ale ten, kdo by ji řídil, by musel být znalec a moře klidné, jako bylo tehdy v noci. Na kajacích bychom se tam měli dostat docela snadno.“ Věděla, jak Alexander rád jezdí divokou vodu, ale pochybovala, že by měl zkušenosti s kajakem na moři. Pacifické pobřeží umí být dost drsné.

„Tady velíš ty.“

Adéla na něj úkosem pohlédla. Když kráčel s kajakem na rameni, aniž by dal na sobě znát, že ho jeho váha nebo tvar sebeméně obtěžuje, měla dětinskou touhu nakopnout ho do holeně.

Oba kajaky lehce vklouzly do vody přesně tak, jak očekávala. Moře u pobřeží Mendocina bylo často hodně divoké, s vysokými vlnami, a tak byla Adéla ráda, že se jim podařilo projet mezi skály, kde byla voda přece jen klidnější.

„Dneska je krásně,“ pochvaloval si Alexander. Krásná mu připadala také Adéla, ale raději se vyvaroval té chyby, aby jí to připomněl. Slunce jí zářilo ve vlasech a vytvářelo z nich jiskřící záplavu barev. Pleť měla tak hebkou, že musel pevněji sevřít pádlo, aby odolal pokušení ji pohladit. Toužil se jí dotknout. Kvůli ní trpěl nespavostí a většinu nocí prochodil, zíral na hvězdy a uvažoval, na

kterém konci světa se právě nachází. Teď tu byla s ním a přesto mezi nimi ležel celý širý oceán vzdálenosti.

Přimhouřila oči proti slunci. „Proč jsi nechtěl mluvit s Jonasem o tom, co tu děláš? On své práci rozumí.“

„Souhlasím, že je v práci dobrý, a je taky vidět, že pro tebe i pro tvoje sestry hodně znamená. Má teď plné ruce práce s vyšetřováním Danilovovy smrti.“ Nechtěl mluvit o Jonasi Harringtonovi a už vůbec ne o Danilovovi. Nitrem mu projel ledový vztek. Pro Andreje Danilovova přišel o patnáct minut později. Silnice byla úzká a klikatá, takže nemohl předjet auto jedoucí před ním, a tím se zdržel. Ve chvíli, kdy dorazil do přístavu, byl už Danilov mrtvý. Občas mu připadalo, že se žene za vrahy a po cestě neustále zakopává o oběti. Danilov byl dobrý chlap, dobrý agent, a Alexander nemínil odjet domů dřív, než zjedná svou vlastní verzi spravedlnosti.

„A není to přesně to, co teď děláš taky ty?“ otázala se Adéla. Zasekla pádlo hluboko do vody a kajak začal lehce klouzat po hladině.

„Ty dvě věci spolu souvisejí.“ Alexander se bez námahy držel vedle ní. „Danilov tajně sledoval pohyb starožitností a byl zabit. Tvrdím, že mezi těmi případy existuje přímá souvislost, a taky tvrdím, že jsem za něj zodpovědný. A já toho lotra, co ho zabil, taky najdu.“

Adéla chvíli mlčela a studovala jeho tvář. Zůstala nepohnutá, v jeho hlase nezněl vztek ani zuřivost, ale jeho slova zněla naprosto přesvědčivě. „Ty nejsi obyčejný policista, Sašo, že ne?“

Pohlédl na ni a zabral mohutně pádlem, až jeho kajak předhonil její. „Neptej se mě, pokud se nechceš dozvědět něco, co bys vědět nechtěla,“ varoval ji. Věděl, že by jí mohl prozradit příliš. Adéla uměla dobře chápat jemné rozdíly. A poznat pravdu. Už její hlas člověka přiměl, aby jí přiznal každičký svůj hřích… a pámbu ví, že jich měl dost a dost.

Po tom, co udělal při té záležitosti v Rusku, se ho Adéla bála. Viděl jí to na očích, četl to ve stínech, jež se jí zračily v pohledu. Nenáviděl se za to, ale to, kým a čím byl, změnit nemohl. Nemohl odčinit minulost a nedokázal vymazat skutečnosti, jež tvořily velkou část jeho osobnosti.

„To je teda čím dál lepší! Proč sis se mnou pro všechno na světě vůbec něco začínal? Ty snad ani pořádně nevíš, kdo jsi!“

„Já se znám velmi dobře, Adélo, a ať jsem zatracený, jestli se budu omlouvat za svá rozhodnutí. Byla to často těžká rozhodování, ale já jsem k nim měl spousty dobrých důvodů.“ Byl odhodlaný nedat se zahnat do defenzívy, ale nepočítal s její reakcí na to, co se stalo. Adélino urputné odhodlání umožnit mu, aby jí všechno vysvětlil, ho zaskočilo. V Rusku se vždycky chovala jemně a chápavě a dávala mu najevo neochvějnou a bezpodmínečnou lásku. Vůbec teď nevěděl, jak s ní má jednat. Tušil sice, že dokáže být pěkně paličatá a má své nálady, ale nepočítal s tím, že jednat s ní může být stejně nebezpečné jako chytat tygřici za ocas…

„Tys o mně věděl? Když jsem před čtyřmi lety přijela do Moskvy, tys už znal mé sestry i mě?“ Znělo to absurdně, že by někdo na druhém konci světa v Rusku znal rodinu Drakeovu, ale srdce jí zmateně bušilo a ona věděla, že je to pravda.

Nad hlavami jim zakřičel racek. Odraz sluneční záře na vodní hladině byl tak oslepující, že i s tmavými brýlemi na očích nedokázala přesně odhadnout jeho výraz. Oba mlčky pádlovali a kajaky si razily cestu mezi nízkými vlnami. Hladina připomínala hladké zelené sklo a jen občas dole pod nimi zahlédla pruhy chaluh. Pádlo projelo vodou a Adéla prudce zamrkala. „Věděl, viď? To nebylo jen náhodné seznámení.“

Alexander pro sebe zaklel. V duchu, jen ve své hlavě, si neslyšně opakoval všechny kletby, které znal. Adéla právě pohřbila všechny šance na společnou budoucnost stejně jistě, jako kdyby vytáhla revolver a prostřelila mu srdce. Nedokázal Adéle lhát, její hlas by to nedovolil, ale pokud jí řekne pravdu, nikdy mu to neodpustí.

„Nemyslíš, že už takhle toho máš proti mně dost, že by ses ani nemusela ptát, jak to všechno začalo? Prostě to začalo. Zamiloval jsem se do tebe.“ Na svou obranu měl jediné – pravdu. A pravda také byla tím, co mezi nimi mohlo na věky vytvořit trhlinu.

Mlčky rychle pádlovali dál kolem několika písečných pláží. Dopluli do místa, kde se vlny zvedaly výš a byly silnější. Neměli poblíž žádné skály, které by jim poskytly ochranu, a tak Adéla dala

znamení, aby se vzdálili dál od břehu, kde by už příbojové vlny nedosahovaly takové výšky.

Když ve společném rytmu úderů pádel dopluli do klidnějších vod, Adéla na něj opět zkoumavě pohlédla. Bolelo ji dívat se na jeho tvář. Milovala ho tolik, až se jí chtělo plakat. „Pro mě je důležité, zda jsi chtěl Adélu Drakeovou, ženu bez všech magických schopností a nadání. Je to pro mě důležitější, než si umíš představit. Myslíš si, že uvěřím, že tahle část je pravda a že ses do mě opravdu zamiloval, když všechno ostatní, cos mi napovídal, je lež?“

„Tak se mě na to zeptej,“ vyzval ji. „Tvým darem je hledat a nalézat pravdu. Zeptej se mě, zda tě miluji!“

Odvrátila obličej a zahleděla se přímo kupředu. Pomalu klouzali kolem pobřeží, kde stále nebyly na dohled žádné skály. Potřebovali se dostat blíž ke břehu, ale kvůli silnému vlnobití to nešlo. A tak pádlovali dál na dohled od pobřeží.

Adéla si obvykle vyjížďku kajakem podél pobřeží užívala. Mohla si prohlížet skaliska obroušená vodou do zajímavých útvarů a dostávala se i do míst, kam se svým člunem s přívěsným motorem obvykle nemohla. Překonávat vlny vlastní silou jí poskytovalo obrovský pocit svobody. Teď se však cítila z nějakého důvodu nepříjemně, jakoby v ohrožení. Alexander nebyl v přívětivé náladě. Pokud by se o něm dalo vůbec něco říct, pak nejspíš to, že se na ni zlobí.

„Ty se mě nezeptáš, že ne?“ Měl chuť ji přitáhnout; sobě a pořádně s ní zatřást, aby ji přivedl k rozumu. Tvořili skvělý pár. Hodili se k sobě. Jeho život nestál za nic, dokud nepoznal Adélu. Předtím si nikdy nepřipadal v pořádku. Neměl domov ani rodinu. Nikdy neměl nikoho, ke komu by mohl přijít a připadal by si u něj doma. K čertu, vlastně nikdy ani nechtěl žádný domov. Adéla ale všechno změnila a on už se nechtěl vracet k té nicotě, která ho deptala předtím. Adéla naplnila jeho život smíchem a láskou. Objevil v sobě city, něžnost a jemnost, o nichž dříve nevěděl, že jich je schopen.

„Ne.“

„Nemyslel jsem si o tobě, že bys byla zbabělec, Adélo,“ pravil. Věděl, že je to jeho vina, že se na něj dívá podezíravě. Mohlo by ji

ale pořád tolik bolet to, co jí provedl, kdyby ho přece jenom ještě nemilovala? Držel se té naděje – jediné, jakou měl. Cítila se ublížená, a on mohl být jedině rád, že k němu cítí aspoň něco.

„Upřímně řečeno, Sašo, je mi úplně fuk, jestli si myslíš, že mě miluješ nebo ne. Ta tvoje láska není tím, o co bych stála, takže se na to klidně vykašli.“ Adéla sevřela pádlo tak silně, až jí zbělely klouby na prstech ruky. Třásla se zlostí a kdyby nebyli právě na stopě zločinu a vražd, otočila by se a zamířila zpátky. Jenže ten, koho pronásledovali, zabil nejen jeho přítele, ale také málem připravil o život Gena a pokusil se zavraždit i ji.

Zatímco kajaky lehce klouzaly po poměrně klidném moři, Adéla zaměřila svou pozornost na břeh. Když se pořádně zadívala, spatřila v dálce menší pláž, kde se několik žen ve vlajících sukních a jasně rudých blůzách právě bosky rozběhlo do vody. Vítr přinášel jejich smích, a ten jasný zvuk jí trošku zvedl náladu.

„Vidíš ty ženy, Adélko?“

„Těžko si jich nevšimnout,“ zahučela, ale přitom se přistihla, jak se usmívá nad záplavou natřásajících se červených klobouků. Pokusila se ve skupince rozeznat tetu.

„Ty ale umějí žít! Daly se dohromady a umějí být šťastné. Proč se pořád držíš těch věcí, které nás rozdělují? Proč?“ Odmlčel se a vyhledal svýma ocelovýma očima její pohled. „Řekni mi, proč nechceš, abychom byli šťastní.“

„Šla jsem s tebou, abych ti pomohla najít ty zločince, ne abych se s tebou zaplétala do pitomých filozofických debat, Sašo. Copak sis myslel, že vlezeš ke mně do ložnice a já se prostě nadšením rozplynu? Po tom, cos mi provedl?“ Otočila se a sledovala dámy, které dováděly ve vlnách a vesele uskakovaly před sprškami bílé pěny. Vypadaly šťastně a působily, že si svůj den náramně užívají. Náhle ji bodlo u srdce. Teta Carol se vždycky uměla bavit. Uměla milovat, odpouštět a těšit se z každé chvíle, jež jí život přinesl. Nedbala o to, co si myslí jiní, a zůstala vždycky svá.

„Možná je to právě tohle, co mě trápí,“ zauvažovala nahlas.

„Možná, že jsem zapomněla, jak být svá.“

Natáhl ruku a pevně chytil její loď. „Vidíš něco nahoře nad pláží ve skalách? Tam vedle té malé skupinky stromů?“

Adéla přimhouřila oči a zahleděla se na větrem se ohýbající stromy. „Nic tam nevidím. Něco se tam hýbalo?“

„Možná. To je tvoje teta tam na pláži s ostatními?“ Adéla pomalu přelétla očima skalnaté útesy. Podrobně si prohlížela stromy a keře přímo nad pláží, kde si dámy právě začaly sbírat dřevo na oheň – což bylo zakázáno, jak si Adéla uvědomila. Nedělala si však kvůli tomu velkou starost, jaká ji někdy přepadla kvůli sestrám. Teta radostně křepčila a rukama půvabně mávala nad hlavou. Teta Carol by jistě cítila, kdyby jí hrozilo nějaké nebezpečí.

Adéla vyjmula z batohu dalekohled a znovu se bedlivě zadívala na skaliska. Ženy se shlukly do kruhu kolem ohniště a skutečně, už mezi dřívím začaly vyskakovat drobné plaménky. Jedna z nich, samozřejmě teta Carol, ustoupila kousek dozadu a začala dělat fotky aparátem, jenž jí neustále visel na šňůrce na krku. Adéla znovu soustředila pozornost na útes nad pláží.

„Teď je vidím,“ pravila konečně s úlevou v hlase. „Ano, pár místních kluků a jejich kamarádů z Fort Bragg. Špehují ty dámy. Nemusíš si dělat starosti, teta Carol to zvládne.“

„Ty myslíš, že ví, že tam jsou?“ zeptal se a pustil okraj jejího kajaku.

„Samozřejmě, že to ví. Teta Carol je stejná jako Sára. Ona prostě

„ví“. Ví všechno. Ti kluci nejspíš doufají, že tady předvede nějaká kouzla a oni si to budou moci vyfotit, aby to pak ukazovali všem svým kamarádům. Kdo ví, třeba jen proto, aby jim předvedla, co všechno umí. Zapálila oheň. Taková Inez Nelsonová, co má potravinový obchod a v Mořském ráji všechno řídí, by ty kluky spíš vykrákala za uši, kdyby o nich věděla.“

„Ta tvoje teta se mi líbí,“ podotknul Alexander a po malé odmlce dodal. „A Julie taky.“

Nepřála si, aby se mu líbil kdokoliv z její rodiny. „Pojď, jedem, ať už jsme za dalším výběžkem. Tam už jsou skály, takže se budeme moci dostat blíž ke břehu,“ zavelela a předjela ho. Důkladně zabrala pádlem, aby už byli od pláže pryč. Carol by mohla poznat, že tam jsou a prohlížejí si je stejně jako ti slídiví pubertální kluci. Nechtěla, aby si teta Carol mohla myslet, že ji špehuje.

Za dalším mysem se z vody vypínalo několik skal. Alexander s Adélou projeli s kajaky přes oblast s vyššími vlnami a zamířili blíž ke břehu. Malý záliv vypadal slibně. Přes balvany se občas převalila větší vlna, ale čím víc se blížili k pevnině, tím byla voda klidnější.

Kamenité útesy se tyčily nad oceánem. Zelenohnědé ostrůvky vegetace vyplňovaly každou vhodnou prasklinu, ale většina pobřeží byla pustá, ohlazená a vymletá stovkami let působení mořských vln. Do vody vybíhal jeden dlouhý pás, jako by na ně ukazoval prstem. V prvním sledu útesů nebyla žádná jeskyně, a tak pádlovali k dalším, rozlehlejším útesům.

„Tamhle je jeskyně, Sašo,“ ukázala Adéla na temný vchod. „Je dost malá, je to spíš skalní výklenek než opravdová jeskyně. Myslím, že tam by se nikdo schovat nedokázal.“ Zpěněná voda se odrážela od úpatí skály a stříkala do vzduchu v přeprškách bílé pěny.

Alexander se snažil přijít na něco, co by je spojovalo, vytvořit nějaký můstek. Cokoliv, co by pomohlo překonat napětí a pomohlo jim navázat znovu vztah. „Je to tu docela divoké. Krásné a divoké, Adélo. Žádný div, že to tu máš tak ráda.“

„Je to tak. Vždycky se tu cítím šťastná.“ Teď, když byli v klidnějších vodách, už pádlování nedalo takovou práci a Adéla se mohla víc dívat kolem sebe. Ukázala do dálky směrem k pláži, která se celá leskla a třpytila. „Vidíš? To je Skleněná pláž. Leží přesně uprostřed městečka Fort Bragg. Je moc hezká a naprosto unikátní. Jsou tam tuny leštěného skla a lidé tam přicházejí, aby si nasbírali takové barvy, jaké se jim líbí.“

„Jak může být pláž ze skla?“

„Původně to byla skládka odpadu. Za všechny ty roky ale moře ty kusy skla obrousilo, vytvarovalo a ohladilo, že vypadají jako nádherné drahokamy.“ Adéla ukázala na vysoký skalní útvar, vypínající se nad pobřežím. „Pochybuju, jestli tady něco objevíme. Je to už moc blízko od známých a hodně zalidněných pláží. Ti vrahové by určitě potřebovali nějaké opuštěné místo.“

Pádlovali dál mezi stovkami skal, táhnoucích se podél břehu, a brzy to začali cítit v pažích. Viděli mělké kanály a několik jeskyní, ale nic z toho nebylo vhodným úkrytem pro loď. Do některých průlivů se nevešel ani kajak, a Adéla si byla navíc jistá, že jsou příliš

blízko pobřeží. Pašeráci by jistě neriskovali, že by je tam mohl někdo spatřit. Objeli ještě jeden k dalšímu mysu, za nímž se rozkládala zátoka. Celá pláž byla soukromým majetkem.

Adéla s kajakem manévrovala mezi skalami, aby se ujistila, že tam nikde nemůže být schovaná loď. „Myslím, že tu žádné jeskyně nejsou, Sašo. Aspoň o nich nevím, a to jsem tady s kajakem už jela mockrát.“

„Začínáš být unavená.“

Tón jeho hlasu Adélu pohladil po duši. Bylo to, jakoby jí pronikl skrze kůži a vnikl jí přímo do srdce. Nikoli poprvé se musela ptát sama sebe, zda snad i Alexander není nadán určitým magickým kouzlem, neboť kdykoliv ho zaslechla, nedokázala mu odolat.

„Trošku. Už jsem si dlouho takhle nevyjela, a tak jsem dost z formy. A co ty?“ Alexander nevypadal unavený, vypadal, že je sám se sebou spokojený. Nohy mu sice kryla špricdeka, ale viděla mu na záda s vypracovanými svaly a mohla pozorovat mohutné paže, jak ráznými údery pádla pohánějí kajak kupředu.

„Tak ty říkáš, že máš svou čest, Aduš. A máš ji?“ Otázka přišla nečekaně a Adéla horečně přemítala, co ho k ní mohlo přivést. Musel přece vědět, že žije tak morálně, jak je jenom možné. Ať už se zeptal z kteréhokoliv důvodu, nechtěla se dát vtáhnout do takové debaty.

Závan větru jí rozcuchal vlasy, pohladil ji po tvářích a způsobil, že ho chvíli neslyšela. Nešlo o slovo, šlo spíš o způsob, jakým to řekl. Pamatovala si, jak na ni účinkoval jeho hlas v Moskvě. V dobách, kdy ho milovala. V dobách, kdy by pro něj udělala cokoliv. Když se vedle něj cítila jako nejkrásnější žena na celém světě. Zvláštní a jediná. Třebaže věděla, že by udělala nejlépe, kdyby mlčela, pozvedla bradu a nabrala sílu z vanoucího větru. „Já vím, co dělám. A co ty? Ty máš svou čest, Sašo?“

„Já podle ní žiju, Adélo.“ Upřel na ni oči. „Ty přece víš, co dělám. Víš, že nikdy neuhnu z cesty, o níž vím, že je správná.“

„A to bylo také správné, žes mě obětoval pro svoji kariéru?“ Proč jenom nemohla přestat? V duchu si za to nadávala a říkala si dost. Chtěla sice ublížit jemu, ale přitom nejvíc ubližovala právě sama sobě.

„Ne. Nikdy to nebylo kvůli mé kariéře. Bylo to kvůli životům těch dětí, které by ta zrůda mohla ještě zavraždit. Já bych nikdy nevyměnil cizí život za své štěstí, dokonce ani za tvoje.“ Mluvil tiše, ale oči mu ztmavly a nebezpečně se mu v nich blýskalo. „Nemůžu změnit, to kým jsem, Adélo, a nemůžu změnit ani to, co jsem v životě udělal. Můžu ti jenom říct, že tě miluju a že tě chci zpátky.“

Odvrátila pohled do dálky, od jeho přesvědčivých slov a nedostatku soucitu. Několikrát polkla, než nabyla jistoty, že už zase plně ovládá svůj hlas. „Tohle je poslední mys, za ním už je přístav v Noyo. Jestli teď nenajdeme to, co hledáme, budeme to muset zkusit někdy jindy. Vyjedeme z přístavu a zkusíme to podél pobřeží dál na jih.“

„Ty si fakt myslíš, že jsem se zmýlil?“

Adéla přestala pádlovat a předstírala, že si musí upravit sedátko. Když se na ni podíval, schválně mu pohlédla přímo do očí. „Chci vědět, zda jsi věděl o mých schopnostech už předtím, než jsme se opravdu seznámili.“ V mukách čekala na jeho odpověď celou věčnost.

Ve skutečnosti to byl jen mžik. „Ano, věděl.“

Bolest, která ji z ničeho nic zasáhla, ji překvapila svou intenzitou. Slyšela sama sebe, jak křičí, ale pouze hluboko uvnitř, kde to nikdo jiný nemohl slyšet. Připomněla si, že jeho odpověď vlastně očekávala, jenže bodavou, neustávající bolest v duši to nijak nezmenšilo. Dala mu ze sebe všechno, všechno, čím byla, i čím chtěla být. Dala mu ze sebe toho tolik, že jí nic nezůstalo, když ji tak bezohledně odmrštil.

Adéla se ovládala ze všech sil, aby na ní nepoznal, jak ji opět dostal. V duchu si už doopravdy zakázala všechny další otázky. Nechtěla znát celý rozsah jeho zrady, ale vždycky byla paličatá a hrdá. Tak se znovu zeptala: „Takže to, že jsem si tě tehdy chtěla vyfotit, ti jenom usnadnilo cestu? Cestu, jak se se mnou seznámit a pak mě využít?“

„Ano.“

Adéla zprudka otočila hlavou stranou. Silně zabrala pádlem, předjela ho a zamířila do zátoky. Křik bolesti v jejím nitru zesílil, až ji pálilo v hrdle, v uších hučelo a ve spáncích jí bolestivě cukalo.

Bolest byla tak hluboká, že mu to nemohla ani vypovědět… a nikomu jinému také ne. Přála si, aby nic necítila. Aby už nikdy necítila nic.

S tváří odvrácenou pádlovala podél pobřeží a pátrala pohledem po tmavších skvrnách či obloucích, jež by mohly znamenat, že je za nimi otvor ve skalách. Slzy jí zastřely zrak, a tak několikrát zatřásla hlavou, aby se jich zbavila. Nechtěla, aby věděl, že před ním nikoho jiného nemilovala. A po něm také ne. Nepřála si ani, aby věděl, že má pořád nad ní tu moc, aby ji zranil.

Poblíž špičky mysu spatřila několik jeskyní. „Trefa,“ povedlo se jí vypravit bolestivě sevřeným hrdlem.

„Drž se za mnou, Aduš,“ nařídil.

„A proč, prosím tě? Z důvodu, abys mě jako chránil?“ Svraštila obočí, ale pořád se na něj ani nepodívala. „Myslím, že na to už je trošku pozdě, Sašo.“

„O tom se teď nebudeme dohadovat. Jen ti říkám, že nás povedu a ty zůstaň za mnou.“ V ocelově tvrdém tónu jeho hlasu probleskl hněv.

Alexander se uměl velice dobře ovládat. Pokud teď dal najevo, že se zlobí, znamenalo to, že se jí povedlo zasáhnout ho na citlivém místě. Zpomalila, aby mu umožnila předjet. Pokud tam na ně někdo číhal, Alexander musí mít možnost sledovat nebezpečí a ne se nechat ovládat vztekem na ni. Nebo se možná zlobil spíš sám na sebe. Uvolnila mu místo, aby mohl s kajakem lépe manévrovat, a zamířili k nejbližší jeskyni.

Byla dost velká na to, aby do ní mohli vjet i s loděmi. Alexander chvíli zaváhal, ale pak se pustil dovnitř. Prohlížel důkladně celý prostor i vysoké stěny. Sem rozhodně mohla zajet i loď, a nikdo by ji nemusel spatřit. Vlny zprudka narážely na skalní stěny, a jejich zvuk se dutě odrážel v rozlehlém prostoru. Voda divoce vířila a vzdouvala se. Alexander spoléhal na Adélu, že zůstane venku před jeskyní a bude dávat pozor, kdyby se blížila nějaká zvlášť velká vlna, které by v uzavřeném prostoru mohla být nebezpečná. Pátral po nějaké stopě, po důkazu, že se zde ukryl motorový člun před hlídkou pobřežní stráže, ale nikde nenašel nic.

Světlo, které sem doléhalo z pukliny u jedné strany jeskyně naznačovalo, že za ní může být vstup do dalších podobných prostor.

Mořské vlny, které už po staletí zalévaly jeskyni, ohlazovaly a obrušovaly kameny skal, zvětšovaly v nich otvory a hloubily nové. Alexander zvolna pádloval podél celé zátoky ve snaze nalézt zdroj toho světla, ale nakonec byl zklamán, když nalezl prasklinu tak malou, že se do ní nevešel ani jeho kajak, natož motorový člun. Skrze jeskyni tedy cesta nevedla.

Zavrtěl hlavou jako znamení pro Adélu, která ho ostražitě pozorovala. Sledovala nejen jeho, ale i oceán, a zároveň hlídala i okolní útesy, zda se na nich někde neskrývá odstřelovač a nemíří na ně. Alexander zamířil podél skal k další jeskyni. Vypadala mnohem slibněji. Vnitřní prostor byl mnohem větší, takže zde by se člun schovat určitě mohl. Také voda zde byla klidnější, jenže zároveň také mělčí.

„Jdu dovnitř, Adélo,“ ohlásil. „Voda je asi jenom metr hluboká, ale jeskyně je hodně velká a vypadá to, že se táhne někam dozadu, kam teď odtud nevidím. Nejsou tu takové vlny, tak pojeď taky dovnitř. Nevidím rád, když jsi tak moc na očích. Nahoře na útesu může být kdokoliv. Nechci, aby tě zase postřelili.“

Adéla taky nijak netoužila stát se snadným terčem, a tak ho následovala dovnitř. Pádlovali společně rozlehlou jeskyní až dozadu, kde vlny narážely do úzkého kanálu.

„Možná, že bychom tudy mohli projet,“ navrhl Alexander. „Co ty myslíš?“

„Pochybuji, že by tudy mohl projet motorový člun,“ odvětila. Nahlédla dovnitř temného tunelu, ale moc toho vidět nebylo.

„Vypadá to, že se ten kanál stáčí doleva a tam se zužuje. Myslím, že bychom tudy projeli, ale oni by to podle mě nemohli riskovat. Tahle jeskyně je příliš blízko přístavu, takže by je těžko napadlo se tady schovat, kdyby je honil člun pobřežní stráže. Pokud by chtěli opustit loď, museli by se dostat na břeh s potápěčskou výbavou.“

„Jestli ale ten kanál vede do dalších jeskyní, tak by měli šikovný únikový východ,“ uvažoval Alexander.

„Pojďme se tu nejdřív víc porozhlédnout, než to zkusíme,“ pravila Adéla. „Pokud najdeme nějaké důkazy, že ten kanál použili, tak tudy zkusíme projet také.“

Zvolna pádlovala podél skalních stěn jeskyně. Bedlivě je prohlížela a zírala i pod vodu, zda na výstupcích a v prasklinách neodhalí nějaké stopy, že v jeskyni pobývali muži, kteří zabili Danilova. Pokud tu už jednou byli, existovala velká pravděpodobnost, že ji využijí i podruhé. Alexander na ně bude čekat.

„Nějaké jeskyně jsou také nad Zátokou lachtanů,“ připomněla Adéla. „Nepřipadá ti pravděpodobnější, že by spíš využili místo, které je bližší starému mlýnu a zároveň té staré pašerácké stezce? Potřebují přece někam schovat loď, zatímco se věnují jiným činnostem.“

„Může to tak být, ale taky nemusí,“ namítl Alexander.

Adéla se zprudka obrátila a přísně na něj zažírala. „Koho to vlastně honíš, Sašo? Jde vůbec o zloděje starožitností? Nebo jsi Jonasovi jenom napovídal snůšku lží a výmyslů?“

„V mojí zemi je nejvyšší počet ukradených starožitností a uměleckých předmětů,“ pravil.

„To není odpověď, Sašo.“

„Viděla jsi přece ten náhrdelník. Je skutečně pravý.“

Adéla pocítila ono zvláštní jemné chvění kolem žaludku, jaké se ozývalo pokaždé, když pravda byla někde jinde, než právě vyslechla. Cítila tohle chvění už před čtyřmi lety, ale tehdy nedokázala zavčas reagovat. „Alexandere, nesnaž se Jonase oklamat. On si to nezaslouží.“

„Jeho úkolem je zjistit, kdo zabil Danilova. Vražda se odehrála v jeho okrsku a já jsem si jistý, že svou práci bere tak vážně, aby ji vyšetřil. Je to přesně ten typ chlapa, co se zakousne do případu a nepovolí. A mým úkolem zase je přerušit proud ukradených vzácných předmětů z mé země a odhalit přitom co nejvíc.“

„Tak proč tady pádlujeme v kajaku a hledáme nějaké motorové čluny?“

Pohlédl na ni a v očích mu tvrdě zajiskřilo. „Nějak to souvisí s mým vyšetřováním.“

Adéla se zachvěla. Alexander se během uplynulých čtyř let změnil. Vždycky v sobě měl neznámá místa, určité stránky osobnosti, kam nikdy nemohla, ale teď to bylo mnohem zřetelnější. Jonas ji před ním varoval, a Jonas měl vždycky velmi dobrý odhad na lidi.

Bez varování Alexander natáhl ruku, chytil její kajak za okraj a přitáhl ho ke svému. Hleděl jí teď přímo do obličeje. „Přestaň se takhle tvářit. Možná si zasloužím, aby ses na mě zlobila, ale tohle už je moc.“

Srdce jí divoce poskočilo a ruka jí vylétla k hrdlu, jakoby se chtěla bránit. „Nemám tušení, o čem to mluvíš.“

„Strach. O strachu,“ vyštěkl ta slova. „Nikdy jsi neměla důvod se mě bát. Teď se na mě koukáš, jako kdybych na tebe mohl vytáhnout revolver a zastřelit tě. Tohle si od tebe nezasloužím a mám po krk toho, že se na to musím dívat.“

Adéla radši spolkla odpověď, která se jí už drala na jazyk. Ne že by se s ním nechtěla hádat, naopak. Chtěla ho vyprovokovat a pak usadit, aby ho znovu mohl odkázat do patřičných mezí. Alexander se ale choval velice divně. Nikdy dřív s ní nebojoval, nehádal se – to prostě nebyl jeho styl. Adéla se také nerada dohadovala, a tak většina času, co spolu strávili, byla buď plná vášně a sexu, nebo uvolněná a příjemná. Jenž teď to bylo jinak. A ještě horší, než jeho podivné chování a neobvyklý vztek, který v něm bublal, jí připadala lítost, kterou spatřila v jeho očích. Nepřála si ji tam vidět. Alexander si prostě nezasloužil, aby se ho bála.

„Promiň, Sašo.“ Zatnula zuby. „Myslím, že my dva se vlastně ani moc neznáme. Je to už dlouho. Zažila jsem pár traumatických chvil a asi nejsem v takové formě, jako jsem bývala. Možná, že jsi na tom podobně.“

Vyhnula se jeho pohledu. Nechtěla se jím dát omámit. Nechtěla mu znovu uvěřit, ani se dát zmást silou jeho osobnosti, ani jeho manipulacemi. Chtěla se soustředit pouze na to, s čím může nebo nemůže žít dál. Alexander Volstov byl jenom krásným snem, výplodem jejích představ. Muž, který tu teď s ní byl, byl tvrdý a drsný, schopný obětovat kohokoliv nebo cokoliv pro své vlastní

zájmy. Musela se na něj dívat pouze tímto způsobem, jinak by se znovu ztratila sama sobě.

Adéla se nahnula přes okraj lodi a zahleděla se do vody. Uvnitř nebylo dost světla, a přes míhající se stíny nebylo vidět do hloubky. Otvorem ve stropě vzadu v jeskyni procházely sluneční paprsky a odrážely se od hladiny i od stěn. Projížděla pomalu sem a tam, jen aby nemusela být vedle něho. Snažila se potlačit všechny pocity i myšlenky. Pod vodou bylo plno výstupků a prohlubní, a mořská tráva a řasy se pohybovaly ve vlnách, takže skoro nic neviděla.

„Co je tohle?“ ozval se Alexander a ukázal kousek vlevo.

Adéla pomalu připlula blíž. V pohybující se mořské trávě se střídavě objevoval nějaký předmět, třpytící se ve slunci. „Nemůžu to rozeznat.“

„Je to něco blýskavého. Mohl by to být kov.“ Vyzvednout předmět však nebylo nic jednoduchého. Pokud by měli kajaky bez krytu, nic by jim nebránilo z něj vyskočit a vylovit jej. Měli však jiný typ lodí, a jakmile by se ocitli ve vodě, bylo by pro ně velice obtížné nasednout zase zpátky.

„Chceš to vylovit?“ zeptala se.

„Jdu pro to,“ oznámil stručně.

Adéla ho však ignorovala a naklonila se co nejdál, jednou rukou pevně třímala pádlo a druhou natahovala k neznámému předmětu. Zavřela oči a ponořila se. Neobratně tápala rukou pod vodou, až věc konečně nahmatala. Přitom se i s lodí celá obrátila, jako to dělají Eskymáci, a vynořila se celá mokrá s předmětem v ruce.

„Ukaž,“ zavrčel Alexander. „Co je to?“

Otevřela pěst. „Hodinky,“ odpověděla a podala mu je. „Poznáváš je?“

Alexander je zvolna obracel v ruce. „To jsou Danilovovy hodinky. Ti bastardi mu je museli sundat, než ho zastřelili.“

„To je mi líto, Sašo. Proč by mu ale sundávali hodinky?“

„Občas v nich bývají zařízení, podle nichž se dá vystopovat.

Danilov je tam měl.“

„Jak to mohli vědět?“

„To je právě otázka.“

Mluvil odtažitým tónem, jakoby myslí bloudil někde daleko. Tuhý uzel, který měla kdesi v sobě, se ještě víc sevřel a ztvrdl. A to bylo děsivé. Po jeho zradě se skoro složila, a podruhé by to už nezvládla. Musela se vzpamatovat, musela se mu ubránit. Jeho bolest, jeho vztek, všechny jeho emoce se jí dotýkají tak hluboce, že už nedokázala myslet na nic jiného než jak ho utěšit. A to bylo špatně. Nesnášela tu část své osobnosti, kterou nikdy nedokázala plně ovládnout.

„Jaký vlastně byl?“

Alexander dlouho mlčel. Moře doráželo na skály a jeho vlny se do nekonečna zvedaly a zase opadaly. Povzdechl si. „Pracovali jsme společně, Adélo, ale nijak jsme se nekamarádili. Byl bych rád, kdybych uměl překonat tuhle svou stránku. Byl jsem dítě, které vychoval stát, aby pro stát pracovalo, a nikdy jsem nikomu nevěřil. V tomhle případě ale ano.“ Prohrábl si rukama vlasy v rozrušeném gestu, jaké u něj vídávala jen zřídka. „Měl jsem s ním víc mluvit. Měl rodinu, lidi, kteří mu byli blízcí.“ Alexander zaklel v rodném jazyce a zadíval se stranou.

Adéla přemýšlela nad chvílemi, jež spolu strávili. Byli tak zaujati jeden druhým, že jí vlastně nikdy nepřišlo na mysl, že ji nepředstavil žádným přátelům. Spolupracovníkům ano, dokonce hned několika, ale nikdy přátelům. „K Julii ses choval naprosto skvěle, Sašo. Věděl jsi přesně, co jí máš říct, a v pravou chvíli.“

„Mám na to přece výcvik, Adélo. Já do lidí vidím.“

„Miloval jsi mě vůbec někdy?“ Hned jak ta slova vyřkla, si přála, aby je dokázala vrátit zpátky do hrdla. Krk měla sevřený bolestí a bylo jí to znát na hlase.

Znovu zaklel: „Jak se mě můžeš na to ptát?“

„Před chvílí jsi přiznal, že naše setkání nebyla žádná náhoda. Že jsi věděl o mých magických schopnostech už předtím, než jsme se seznámili. Možná jsem dřív byla hodně naivní, Alexandere, ale teď už zase dokážu myslet. Zaranžoval jsi naše seznámení a pak jsi předstíral, že se ti líbí v mé společnosti, abych ti pomohla s tvým případem.“

„K sakru, Adélo. Ty děti někdo vraždil. Chceš mě snad obviňovat za to, že jsem byl schopný využít každý vhodný nástroj, který se mi

nabízel? Bojoval jsem proti byrokracii, proti mým nadřízeným, proti jiným oddělením, i proti těm zoufalým rodičům. Ty vraždy se táhly celé dva roky! Chceš vědět, co jsem vídal ve svých nočních můrách?“

Na prsou ho pálilo a žaludek se mu bolestivě stahoval a kroutil. Chtěl s ní zatřást. Chtěl ji odvést někam pryč, kde by spolu byli sami a odkud by nemohla utéct, aby ho konečně vyslechla. Cítil to temné, primitivní nutkání, a poněkud se za ně styděl, ale rozhodně se nemínil omlouvat za nic, co udělal. Ona nemusela být při pitvách těch malých mrtvolek. Nemusela ani říkat zničeným rodičům, že už jejich dítě nikdy nepřijde domů, protože ho zabila nemocná a pokřivená stvůra. Ona nemusela ani bojovat dnem i nocí za to, aby mu někdo pomohl, aby dostal aspoň nějakou pomoc, protože na zodpovědných místech si nechtěli ani přiznat, že se něco podobného děje. A dokonce ani to, že se to dít může.

Upřeně mu zírala do tváře. Zuřivost mu změnila barvu očí na tmavě modrou a vepsala ostré bílé linky kolem úst. „Proč jsi mě prostě jen nepožádal o pomoc?“

„Neznal jsem tě. Nevěděl jsem, jaká jsi. Pocházíš z jiné země a máš dar, který vlastně nechápu. Kdyby to šlo vrátit, Adélko, tak bych to udělal jinak – řekl bych ti pravdu hned na začátku. Ale i když to nebylo úplně fér, že jsem o tvých schopnostech věděl předem, tak mi musíš věřit, že moje city k tobě byly a pořád jsou – opravdové. Nejenom, že jsi změnila můj život, ty jsi dokonce změnila mě samotného. Tam uvnitř jsem teď jiný. Myslel jsem si, že můžu bez tebe existovat, ale není to pravda. Nemůžu. Nemůžu být bez tebe a ani nevím, jaký by to mělo smysl.“

„Alexandere.“ Pokusila se ho zastavit, ale on jen zavrtěl hlavou.

„Ne, nech mě, je to pravda. Způsobila jsi, že bez tebe nemůžu žít. Ani práce už pro mě nemá ten smysl co dřív. Vždycky to nějak zvládnu a práci dodělám, ale není to jako předtím. Dřív jsem v tom viděl smysl, který mě hnal kupředu, ale to všechno skončilo, když jsem bez tebe. Hodně jsem se poučil. Pámbu ví, že jsem měl dost času o tom všem přemýšlet. Ty jsi rozzlobená a uražená a já chápu, že na to máš právo, ale to stejně nemění nic na tom, že my dva prostě

patříme k sobě. Nechci zahodit to všechno krásné, co mezi námi bylo.“

Z oceánu se přihnala velká vlna, udeřila o stěny jeskyně, a voda, vzedmutá vysoko do výšky, rozhoupala nebezpečně oba kajaky.

„Měli bychom odtud radši zmizet,“ podotkla Adéla.

Nevěděla, co mu má říct. Pokud to, co říkal, byla pravda, pak by jí zlomil srdce. A pokud by to byla zase jen lež, tak by měla zlomené srdce také. Přála si být doma a nechat se utěšit láskou a vřelostí svých sester. „Musíme se nějak vrátit do přístavu, Sašo, a už se začíná připozdívat. Teď víš aspoň to, kde se skrývali tehdy v noci.“

„Jenže tohle není to místo, kde schovali loď. Musíme najít tu loď.“

Adéla se zamračila, jak se snažila představit si celé pobřeží, kudy dnes projížděli. Náhle luskla prsty. „Počkej chvilku. Vůbec nevím, proč mě to nenapadlo předtím, ale dál na jih je přesně takové místo, že kdybych potřebovala ukrýt loď, tak bych ji dala přesně tam. Není to jeskyně, Sašo, ale je tam dobře vidět, kdy se blíží příliv a začnou být velké vlny. Je tam klidné místo. Ukrýt loď do jeskyně může být nebezpečné, i když je to třeba jen na krátkou chvíli. Vsadím se, že se schovali právě tam, a že když viděli, že je to bezpečné, přivezli tam také svůj člun.“

„Potřebují místo, kam není vidět ani z moře, ani z pláže.“

„Kousek od města Elk je taková jeskyně. Leží za dvěma výběžky, které ohraničují Otročí zátoku. Pobřeží je tam písčité a dokud není bouřka, pláž zůstane suchá. Člun se tam dá dobře skrýt mezi stromy a keři. Mohli by jej sice možná vidět sportovní rybáři, ale pobřežní stráž určitě ne, protože ta zátoka je obrácená k jihu. Dokonce i pobřežní silnice se tam odklání směrem do vnitrozemí, takže je to ideální místo. Obvykle tam bývá správce, který vyžene každého, kdo vstoupí na soukromý pozemek, ale teď si vzpomínám, co mi říkala Inez. Před pár týdny ho našli zraněného a teď leží v nemocnici.“

„Pojďme to prověřit.“

„Víš přece sám, že to dneska už nepůjde. Podívej se na příliv,“ ukázala rukou na moře. „Tohle pobřeží umí být dost nebezpečné. Pojďme se vrátit a provedeme to zítra.“

„Stejně tě ale budu dneska večer ještě potřebovat. Půjdu do hospody U Kašpara a potřebuju, abys šla se mnou.“

„Proč bych s tebou měla chodit? V té hospodě budeš v naprostém bezpečí. Chodí tam za zábavou kde kdo.“

„Potřebuju, abys šla se mnou. Nemám přece žádného parťáka, pamatuješ?“

„Tak si s sebou vezmi Jonase,“ zasyčela na něj skrz zaťaté zuby a co nejrychleji pádlovala dopředu, jen aby už od něj byla pryč.

Snadno ji dohonil. „Jonase každý zná. Víš, že jsem tady objevil Ilju Prakenského. Pracuje pro člověka jménem Sergej Nikitin, a povím ti, že to je fakt nebezpečný chlap. Pokud se mnou budeš ty, bude to působit jako nevinná schůzka. Když tam se mnou nepůjdeš, budou si myslet, že jdu po nich, a může tam k něčemu dojít.“

Zamračila se na něj, plná podezření: „Neumím si představit, že bys mě s sebou chtěl vzít, pokud by tam hrozilo sebemenší nebezpečí.“

„Zpravidla to tak je. A v tomto případě jsem navíc přesvědčený, že tvoje přítomnost by právě zabránila násilí. Je tam přece spousta nevinných lidí.“

„Ty si myslíš, že Prakenskij a Nikitin jedou v těch krádežích starožitností?“

„To chci právě zjistit.“

Adéla vzdychla. Měla by prostě říct ne. Bylo by to přece tak snadné. Jenže místo toho pokrčila rameny a s bušícím srdcem prohodila jakoby nic: „Tak v kolik?“

Kapitola 9

Adéla scházela dolů po schodech a slyšela samé chichotání a hihňání. Pak se ozval tetin hlas, jak něco říká, a po něm následoval obřadný zvuk zaříkávadla. Sestry očividně právě prováděly nějaká kouzla a vůbec ji k tomu nepřizvaly. Celá podrážděná vrazila do pokoje.

Všude se třpytily stovky svíček, jejichž plaménky vrhaly mihotavé stíny po zdech. Uprostřed na podlaze sestry s tetou vytvořily kruh, v jehož středu stálo sedm rudých svíček – před každou jedna. Adéla jenom polkla. „Ach, to ne. Co to děláte?“ Když přistoupila blíž, ke svému zděšení spatřila v samém středu obou kruhů červené krajkové kalhotky. „Snad proboha nejsou moje!“ zvolala. Jenže vypadaly jako ty její. Vypadaly dokonce naprosto přesně jako ty její! „To se teda ani neopovažujte!“

Všechny ženy vzhlédly, usmívaly se od ucha k uchu a pak nad jejím nevěřícným výrazem rovnou propukly ve smích.

„Doufám, že jste mi neukradly prádlo z mého prádelníku?“ pravila výhrůžně.

„Samozřejmě, že nikoliv,“ odvětila Helena důstojně. „U tebe v pokoji jsme vůbec nebyly!“

Adéla si založila ruce v bok a podezíravě na ně hleděla. „Nikdy jsem je neměla na sobě. Koupila jsem si je už před několika měsíci, když jsem byla rozhodnutá definitivně zapomenout na Alexandera, ale pak jsem si uvědomila, že to ještě nepůjde. Takže nemůžete tvrdit, že jste je našly v koši se špinavým prádlem.“

„Už jsme skoro hotové,“ zvedla Helena ukazováček a obrátila se zpátky ke kruhu. Šest ze sedmi rudých svíček už planulo. Pouze jediná přímo před Helenou ještě nebyla zapálená. Sestry a Carol obřadně odříkaly závěrečná slova rituálu:

Rudé krajky, plamen vášní, vzývají muže i jeho chtíč

K smyslné lásce se všechno hodí stůl, židle, postel – tak zahoď klíč Plameny vzplály, smysly hoří

buď dračice, co ho mučí

V bodavé touze tvé jméno křičí

Když se hlasy pozvedly v závěrečném akordu, Helena zapálila poslední svíčku, takže nad krajkovým kouskem sexy prádla teď v kruhu planulo sedm rudých svící.

Adéla si zakryla obličej rukama. „Tomu prostě nevěřím. Tomuhle vážně nemůžu věřit.“ Spustila ruce a zahleděla se na mladší sestru.

„Od ostatních bych to čekala – od Heleny, od Julie a zvlášť od tety Carol, ale že ty taky, Elo?“

Ela se ušklíbla, očividně bez nejmenších výčitek svědomí.

„Nemusíš je přece nosit, Aduš, ale pro všechny případy bys to mohla aspoň zkusit.“

Helena dokončila obřad. Rozvinula nad červenými kalhotkami listinu, pomalovanou kouzelnými slovy a symboly zaříkávadla, a pak ji zapečetila kapkou vosku z každé z červených svíček. „Tak, tady to máš, Adélko,“ pravila radostně. „Jenom pamatuj, že musíš být velice opatrná, až si je oblékneš. Může se stát cokoliv!“

Adéla založila ruce za záda. „Vy jste se snad všechny úplně zbláznily! Ale já vám to oplatím! Tohle je naprostý nesmysl! Jak jste mohly najít moje fungl nové kalhotky, když jsem je tak dobře schovala – dokonce i před sebou?“

Helena pokrčila rameny. „Prostě si samy připlachtily rovnou do prostředka kruhu.“

Adéla vyjela na Julii: „No počkej, ty jedna zákeřná čarodějnice! Tos způsobila ty s tím svým kouzelným zpěvem! Tyhle věci –“ ukázala na Heleninu nataženou ruku, „umí být pořádně nebezpečné. Zvlášť proto, že jdu večer s ním ven!“

Helena spustila ruku, v níž stále třímala červené krajkové kalhotky. Smích jí zmizel z očí. „Co tím myslíš, že s ním jdeš večer ven? S ním? Myslíš s Alexanderem? S tím lumpem, kvůli kterému ses tolik naplakala? Tak s ním? Ten obřad jsme prováděly pro tebe, až budeš mít rande s někým jiným. Ne s ním.“

„Tohle ale není vlastně žádné rande,“ vysvětlovala Adéla.

„Potřebuje, abych s ním jenom šla do hospody U Kašpara.“

„Vážně? No proč ne, tanec je vždycky dobrá zábava,“ poznamenala Julie a se zdviženým obočím se podívala na Helenu.

„Taky mám chuť vyrazit.“

„Nemůžeš tam jít,“ namítla bleskurychle Adéla.

„Žádná z vás tam jít nemůže. Mohlo by to být nebezpečné. Julie, vždyť po tobě už stříleli a musela jsi proplavat podmořským tunelem.“

„Já naprosto souhlasím s názorem tety Carol, že vzpomínky jsou skvělá věc. Tu jeskyni jsem si vyfotila a celé to pak zanesu do svého deníku,“ pravila Julie a po straně mrkla na tetičku. „Fakt, věř mi, knížka s výstřižky je moc dobrá věc!“

„Já vám prostě zakazuju, abyste šly ke Kašparovi. Ani jedna z vás tam nesmí!“

„Je tam ale skvělá muzika,“ připomněla Sára.

„Čekala bych od vás, že mi pomůžete,“ kvílela Adéla. „Co se to s vámi jenom stalo? Tohle může být opravdu velice, velice nebezpečné!“

„Což je přesně ten důvod, proč tam chceme být také,“ pravila Julie. „Alexander Veliký se o tebe neumí pořádně postarat, a tak půjdeme radši s vámi, abychom na všechno dohlédly a mohly si být jisté, že bude všechno v pořádku.“

„Nemysli si, že jinak nechodíme tancovat,“ připomněla Kamila.

„Chodíme tam docela často. Lidé to od nás očekávají. Matt nejspíš řekne svému bratrovi Dannymu, aby s sebou vzal taky Trudi Garretovou. Jsou spolu zasnoubení. Zapomněla jsem ti to říct. Trudi bude potřebovat hlídání pro svého malého chlapečka, Davyho, ale jestli jim zavolám teď hned, tak to určitě stihne zařídit.“

„Čím víc lidí, tím víc zábavy,“ prohodila Julie. „A co ty, tetičko Carol? Co myslíš, nechtěly by jít s námi také některé dámy z toho vašeho klubu Červeného klobouku?“

„To zní namouduši báječně, drahoušku! A také bych mohla říct Reginaldovi!“

„Reginaldovi?“ Drakeovy sestry si vzájemně vyměnily překvapené pohledy.

„Myslím, že o něm mluvíte jako o starým Marsovi,“ pravila Carol poněkud kousavě.

Ticho se prodlužovalo a rostlo. Svíčky zaprskaly a zablikaly. Sestry se zadívaly na nejstarší z nich, na Sáru. Opatrně si odkašlala a zvolna spustila. „Tetičko Carol, drahoušku… ty jistě nemáš se starým… – tedy s panem Marsem! – nějaké romantické úmysly. Nebo snad ano?“

„A pročpak ne? Je to docela švihák a když býval mladý, měl úžasný smysl pro humor. Viděla jsem ho u jeho stánku s ovocem a povídali jsme si celou hodinu! Byl moc rád, že mě zase vidí, a byl opravdu velice okouzlující!“

„Ale teto Carol,“ protestovala Kamila.

„Hrozně se zajímal o Vytváření památníků a nabídl mi, abych u něj doma uspořádala speciální školení. Pozval dámy z Klubu červených klobouků, abychom u něj vytvořili pro každou pár stránek do jejich alb.“

„To jsem nevěděla, že má domov. Má nějaký dům?“ divila se Julie.

Carol ji praštila po hlavě stočenými novinami. „Tohle už není vtipné, mladá dámo. Reginald je úchvatný muž a jeho dům je prostě rozkošný.“

„Ty mi tady chceš říct, že starej Mars si pozval domů plno lidí, aby tam u něj dělali výstřižková alba?“ nevěřícně opakovala Adéla.

„Já vážně nechápu, proč kvůli tomu všechny tolik naděláte,“ vrtěla Carol hlavou. „Před lety jsme spolu trošku chodili, předtím než jsem se seznámila s Jeffersonem. Zlomila jsem mu tím srdce, i když jsem mu samozřejmě nechtěla ublížit. Bylo to pro mě velice těžké, rozhodnout se, komu dát přednost. Nějakou chvíli jsem byla zasnoubená dokonce s oběma naráz, abych si to stačila rozmyslet. Jenže pak mi na to přišla matka. Proplakala jsem potom kolik dní!“

Adéla se složila na podlahu vedle Heleny. „Tak ty jsi s ním vážně chodila?“

„A plakala kvůli němu?“ chtěla vědět Julie.

Adéla si vzala od Heleny srolované červené kalhotky. „Možná bychom je měli dát tobě, teto Carol…“

Julie dupla nohou. „Aduš! Měla by ses kousnout do jazyka. Této Caro, přece se nemůžeš vyspat s tímhle chlapem. A to myslím naprosto vážně. Trpí přece potlačovanou nenávistí a je ke všem hrozně nepřátelský. Mohl by tě zamordovat a tvou mrtvolu pak pohodit do moře!“

„Neřekla bych, že svou nenávist nějak potlačuje,“ podotkla Sára.

„Hází přece po kdekom ovoce.“

„To z něj ale ještě nedělá sériového vraha!“ namítla Carol.

„Počkejte chvilku,“ zvedla ruku Lea. „Ty jsi byla zasnoubená se

dvěma muži? A najednou?“

Carol si povzdechla a natřepala si vlasy. „Já vím, já vím. Bylo to ode mne ošklivé, ale oni byli tak úžasní! Dva hezcí, silní muži, kteří mě opravdově zbožňovali! Nedokázala jsem odolat ani jednomu z nich.“

„Teto Carol,“ pokračovala Lea a pečlivě vybírala slova. „Ty jsi uspořádala ještě další školení na vytváření vzpomínek?“

„No, Inez chtěla mít jeden workshop u sebe doma a Donna samozřejmě také. Pak jsem se zastavila u Ireny, abych ji aspoň pozdravila, a Drew projevil zájem, že by si udělal svoje vlastní malé album, takže jsem samozřejmě řekla, že mu s tím pomůžu. No a pak jsem potkala Franka Warnera.“ Rozhlédla se po jejich tvářích. „Byla to čirá náhoda. Šel po chodníku a pak se stala taková zvláštní věc. Šlápla jsem do nějaké díry a málem upadla. Noha v kotníku se mi podlomila, ale on mě naštěstí zachránil před pádem. Pomohl mi dobelhat se do kavárny, tak jsme si tam dali kávu a popovídali si.“

„Jonas ti ale říkal, aby ses s ním nebavila,“ napomenula tetu Sára.

„Copak jsem mohla být na něj tak hrubá, když mi pomohl?“ ohradila se Carol. Zatvářila se náramně spokojeně. „Ale jinak se to po všech stránkách ohromně vydařilo. Reginald šel zrovna okolo, viděl nás tam, a to povzbudilo jeho zájem. Frank mě zase pozval k sobě domů, abych se podívala na jeho sbírky.“

„A proč myslíš, že to udělal?“ otázala se podezíravě Kamila,

„ještě nikdy nikoho na ty svoje sbírky nepozval!“

„No, drahoušku, nejspíš proto, že ví, jak sdílím jeho zájem o umění a protože je zdvořilý. Pověděla jsem mu, že mým koníčkem je fotografování, a zeptala jsem se, zda by mu nevadilo, kdybych si to

vyzkoušela na jeho uměleckých kouscích. Správně vyfotografovat takové předměty totiž není nijak snadné, jak si lidé myslí. Řekla jsem mu, že mu fotky dám rovnou uspořádané do alba a negativy k tomu. Byl hrozně vstřícný.“

„Víš, teto,“ začala Helena, „ty si myslíš, že ti Jonas nebude za to nadávat, protože jsi jeho nejoblíbenější teta, ale to se pleteš. Bude na tebe hrozně nepříjemný, bude na tebe hudrovat a ty si budeš připadat hrozně provinile.“

Carol se poklidně usmála. „To vůbec není možné, drahoušku. Já si málokdy připustím nějaký pocit viny. To je tak vyčerpávající a zbytečné! Snažím se být sama k sobě shovívavá. Někteří lidé se v pocitech viny přímo utápějí. Já se raději dívám dopředu a žiju prostě dál. Jonas na mě může hudrovat, jak se mu líbí, ale skutečností zůstává, že chci navázat na stará přátelství v Mořském ráji a že mám Franka ráda.“

Julie si přikryla uši dlaněmi. „Tohle už nebudu poslouchat. Musíme chodit na ty jeho bláznivé večírky úplně pokaždé, kdy přijedeme domů. Vlastně si myslím, že je pořádá jedině tehdy, když přijedeme domů, aby se námi mohl chlubit jako celebritami. Já to ale tak nesnáším! Musíme se pokaždé nastrojit a bavit se tam se spoustou lidí, které vůbec neznáme a které už nikdy ani znovu neuvidíme.“

„Tvůj jazyk je úděsný, Julie. A při svém povolání bys měla být zvyklá setkávat se s cizími lidmi,“ prohlásila Carol. „Zapojit se do života našeho městečka je povinností pro každého, natož pro Drakeovy!“

Julie se zlomyslně usmála. „Fajn, tak jestli chceš randit s tím chlapem, tak klidně. Já se tedy předvedu na té jeho nóbl párty a trošku se tam porozhlédnu sama!“

„To neuděláš!“ vykřikly Carol a Sára najednou.

„Proč si každá z vás může hrát na detektiva a pobavit se tím, a já nesmím? Vlastně si možná obléknu ty červené kalhotky sama. Adéla je nepotřebuje,“ pohodila hlavou a natáhla po nich ruku s rozevřenými prsty.

„Ruce pryč, ségra!“ zvolala Adéla a zjistila, že se konečně zase směje. Tohle prostě byla její rodina. Ať jí bylo sebevíc zle, kdykoliv

byly pohromadě, sestry ji vždycky dokázaly rozesmát. „Když už tak mluvíme o červených kalhotkách, teto Carol. Tohle kouzlo přece určitě nepochází z naší kouzelné knihy. Na to je moc pitomé. Kde jste ho pro všechno na světě jenom splašily?“

Carol se připojila ke všeobecnému smíchu a pohled se zastavil na Helenině tváři. „Řekla bych, že pořád zkoušíš nějaké nové věci, viď, drahoušku?“

Helena před sebe natáhla ruce. „Tentokrát jsem v tom ale naprosto nevinně. To jsem nebyla já.“

„Ne, to jsi nebyla ty. To byla tvoje tetička Blythe. Měla stejný talent jako ty a jedna z našich nejlepších přítelkyň u nás byla přes noc a hrozně plakala. Měla složitý život, však víte. Musela se starat o otce, který byl hodně nemocný, a tak neměla vůbec možnost zažít něco romantického. Dokonce celé roky! Chtěly jsme ji proto nějak rozveselit a povzbudit její sebedůvěru. A tak Blythe přišla s nápadem na obřad červených kalhotek. Samozřejmě jsme se u toho nasmály jako blázni a naše kamarádka také, takže to byl nakonec moc příjemný večer.“

„Ale nakonec to kouzlo fungovalo.“

„No samozřejmě, že fungovalo. Helena by mohla vyprávět, že někdy vymyslí něco úplně pitomého, a ono to taky funguje. Ženy často potřebují zvednout sebedůvěru. Proto také hodně lidí nosí talismany a věří, že jim přinášejí štěstí. Ten zvláštní účinek rituálu, ať je hloupý jak chce, spočívá v tom, že naší přítelkyni, nebo komukoliv jinému, kdo ho použije, dodá pocit sebedůvěry a krásy. Pokaždé, když si na sebe oblékneš červené krajkové prádlo si připomeneš ten rituál, ať chceš nebo nechceš. Začneš se smát, celá záříš a to ti dodá na přitažlivosti. Všechno totiž záleží jedině na ženině sebedůvěře.“

„Tak, teto Blythe, ukaž se!“ zvolala vesele Julie.

„Heleno, ty to doopravdy umíš?“ otázala se Adéla. „Umíš vytvářet nová kouzla?“

Helena pokrčila rameny a podívala se na Julii, a obě se začaly smát. „No, zkoušíme to pořád, ale občas se nám to nepovede a obrátí se to proti nám.“ Šťouchla do Adély. „V kolik máš být nachystaná na to tvoje úžasné rande? Už je totiž dost pozdě!“

„To není žádné rande!“ trvala na svém Adéla. „Já mu jenom pomáhám!“

„Přijede tě sem vyzvednout, nebo pojedeš svým autem?“ věcně se zeptala Sára. „Jé, proboha, samozřejmě, že pro mě přijede. Musíme se tvářit, že je to opravdická schůzka. V tom je ten vtip.“

„Jseš si jistá, že to pro něj opravdu chceš udělat?“ Kamila se tvářila poněkud pochybovačně. „Vím, jak tě zraňuje, když musíš být s ním.“

„Zraňuje mě, když na něho myslím, což je vlastně pořád,“ přiznala Adéla. „Radši mu pomůžu a ujistím se, že ho nezabijí, jen aby už byl co nejrychleji pryč z Mořského ráje. Ke Kašparovi jsem chodila vždycky moc ráda. Všechny tam znám a pokaždé se tam skvěle pobavím.“ Podívala se na hodinky. „Tak se radši půjdu nachystat. A vy přestaňte s těmi obřady.“

Helena natáhla ruku. „Já je schovám, dokud nebude odtud pryč a daleko.“

„Ne, nic neschovávej. A taky už nenechej poletovat po domě nic z mých věcí,“ varovala ji Adéla.

„Jede k nám Jonas,“ ohlásila od okna Sára.

„Já s ním teď nechci mluvit,“ pravila polekaně Adéla. „Nechal mi několik zpráv, a já jsem mu na ně neodpověděla, protože mu zatím nemám co říct.“

„Já mu otevřít nejdu,“ oznámila Helena. „Ať jde někdo jiný.“

„Adélo,“ namítla Sára, „je to přece Jonas. Nemůžeš ho takhle ignorovat.“

„Já ho přece nijak neignoruju. Jenom mám moc naspěch. To je přece velký rozdíl,“ připomněla a vyběhla po schodech nahoru. Sestry za ní zpytavě hleděly, a teta Carol se vydala otevřít šerifovi.

Adéla se osprchovala a pak dlouho seděla zabalená v osušce na okraji postele. Pomalu přelomila pečeť na smotané listině. Říkala si, že kouzlo přece nemusí fungovat a že se vlastně jen chce cítit krásná. Potřebovala se cítit krásná. Nechtěla být s Alexanderem v místnosti plné různých žen a cítit se přitom jako ta stará obyčejná Adéla Drakeová.

Hospoda U Kašpara nebyl žádný elegantní podnik, a tak se nemusela nijak zvlášť strojit. Přesto si chtěla obléct něco svůdně ženského a atraktivního. Hospoda byla vyhlášená skvělou hudbou a tancem, a proto tam chodili rádi obyvatelé pobřežních městeček z širokého okolí. S povzdechem se dotkla rudé krajky. Nemyslela na to, že by si s Alexanderem mohli najmout pokoj v hotelu nebo někde jinde.

„Haló!“ Do pokoje strčila hlavu Helena. „Nepotřebuješ společnost?“

Adéla kývla a počkala, dokud Helena za sebou pevně nezavřela dveře. „Jonas je ještě pořád u nás, že?“

„No jo,“ přitakala Helena. „Sára s Kamilou ho zabavily tím, že prozradily, co provedla teta Carol. Zatím to s ním zvládá docela pěkně, ale já vím, že jestli ji Jonas nedonutí dělat přesně to, co on chce, tak vystartuje na mě. To je tak pokaždé, když se na některou z nás rozzlobí. Očividně jsem pro něj nejlepší hromosvod, tak jsem se radši schovala tady u tebe.“ Zvědavě pohlédla na červené krajkové kalhotky. „Co to děláš?“

„Já nevím. Prostě jen tak sedím. Přemýšlím, jestli mám být hodná a vzít si na sebe džíny a k nim něco obyčejného nahoru, nebo tu červenou krajku a obléct se tak, až se z toho pomine. Tak mám být hodná holka nebo zlobivá?“

„No a na co z toho se cítíš?“

„Na tu zlobivou. Hodně, hodně zlobivou. Chci, aby se na mě díval a přál si, abychom se nikdy nebyli rozešli. Chci, aby o mně snil a bolestně si připomněl každou chvíli, kdy se mě mohl dotýkat.“

„Takže ho chceš pomučit?“

„Strašně ho chci mučit! A strašně dlouho!“ přiznala Adéla.

„Jenže takovéhle mučení může být pěkně dvousečná zbraň, Aduš,“ připomněla Helena. „Jseš si jistá, že to zvládneš? Co když se do něj zase zamiluješ?“ Adéla se rozhlédla kolem, jako by předpokládala, že snad stěny mají uši. Snížila hlas a tajemně pravila:

„Já jsem do něj nikdy nepřestala být zamilovaná. Pořád ho tak miluju, že se mi z toho až dělá špatně, že jsem z toho nemocná. Ale nikdy mu to už nepřiznám.“

„Tak to si určitě oblékni ty kalhotky, k tomu ten obepnutý černý korzet a pod něj červenou krajkovou podprsenku. Víš, ten korzet, jak ti z něj kouká pupík. Ty máš moc pěkné bříško, to je z toho, jak pořád plaveš,“ pravila znalecky Helena. Pak sestře podala kartáč.

„Nechej si vlasy rozpuštěné. Pořád je nosíš svázané nahoru a on je už na to takhle nejspíš zvyklý. Máš fakt krásné vlasy.“

„Neměla bych to dělat,“ stále váhala Adéla.

„Možná, že ne, ale když to uděláš, budeš se cítit líp. A stejně, za to, že ti ublížil, by si zasloužil, abychom ho proměnily v ropuchu nebo ve slimáka. V tuhle chvíli se přikláním spíše ke slimákovi.“ Tiše se zasmála. „Bude tam narváno. Určitě přijde i Sylvia Fredricksonová a bude s každým flirtovat jako smyslů zbavená. Gina Farelyová, tu taky znáš, teď vede místní školku, a Patty Grangerová tam nejspíš budou taky. Hrozně rády tancujou. Chodí tam hodně holek, aby si zatancovaly. Musíš být krásná!“ Odmlčela se, aby se Adéla mohla učesat. „Je Alexander ten typ, co kouká po jiných, když je s tebou?“

Adéla se zasmála. „Měla bys mě znát líp. Za něco takového bych mu rozbila hlavu.“

„Vypadáš výborně, Adélko, a až si na sebe vezmeš ty černé džíny, budeš úplně úžasná! Vezmi si ty bokovky. Máš nějaký řetízek, který by sis dala místo pásku? Jestli ne, tak já ho mám, a krásný!“

„Ráda bych si ho od tebe půjčila,“ souhlasila Adéla hrdinně. Helena byla vždycky módní odborník, ale Adéla měla spíš sklon hodit na sebe něco pohodlného. Pokud Helena usoudila, že potřebuje řetízek, tak si ho prostě musí vzít a dostat tak Alexandera na kolena.

„Mohla bych ti něco říct?“ zeptala se opatrně Helena. „Ale předem upozorňuju, že je to velice osobní poznámka.“

„Tak sem s ní,“ pravila Adéla bezstarostně.

„Aduš, tys nikdy nebyla ten typ holky, co se umí o to své poprat až do krve. Dokonce i když jsme byly děti, nikdy ses vlastně s nikým nehádala – ani s mamkou, ani s taťkou, s námi ne a se svými kamarády taky ne. Když se ti něco nelíbilo, tak jsi odešla - doslova. Prostě před lidmi zavíráš dveře.“

„Já to vím,“ Adéla zírala na své dlaně, aby se vyhnula Helenině pohledu. „Takhle já přežívám.“

„To ale není jenom o přežívání. To je tvůj způsob boje. Nechceš se angažovat, protože takhle nemůžeš prohrát. Jsi silná osobnost a nebojíš se. Umíš věci, které by ostatní lidé vůbec nezvládli. Jsi silnější než já, ale měla by sis zároveň uvědomit, že když ty dveře zavřeš, už tomu druhému nenecháš žádný prostor. Každý někdy udělá chybu. Každý. Mám tě hrozně ráda, a proto ti musím říct tohle: Nikdy bys nedovolila Alexanderu Volstovovi, aby přišel k nám domů, aby vstoupil do našeho života, pokud bys k němu stále nechovala silné city. Nikdy bys nepřiznala ani na vteřinu, že ho miluješ, a nikdy by ses netrápila tím, co si máš kvůli němu obléct.“

Helena už byla jednou nohou venku z pokoje. Rukama půvabně pohybovala ve vzduchu. „Já si jenom myslím, že když k němu chováš pořád tak silné city, tak by ses asi měla zamyslet nad tím, proč to tak je. To, co udělal, je hrozné. Ale možná, že to připadá hrozné jenom nám. Neumím si představit, jaké je žít a pracovat v tom zmatku, který zmítá jeho zemí v posledních letech. Ty ses vždycky uměla podívat na věc z různých stránek, Adélo, ale možná je tahle záležitost pro tebe příliš osobní.“

V prstech se jí náhle zatřpytil řetízek z jemného zlata, jakoby k ní připlul vzduchem skrze halu. „Tohle na tobě bude vypadat dokonale.“

„Já ale fakt nevím, co k Alexanderovi právě teď cítím,“ přiznala Adéla. Natáhla dlaň a Helena jí spustila řetízek do ní. „Tyhle dveře jsem zavřela, a hodně pevně. Dala jsem si záležet, abych se chovala tak, že musel poznat, že už nemá šanci mě znovu dostat. Vracela jsem mu dopisy neotevřené. Neměla jsem mu co říct. Neznala jsem ho, i když jsem si myslela, že znám. Ale nebylo to tak. Nemůžu ho milovat, a nemůžu ani věřit člověku, kterého neznám.“

„Hodně tě to k němu přitahuje,“ zhodnotila Helena. „A když jste spolu, vaše aury se propojují. Nejsou oddělené. Dům mu dovolil vejít. Ty říkáš, že jsi ho vytěsnila, ale přesto jsi s ním šla jezdit na kajaku, i když jsi to určitě dělat neměla. Teď se chystáš si s ním vyjít a opět k tomu neexistuje žádný rozumný důvod. Říkám, že nejsi člověk, který by dělal věci, které dělat ve skutečnosti nechce. Ty prostě chceš být s ním. Kdyby to tak nebylo, tak by se mu nikdy nepovedlo dostat se k tobě tak blízko. Byla bys někde na pláži, nebo

bys plavala v moři, nebo bys byla na cestě do Austrálie nebo na Floridu nebo na jakékoliv jiné místo, kde bys mohla být se svými delfíny. A nebyla bys tady s ním.“

Adéla si natahovala korzet přes hlavu. „Přála bych si, abys neměla pravdu, Heleno.“ Nadzvedla si vzadu vlasy a nechala je znovu spadnout na ramena. „Vůbec nevím, co s ním mám dělat. Hrozně se bojím, že to s ním znovu nezvládnu.“

„Proč?“ otázala se Helena, která prohlížela krabičku s náušnicemi, aby vybrala ty nejvhodnější. „Víš aspoň proč?“

Adéla tam stála v červených krajkových kalhotkách a upnutém černém korzetu, a úzkostlivě si tiskla k hrudi složené černé džíny.

„Nevěděla jsem, že láska může být taková, Heleno. Celou tu dobu to bolelo. Celou tu dobu jsem mohla myslet jenom na něj. Nikdy mi předtím nevadilo, že nemám muže, ale díky němu se to všechno změnilo. Když se teď na něj podívám, na muže, který dřív býval celým mým světem, tak si říkám, zda jsem ho vůbec znala. Není takový, jaký jsem si myslela.“

„A co sis tedy o něm myslela?“

Adéla usedla na postel. „Napadají mě slova jako jemný a něžný. Ale když se na něj podívám teď, je to spíš bezohledný a nemilosrdný. Jak je to možné?“

„Všichni jsme složeni z mnoha našich stránek. Ty koneckonců taky. A ty to víš. Proč jsi vždycky tak soustředěná na to, aby ses držela zpátky? Umíš být vzteklá a jsi klidně schopná se pomstít, když tě někdo naštve. To je důvod, proč vždycky odkráčíš středem – ty se prostě bojíš, co bys mohla udělat.“

Adéla zavrtěla hlavou. „To není totéž. Myslela jsem si, že je, ale není.“

Helena vzdychla. „Nejsem si jistá, o čem mluvíš, takže ti neumím poradit. Udělal ti něco? Ublížil ti?“

„Ne! Proboha živého, ne! Nikdy by mi neublížil, i kdyby byl nevím jak vzteklý. Ne.“ Adéla znovu rozhodně zavrtěla hlavou.

„Alexander mě chtěl chránit vlastním tělem, když po mě stříleli.“

Na okamžik bylo ticho. Adéla se zatvářila zděšeně. „Fakt jsem to řekla? Je to pravda, ale nemyslela jsem na to.“

Helena ji popleskala po ruce. „Pokud víš tohle hluboko ve svém srdci, Adélo, pak určitě musíš taky vědět, že tě velice miluje. Možná, že dlužíš vám oběma, abys mu dala ještě jednu šanci. Měla by ses dozvědět, co se to tehdy doopravdy stalo, jaké k tomu měl důvody. A pak uvidíš, jestli to dokážeš přijmout a žít s tím dál.“

Adéla si natáhla kalhoty. „Nevím. Pořád nemůžu uvěřit, že je tady. Připadá mi to jako sen. Řekl mi, že po něm jde člověk jménem Leonid Ignatěv. A tenhle Ignatěv mě právě chtěl využít ve své mocenské hře, jenže Alexanderovi se podařilo dostat mě pryč z Ruska a tak nad ním vyhrát.“

„To nevypadá moc dobře,“ hlesla Helena a posadila se na postel.

„Řekla jsi to Jonasovi?“

„Tohle Jonasovi říct nemůžeme. Nechal by Alexandera deportovat už kvůli tomu, aby ho dostal od nás co nejdál. Sama víš, že by to udělal. Nechce, aby se Alexander pohyboval blízko kolem nás.“ Třela si nervózně spánky. „Neměla bych dovolit, abyste se s Alexanderem vůbec seznámily. Jenže já vás dobře znám, stejně byste se do toho chtěly zamíchat.“

Helena se zasmála. „To máš teda pravdu. Ale dělám si dost starosti o tetu Carol, jak si tak hraje na detektiva a slídí kolem Franka Warnera. Žádná z nás ho vlastně pořádně nezná. Mohl by být zapletený do téhle záležitosti?“

„Jsou dobří přátelé s Inez, a ta umí dobře posoudit charakter. Takže – nevím. Zvenku to vypadá, jako že tu je pár věcí, které by mluvily proti němu, ale zatím si neumím udělat názor.“ Uvázala si zlatý řetízek kolem pasu a zeptala se sestry: „Tak co myslíš?“

„Myslím, že se z tebe prostě zblázní,“ ujistila ji Helena. „Nebuď překvapená, že se dneska večer U Kašpara sejde skoro celý Mořský ráj.“

„Čekám, že tam bude kde kdo. Tetě Carol a jejím přátelům určitě nic nezabrání tam přijít. A třeba aspoň uvidíme toho jejího Reginalda.“

„Přála bych si, abych přitahovala muže tak jako ona,“ řekla Helena obdivně.

„Heleno!“ zvolala Adéla a přitáhla sestru do své náruče. „Ty přece přitahuješ stovky mužů! Jenom s tím prostě nic neděláš.“

Helena zavrtěla hlavou. „Ne, to není pravda. Vždyť mě nikdo ani nepozve na rande.“

„A ty bys chtěla, aby tě zvali na rande? Máš někoho konkrétního na mysli?“ tázala se Adéla opatrně.

Helena pokrčila rameny. „Ne. Vlastně ani ne. Jenom bych prostě chtěla, abych byla schopná jít na rande, kdyby mě pozval někdo zajímavý.“

Adéla se zadívala do sestřiny tváře s dokonalými rysy. Helena měla dokonalou pokožku, obrovské oči a neuvěřitelně dlouhými řasami a byla prostě krásná. „Však to přijde, neboj.“

Helena na ni vrhla krátký úsměv. „Myslíš, že jako z ničeho nic nějakým kouzlem budu schopná mluvit bez koktání?“

„Vždyť ty mluvíš bez koktání, když jsi s námi. A někdy i s Jonasem. Nemusíme ti pomáhat pokaždé, když jsi s ním.“

„Jonas se nepočítá. Musím být schopná s ním mluvit, abych se mohla bránit. A kromě toho s ním nikdy nemluvím o ničem důležitém.“

„Však to přijde.“

„Adélo!“ zahřměl Jonasův hlas kdesi na schodech. Helena jen zamžikala. „Myslím, že se radši půjdu obléct, kdyby se mnou Julie chtěla večer někam jít.“

„Tak ty vážně chceš jít ke Kašparovi, že?“

„Nechci si to dát ujít.“

„Drž mi palce,“ mrkla Adéla na sestru a nahlas zavolala: „Už jdu, Jonasi, nemusíš řvát, že by to vzbudilo mrtvého.“ A už běžela ke schodům, aby mu zabránila vejít do pokoje a narazit tam na Helenu.

„Tak promiň, Aduš,“ omluvil se Jonas. V rozpacích si zajel rukou do vlasů a rozcuchal si je. „Mám toho v hlavě nějak moc a myslím, že z tety Carol asi budu mít smrt. Jestli je Frank Warner nějak spojený s ruskou mafií, tak si vážně nepřeju, aby tam u něj pobíhala s tím svým foťákem na krku.“

„Už jsi dneska něco jedl? Vypadáš fakt unaveně,“ odváděla dál pozornost Adéla. „Pojďme do kuchyně. Tam mi to všechno povíš a já ti zatím připravím něco k jídlu.“

„Díky, ale já si pak dám něco v Salt baru.“

„To není žádný problém,“ odpověděla, a mířila do kuchyně. Ukázala mu, aby se posadil. „Nemůžeš nás přece pořád hlídat, Jonasi. Všichni jsme zodpovědní sami za sebe a za svá rozhodnutí.“

„Já to vím,“ pravil unaveně. Otočil židli a obráceně si na ni sedl, a díval se, jak Adéla mává rukama směrem ke sporáku. „Mám své přátelé všude v městečkách na pobřeží. Mafie umí být pěkně drsná. A jestli je teď i tady, tak chci zjistit, z jakého důvodu. A hlavně je chci odtud dostat pryč, než to odnese ještě někdo další.“

„Už jsi mluvil s Marshou? Jak se daří Geneovi?“

„Ještě je na jednotce intenzívní péče. Bez tebe a bez tvých sester by už byl mrtvý. Marsha vám ze srdce děkuje. Taky mám vyřídit, že bude pořád u něj, až se probere.“

„Už něco řekl?“

Jonas zavrtěl hlavou. „Ne, pořád je v bezvědomí. Doktoři si nejsou jistí, jestli si bude vůbec něco pamatovat. A dokonce ani nevědí, zda se vůbec probere.“

„Chudák Marsha. A vůbec celá rodina, musejí být všichni celí pryč,“ povzdechla si Adéla. „Člověk by si řekl, že v tak malém městečku, jako je to naše, musí být úplně snadné odhalit skupinu Rusů. Někdo přece musí vědět, kde bydlí, Jonasi. Musí být v některém hotelu nebo motelu, nebo aspoň v ubytovně. Jakmile budeš vědět, kde jsou, tak už pak na ně můžeme všichni dohlédnout.“ Adéla rozbila pár vajec a nalila je do pánve na omelety.

„Bohužel to není tak jednoduché. Samozřejmě, že už jsem se poptával. Podle mého názoru si někde pronajali dům. A udělali to přes nějakou agenturu nebo prostředníka, takže majitel toho domu ani neví, koho tam má.“ Ukázal na vejce: „Dej mi tam víc sýra. Mám to rád.“

„Nechávala jsem tam místo na zeleninu. Potřebuješ trochu zdravé výživy,“ odpověděla, zatímco jí ruce čile přebíhaly s nožem nad kupkou zeleniny a sekaly ji na malé kousky. „No jistě, pokud by všichni byli jako Alexander a mluvili anglicky bez přízvuku…“ odmlčela se.

„Jenže on má přízvuk.“

„Ale jenom když sám chce. Mám státnici z jazyků, docela dobře mluvím šesti řečmi, ale žádnou z nich neumím tak jako Alexander.

Mluví s perfektním přízvukem jako rodilý – když chce. A když do toho občas přihodí nějaké to slovo z místního dialektu, může se vmísit všude. Pokud jde o jazykové nadání, je to učiněný génius.“

„Tak proč tedy někdy ruský přízvuk používá?“

Adéla se otočila za zvukem Jonasova hlasu. Už neseděl uvolněně na židli, ale v plné pohotovosti stál a oči mu blýskaly tvrdě jako diamanty. „To nevím. A je to dobrá otázka. Když jsme byli v Rusku, mluvil taky s přízvukem, ale slyšela jsem ho mluvit i naprosto dokonalou angličtinou, takže to znělo, jako by pocházel odněkud z Jihu nebo se narodil v Kalifornii. To jsem neuměla rozeznat. Říkal, že ho takhle vycvičili.“

„To bych se vsadil,“ poznamenal Jonas. „Máš tady taky nějaký kafe?“

„My nepijeme kafe, to přece víš, Jonasi. Co se děje?“

„Alexander je tajný policajt, to se děje. Nejspíš je to špión.“

„Vždyť už přece není studená válka – copak ještě existují špióni?“

„Prosím tě, Aduš, nedělej si legraci. Tohle je vážná věc. Alexander Volstov znamená problém, ať se na něj podíváš z jakékoliv stránky.“

Adéla vhodila plnou hrst nakrájené zeleniny do připravené vaječné směsi. „Já si uvědomuji, co Alexander je a co není. Říká, že sem přijel s posláním jako agent Interpolu, Jonasi. Nevarovala jsem tě přece jen tak.“

Nastalo krátké ticho. „Díky,“ ozval se pak Jonas.

„Tak mi teda postav na čaj,“ pokračoval a rozhlédl se. „Kde je vlastně Helena, když ji člověk potřebuje? A vůbec, kde jsou všechny? Nějak zmizely!“

„Měla strach, že na ni budeš zase hnusný.“ Opřela se o kuchyňskou linku a ukázala na něj vařečkou: „Opravdu jsi jí řekl, že je jenom drátěné ramínko na šaty?“

„Jéžiš, Adélo, nezačínej s tím.“

„Takže řekl, že jo? To od tebe bylo pěkně kruté, Jonasi. Proč jsi na ni takový? Copak nemá taky svoje city?“

„Ví, jak je hezká, Aduš. K čertu, všichni to vědí. Je na obálkách všech časopisů, kam se jenom podíváš. To, co jsem jí řekl, by bylo

kruté, kdyby to byla pravda. Nemůžeš mě přece obviňovat z krutosti, když ji nabádám, aby trošku přibrala.“

„Ona ale nepotřebuje přibrat, aby byla krásná, Jonasi.“

„Ne, ale potřebuje přibrat, aby byla zdravá. Chceš mi snad říct, že sis nevšimla, jak je v poslední době bledá a křehká? Vždyť by ji mohl vítr odfouknout! Moc pracuje.“

Adéla opatrně obrátila omeletu. „Tak moment, já to zopakuju. Ty sis všimnul, že Helena je bledá a vypadá křehce a podvyživeně, tebe to rozhodilo, protože si myslíš, že moc tvrdě pracuje, a došel jsi k názoru, že ji musíš sdělit, že vypadá jako ramínko na šaty.“

„Když to stavíš takhle, tak to nevyznívá moc dobře, jenže takhle jsem jí to neřekl.“

„Ale jo, řekl. Jak jinak by to mohlo vyznít?“ Adéla mávla rukou k zásuvce na chleba a ta se sama otevřela. „Ty jsi prostě skopová hlava, Jonasi. A to jsem si o tobě myslela, jak to umíš se ženskými.“

„Prostě jsem se na ni jenom nedávno kouknul a připadalo mi, že nevypadá dobře. Už jsem přemýšlel, že požádám Leu, aby se na ni podívala, dokud je tady. Jenže pak se strhly všechny ty události včetně vraždy a já jsem neměl příležitost potkat Leu o samotě.“

„Helena je v pohodě,“ pravila Adéla, ale hned se sama zarazila, jestli to je opravdu tak. Ví to snad jistě? Od té doby, co přijela domů, byla tak zaujata svými vlastními problémy, že se moc nezabývala žádnou ze svých sester. Zastyděla se. „Poznaly bychom to, kdyby nebyla.“

„Vážně? Ona přece své problémy před ostatními skrývá. Až do loňských Vánoc jsem třeba vůbec nevěděl, že má astma. A to ji znám celý život. Jak to, že jsem o tom nevěděl?“

Překlopila omeletu na talíř a podala mu jej. „Je víc věcí, které o Heleně nevíš.“

„To si právě začínám uvědomovat. A nemyslím si, že bych v tom byl sám. Pozoroval jsem ji, když teď přijela domů. Pořád se o někoho stará. A kdo se stará o ni?“ Jonas sežvýkal první sousto a přívětivě se na ni zašklebil. „Tak ty umíš vařit! Vidíš, to jsem o tobě taky nevěděl.“

Adéla se musela rozesmát. „Úžasné, viď? To je jenom pud sebezáchovy. Na některých místech, kam jezdím, nebývají stánky s rychlým občerstvením ani zásobování.“

„Hele, vy dva!“ pravila Helena, která právě nahlédla do kuchyně.

Opřela se útlým bokem o dveře.

Adéla si pozorně prohlížela sestru a poprvé si skutečně všimla známek vyčerpání. Byla ještě štíhlejší než obyčejně, i když si Adéla musela přiznat, že jí to neubírá na půvabu. Helena byla tak úchvatná a mimořádná, že vypadala za každých okolností nádherně. „Máš hlad? Právě vařím!“ nabídla jí Adéla.

„Ne, díky, dám si jenom čaj,“ odvětila Helena a máchla rukou k čajníku, který okamžitě začal hvízdat.

Jonas se usmál. „Hrozně se mi líbí, jak to děláš.“

Helena vykulila oči. „Netušila jsem, že by se ti líbilo něco, co já dělám.“

„Jsi nastrojená. Ty někam jdeš?“ optal se Jonas.

„Mám na sobě džíny a pohodlné tričko,“ namítla Helena. „To Aduš je nastrojená.“

Jonas obrátil hlavu ke druhé sestře. „No páni! Vypadáš skvěle.“

„Díky, že sis všiml,“ podotkla Adéla suše.

„Jde na rande s Alexanderem,“ oznámila Helena.

„Nezeptal se mě, kam jdu.“

„Tak se ptám teď,“ pravil Jonas a přísně se zadíval na Adélu.

„Hele, někdo je u dveří,“ zaculila se Helena.

„Ty hezky zůstaneš tady a já půjdu otevřít,“ oznámil Jonas a odpochodoval, aby se svým typickým bouchnutím otevřel dveře.

Kapitola 10

„Zdravíčko, Harringtone,“ pozdravil Alexander. S bezvýraznou tváří se protáhl dovnitř a přiměl tak Jonase, aby mu ustoupil ze dveří.

„Je Adéla připravená?“

„Ano, jsem hotová,“ přispěchala Adéla a snažila se prosmýknout kolem Jonase, který jí stál přímo v cestě. Podívaly se na sebe s Helenou a obě protočily panenky. Copak muži umí pořád jenom překážet?

Alexander se natáhl za Jonasovými zády a vzal ji za ruku.

„Vypadáš opravdu nádherně, bajuški baju,“ ocenil ji, a jak ji přitahoval k sobě, dlaní se dotknul jejích vlasů.

Jeho ruský akcent byl víc než zřetelný a Adéla se okamžitě začala cítit provinile, že Jonasovi právě před chvílí vyprávěla o Alexanderových skvělých jazykových schopnostech. Cítila, jak ji svírají jeho prsty, jak ji obklopuje teplo jeho těla. Cítila sílu jeho svalů, jak si ji přitáhl k rameni. Všechno jí to bylo tak známé! Alexander dokonce i voněl stejně, jak si pamatovala – čistou mužnou vůní, jež pro ni byla příliš sexy.

Když vyšli z domu, připadalo jí, jakoby ji chtěl svým tělem chránit. V dálce bouřil oceán a přinášel až k nim závan soli. Na čistě vymeteném nebi se třpytily hvězdy. Byl překrásný večer, přesně takový, jaký si přála.

„Ty se ode mě odtahuješ, Adélko,“ zašeptal jí tiše do ucha.

„Pověz mi, co se děje.“

Mával rukou v pohybu, který zahrnul všechno kolem nich.

„Tohle. Ty. Já. Kvůli tobě si vždycky připadám tak ztracená, Sašo.“

Pozvedl její ruku ke rtům. „Když jsem s tebou, tak kvůli mně nemusíš. Se mnou se nikdy neztratíš, Adélko.“

Tam, kde se jeho ústa dotkla jejích prstů, ji svědila kůže. Za celou tu dobu, co Alexandera znala, mezi nimi nikdy nebylo trapné ticho. Teď se však vedle něho cítila nervózní a podrážděná, a nenapadalo ji

nic, co by mohla říct. S mimořádným sebeovládáním vykroutila ruku z jeho sevření. „Jak jde vyšetřování?“

Nastala další dlouhá odmlka. Pak Alexander rezignovaně vzdechl. „No jo, nějak to jde. Na něco jsem přišel. Ten náhrdelník podle prvních testů vypadá jako pravý. Jenže samozřejmě jsme jej ještě nepředali těm pravým odborníkům.“ Otevřel jí dvířka od auta.

„My?“ Naklonila hlavu, jak zaváhala, než nastoupila do vozu.

„Ty máš někoho, s kým tady spolupracuješ?“

„To byl jen takový obrat v řeči.“

„Vážně?“ zeptala se. V tu chvíli Alexander zavřel dvířka a ona se cítila jako v pasti. Její pocit ještě zesílil, když Alexander usedl na své místo. Rameny se téměř dotýkal jejích. Velké dlaně, položené na volantu, jí toho připomínaly příliš mnoho. Odvrátila hlavu a zadívala se z okna. Proč jenom myslela na jeho doteky, jeho polibky, jeho vůni a chuť, místo aby myslela na jeho zradu a lži? Vnímala ho sluchem, čichem i celým tělem, místo aby zůstala pevná a neoblomná. Raději zatajila dech, aby se vyhnula jeho vůni. Snažila se nevnímat, jak se jí třesou ruce, a jak se jí žaludek očekáváním sevřel do tuhého uzlu.

Když vůz vjel na silnici, Alexander se opět natáhl po její ruce a propletl své prsty s jejími. „Ty snad ani nedýcháš. Jestli budeš takhle pokračovat, budu ti muset dát umělé dýchání, a ty víš, kam by to vedlo.“

Hlas mu zněl tak hluboce a smyslně, že ji rozechvíval po celém těle. Představa jeho úst na jejích rtech byla nebezpečná. Vzpomněla si, jaké to bylo, když ji poprvé políbil. Bylo to, jakoby jí vtisknul svůj cejch, jako by jí něco vzal a místo toho zanechal navždy svou značku. „Já asi omdlím,“ hlesla s chabým úsměvem. „A jak potom skončím?“

„V mé náruči. V bezpečí,“ odpověděl vážně.

Adéla dovolila, aby se nastalé ticho mezi nimi táhlo několik minut. Bylo jí jasné, že by omdlela právě z toho, kdyby se ocitla v jeho náruči. Bylo to nebezpečné. „Co chceš, abych dnes večer udělala?“

Vzal ji za ruku, přitiskl si ji ke stehnu a přidržel tam. Pod látkou kalhot cítila jeho svaly a jejich sílu. „Prostě se jenom budeme bavit.

Nikitin miluje hudbu a v hospodě u Kašpara bývá skvělá živá muzika, takže existuje důvod, že by tam mohl přijít. Samozřejmě mě pozná, a samozřejmě s sebou bude mít bodyguardy, takže se k sobě musíme chovat, jako bychom byli zamilovaní. Potřebuju se dozvědět, s kým tam bude mluvit a s kým tam přijde. A pak ho budu sledovat. Musí se schovávat v některém domě tady ve městě nebo v okolí. Určitě by neriskovali hotel. Měli nějakého prostředníka, který jim sehnal pronájem domu.“

„Nejspíš se tam objeví i půlka naší rodiny,“ varovala ho. Připadalo jí, že teplota ve voze neustále stoupá, přinejmenším v její paži, a stoupá odtud vzhůru, až ji hoří tváře.

Pokrčil rameny. „Aspoň to pomůže vzbudit dojem, že máme doopravdy rande.“

„Mohou být moje sestry nějak ohrožené?“

„Nikitin by nikdy nezačal s akcí na veřejnosti. Snaží se neustále vzbuzovat dojem, že je poctivý obchodník.“

„Alexandere, myslíš, že ten Nikitin je tím, kdo tě chce zabít? Že to byl on, kdo se o to už pokusil?“ Úzkost v jejím hlase nedokázalo nic zamaskovat a Adéla se o to ani nepokoušela.

„Určitě se o nic nepokusí před svědky. A navíc Nikitin je jen prostřední článek. Bere peníze a připravuje akce, ale nikdy není tím, kdo skutečně zmáčkne spoušť. On se vlastně sám opravdu považuje za obchodníka a ne za zločince.“ Hodil po ní rychlým úsměvem. „U nás doma je mezi tím často jen hodně tenká hranice.“

„To se občas stává v jakékoliv zemi,“ odpověděla Adéla. Uvědomila si, že se postupně začíná uklidňovat, což nebyla dobrá známka. Měla by se mít před ním co nejvíc na pozoru. Měl na sobě vodu po holení, kterou nejvíc milovala. Voněla drsně a smyslně.

„Za vším stojí Leonid Ignatěv. Dokud ho neodstraním, budu se muset po celý zbytek života ohlížet přes rameno. Vím o tom už dlouho, Adélo, to pro mě není nic nového. Už na mě poslal dost chlapů, ale žádný neuspěl. Já ale ano.“ Pokrčil rameny. „Tak to v životě chodí.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, takhle to není. Takhle přece žít nemůžeš. Dřív nebo později si na tebe někdo počká a ty zrovna nebudeš připravený…“

Zuby mu zablýskly v úsměvu. „Myslel jsem si, že budu chvíli v bezpečí, když pojedu do Spojených států vyšetřovat krádeže uměleckých předmětů, ale teď mi to spíš připadá, že jsem napochodoval přímo do sršního hnízda.“

„Vypadá to tak. Já moc nevěřím na shody náhod. Jestli jsou tady ukradené starožitnosti z Ruska, pak do toho musí být nějak zapleteni, ne?“

Přikývl a zabočil ze silnice na odbočku směrem ke Kašparovi. „Já taky nevěřím na náhody, Adélo. Každopádně z Ruska odchází jen málo kousků, o nichž by Nikitin nevěděl. A chce z nich svůj podíl.“

„Alexandere.“ Adéla počkala, dokud nezaparkoval vůz před hospodou U Kašpara. „Ty přece umíš mluvit anglicky bez jakéhokoliv přízvuku, ale teď to neděláš. Proč?“

„Protože se to ode mě očekává, bajuški baju, a protože se nechci v žádném ohledu lišit.“

„Ne, to jistě ne,“ zašeptala a vzdechla. „Proč mi vlastně říkáš

bajuški baju? Kdy jsi s tím vlastně přišel?“

Poprvé za celou dobu, co se s ním setkala, Alexander vypadal zaskočeně a dokonce zranitelně, pokud vůbec něco takového dokázal. „To je jenom taková zdrobnělina. Ani to nejde přeložit.“

„To já vím, ale z čeho to pochází? A proč mi tak říkáš?“

Obrátil se přímo na ni, až to působilo, že zabral celý prostor auta.

Stiskl jí ruku ještě silněji. „Je to hloupé, Adélo, fakt.“

„To nevadí. Pověz mi to.“

Volnou rukou si prohrábl vlasy v gestu, jímž opět prozradil svou nervozitu. Alexander Volstov, muž s nervy z ocele. Teď ji to teprve zajímalo! Dál se mu dívala přímo do očí, aby jí nemohl uhnout pohledem a vykroutit se z vysvětlení.

„Je to směšné, Aduš, je to jenom takové hloupé oslovení.“ Když viděl, jak na něj upírá oči, pokusil se nedbale pokrčit rameny. „Když jsem byl v tom domově, kde mě vychovali, byla tam jedna žena, která byla na nás opravdu hodná. Večer nám zpívala ukolébavku. Nebo když některý z menších kluků měl strach nebo plakal. A občas to slovo říkala jen tak.“

„Tak to je ta ukolébavka, co jsi mi vždycky zpíval,“ pravila, a cítila, jak se jí v krku dělá knedlík. Poprvé si uvědomila rozdíl v

podmínkách, za jakých oba vyrostli. Malý chlapec v domově, kde jsou desítky dalších malých chlapců. Bez rodičů, kteří by je milovali, bez domova, naplněného láskou a smíchem. Vzala mu obličej do dlaní a zašeptala: „Mám tu píseň hrozně ráda.“

V očích mu kmitla úleva. „Já taky, ale uvědomuji si, že je to jedna z těch dětinských věcí, co ve mně zůstaly, a kterých se pořád snažím zbavit.“

„Jenže ty věci tě právě zlidšťují, Sašo. Myslím, že se hrozně snažíš potlačit v sobě všechny city a emoce. A to fakt není nic dobrého.“

„Jenže někdy je to nutné, aby člověk přežil.“

V nitru ji nad ním svírala bolest. Nad nimi oběma. Způsob jeho života byl tak odlišný, a přesto tak podobný! „Nechci, abys měl pravdu.“

„Pravdu v čem?“

„V tom, že bychom měli být spolu.“ Málem si zakryla pusu dlaní, ale jednou vyřčená slova už byl venku a nic je nemohlo vrátit. Zřejmě to způsobily ty červené kalhotky. Očividně mu nemohla být tak blízko a cítit jeho dech na své kůži, aniž by toužila po jeho těle.

„Ale já mám pravdu.“

Úsměv mírně zvlnil její rty. „To si ale myslíš pořád. Pojďme radši dovnitř, než se dostaneme do ještě větších potíží.“ Rychle otevřela dvířka vozu a než jí v tom mohl zabránit, vyklouzla do chladného nočního vzduchu.

Okamžitě vystoupil za ní a pohledem projel celé parkoviště, budovu a ulici, jak to dělal pokaždé. Bedlivě a opatrně. Puntičkářsky prověřil každý detail, aby si vtiskl do paměti celý plán okolí.

Objal ji paží kolem ramen a mířil s ní ke zdi, ukryté za řadou vzrostlých keřů. Přitiskl se k ní tělem, rameny zastínil světlo, přicházející z osvětlené přední části podniku. Popadl ji za zápěstí a přirazil je ke zdi po obou stranách její hlavy. Vypadala drobná a křehká, a její jemné křivky se pevně tiskly k jeho hrudi. Zaplavily ho vzpomínky. Teplo její kůže, na omak hebké a jemné jako satén, její vlasy, stékající mu po těle jako hedvábný vodopád. Její dotek. To, jak chutnala. Její ústa, pokoušející všechny jeho smysly do

nesnesitelné touhy. Její tělo, pohybující se v dokonale sladěném rytmu s jeho tělem.

Jeho železná disciplína měla své meze. Žil už příliš dlouho bez smíchu a slunečního svitu. Přečkal příliš mnoho nocí bez útěchy jejího něžného těla. Nemohl čekat, až ji přesvědčí. Věděl, že na ni příliš spěchá, ale už se nedalo nic dělat. Se zasténáním sklonil hlavu a přitiskl se k ní. Rty měla chladné a jemné, a zdálo se, že tají pod jeho polibky. Dráždil jí ústa jazykem, jimž přejížděl mezi rty, aby je rozevřela. Cítil spalující, hltavou touhu, jenž mu svírala útroby a šířila se níž, prolétla tepnami jako nenasytná žádost, s níž mu tělo ztuhlo do nesnesitelné bolesti.

Líbal ji znovu a znovu, jakoby se jí nikdy nemohl nasytit, jakoby se od ní nikdy nemohl odtrhnout. Tisknul se k ní tvrdě celým tělem, obklopil ji pažemi a přitáhl si ji tak blízko, že mezi nimi bylo sotva dost místa na šaty, jež měli na sobě. Hladověl po ní, až se třásl dychtivostí, sveřepou touhou ji už nikdy nepustit.

„Potřebuju čas, Adélo. Chci, aby všichni odtud vypadli a prostě nás nechali být spolu,“ zašeptal jí do ucha, ale okamžitě se vrátil k jejím rtům. Oheň a med, téhle její kombinaci nikdy nedokázal odolat. Obrátila jeho svět vzhůru nohama a dala mu pocit, jakoby měl všechno na světě. Jakoby všechno, co dělá, mělo cenu. „Jak to jenom děláš?“ zamumlal a přitiskl si pramen jejích vlasů k ústům. „Jak to děláš, že se naprosto přestávám kontrolovat, když celý můj život je jenom o sebekontrole?“

„Nemluv. A polib mě,“ vydechla Adéla a objala ho rukama kolem krku. Ústy přejížděla po jeho rtech sem a tam v drobných, dráždivých polibcích, jež ho přiváděly k šílenství. „Ještě, Sašo. Líbej mě ještě!“

Adélin hlas pronikl jeho obranou a zasáhl ho přímo do srdce. K čertu s tou její schopností dostat ho pokaždé na kolena. Vždycky byl silný, schopný být sám a sám se o sebe postarat – dokud nepotkal ji. Teď si připadal neúplný, jakoby zasažen strašlivou ztrátou, sám ztracený. Nikdy dřív si nepřipadal osamělý, dokonce ani nepoznal plný význam tohoto slova – dokud od něj neodešla.

Políbil ji vší silou své bytosti, vším citem, jímž mu srdce překypovalo. Směsicí vzteku, žádostivosti a hlavně lásky, jež od sebe

nedokázal oddělit. Adéla Drakeová mu ukradla duši a pak si odkráčela z jeho života a odnesla si ji s sebou.

„Ach, božínku,“ ozval se hlas Inez Nelsonové. „Radši se ani nedívejte, dámy. Tihle mladí lidé snad vůbec nevědí, co je to zachovat dekorum.“

Na Inezina slova dámy reagovaly sprškou hihňání a chichotání. Adéla se odtáhla a přitiskla se co nejblíž ke zdi, aby nebyla vidět.

Očima střílela po Alexanderovi, a snažila se co nejvíc zmenšit v naději, že ji nikdo nepozná.

„Aduš! Kouzlo funguje!“ zavolala zvesela teta Carol z hloučku dam, a ještě jí zamávala.

Adélino hrdlo zaplavila sytá červeň a stoupala jí do tváří. Neodvrátila pohled od Alexandera, i když věděla, že se tváří provinile. „To tedy ano, tetičko Carol,“ odpověděla. Zahanbeně naslouchala, jak si dámy o něčem rozčileně šeptají. Pak následoval další výbuch smíchu. Znamenalo to, že jim teta právě dopodrobna vyložila, o čem to kouzlo bylo.

„Jaké kouzlo?“ chtěl okamžitě vědět Alexander.

„To bys ani nechtěl vědět,“ odbyla do Adéla. „Je to určitě nutné, abychom šli dovnitř? Neumíš si představit, jak hrozné tyhle dámy umějí být.“

Uhladil jí vlasy z čela. „Myslím, že jsem už slyšel všechno o tom obřadu, který tě tak rozčílil. Tak pojď, jdeme dovnitř, než se nám věci opravdu vymknou z ruky.“

„Co by se nám mohlo vymknout z ruky?“ otázala se Adéla. Až příliš dobře si uvědomovala Alexanderovu dlaň, propalující se skrz tenkou látku jejího korzetu. Vedl ji po rampě na terasu, obklopující celou budovu, odkud se vcházelo do baru. Rty měla opuchlé od polibků a kůže ji pálila všude tam, kde se k ní přitiskl. Celé tělo měla jako v ohni, každý nerv v něm ožil. Obřad červených kalhotek byl naprostá bomba, a Adéla byla přesvědčená, že svou reakci může přičítat právě jemu. „Já mám pocit, že všechno šlo moc pěkně!“ prohodila proto bezstarostně. Když se tak sama před sebou zbavila odpovědnosti za vývoj situace, mohla být tak zlobivá holka, jak se jí jenom chtělo. A ona chtěla být hodně zlobivá.

Jako ve snu prošla dveřmi, pozdravila se s mnoha známými tvářemi, mávala na staré přátele a objala se s několika staršími dámami. Na tváři jí stále pohrával úsměv, a všudypřítomný strach, který ji neustále doprovázel, teď nahradila touha. Mohla by být živa ze své touhy. Mohla by žít jen z jeho polibků a z blízkosti jeho těla. Byla by tak naprosto šťastná, jen kdyby věděla, že z té celé situace vyvázne bez úhony. Ovšem jak se tak prodírala davem a Alexander se stále tisknul k jejímu tělu, stále silněji si uvědomovala, že stojí na pokraji velké propasti. Stačí jediný chybný krok a bude navždy ztracena.

Alexandera Volstova nikdy nepřestala milovat. Nikdy, i když ho zároveň nenáviděla a zlobila se na něj tolik, že proležela celé noci ve své posteli, nemohla spát a zatínala pěsti, a přemýšlela o tom, jak by ho dlouze mučila. Přitom dobře věděla, že kdyby se s ním ocitla o samotě, začala by ho líbat, jen aby viděla, jak se mu oči zakalují touhou, aby cítila jeho žár na své kůži. Vztek na něj ji měl zahalovat jako brnění a chránit ji před pokušením, jenže hluboko v nitru v ní pramenila nechtěná láska a děsila ji k smrti.

„Děje se něco?“ ohlédl se po ní, zatímco si klestil cestu davem. Chránil ji svou rozložitou postavou, aby se v klidu propracovali k malému prostoru s intimním posezením vzadu v místnosti.

Nedokázala nemyslet na všechny ty drobnosti, jež pro ni dělal, aby se cítila v bezpečí. Aby se cítila milovaná. Adéla od něj odvrátila tvář, aby se nerozplakala při vzpomínkách na vše, co ztratila.

„Adélko,“ pravil něžně a objal ji kolem pasu. „Pověz mi to.“

„Hrozně se bojím, že tě zase začnu milovat, Sašo,“ vypravila ze sebe tichým hláskem. Knedlík, co měla v krku, ji málem zadusil. „Já už to nezvládnu, jestli tě podruhé ztratím. Nemůžu ztratit podruhé sama sebe, tak silná prostě nejsem.“ Cítila takovou bolest, že ji nedokázala ani vyslovit, že nedokázala nalézt slova, aby popsala kruté ostří, jež se jí zarývalo hluboko do srdce.

Alexander si ji přitáhl blíž a zamířil s ní k tanečnímu parketu, kde ji mohl objímat, aniž by vzbuzovali pozornost. Zakormidloval do temnějšího kouta. Slzy, třpytící se jí na řasách, mu lámaly srdce. Cítil ji v náruči, jak se s ním pohybuje ve stejném rytmu, s tváří zabořenou do jeho košile.

„Nech už minulost být, bajuški baju, musíme ji překonat, nebo budeme oba ztracení. Můj život je lepší, když jsi v něm ty. A tvůj je zase lepší se mnou,“ mumlal jí do vlasů, otíral se bradou o její temeno a tiskl ji k sobě stále úžeji. „Když mi vyjdeš trochu vstříc, tak to dokážeme.“

Zavrtěla hlavou, i když věděla, že tak popírá něco, co je beztak nevyhnutelné. Jestli neudělá ten zásadní krok a nevyjde mu naproti, navždycky ho ztratí.

„Jsem unavený, moja prekrasnaja. Od toho dne, co jsi ode mě odešla, nemůžu spát. Pamatuješ si, jaké to bývalo, když jsme byli spolu? Propletli jsme se jeden do druhého, jako bychom se ve spánku mohli navzájem ztratit. V nic jsem nevěřil, ale když jsem byl s tebou, tak bylo všechno jinak. Patřila jsi ke mně. Když jsem tě držel v náruči, našel jsem klid. Pamatuješ si, jaké to bývalo, Adélko?“

Jeho slova jí pronikala přímo do duše, působila tam a narušovala tak křehkou zeď, již se snažila mezi nimi vystavět. Hudba, která právě hrála, byla pomalá a zasněná, něžné blues, ladící s jejím melancholickým rozpoložením. Vycítila spojení se sestrami a poznala, že právě přijely, plné obav nad silou jejích emocí. Objala rukama Alexandera kolem krku a snažila se neplakat nad ztracenou důvěrou. Otřásl nejen její vírou v něho, ale i sama v sebe a v moc jejích kouzel. Minulost ji nechtěla pustit, nechtěla skrýt její lásku k Alexanderovi ani vzpomínky na jeho zradu.

„Ano, vzpomínám si.“ Svá slova mu zasyčela s ústy přiloženými k jeho krku. „Slyšel jsi, jak jsem bolestí naříkala? Slyšel jsi mě? Je to ve mně tak hluboko, že to nikdy nemůžu překonat. Mám to pořád v sobě.“

Stiskl ji, až to bolelo. „Ano. Já jsem taky naříkal.“ Svíral ji s tváří ponořenou do jejích vlasů, a neopouštěl s ní temnou část parketu. Naříkal, a jeho steny zůstávaly kdesi hluboko v něm, kde je nikdo jiný nemohl slyšet. Tam, kde to tolik bolelo, že nenacházel slova, jimiž by dal své bolesti průchod. Nikdy nikoho nepotřeboval, až Adéla vnesla lásku a smích do prázdnoty jeho života. Jeho životem byla pouze práce a služba, a v této bídné existenci bylo místo pouze pro podvod, faleš a klam. Adéla se pro něj stala nečekaně objeveným pokladem, vzácným víc, než si uvědomoval – dokud ji neztratil.

Vědomí, že za tuto bolest nese sám odpovědnost, ho doslova ničilo.

„Je mi to líto, Adélko.“

Neodpověděla, a on svá slova vyslovil tak tiše, že si nebyl jistý, zda ho slyšela. Naklonil se k ní a přiložil rty k jejímu uchu. „Slyšíš mě?“ Nevzpomínal si, zda vůbec někdy v životě někomu něco takového řekl, a myslel to opravdově. Teď však věděl, že je musí opakovat znovu a znovu, dokud nenapraví to, co se mezi nimi pokazilo. Opět jí přitiskl ústa k uchu a pravil: „Je mi to líto, Adélko. Je mi to moc líto.“

„Já jsem tě slyšela.“ Prsty mu spojila vzadu na zátylku, a její dotek na holé kůži ho propaloval skrz naskrz jako cejch. „Slyšela jsem tě.“

Když umlkly poslední tóny písně, světla se rozsvítila. Alexander ji vedl dozadu k malým stolkům. Přitiskl si ji k rameni, aby ostatním zabránil v pohledu na její tvář s rozrušeným výrazem. Cestou se rozhlížel po místnosti a pomalu, důkladně zkoumal a prověřoval rozestavění nábytku, únikové cesty, východy a dokonce i většinu tváří v lokále. U baru sedělo několik rybářů. Parta místní mládeže se něčemu smála na opačné straně od baru poblíž vchodu. Páry se držely za ruce, někteří seděli, jiní postávali. Adéliny sestry si vybraly místa vedle stolu, kde se usadila Carol se svými přáteli. Alexander schválně zvolil malý stolek poblíž Adéliny rodiny. Posadil se, aby viděl přímo na vstupní dveře, a druhou židli pro Adélu otočil tak, že seděla vlastně vedle něj a ne naproti němu.

„Vidíš ty lidi u stolu u přepážky?“ otázal se, přičemž pozvedl její dlaň k ústům a s úsměvem ji lehce hryzal do prstů. „Nenápadně se tam podívej, Aduš, a řekni mi, jestli ti někdo z nich připadá povědomý.“

Adéla úplně zapomněla, proč vlastně do hospody přišli. Položila si mu hlavu na rameno a zvedla oči.

Všude kolem bylo plno lidí z okolních městeček, které znala ne sice všechny podle jména, ale podle obličejů ano. Tady na pobřeží byli lidé k sobě přátelští, a tak přívětivě kývala a usmívala se na všechny, kteří ji zdravili pohledem. Většina mladých mužů nepokrytě očima hltala Julii a Helenu. Kolem baru, u tanečního parketu i u několika stolků rozeznala několik neznámých lidí. Větší

skupinka mužů, usazená poblíž nízké přepážky, nevypadala na to, že by si přišla užívat hudbu a tanec.

„Moc sem nezapadají,“ poznamenala.

„To tedy ne, a to musí Prakenského pořádně štvát.“ V Alexanderově hlase bylo cítit uspokojení. Vtiskl polibek přímo do středu Adéliny otevřené dlaně. „Rád se chová jako chameleón, splývá s prostředím a nikdy není nápadný.“

„Prakenskij? To je ten chlap, co…“

Vzal do úst její prst, aby rozptýlil její pozornost. Obrátila pohled do jeho tváře. Tvářila se ostražitě. Rozrušeně. Zaujatě. Usmál se na ni. „Strašně dobře chutnáš.“

„Měl by ses raději soustředit na práci. Který z nich je Prakenskij?“

„Stojí u zdi, jednu ruku v kapse, a moc dobře si je vědom, že jsem s ním v jedné místnosti. Musím jít za nimi a pozdravit Nikitina. Byla by to nevychovanost, kdybych to neudělal.“ Zatímco mluvil, stále se jí díval přímo do očí – dokonalý obrázek muže, zcela uchváceného dívkou, kterou pozval na schůzku.

Ze strany trefil Adélu do hlavy malý zmačkaný ubrousek. Když se po něm otočila, spatřila Julii, jak na ni dělá obličeje.

„Nepotřebuje nějak pomoct?“ strachoval se Alexander. „Má nějaký záchvat nebo co?“

Adéla namočila zmačkaný ubrousek do vody ve své sklenici a hodila jej zpátky. S udivující přesností se trefila Julii přímo do tváře.

„To bylo varování. Jenom je přitom nenápadná jako pes v kostele.“

„Varování? A před čím?

„Ne před čím, ale před kým. Před Sylvií Fredricksonovou, která právě přišla. To je místní mužolapka. Sylvie mě moc nemusí, ale radši bych se moc nepouštěla do detailů. Stačí, když řeknu, že se mi kvůli ní trošku vymklo kouzlo z ruky a její manželství skončilo. A nejenom to její, ještě také manželství jejího tajného milence,“ povzdechla si Adéla.

Alexander okamžitě z jejího chování pochopil. Celý život byl cvičen k tomu, aby správně dešifroval řeč těla, aby rozuměl nejmenším detailům ve výrazu a gestech. Adéla se cítila v přítomnosti té druhé ženy nesvá. Pohlédl na příchozí, blondýnu s

hlubokým výstřihem, odhalujícím štědré obliny. Byla k nepřehlédnutí i k nepřeslechnutí. Neustále se nahlas smála, jak se prodírala davem, dotknula se každého muže.

Alexander vzal Adélu kolem ramen. „Je mi jí líto. Je chudák zoufalá. Zoufalství často nutí lidi dělat věci, za něž se pak stydí. Ta holka nemá snadný život.“

„Ne, to určitě ne. Když se provdala za Masona Fredricksona, myslela jsem si, že se usadí a bude spokojená. Mason je fajn chlap. Měl ji opravdu rád a měl i pochopení pro její potřebu vzbuzovat neustálou pozornost, ale stejně ho podváděla. Jenže bohužel tím, jak si zkomplikovala život, tak nadělala problémy i všem lidem okolo.“

Kapela začala hrát rychlý kousek a taneční parket se okamžitě zaplnil vlnícími se lidmi. Alexander se díval, jak se Carol přidala k sestrám Drakeovým, a společně tancovaly v malém kroužku. Pohledem zalétl ke skupince Rusů a zamračil se. Propletl si prsty s jejími a stranou k ní pravil: „Vůbec se mi nelíbí, jak se Nikitin dívá po tvé sestře.“ Otíral se bradou o hřbet její ruky a Adéle to drobné gesto připadalo velmi vzrušující. Byla na Alexandera tak soustředěná, až jí připadalo, že slyší doslova každý jeho dech. Násilím od něj odtrhla pohled a zadívala se nenápadně na Nikitina, jakoby pouze pohledem bloudila po lokále. Stále se však opírala o Alexandera a toužila jedině po tom, aby byla opět v jeho náruči. Přála si vrátit čas. Kéž by jen opět mohla věřit ve svou kouzelnou moc jako jedna z Drakeových i sama v sebe jako žena! Byla však otřesená víc, než si sama uvědomovala.

Nikitin pozoroval taneční parket s takovým zaujetím, že se dokonce v židli naklonil dopředu. Náhle dal znamení jednomu ze svých společníků, a aniž by mu věnoval aspoň pohled, vsunul mu do ruky hrst bankovek a pak se znovu opřel. Zrak nespouštěl z vlnícího se davu na parketu, a Adéla poznala, že zírá na Julii.

Sestra byla nepřekonatelná tanečnice, divoká a nádherná. Jako pravá milovnice hudby se ponořila do jejího rytmu, oči jí zářily smíchem a tělo se jí smyslně vlnilo. Zatímco ji Adéla pozorovala, přiblížil se k Julii nepozorovaně nějaký cizí muž, postavil se za ni a začal se pohybovat v rytmu stejně jako ona tak, aby do sebe naráželi ve stylu tance „bump“. Jak se jeho tělo dotklo jejího, Julie se

okamžitě otočila, vytržená ze svého vášnivého zaujetí tancem. Alexander se hned zvedal ze židle.

„Julie se umí o sebe postarat,“ ubezpečila ho Adéla. „A ostatní jsou tam s ní. Nestojí o pozornost, když si užívá zábavy. A podívej, už tam jde vyhazovač.“ Ukázala bradou na dalšího muže, který se už k nim prodíral davem. „Julie si tady chce jen užívat a poslouchat hudbu. On nedovolí, aby ji někdo obtěžoval.“

Z příšeří však vystoupil Ilja Prakenskij. Popadl nuže, který se pokusil obtěžovat Julii, a bez jediného slova jej vyhodil z parketu. Zvládl to bez jakékoliv pozdvižení a tak rychle, že si toho nikdo ani nevšiml. Julie chvíli stála, zírala, jak oba muži náhle zmizeli, ale pak pokrčila rameny, vesele se zašklebila na vyhazovače, a pustila se znovu do tance.

„Jak k tomu došlo?“ divila se Adéla. „Přísahala bych, že před dvěma vteřinami Prakenskij stál u zdi vedle Nikitina? Jak se jenom dostal tím davem až k ní, aniž bych si ho vůbec všimla?“ Naklonila hlavu a zadívala se na Alexandera. „Ty se pohybuješ stejně jako on. Jako Prakenskij. Občas tě ani nevidím, ani neslyším, a najednou tě vidím vedle sebe.“

Usmál se. „Umím splynout. Jenom doufám, že ten dychtivý mládenec je v pořádku. U Prakenského záleží na náladě – občas se do své práce trochu moc pokládá!“ Kývl hlavou směrem ke zdi za Julií, a Adéla viděla, že Rus je nepozorován opět zpátky na svém místě.

„To je úplně strašidelné! Sice se na Julii nedívá, ale stejně se mi nelíbí, že je u ní tak blízko.“

„On ji vidí. Vidí všechno.“

„To je teda něco.“ Stiskla mu ruku. „No, a jak to vidíš? Já jsem s nervama na huntě. Hernajs, mám strach o sestry, o tebe, o všechny, protože nevím, co chtějí dělat. Ten Nikitin dal jednomu ze svých chlapů peníze, ale ne, aby si dal drink u baru. Šel ke kapele.“

„Nejspíš je to proto, že si Nikitin chce nechat zahrát nějakou určitou písničku, a tak jim za to chce zaplatit. Říká se o něm, že miluje hudbu, a určitě si to může dovolit. Peněz má až nad hlavu. A nemusíš mít strach. Prakenskij mi dvakrát potvrdil, že o mé přítomnosti vědí, a že nepřišli dělat problémy.“

„No, to je teda skvělý. Kdyby tomu tak nebylo, tak by došlo k přestřelce?“ Pohrávala si se sklenicí na stole. „No, aspoň že se baví teta Carol a ostatní dámy.“

Když hudba dohrála, sestry Drakeovy se vrátily ke svému stolu. Julie se po chvilce ale zvedla a zamířila k Prakenskému. Adéla jen zatajila dech. Ilja nebyl zvlášť vysoký, ale přesto sestru převyšoval svou rozložitou postavou a netajenou silou. Především ho však obklopoval nepřehlédnutelný dojem nebezpečí. Sestra si toho určitě nemohla nevšimnout.

„Ráda bych vás pozvala na drink,“ pravila mu Julie, když s ní kráčel ke stolku. „Sice jsem nepotřebovala zachránit, ale zachoval jste se jako gentleman. Děkuju!“

„Měla byste si dávat větší pozor na to, co se děje za vašimi zády,“ napomenul ji Prakenskij. „A taky byste si měla uvědomit, že tancovat tak vyzývavě je u ženy ve vašem postavení opravdová pitomost.“

„Panebože,“ hlesla Adéla a přikryla si tvář rukama. Vůbec jí nepomohlo, že všechny dámy u stolu tetičky Carol se ohlédly a přikývly na znamení naprostého souhlasu.

Julie pohodila hlavou, až se jí vlasy rozlétly do všech stran. Z očí jí sršely jiskry. „Vážně? Jak je od vás milé, že rozdáváte nevyžádané a nežádoucí rady. Vypadněte, kámo.“

„Měl u sebe nůž a taky drogy, co se sypou ženám do pití.“

Julie se obrátila k Prakenskému zády, ale jeho slova okamžitě zchladila její vztek. Pomalu se otočila zpátky. „Kde je? Znáte jeho jméno?“

„Vy toho muže znáte?“

„Ne, ale občas dostávám dopisy…“ odmlčela se. „Kde je?“

„Doporučil jsem mu, ať zmizí, než zavolám policii. Ten nůž a drogu jsem mu zabavil a zničil. Jaké dopisy?“

Julie otázku přehlédla. „Měli jsme zavolat šerifa, dal by ho zavřít.“ Výbojně vysunula bradu. „Takovíhle chlapi ani nepotřebují vyzývavý tanec, aby tohle dělali. Jsou to prostě nemocní úchylové.“

„To je sice pravda, ale to ještě není omluva za to, že svým vyzývavým tancem záměrně provokujete muže.“

„A vy jste šašek.“

Hudba opět umlkla, ale zpěvák kapely se chopil mikrofonu a pravil: „Když teď všichni dáme ruce nad hlavu, tak určitě přemluvíme Julii Drakeovou, aby nám taky něco zazpívala.“

Vedoucí podniku si přejel prstem po krku, ale jeho zuřivé gestikulace si nikdo nevšímal.

Adéla v duchu zaklela. „Hospoda U Kašpara je jedním z mála míst, kde se Julie může bavit beze strachu z bulvárních reportérů a poblázněných fanoušků. Když tu teď zazpívá, přitáhne to k tomuhle místu nežádoucí pozornost, takže už sem nebude moci chodit. Určitě by se totiž rozneslo, že sem občas přijde a zazpívá.“

„No, teď už tedy víme, proč Nikitin poslal toho svého chlapa. Dal kapele peníze, aby požádali Julii, ať zazpívá.“ Alexander se znovu posadil. „Zajímavé na tom je, že Nikitin věděl, komu ty prachy dát. Ne vedoucímu hospody, ale kapele. Předem totiž věděl, že manažer podniku by si je nevzal, že by Julii neprodal. Jak na to jenom přišel?“ Dav začal šílet, lidé tleskali a dupali a vyvolávali Julii na pódium.

Adéla viděla, jak sestra zvolna rezignuje.

„Můžete přece říci ne,“ připomněl jí Prakenskij.

„Jak asi?“ opáčila Julie a ztěžka polkla. Pak se nadechla, vstala, prošla kolem něj smějíc se a mávajíc.

„Nikitin určitě využil někoho z místních jako svůj zdroj informací. Někoho, kdo zná i drobné detaily, jako je například tento. Ta osoba musí znát dobře vaši rodinu a místa, kam rády chodíte. Poznáváš někoho, kdo s nimi sedí u stolu nebo kdo se pohybuje tak blízko, že by s ním mohl promluvit?“

Kapela začala hrát blues a místností se rozlehl Juliin hlas, plný a silný, povzbuzující představivost. Přinášel s sebou moc kouzel i vášně, pronikal k naslouchajícím a unášel je s sebou.

Adéla upírala oči na Nikitina. Zíral na Julii s uchvácenou pozorností. S nikým u stolu nepromluvil. Když ho jeden ze společnosti oslovil, pouze panovačně zvedl ruku, aby ho umlčel. Když ke stolu přistoupila servírka s nabídkou koktejlů, odehnal ji jakbysmet.

„Vypadá to, že je jí úplně posedlý,“ poznamenala Adéla s trochou obav. „Jen se na něj koukni.“

„Ne, dívej se na lidi kolem něho. Musíš vidět i to, co zůstává skryto. Kdo z nich ti připadá povědomý?“

„Tim Robbins. Je to rybář, občas ho vídám v Noyo. Je to ten starší muž vlevo od Nikitina, sedí vedle přepážky. Tim doslova žije na své lodi. Někdy chodí sem a občas se ukáže taky v Salt Grilu.“ Adéla dál pozorovala skupinku kolem Nikitina. „Taky tam je Ned Farmer, ten uhlazený pán, co stojí hned vedle Tima. Je to daňový poradce, má spoustu peněz a vlastní v okolí hodně nemovitostí. Myslím, že má taky několik menších podniků ve Fort Bragg a tady v Mořském ráji. Žije tady už dlouho a všichni ho mají rádi. Je ženatý a s manželkou mají tři děti. Chodila jsem s nimi o školy. Všechny tři se odsud odstěhovaly, ale často sem jezdí na návštěvu.“

„Chodí sem do hospody často?“

„Sem přece chodí každý, Alexandere. Viděla jsem ho tady často.

Někdy přišel se svou ženou, jindy sám.“

„A teď ji má s sebou?“

Adéla se rozhlédla. „Nikde ji zrovna nevidím, ale je tu hrozně přecpáno.“

„Ještě někdo?“

„Ještě dva další. Ti mládenci, co zírají na Julii.“

„Na Julii zírá každý.“

„Ten v té modré košili a ten druhý v zelené. Ten v modrém je Lance Parker, dělá střechy. Ten druhý je Chad Kingman, co pracuje u Franka Warnera.“ Julie dozpívala a osazenstvo lokálu propuklo v bouřlivé ovace.

„Ta se do toho ale položila,“ podotknul obdivně Alexander.

„To je Juliina malá pomsta kapele. Teď, když předvedla všechno, co umí, už jejich hudba při srovnání nezní tak skvěle jako předtím,“ vysvětlila s pyšným úsměvem Adéla.

Julie se propracovávala davem zpátky ke svému stolu, ale než se stačila posadit, už u ní byl Prakenskij. „Rád by se s vámi seznámil pan Nikitin. Zve vás, abyste přišla k jeho stolu,“ vyřídil nezúčastněně.

Julie nahodila falešný úsměv. „Díky za pozvání, ale ne.“

„Pan Nikitin není člověk, jemuž se říká ne.“

„Tak v tom případě mu vyřiďte, ať jde do háje,“ odbyla ho Julie.

„Nemám žádnou radost z toho, že mě přiměl, abych tady zazpívala, když jsem se sem přišla bavit se sestrami. Takže uhánějte přímo k vašemu pánovi a vyřiďte mu, že děkuji, ale nikoliv.“

Alexanderovy prsty se sevřely na Adélině zápěstí, aby jí zabránily vyskočit a jít bránit sestru. Prakenského výraz ve tváři se vůbec nezměnil. Obrátil se a vydal se ke svému šéfovi.

Julie za ním mávla rukou. Malý pohyb rukou ve vzduchu měl způsobit, aby Prakenskij klopýtl. Místo toho se ovzduším ozvalo praskání a lupání, a kolem její dlaně se rozprskly drobné jiskřičky. Julie vykřikla a stáhla ruku zpátky.

Všechny sestry Drakeovy okamžitě vstaly s otřesenými výrazy ve tvářích. Obklopily Julii a postavily se proti Prakenskému.

Kapitola 11

Alexander se postavil mezi sestry Drakeovy a Prakenského, i když se mu v tom Adéla ze všech sil snažila zabránit. Netušila, k čemu tady právě došlo, ale napětí se nedalo přehlédnout. Julie si držela ruku, jakoby ji měla poraněnou.

„Uhni od Heleny,“ naléhala Adéla. „Nech ji, ať má přímý výhled na Prakenského!“

Kolem nich neustále proudili lidé sem a tam. Na jevišti hrála kapela a tanečníci dál kroužili po parketu, ale žádný z nich se nedotknul Prakenského a nepřiblížil se ani k Drakeovým.

„Jedno vím jistě,“ podotknul Alexander tak, aby to slyšely všechny sestry, „že ani jedna z vás by se neměla pouštět do zápasu s tímhle člověkem. Jděte si sednout. Všechny. Aduš, pojď se mnou. Právě teď je ta pravá chvíle složit hold, abych tak řekl, panu Nikitinovi.“

Prakenskij neustoupil a stál proti všem osmi ženám. Bez dalších projevů se otočil. Přistoupil ke stolu svého šéfa, naklonil se k němu a něco mu pošeptal.

Adéla mu pevně svírala paži, aby mu zabránila jít za ním. Sestry Drakeovy dál stály a zíraly jedna na druhou v němém úžasu.

„Jak to pro všechno na světě dokázal?“ zeptala se Julie Heleny.

„Teto Carol?“ otázala se pro změnu Helena.

„To vážně nevím, děvčata, ale nic dobrého to rozhodně nevěstí. Myslím, že bychom měly co nejrychleji jít domů a hledat odpověď v knihách. Vím, že existovaly určité zprávy o tom, že existují i muži obdaření stejnými schopnostmi jako my, ale já jsem tedy určitě ještě nikdy nikoho takového nepotkala,“ váhavě odvětila Carol. Naklonila hlavu a podívala se na Alexandera. „Co o něm víte?“ oslovila ho.

Adéla honem zasáhla: „O tom si promluvíme později, až budeme doma, teto Carol.“

„Ale samozřejmě, drahoušku. Až pod ochranou našeho domu.

Asi už stárnu, že jsem se dopustila takové chyby. Promiňte mi to.“

„To je hloupost, tetičko Carol. Všechny jsme teď úplně otřesené z toho, co se přihodilo. Ještě nikdy se nám nestalo, aby nějaký člověk naši magii dokázal obrátit proti nám,“ připomněla Lea. Vzala tetu kolem ramen a natáhla ruku k Julii. „Bolí to moc?“

Helena jí však odstrčila ruku dřív, než se mohla Julie doktnout.

„Tady ne. Nesmíme mu ukázat nic z našich schopností, mohl by toho zneužít. Musíme okamžitě odtud. Adélo, měla bys jít také s námi. Tady by to pro tebe nemuselo být bezpečné.“

„Jí nic neudělá,“ ubezpečil ji Alexander. „Se mnou bude v bezpečí.“ Všiml si, jak Helena významně šťouchla do Julie.

Ta se na něj podívala: „S tebou to pro ni bude lepší.“

Adéla si odhodila vlasy z čela. „Nebojte se o mě. Jsem opatrnější než Julie. Nedostal se Prakenskij tak blízko, aby od nás získal něco osobního, doufám?“

„Pochybuji. Tak honem pryč. Dlaň mě pálí jako čert a vím, že se neudržím a dám mu pořádnou facku, jestli ke mně zase přijde s nějakým návrhem od toho svého šéfíka, toho neuvěřitelně arogantního zmrda.“

„Tak jdi, Sašo. Moc se těším na setkání s panem Nikitinem,“ pravila Adéla a v hlase ji zazněl hněv jako prásknutí bičem.

Alexander sebral svou sklenici a vydal se skrz dav k Nikitinovu stolu. Adélu přitom stále držel pevně za ruku. Sestry Drakeovy, teta Carol i jejich přátelé se také zvedli k odchodu, a cestou mávali na všechny známé. Když Julie procházela kolem přepážky, kde seděl Nikitin se svou společností, Prakenskij se natáhl a chytil ji za zraněnou ruku. Palcem jí zlehka přejel přes dlaň a rychle ji zase pustil. V okamžiku, kdy se jí dotknul, vzduch kolem nich začal praskat a sršet jiskrami. Alexanderovi se zježily chlupy na předloktí.

Julie na vteřinu zaváhala, v očích jí jen hrálo, ale Helena a ostatní sestry ji pevně obklopily a přiměly ji tak pokračovat v odchodu, protože jim bylo jasné, že touží po pomstě.

Alexander tuto mezihru přehlédl. Nechtěl se rozptylovat, potřeboval se soustředit na to, aby získal co nejvíc informací. V kouzlech byly zběhlé sestry Drakeovy. Bylo to jejich pole působnosti, a nikoli jeho.

„Páni, ten svět je ale malý, Sergeji. Člověk nikdy neví, kde všude může potkat známé!“ promluvil a potřásl si rukou s Nikitinem. Pak se obrátil na Adélu: „To je Adéla Drakeová.“

„Velice mě těší, slečno Drakeová,“ přikývl blahosklonně Nikitin, jako by jí tím prokazoval neobyčejnou poctu. „Nechcete si k nám přisednout?“

„Nerad bych vás nějak vyrušoval,“ odvětil Alexander. „Jen jsem vás přišel pozdravit.“

Nikitin pokynul rukou, a dva muži okamžitě vyskočili ze židlí a přistrčili je k Adéle. „Trvám na tom, Alexandere. Jsem přece tak daleko od domova, a to je vždycky milé, když člověk vidí známé tváře.“ Přisunul si židli blíž k Adéle. „Tak vaše sestra je Julie Drakeová? Má nádherný hlas. Nikdy jsem neslyšel lepší.“

„Děkuji, však jsem na ni taky patřičně hrdá! Určitě jí vyřídím váš kompliment,“ pravila a pevně stiskla Alexanderovi prsty.

„Prosím, vyřiďte jí také mou omluvu za trapas, který jsem způsobil. Prakenskij mi vysvětlil, že se zlobila, že jsem ji postavil do situace, kdy musela jít zazpívat. Já jsem jen prostě nechápal, proč tak skvělá zpěvačka tady sedí a poslouchá muzikanty s mnohem menším talentem, a nikdo ji nepožádá, aby zazpívala. Měli všichni už dávno stát a skládat jí hold!“

„Ráda sem chodí, aby si odpočinula a uvolnila se,“ vysvětlila mu Adéla s úsměvem. Její oči se však neusmívaly. „Takových míst jí už moc nezbylo.“

Dovolila si vrhnout opatrně pohled na Prakenského. Podle Alexandera byl Sergej Nikitin tím nebezpečnějším z obou Rusů, ale ona to viděla jinak. Prakenského obklopovalo jako druhá kůže násilí, zákeřnost, a dokonce i smrt. Neukazoval žádné emoce, choval se tak, jako kdyby se celý incident s Julií vůbec neodehrál. Jen jeho pohled neklidně těkal kolem – stejně jako Alexanderův. Uvědomoval si každý detail místnosti, všechny lidi v davu, vnímal dokonce to, o čem mezi sebou hovoří. Nikitin byl však zaujatý jen sám sebou. A Prakenskij měl něco za lubem, tím si byla jistá. Určitě nebyl tak oddaný Nikitinovi, jak si jeho šéf myslel, a rozhodně se ho ani trochu nebál.

Alexander jí palcem zmáčknul hřbet ruky jako varování, a tak vyslala k Nikitinovi další z falešných úsměvů. „Jsem si jistá, že to určitě chápete.“

„Ale jistě, samozřejmě. Naprosto tomu rozumím. Slyšeli jsme, že sem má přijít. Proto jsem sem chtěl přijít také, ale vůbec by mě nenapadlo, že nebude zpívat.“

„Vážně? Určitě by byla velice polichocena,“ pravila sladce Adéla. Naklonila hlavu, opřela se bradou o dlaň a zblízka se zadívala na Nikitina. „A kdopak vám to řekl, že sem chodívá? Myslely jsme si, že je to takové naše malé tajemství!“

Alexander se opřel do židle. Nikitin byl plně pohroužen do rozhovoru s Adélou o Julii, což mu dalo možnost soustředit se na dění v lokále a na Prakenského. Nikitin téměř zapomněl na jeho přítomnost a soustředil se jen na ni, až si Alexander pomyslel, že si zřejmě vůbec není vědom přestřelky mezi Julií a Prakenským. To ale vůbec neodpovídalo obrázku, jaký o něm měl. Nikitin měl být přece pořádný žralok, žádná malá ryba.

Adéla s ním dokázala přirozeně konverzovat: mluvila, když se to od ní čekalo, přikyvovala a usmívala se, oči překypující zájmem. Odolal nutkání ocenit její schopnosti tím, že by jí políbil ruku. Raději obrátil svou pozornost k oněm dvěma mužům, jež jim uvolnili své židle a umožnili jim přisednout si k Nikitinovi.

„To není nijak těžké, získat informace o vaší sestře. Je to veřejně známá osobnost. Jeden z mých přátel tady zná nějakou paní, a tak se jí zeptal.“

Adéla Alexandera upozornila na zajímavý obrat v konverzaci tím, že mu prsty lehce poklepala na ruku. Nepřestávala se příjemně usmívat, ale pohledem přelétla místnost, až spatřila Sylvii Fredricksonovou. Stála v nedalekém rohu a živě rozprávěla s několika muži najednou, Byli mezi nimi i Chad Kingman, Ned Farmer a Lance Parker. Ruku měla položenou na Chadově paži a tak se nakláněla k Lanceovi, že na něj málem upadla. Přitom ještě stihla občas zavadit dlaní o stehno Neda Farmera.

Adéla cítila, jak se v ní vzmáhá vztek. Musela se hodně přemáhat, aby nešla a nepraštila do skleničky s drinkem, který Sylvie třímala. Zkusila se spolehnout na jiné síly, a tak hodila pohled na dveře a

doufala, že to zařídí za ni. Honem se hned ale usmála na Rusa a pokračovala v konverzaci. „Moc mě těší, že se vám tak líbí Juliin hlas. My si také myslíme, že zpívá neuvěřitelně krásně.“

„Velice by mě těšilo, kdybych se s ní mohl setkat,“ kývl blahosklonně Nikitin. Zvedl prázdnou sklenici a jeden z jeho společníků se okamžitě vymrštil a běžel mu pro nový drink.

„Myslíte, že by bylo možné domluvit takové setkání? Byl bych vám vděčný. Jsem člověk, který umí ocenit vstřícnost.“

Na jeden strašný okamžik Adéla zauvažovala, že by mohla vyměnit Nikitinovu návštěvu u své sestry za rozsudek smrti nad Alexanderem. Ta myšlenka se vynořila náhle a těžce ji zasáhla. Připadalo jí, jako kdyby se na ni řítila zeď a chtěla ji zavalit. Nemohla se ani nadechnout. Viděla jeho slova, jak se jí vznášejí před očima jako nějaké bláznivé blikající titulky v reklamě. Touha navrhnout tento obchod byla tak silná, že se musela kousnout do spodního rtu v naději, že ta malá bolest přehluší nutkání a pomůže jí soustředit se na hlavní problém.

Něco podobného se jí stalo pouze jednou v životě. Tehdy s Julií zkoušely sílu své magie. Pokoušely se kouzly ovlivnit druhé pomocí neustálého vysílání energie, a ta se obrátila proti nim. Náhle ji zaplavilo poznání. Posadila se zpříma a máchla rukama do vzduchu, aby vrátila energii zpět k Prakenskému. Otevřeně jej tak vyzvala na souboj. První nápor vzteku už přemohla, a tak jestli si přeje boj, Adéla je nyní dokonale připravená se mu postavit. Prakenskij má svá tajemství. Prozradila jí to jeho aura, a tato tajemství před ní nejsou v bezpečí. Má svou vlastní moc, ale není imunní proti magii o nic víc než ona.

Jeden z obou mužů, které Alexander sledoval, se nahnul přes přepážku, promluvil na Chada Kingmana a podal mu zapalovač. Kingman přikývl a zastrčil jej do kapsy. Jak je pozoroval, ucítil, jak se vzduch nabil statickou elektřinou. Pohlédl na Adélu a spatřil, jak očima probodává Prakenského. Ve strachu, co by mohla způsobit, ji uchopil za ruku a pevně ji stiskl. Ani si toho nevšimla.

„Mohli bychom si zahrát na pravdu, co říkáte?“ oslovila Prakenského. „Je to výborná hra a mohla by se vám líbit, tak co vy na to?“

Prakenskému v očích poplašeně blýsklo. Okamžitě se ale opanoval a jeho pohled i tvář byly znovu stejně bezvýrazné jako předtím. Zlehka se Adéle uklonil. „Nerad hraju americké hry. Alexandere, neříkal jsi snad, že vy dva chcete brzy odejít?“ Jeho tón byl přívětivý a neprozradil nic, co se v něm snad odehrávalo.

Alexander se okamžitě chopil narážky. Nechápal přesně, co se mezi Adélou a Prakenským odehrávalo, ale nemínil připustit nic, co by mohlo ohrozit její život. Vstal a vzal ji za ruku, aby musela vstát také. „Tak děkujeme. Iljo.“ Podíval se na hodinky. „Opravdu už musíme jít. Slíbili jsme Adélčiným sestrám, že jim pomůžeme s plánováním svatby.“

„Pane Nikitine,“ napřáhla Adéla ruku, „velice ráda jsem vás poznala. Určitě Julii vyřídím vaše komplimenty,“ odříkala společensky, ale přitom nespouštěla ani na okamžik oči z Prakenského.

„Zdržím se tady ještě několik dní, tak doufám, že se znovu setkáme – i s vaší sestrou Julií,“ odvětil Rus.

„Já to Julii vyřídím,“ zopakovala Adéla a nechala se Alexanderem odvést ke dveřím. Když od nich byli už jen pár kroků, dveře se otevřely a vešel jimi Mason Fredrickson. Adéla se stačila ohlédnout právě včas, aby spatřila, jak Sylvia překvapením ztuhla. Na levé straně obličeje se jí udělala rudá vyrážka ve tvaru otisku dlaně, jako kdyby ji někdo právě udeřil do tváře. Adéla se rychle podívala na Prakenského, ale ten se jen mírně usmál a lehce zasalutoval na pozdrav.

„Co to k čertu vlastně mělo být?“ chtěl okamžitě vědět Alexander, sotva vyšli ven a spěchali po rampě dolů na parkoviště. Ale než mu stačila odpovědět, strčil ji mezi vysoké keře, objal ji a sklonil se, až se jejich rty téměř dotýkaly. Místo polibku však zašeptal: „Je tamhle.“

„Kdo je tamhle?“ nechápala.

„Chad Kingman, jeden z těch dvou chlapů, cos mi ukázala. Půjčil si zapalovač od jednoho z Nikitinových lidí a šel sem kouřit. Chci, aby odtud odešel dřív, než nasedneme do auta.“

„Prokristapána, to se mám tady s tebou muchlovat v křoví jako nějaký puberťák?“ zlobila se Adéla. „Ačkoliv to není úplně špatný

nápad. Ale nejradši bych se na chvíli proměnila v Helenu a poslala Prakenskému malé varování.“

„Co Prakenskij Julii udělal, že jste se hned začaly tak čertit?“ zeptal se a přitáhl si ji blíž. Pevně ji k sobě přitiskl a rukama jí přejel vzadu po zádech podél páteře, aby si vychutnal její křivky. „Nevšiml jsem si, že by se jí dotknul.“

„Nedotknul se jí, alespoň fyzicky ne. On je jako my. Má moc, ovládá magii, má schopnosti, říkej tomu jak chceš.“

Její slova ho zastavila. Zíral na ni a nechápal, co se mu snaží říct.

„Prakenskij? Jakože třeba řekne slovo pravda a všichni mu prozradí svá tajemství?“

Zavrtěla hlavou. „Není to přesně stejná moc, jako mám já, spíš jako Helena nebo Julie. Nebo možná i Ela. Tedy doufám, že ne jako Ela. To by tedy bylo moc zlé.“

„A proč?“

„Protože Ela ovládá všechnu magii. Musí předat všechny naše magické dary dalším generacím. Viděla jsem ho, jak se dotknul Juliiny dlaně, když odcházela. Nevím, jestli jí tím odebral bolest, ale pokud ano, tak to z něj činí velice mocného protivníka, protože je nadán vícero schopnostmi.“

Alexander pootočil hlavou, aby lépe viděl na Chada Kingmana. Právě zašlápl botou nedopalek své cigarety, rozhlédl se a pomalu se loudal po rampě na dlouhou terasu. Nezamířil však dovnitř, ale opřel se o zábradlí a zíral na hvězdy na nebi.

„Počkej, já si to nemůžu nějak srovnat. Takže ty mi říkáš, že Ilja Prakenskij, kterého znám od dětství, je schopný používat stejná kouzla jako ty a tvoje sestry?“

„S těmi schopnostmi se musel už narodit, Sašo. Co vlastně víš o jeho původu? Neviděl jsi ho třeba někdy udělat něco zvláštního? Něco, co vám ostatním připadalo divné? Neříkal vám třeba jako dítě, že je odlišný než vy?“

Alexander se snažil vzpomenout, jaký Ilja Prakenskij býval, než je život od sebe odtrhnul. „Byl hodně pro sebe. Ale takoví jsme byli všichni. Byl rychlý a silný a patřil ve třídě k nejlepším, takže jsme spolu pořád soutěžili, ale byli jsme kamarádi. Jednou se mi svěřil, že má nějaké bratry, ale že je poslali do jiných dětských domovů.

Nevím, jestli je někdy našel nebo aspoň zkoušel kontaktovat. Pozor!“ zasyknul náhle Adéle do ucha. Zahlédl totiž, že na terasu vyšel tentýž Rus, který předtím Chadovi půjčil zapalovač. Muž se opatrně ohlédl přes rameno, zašátral rukou v kapse a vydal se za ním. Postavil se vedle něj a Chad se zvolna odlepil od zábradlí.

„Díky za ten zapalovač, chlape,“ pravil a dal Rusovi něco do ruky.

Druhý muž jen přikývl, vzal od něj předmět – ať už to bylo cokoliv – chvíli jej potěžkával v ruce, pak se otočil a rychle odcházel ke vstupu do baru. Chad se vydal na parkoviště ke svému autu. Než usedl za volant, Alexander zahlédl škrtnutí zápalkou. Pak v autě zazářil žhavý konec cigarety, a Chad s vozem vyrazil do tmy.

„To byla tedy hodně odfláknutá předávka,“ poznamenal Alexander, ale bylo vidět, že nad tím přemítá. Zlehka Adélu líbnul do vlasů a spolu s ní vyšel z křoví. „Proč mě Prakenskij chtěl dostat ven přesně ve chvíli, abych tu předávku zboží viděl?“ Zavrtěl nechápavě hlavou a šel Adéle otevřít dvířka. „To nedává žádný smysl. Ilja přece musel vědět, že tu předávku určitě uvidím!“

„Třeba bylo důležitější, aby mě odtud dostal pryč, než to, že uvidíš Chada, ať už dělal cokoliv,“ připomněla Adéla. „Zkoušel to na mě, zkoušel mě donutit svou magií, abych navrhla výměnu. Rozsudek smrti nad tebou za návštěvu u Julie. Musela jsem se hodně bránit, abych to neudělala.“

„A ty si myslíš, že ti ten nápad do hlavy nasadil Prakenskij?“

„To vím jistě. Nechtěl ale přitom riskovat, že by se dal ovlivnit mojí vůlí. Má v sobě mnohá tajemství, a jedním z nich je, že svého šéfa nemá právě v lásce. On ve skutečnosti pro Nikitina nepracuje. Myslím, že vlastně ani není schopen pracovat pro někoho jiného než sám pro sebe. Jeho aura je velice násilnická a nebezpečná. Má kolem sebe smrt, smrt ho obklopuje.“ Podívala se na Alexandera. „Tvoje aura je podobná.“

„Toho, pro koho pracuje, přece nemusí nijak milovat,“ podotkl Alexander. Zahnul s vozem na konec cesty, zajel pod přístřešek a vypnul světla, aby čekali po tmě. „Nechce, aby Nikitin věděl, co si o něm myslí, ale to přece ještě není důvod k tomu, aby nám prozradil

jejich místní kontakty?“ Na chvíli se odmlčel a zadíval se na Adélu.

„A moje aura vůbec není jako ta jeho.“

Krátce se na něj usmála. „Pokud jsou jeho pocity dost silné, ať už v tom či onom směru, pak ano. Mám z něj dojem, že toho člověka nenávidí. Vlastně bych si skoro dovolila říct, že Prakenskij pro Sergeje Nikitina představuje skutečnou hrozbu. Mimochodem o tobě platí totéž.“

„Jak to, že do něj tak vidíš?“

„Párkrát před námi použil své schopnosti. Využil jich už tehdy, jak se skrze dav dostal k Julii. Nejdřív jsem si toho nevšimla, protože to bylo nenápadné. Má velkou moc a je velmi disciplinovaný. Jenže taková moc po sobě zanechává stopy. Poznám to, když sestry kouzlí, a poznám také, která z nich které kouzlo provedla. Po užití magické síly je člověk oslabený a zranitelný.“

„To je tak mimo rámec mé představivosti, že to můžu jen těžko pochopit.“ Alexander zvedl ruku a zahýbal prsty, kde nosíval prsten.

„Snažím se vybavit si Ilju jako dítě. Když tak přemýšlím, tak bych našel jednu nebo dvě podivné věci. Jednou jsme si spolu vykládali a jeho sklenička ležela na stole pár metrů od nás. Otočil jsem hlavou, a když jsem se podíval zpátky, držel ji v ruce. Tehdy jsem se cvičil ve zaznamenávání detailů. To cvičení mě nejenom bavilo, ale také jsem byl hodně pyšný na to, jak mi šlo. Všiml jsem si, že sklenička byla předtím na stole, a neuměl jsem si vysvětlit, jak se k ní dostal.“ Zvedl její ruku k ústům, jemně se rty dotknul jejích prstů a jazykem přejížděl po kůži. „A ty nejspíš nejsi moc dobrá v rozeznávání aury, protože ta moje je barevná jako duha a ta Prakenského je černá.“

Adéla se rozesmála. „Ty přece o aurách nic nevíš. A abys věděl, tak černá je dobrá a barevná jako duha je špatná.“ Pokusila se mu ruku vyškubnout, ale Alexander ji nemínil pustit. Nechala ji tedy v jeho dlani a pokračovala v úvahách: „Je to pro mě docela těžké, připustit si, že by Prakenskij měl skutečně schopnost používat tak silnou magii. Kromě naší rodiny jsem nikdy nepoznala nikoho dalšího, kdo by se byl narodil se stejným druhem síly. Vlastně bylo dost namyšlené domnívat se, že jsme jediné na světě.“

„Vždycky měl teplé kafe, nikdy mu nevychladlo,“ rozpomněl se náhle Alexander a zašklebil se na ni. „Chodívali jsme na polní

cvičení. Měli jsme se na nich naučit někoho sledovat tak, aby o nás nevěděl. Nebo taky se setkat s našimi kontaktními osobami a něco jim předat, aby si toho nevšimli instruktoři.“

„Jak by se vám to mohlo podařit, když vás pozorovali?“

„To právě byl smysl toho cvičení. Měli jsme se naučit ovládat umění, jak uskutečnit předání nebo stopovat někoho, kdo tušil, že je sledován, aniž by nás přistihli. Když jsme trénovali společně, tak nehledě na čas nebo na to, jak bylo v noci zima. Ilja měl vždycky kafe teplé. Divil jsem se, jak je to možné.“

„Vím, že si o něm myslíš, že je nebezpečný kvůli svým dovednostem a schopnostem vycvičeného agenta, ale Sašo, on se svou magií může dělat neuvěřitelné věci! A proto je ještě mnohem nebezpečnější, než si umíš představit. Dokáže vstupovat na různá místa a zase mizet. Může totiž použít sugesci, aby někdo zůstal skrytý před očima druhých. Což neznamená, že by to fungovalo na každého. Někdy je užití kouzel docela nebezpečné, ale on je velice zkušený. To jsem poznala podle toho, jak nenápadně to všechno provedl.“

„A co vlastně Julii udělal?“

Adéla vzdechla. „Všichni máme dětinské sklony chtít se pomstít, když nás někdo rozzlobí. Měli bychom umět ovládat svůj hněv. Julie chtěla způsobit, že Prakenskij zakopne, když se bude vracet k Nikitinovu stolu. Jenže on vycítil sílu její magie a oplatil jí to. Náraz energie se tak vrátil zpět k tomu, kdo jej vyslal – k Julii. No, vlastně si myslím, že si ještě přidal, možná víc než sám chtěl, a to jí poranilo ruku.

Nechtěli jsme, aby se jí před ním dotýkala Lea, protože by mohl proniknout do její magie.“

„Takže ty myslíš, že Julii vlastně nechtěl ublížit?“ otázal se Alexander a naklonil se, aby viděl z okénka.

„Tak už jsou tady. Mají dvě auta. Budu je sledovat, ale ještě počkám, poněvadž jsem přesvědčený, že někde mají ještě „spící“ auto.“

„Nevím, co to znamená.“

„Někdy se používá třetí auto, aby bylo možné zjistit, zda šéfa – v tomto případě Nikitina – nikdo nesleduje. Ilja řídí to druhé auto.“

Nehnutě sledoval, jak oba vozy zabočily na parkoviště. „Je to sice sázka do loterie čekat na třetí vůz, ale neumím si představit, že by Ilja, který je zodpovědný za Nikitinovu bezpečnost, neudělal všechna opatření, když ví, že tu jsem.“

„Prošli jste přece stejným tréninkem, Sašo. On přece ví, že tu čekáš, abys je pak mohl sledovat. Jestli tu někde je ještě třetí auto a zavede tě k domu, kde se skrývají, tak tě záměrně nechávají, abys je našel. Takže bys měl myslet na to, že to může být past. Zvlášť jestli si myslíš, že Nikitin je prostředníkem Leonida Ignatěva.“

„Mám spolehlivé zdroje, podle kterých si Ignatěv objednal vraždu a Nikitin to pro něj má zařídit.“

„A Ilja Prakenskij pracuje pro Nikitina. Říkal jsi přece, že je nájemný vrah.“ Adéla si povzdechla. „Znám tě tak dobře, že ve tvém hlase slyším úctu a dokonce obdiv, kdykoliv o něm mluvíš.“

„Mám jen málo přátel z dětských let.“

Ta obyčejná věta brnkla na strunu v jejím srdci. Zatracený Alexander! Jak se má držet jednoduchých řešení, když ho lituje a plakala by pro něj? Třela si spánky ve snaze zaplašit počínající bolesti hlavy. „Pokud se tě pokouší zabít, tak to není žádný přítel! Musíš mě poslechnout, Alexandere. Pokud ovládá magii tak, jak se domnívám, pak má nad tebou obrovskou převahu.“

„Už jsme se spolu několikrát utkali, však mám ještě pár jizev. On má taky jizvy. Pokud má takovou převahu, proč ji tedy proti mně nepoužil? Už jsme bojovali pěstmi, na nože, dokonce jsme na sebe i stříleli.“

„Tomu se mi ani nechce věřit, že jsi na něj vystřelil a netrefil ses.“

„Já jsem se trefil.“ Nastartoval motor. „Je tady. To třetí auto.“

„Ale nezabil jsi ho, Sašo. A tohle nemusí být hned nutně některý z těch Rusů, to může být kdokoliv.“

„Já mám na tyhle věci nos. To je ten spáč.“

„Nezabil jsi ho,“ zopakovala ještě jednou. „Třeba použil své schopnosti, abys minul cíl nebo…“ odmlčela se, když si všimla jeho výrazu. „Tys ho schválně jenom postřelil, místo abys ho zabil, viď?“

Místo odpovědi tiše rusky zaklel. „Já se na to takhle nedívám. Já jsem po něm nešel, to nebyla moje práce. Nebylo v tom nic osobního

a nebyl to ani byznys. Jen jsme prostě stáli jeden proti druhému.“ Pokrčil rameny. „To se tak stává, no, prostě jsem ho trefil. Pokud by měl nějakou schopnost ovládat kouzla jako ty a tvoje sestry, myslíš, že bych to dokázal?“

„Pokud by měl takové schopnosti jako já nebo Lea, tak samozřejmě ano. Podle mě by bylo nejtěžší trefit Helenu. Jedině kdyby ji někdo zaskočil a přiblížil se k ní naprosto neočekávaně.“

„A proč ne třeba Ela?“

„Helenina síla je soustředěná pouze na jednu nebo dvě věci. Ela má zato všechny schopnosti, takže v žádné z nich není tak silná. A Helena používá své nadání každodenně, a tím je posiluje. Stal se z ní mocný protivník. Lea je užívá také neustále, ale pochybuji, že se svým darem by byla schopná někomu ublížit.“

„Nemyslíš, že by Prakenskij tedy mohl být jak Ela?“

„Ukázal, že neobyčejně ovládá několik schopností, ne jenom jednu. Já taky umím víc věcí, to my všechny, ale nejsme v nich bůhvíjak schopné.“

„Ani se mi nechce přijít s hypotézou, že je muž a právě to ho dělá silnějšího.“

„To opravdu ne, pokud chceš přežít aspoň pár dalších minut.“

„To jsem si hned říkal,“ zvesela se na ni zašklebil „Jen mě to tak napadlo.“

„To teda byl nápad,“ podotkla už smířlivěji a vzala ho za ruku. Alexander ze silnice zabočil na jinou cestu, aby neztratil třetí auto.

„Počkej! Nejezdi tam. Jeď rovně. Na téhle cestě nejsou žádné domy k pronajmutí. Není tam nic a cesta se jen obloukem vrací zpátky k silnici. Dělej, že pokračuješ dopředu,“ ukázala prstem před sebe, „a pak zastav. Uvidíme, jestli bude pokračovat na jih nebo se kvůli nám vrátí a pak pojede na sever.“

Alexander ji bez váhání poslechl. Sledoval už auta v životě tolikrát, že si mohl být jistý, že na hlavní silnici i při tak slabém provozu ho řidič neuvidí. Vypnul světla. „Připadal ti někdo mezi Nikitinovými lidmi povědomý? Mohl by někdo z nich být ten, kdo zabil Danilova?“

Adéla se zamračila. „Ne. Nezapomeň, že jsem jednoho z těch chlapů zranila svou údernou tyčí. Pokud jsem mu rovnou nezlámala

kosti, tak jsem mu aspoň udělala obrovský výron, takže by musel pořádně kulhat. Byl to pěkně silný úder. Víš, když praštíš žraloka jenom pěstí, tak to nemá ten efekt. Takže proto používám takovou malou vychytávku a s tou to je pořádný nářez. Až uvidíš někoho kulhat, tak si ho proklepni.“

Alexander zabubnoval prsty na palubní desku. „Na co čekáme? Víme, že někdo sem vozí z Ruska umělecké předměty a přes nákladní loď je někde na moři naloží do rybářského člunu. Zdá se hodně pravděpodobné, že se dál pašují přes galerii Franka Warnera. Možná, že o tom neví, možná, že ví, ale každopádně je to skvělá trasa. Posílá odtud ty věci do města a přitom je jen malá pravděpodobnost, že by cestou někdo bedny otevřel.“

„I kdyby ano, tak by stejně ani nevěděli, o co jde, ne? Vždyť Frank posílá šperky a sochy pořád,“ připomněla Adéla. „Ani já bych asi nepoznala žádný rozdíl.“

„Je taky majitelem jedné z těch rybářských lodí, o nichž jsme se domnívali, že je ti pašeráci využívají. Ale to je Ned Farmer taky. Vybavil jsem si jeho jméno hned, jak jsi ho řekla.“

Usmála se. „Ty máš fakt nejlepší paměť na všechny ty drobné detaily. Já se s někým seznámím a už za pět minut nevím, jak se jmenoval. Jak to vlastně děláš?“

Pokrčil rameny. „Zčásti je to tréninkem, ale já jsem měl vždycky talent na jména a místa. Když jsem jednou něco přečetl, už jsem to nezapomněl. To je obrovská výhoda, když dostávám tolik údajů a musím je neustále ověřovat.“

Naklonil se kupředu a napjatě vyhlížel přes přední sklo ven. „Už je tady. Vidíš reflektory? Jeden z nich mu svítí o poznání hůř. Jede na jih.“

„Počkej ještě chvilku. Silnice se tady hrozně kroutí a vrací, takže bychom byli přesně nad ním. Jestli se bude vracet, tak uvidíme světla.“

Přikývl na znamení souhlasu a počkal, až vůz zmizel a za zatáčkou se opět objevil v jejich zorném poli. Pak se teprve za ním pustil po silnici. „Bylo by užitečné vědět, zda Chad Kingman pracuje v dopravě a zasilatelství.“

„To by věděl Jonas. A samozřejmě taky Inez Nelsonová. Ta ví prostě všechno. Pokud bys zašel do jejího obchodu s potravinami a jenom by ses tam pár minut jen tak ochomýtal a poslouchal, věděl bys naprosto o všem. Každý tam všechno poví. Inez je něco jako místní poradce. Nejen že je těžké, vlastně dokonce nemožné udržet hovor tam, kde ho chceš ty mít, ale nic před ní neutajíš. Je dost ostrá, Sašo! Je pěkně ostrá. Ta tě nenechá, abys jí něco napovídal. Jestli si myslíš, že se před ní dá něco skrýt, tak to by ses spletl.“

„Inez musí znát i Warnera a Teda Farmera. Je totiž také spolumajitelkou jedné z těch rybářských lodí.“

„Že by Inez byla namočená do něčeho nezákonného? Tak o tom ani neuvažuj. Narodila se a vyrostla v Mořském ráji. Její manžel byl mimořádný muž, také narozený tady u nás. Donald Nelson byl předním občanem města a když před pěti lety zemřel, Inez se vydala v jeho stopách a začala pomáhat malému podnikání a podporovat sousedské vztahy a aktivity. Zasloužila se o vznik malé knihovny, divadla a dokonce i parku. To prostě absolutně nepřipadá v úvahu, že by figurovala v nějaké ilegální činnosti.“

„Ty hrozně věříš lidem, Aduš.“

Podívala se na jeho tvář, která neodrážela žádnou emoci. Bylo úplně jedno, co mu řekne o Inez, o Frankovi nebo o kterémkoliv jiném místním občanovi. Alexander si dělal své úsudky o lidech sám. To, co lidé prováděli, ho pak nemohlo nijak překvapit. Pokrčila rameny, trošku ji to podráždilo. „Můžeš si o ní myslet cokoliv, můžeš ji sledovat, ale je to jenom marnění času.“

„Já sleduju každého. Jestlipak víš, že vaše teta Carol šla tuhle na kávu s Frankem Warnerem?“

„To teda vím. Dělá to z ní snad podezřelou? Prokristapána, prostě přijela do Mořského ráje a setkává se s dávnými známými. Nepodezříváš náhodou taky mě?“

„Nebuď tak přecitlivělá, Aduš. Já přece musím při vyšetřování uvažovat o všech.“

„No dobře, tak co teda ten tvůj přítel Prakenskij? Nemyslíš, že by v tom mohl mít namočené prsty on?“

„Spíš ne. Nikitin musí mít nějaký důvod, proč je tady. Může to být klidně třeba jen to, že obdivuje Juliin zpěv a dozvěděl se, že tohle

je její rodné městečko, a tak sem přijel v naději, že se tu s ní setká. Vím, že je úplný blázen do hudby a taky vím, že má sklon vyžadovat zvláštní zacházení. Myslí si o sobě, že má nárok na extra privilegia. Může to být tak, že Ignatěv nade mnou vynesl ortel smrti a zadal to jako úkol Nikitinovi. Ten se trochu porozhlédl, ledacos zjistil, a když se dozvěděl, že sem mám přijet, objevil se tu přede mnou a „otevřel krám“. Je to ale hodně nepravděpodobné.“

„Proč myslíš?“

„Protože Nikitin nikdy nebývá na místě činu. Chce vypadat, že je úplně čistý.“

Adéla nechala hlavu padnout dozadu. Najednou ji zaplavila únava. Bolest hlavy, která se o ni celý večer pokoušela, se teď proměnila v bodavé šípy v jejích spáncích. „Co mi tím chceš naznačit?“

„Myslím, že Nikitin je tady z úplně jiných důvodů, které nemají nic společného s tebou nebo se mnou. Myslím, že je to ve skutečnosti mnohem horší.“

Adéle přeběhl mráz podél páteře. „Horší než zabít tebe? Co může být horšího než tohle?“

„Zabít spoustu lidí.“

„Proč by to Nikitin měl dělat?“

Alexander potřásl hlavou a zpomalil. Skoro už dohnali třetí

„spící“ auto, a to právě nechtěl. Dal blinkr a odbočil na vedlejší silnici, vypnul světla, otočil vůz a vrátil se s ním k výjezdu ze silnice.

„Říkám ti, Nikitin je obchodník. Musíš uvažovat stejně jako on. Nemá žádný důvod, proč by zabíjel nějakou skupinu lidí. On myslí jedině na to, co si s někým dohodl. My víme tolik, že ukradené starožitnosti míří z Ruska sem k pobřeží. To znamená, že trasa už nějakou dobu funguje a přinejmenším Nikitin o tom ví. Nejspíš se zná s některými těmi zloději.“

„Takže je také zapojen do krádeží těch věcí.“

„Dokud bude dostávat svůj podíl, nebude dělat potíže. Proč by zabíjel Danilova kvůli pašerácké stezce? Když taková trasa začne být nebezpečná, tak ji prostě zavřeš a používáš jinou, dokud se všechno zase neuklidní. Kvůli tomu není nutné nikoho zabíjet. Jedině že by museli tuto trasu přestat používat z nějakého jiného důvodu. A musí

to být pořádný důvod, a jít o pořádný balík peněz, když kvůli tomu zabili agenta Interpolu – zvlášť když věděli, že jsem tady také.“

„Některá umělecká díla mají hodnotu několika miliónů,“ podotkla Adéla. S rukou položenou na jeho paži mu ukázala do ulice, kam auto zahnulo. „Jeď dál, je tam další odbočka. Tady je několik domů k pronájmu, ale my se tam můžeme dostat z druhé strany. Tak budeme moci vidět, jestli vystoupí z auta a ke kterému z těch domů půjde.“

Alexander udělal, jak mu radila, a znovu se rozjel. „Umění může stát velké peníze, ale nepodléhá času. Mohli si přece počkat. Proč tedy změnili trasu? Mohli se přece setkat v San Francisku nebo kdekoliv jinde na pobřeží. Příprava by sice chvíli trvala, ale šlo by to zařídit. Z toho vyplývá, že potřebují přepravit něco, co musí jít touto cestou, protože už je všechno zařízené a připravené.“

„Třeba co?“

„Nikitin se zabývá násilím, Aduš. Má vazby na spoustu teroristických skupin a bere od nich peníze.“

„Kousek od místa, kde zabili tvého parťáka, má základnu pobřežní stráž. Jestli podnikají něco, v čem figurují i teroristé, mohli si přece vybrat nějaké lepší místo, ne?“ vyděšeně se ptala Adéla. „A proč vlastně spojuješ pašování starožitností s terorismem?“

„Protože znám Nikitina a jsem si jistý, že Prakenskij nevěděl o vraždě Danilova. Je jenom pár věcí, na které Nikitin Ilju nepotřebuje. V našem oboru se o něm dobře ví, že teroristy nenávidí. Říká o nich, že jsou to zbabělci. Nikitin je s nimi ve spojení, ale určitě ne přes Prakenského. Slyšel jsem, že ho Nikitin jednou poslal na setkání, a když se tam objevila policie, tak byly všude výbušniny, zbraně a pár mrtvých teroristů, ale Prakenskij ne. Byl už dávno pryč. Jestli je ta historka pravdivá nebo ne, to nevím. Ale jestli Nikitin neposlal Prakenského zabít mého parťáka, tak jsou v tom určitě zapletení teroristé. Ať už Danilov objevil cokoliv.“ Když se obrátili a mířili na hlavní silnici, ani se nepodíval na domy.

„Připadá mi dost divné, že by Nikitin měl někoho, kdo pro něj pracuje a přitom neudělá všechno, co by od něj chtěl, Nikitin působí jako do sebe zahleděný a nebezpečný člověk, který určitě trvá na okamžitém splnění svých příkazů.“

„Přesně takový je, Adélko.“

Hlas mu zněl unaveně. Otočila hlavu a pohlédla na něj. „Zavezeš mě teď domů?“

„Chtěl bych, abys jela ke mně,“ pravil. Natáhl se, vzal ji za ruku a bříškem palce jí třel kůži, až jí z toho běhal mráz po zádech.

„Pronajal jsem si malý domek skoro přímo na pláži.“ Zavrtěla hlavou. „To nemůžu.“

Stiskl jí ruku silněji, jakoby se bál, že mu okamžitě uteče. „To byla pravda, když jsem ti říkal, že nemůžu spát. Budím se každou hodinu. Některé noci radši ani nejdu do postele. Chodím po pokoji a přemýšlím, že bych ti zavolal, a co bych ti měl říct, kdybys zvedla sluchátko. Občas ti taky píšu dopisy, ale jenom v duchu, protože vím, že bys je stejně nečetla. Jsem unavený, bajuški baju, a nemůžu spát, když tě nedržím v náruči. Pojď si ke mně aspoň lehnout. Slibuju, že nebudu dělat nic, co bys nechtěla.“

„Ty víš moc dobře, co chci, když jsem s tebou v posteli.

Nedokážu ti pak nikdy odolat, Sašo.“

„Chci být upřímný. Zeptej se mě. Zeptej se mě, kolik nocí bez tebe jsem opravdu mohl spát. Potřebuju tě, Adélo. Pojď se mnou domů.“

Kapitola 12

Adéla procházela domem. Co jen tady proboha dělá? Vůbec to nedávalo smysl, že dovolila Alexanderovi, aby ji odvezl někam, kde spolu byli sami. Nikdy mu nedokáže odolat, když spolu budou o samotě. Na okamžik zavřela oči a pak vyšla skleněnými posuvnými dveřmi na spodní terasu, kde stála vířivka. Výhled na oceán byl úchvatný. Pozorovala bílé spršky mořské vody, vystřikující do vzduchu a zase padající v obloucích dolů tam, kde vlny narážely na dlouhé výčnělky skal. Venku bylo chladno, ale na obloze se jasně třpytily hvězdy. Chvíli tam stála a přemítala, zda má dost odvahy na to, aby se pomilovala s Alexanderem, objímala ho celou noc a ráno odtud zase odešla.

„Co tady venku děláš?“ ozval se jeho hlas. „Je tu zima, Aduš.“

„Ale je tu krásně, Podívej se na ten měsíc,“ ukázala na oslnivě zářící stříbrnou kouli na nebi. „V poslední době bylo moc hezké počasí.“

Alexander přistoupil blíž a objal ji zezadu rukama. Zabořil tvář do jejích vlasů a políbil ji na zátylek. „Budeme si povídat o počasí?“

Pod jeho dotekem se zachvěla. „Ne. Jenom jsem chtěla, aby ses taky podíval, jak krásná je noc a poslechl si moře. Někdy slyším ve tmě zpívat velryby.“ Obrátila se a stále v jeho objetí ho vzala kolem krku. „Pamatuješ si na tu noc, jak jsi mě vzal na střechu u tvého bytu? Říkal jsi, že město odtud vypadá jako utkané ze světel a barev, jako palác s tisíci tajemstvími z Pohádek tisíce a jedné noci. Chtěl jsi mi tu krásu ukázat.“

Když se jeho ruce dotkly Adéliny hedvábné kůže, tělo a mozek mu připomněly každý milimetr jejích něžných křivek, žár jejích boků, tiché výkřiky odevzdání. „Pamatuju si, jak jsme leželi pod dekou a skoro celou noc jsme promilovali pod hvězdami. A jak těsně před východem slunce začalo pršet. Vzal jsem tě a nesl dolů po schodech, zabalenou jenom v dece. Jinak jsi na sobě neměla už nic.“

„Smáli jsme se tak moc, až jsme se báli, že na nás přijdou sousedi.“ Gestem ukázala na moře. „Tohle je zase můj svět. Místo, které chci, abys poznal.“ Podívala se mu do očí a cítila, jak mu podléhá. „Nikdy jsem ho nechtěla sdílet s nikým jiným, Sašo.“

„Ty se třeseš.“

„Vážně?“ Skutečně si toho nevšimla. Jeho kůže byla tuhá a horká, a voněla svěžestí, čistotou a mužností. Toužila po něm tak dlouho, trápila se kvůli němu tak dlouho, že téměř nemohla uvěřit, že je tu teď s ní. Mít ho u sebe, zatímco v dálce burácel oceán a nad hlavou jim zářily hvězdy, to vše jí připadalo jako mimořádný dar, jako sen, z něhož se nechtěla nikdy probudit. Minulost i budoucnost byly tak daleko! Přítomnost ležela v její náruči – a o kousek vedle…

„Ale jo, třeseš se,“ zopakoval, a větu zakončil řádkou polibků na krk. „Pojď dovnitř.“

Adéla mu prsty prohrábla vlasy, pohladila ho a mlčky zavrtěla hlavou. Položila mu hlavu na hruď. Přála si, aby ji takhle objímal dál, venku pod hvězdami, kde mohla naslouchat volání moře a cítit osvěžující vánek na tvářích. Nechtěla myslet na svůj strach. Nechtěla myslet na nic jiného než na jeho doteky, jeho tělo a na to, jak ji laská.

Vyvlékla se z jeho objetí a uchopila okraj svého korzetu. Přetáhla ho přes hlavu a odhodila pryč. Alexander si myslel, že si pamatuje každý kousek jejího těla, všechny její křivky, jenže pohled na její ňadra v krajkové podprsence, jimž chladný noční vzduch proměnil bradavky ve vyzývavá tuhá poupata, v něm vzbudil nával touhy tak silné, až sebou trhnul.

„Pojďme si ustlat tady,“ navrhla. Hlas jí přitom zněl hluboce a smyslně. Zvedla paže k nebi, jakoby chtěla obejmout noc, a dlouhé vlasy jí splývaly z ramen jako hedvábný plášť.

„Myslíš to vážně, Aduš? Dnes v noci je docela zima.“

Napůl otočila hlavu a úkosem na něj pohlédla. V rozlévajícím se měsíčním svitu vypadala se svýma exotickýma očima a rozpuštěnými vlasy jako z jiné dimenze.

„Úplně vážně. Je to tady příjemné. Můžeme si vlézt do vířivky a sprcha je hned vedle.“

„Adélo…“ vypravil ze sebe se sevřeným hrdlem. „Jestli chceš, abych tě dnes jenom držel v náruči, tak se s tím spokojím. Myslím to vážně. Čekal jsem už moc dlouho, takže můžu počkat dál.“

Vrhla na něj další ze svých úsměvů, který nedokázal rozluštit. Pomalý, svůdný a trochu nepřítomný. „Já tě chci. Dej mi jenom dnešek, a všechno ostatní budeme řešit až zítra.“

Alexander nařídil teplotu ve vířivce a odešel dovnitř. Vrátil se za chvilku s matracemi a přikrývkami. Zatímco Adéla ustýlala, došel ještě pro pár polštářů a velkou koupací osušku.

„To je nádherný dům,“ podotkla Adéla. „Má dokonalý design.

Tady na pobřeží je hodně domů, které se skvěle hodí do okolí.“

„Ty to tady máš hodně ráda, viď?“

Jemně se na něj usmála. „Je to můj domov. Samozřejmě, že to tu mám ráda. Hučení moře mě uklidňuje a kdykoliv se na ně podívám, cítím v duši mír. Vůbec nezáleží na tom, jestli je klidné nebo rozbouřené. Na moři je vždycky něco uklidňujícího.“

Natáhl k ní paže a přitáhl ji k sobě. „Přesně tohle cítím já k tobě. Tak mi vlastně připomínáš to tvoje moře. Rybáři také často říkají, že moře je jejich milenka a že je mají v krvi.“ Políbil ji na krk a sjel rukama přes ňadra k bříšku. Zlatá linka řetízku, který měla v pase, v nočním chladu zastudila, ale zároveň přiživila žár, jenž se mu vzmáhal ve slabinách. ,,Mám tě v krvi, Adélo. A nechci o tebe přijít.“

Ustoupila o krok dozadu a ozvalo se škrtnutí zipu. Toužebná bolest v něm zesílila do mučivé intenzity. Pomalu si stahovala černé džíny přes boky po dlouhých nohou, a když z nich konečně vystoupila, stála na terase jen v rudé krajkové podprsence, kalhotkách a černých lodičkách na jehle.

„To mě zabije, Adélo,“ hlesnul, a dlaní si přikryl jako kámen tvrdou bouli, rostoucí mu v kalhotách. „Představoval jsem si tě, jak se ke mně blížíš, ale moje fantazie ani zdaleka nedosahovaly téhle reality,“ přiznal.

Měsíční světlo ji obtékalo ze všech stran a její pleť se v něm zdála zářit jako perla. Záplava rudých hustých vlasů jí sahala až k pasu a zdůrazňovala oblý zadeček. Svět násilí a zrady byl jeho způsobem života. Rozuměl mu. Nikomu nevěřil. A pak přišla Adéla

se svým smíchem a vřelostí, s hebkým, zvoucím tělem a příslibem tajných rozkoší, divočejších než všechny jeho sny. Teď tu stála a natahovala k němu paže, a přitom ani netušila, co všechno pro něj znamená.

Hluboko v hlavě mu začalo hučet a ten zvuk ho jakoby ochromoval. Pod víčky ho pálily slzy. Tak dlouho se musel ovládat, tak dlouho si odpíral něco cítit a o něčem snít, ale teď přehrady povolily a stavidla se zvedla. Nehodlal se jí vzdát, už nikdy, i když ona si představovala, že půjde jen o tuto noc, noc útěchy. Cítil, že se před ním drží zpátky, a nechtěl to takhle nechat. Adéla Drakeová je jeho, a on každou buňkou svého těla patří k ní. Má jen jednu noc, aby ji o tom přesvědčil, a nemínil si dát tuto šanci proklouznout mezi prsty.

Vzal ji za ruku a přitáhl ji k sobě. Na tuhle chvíli čekal už celé roky a teď nemohl čekat ani o vteřinu déle. Zabořil se dlaní do jejích vlasů a vyhledal její ústa právě včas, aby zachytil první drobný sten odevzdání, který tak dobře znal. Vychutnával si ten zvuk, ten okamžik, kdy věděl, že se mu vzdá. Prožil tolik nocí, kdy se probouzel o samotě s tělem ztuhlým do tvrdosti kamene, a kdy jeho mysl naplňovaly ty tiché vzdechy a vlévaly mu bolest do srdce.

Dlaněmi mu přejela po ramenou a prsty se jí zaryly do jeho svalů. Jazykem vnikl do sladké horkosti jejích úst. Rozbolavělými slabinami se tiskl k jejímu něžnému bříšku, a dotek její pleti nad bujnými křivkami ho málem připravila o sebekontrolu. Vzpomínky na všechny doteky, neuvěřitelnou slast a nekonečně dlouhé milování se mu zaryly do srdce i do duše tak pomalu a důkladně, že se proti nim nedokázal včas obrnit. Když si je uvědomil, bylo už pozdě. On, který nikdy nikoho nepotřeboval, potřeboval k životu Adélu Drakeovou.

Její ústa byla jako horký samet a pohybem jazyka jen dál zvyšovala jeho žár. Nemohl téměř dýchat, když po ní majetnicky sjel rukama.

„Máš na sobě nějak moc oblečení, Sašo,“ postěžovala si. Nechtělo se mu přerušit polibek, a tak vzal do zubů její spodní ret a pustil ji jen na okamžik, kdy si přetáhl košili přes hlavu. Hodil ji pryč, ale než stačil Adélu zase obejmout, ucítil její dlaň vepředu na

kalhotách. Třela ho přes jejich látku, až se mu celé tělo otřáslo náhlým náporem horka a slasti.

„Máš moc oblečení, co mi brání v cestě,“ zdůraznila a zadívala se mu do očí.

Byl ztracen a věděl to. Kolikrát už se utopil v jejím pohledu? Adéla byla pokušením, jemuž nikdy nedokázal odolat. Už se přestal vzpouzet pomyšlení, že bez ní nemůže žít. Jediným problémem teď bylo přesvědčit o tomtéž taky ji. Že ho potřebuje stejně jako on ji. Strhal ze sebe šaty a nedbale je poházel kolem sebe, jen aby ji opět mohl obejmout a položit do postele.

Zabořil se jí do teplého místečka na krku, líbal ji, jemně ohryzával a dráždil na ouškách a na hrdle. Cítil, jak se mu do svalů na hrudi zabodávají její bradavky, oddělené od jeho kůže pouze jemnou krajkou. Zlehka vrněla potěšením, zarývala mu nehty do zad a prohýbala se nedočkavě v bocích.

Tělo ho pálilo horečnatou touhou. Líbal ji na naběhlá ňadra až k tuhým pevným poupatům, vykukujícím z rudé krajky. „Jsi tak nádherná,“ šeptal horce. Dokázal by se na ni jen dívat, jak ji zalévá stříbrná měsíční zář. Pomalu sklonil hlavu a jazykem žhavě obkroužil jednu bradavku po druhé. Reagovala okamžitě, svaly se jí stáhly, boky divoce vyrazily kupředu. Slast byla tak intenzívní, že slabě zakňourala.

Adéla před ním nikdy nic neskrývala, pokaždé mu dávala otevřeně najevo, jak moc ho chce. To vědomí mu pomohlo se opanovat, i když po ní tak hluboce toužil. Chtěl postupovat pomalu, aby ji tak dovedl ke stejně mučivé naléhavosti, jaká svírala jeho.

Vypjala se proti němu, vyzývavě mu nabízela prsa a rukama ho tahala za vlasy. Sklonil hlavu, ústy sevřel její bradavku ve žhavém kruhu a s hladovým chtíčem ji začal sát. Rukama ji přejel po stehnech a stiskl jí hýždě. Cítil, že je tak nažhavená, až rudá krajková bariéra mezi jejich těly celá zvlhla. Zašeptala jeho jméno a znělo to jako vzdech, jako nářek a prosba.

Pohladil ji po hebkých stehnech a obrátil svou pozornost ke druhému ňadru. Zlehka ji do něj hryzal a lízal rozpálenou kůži až dolů na bříško, kde se blýskal tenký zlatý řetízek. Její dech přešel ve sténání a prsty se jí hluboko zabořily do jeho ramen. Jeho ruce měla

všude, dotýkaly se každé křivky, každého zákoutí, a pohrávaly si s jejími bradavkami, až téměř ztrácela vědomí stejně jako on. V hlase jí zněla prosba a boky neustále vyrážela proti němu.

„Tuhle rudou krajku prostě miluju,“ zašeptal s ústy na jejím bříšku. Rukama zajel mezi její stehna a bradou se otíral o zvlhlou krajku. Vdechoval její vůni, nechal se jí obklopit. Pamatoval si ji tak živě, tu vůni a chuť, která patřila pouze k ní. Zuby uchopil krajkovou látku nad jejím pulzujícím pahorkem.

„Sašo!“ Adélin hlas zněl drsnou touhou.

Jazykem pronikl skrze krajku a pokračoval hlouběji. Prudce nadskočila a málem se rozplynula v jeho objetí.

„Co to děláš? Už je to tak dlouho. Chci tě mít v sobě!“

Usmál se nad naléhavostí tónu jejího hlasu. „Chci tě mít celou. Chci z tebe dokonce i to, co mi dát nechceš. Prostě všechno.“ Jazykem znovu pronikl dovnitř v prudkém nájezdu, kterým ji připravil o dech. „To není moje chyba, že nám stojí v cestě tvoje kalhotky.“

Zběsile je ze sebe začala rvát rukama. „Sundej je. Honem. Sundej je,“ poroučela, a zkopala z nohou lodičky, až létaly vzduchem.

Alexander jí hleděl do tváře, na její strnulý pohled, na to, jak se jí prsa derou ven z krajkové podprsenky. Kůži na těle měla zrudlou a rozcitlivělou a byla tak nádherná, až mu srdce usedalo. Jediným hladkým pohybem z ní strhnul krajku, aby získal plný přístup k jejímu tělu. Zajel dovnitř dlaní a prstem začal prozkoumávat svůdnou vlhkost. Svaly se jí stáhly. Roztáhl jí stehna a vklouzl mezi ně.

„Chybělo mi, jak chutnáš.“

Sklonil k ní hlavu a ústy hledal její nejcitlivější místo. Dával si hezky na čas, a lízal a sál ji tak, až nad sebou ztrácela vládu, a nepřestával. Naléhala na něj, tahala ho za vlasy, celé tělo se jí napínalo a tepalo vzrušením, jako by jí v žilách místo krve koloval živý oheň.

Adéle se zdálo, že zešílí. Zatímco ji jemně lízal a kousal, z hrdla mu vycházely smyslné zvuky slasti.

Zoufale po ní toužil, ale přesto do ní stále nevstoupil. Nepronikl do ní, a ani jí nedovolil vyvrcholit, i když nutkavě potřebovala uvolnění. Oči mu ztmavly tak, že byly téměř černé. Vypadal téměř

zuřivě, jak se mu do rysů obličeje vepsala hladová touha. Vyměnil teď jazyk za prsty, jemně ji třel a tváří se jí přitom opíral o bříško. Klín se jí sevřel a z úst jí uniklo další zasténání.

Alexander změnil pozici. Zvedl se na kolena a klečel nad ní. Na pevném těle s širokými rameny se mu zřetelně rýsoval každý sval. Úplně zapomněla, jak je mohutný. Přestože se chvěla touhou a očekáváním byla celá vlhká, jak tak klečel mezi jejími koleny, pocítila okamžik nejistoty.

„Přece jsme to dělali už mockrát,“ připomněl jí, když se do ní tlačil hlavou ztopořeného údu. Vnikl mezi její rozevřená stehna a pomalu pronikal dál. Polkl: „Ty jsi tak úžasně úzká, Adélko.“ Přerývaně dýchal, stejně jako ona. Byla úzká a tak zatraceně žhavá, že si nebyl jistý, zda vstupuje do ráje nebo do pekla. Nikdy ji ještě nechtěl tak nutkavě, a jak postupoval dál do jejího těla, jeho pocity se pohybovaly mezi čirou extází a bolestí.

Adélu zaplavil žár a oheň, který ji zachvátil celou a rychle ji stravoval. Cítila, že jí po tvářích kanou slzy a jen se divila, jak bez něj dokázala žít. Nechtěla mu podlehnout celá, neměla v úmyslu se mu znovu celá vydat, ale už se stalo. Žádal a vzal si všechno, čím byla, a ona nebyla schopná zastavit touhu, jež ji ovládala. Její tělo tálo a rozplývalo se, až splývalo s tím jeho. Jejich boky nalezly dokonalou shodu rytmu. Nořil se do ní tvrdě, rychle a hluboko. Nadzvedla se, aby mu vyšla naproti, a stáhla svaly kolem něj, aby si ho přidržela uvnitř. Byla si jistá, že to nemůže přežít.

Že zemře s ním zasunutým hluboko v sobě. Tělo se jí stále víc napínalo touhou po vyvrcholení.

Vrážel do ní tvrdými divokými pohyby a její tělo tepalo a pulzovalo kolem něj. Rukama ji popadl za boky, aby se dostal ještě hlouběji. Prudký výpad jí vyslal nárazovou vlnu do celého těla. Zaplavily ji pocity, které stále rostly a rostly, až zastínily celý svět a zbyl jí v něm pouze Alexander. Cítila, jak se v ní vzpíná, jak v něm stoupá šílenství žádosti a touhy stále výš a výš.

Nepřestával se hýbat, pronikal do ní stále tvrději, a unášel ji do takových výšin, až se bála, že se odtud už nikdy nedokáže vrátit na pevnou zem. Alexander si toho však vůbec nevšímal a dál ji drtil svou silou. Jak se šílený rytmus zrychloval, tvář se mu proměnila v

temnou masku. Když ji třel na nejcitlivějším bodu, slyšela sama sebe, jak křičí. Dostal ji až k hranici, kdy se jí lůno sevřelo a z něj se šířily mohutné vlny do celého těla. Cítila, jak ji naplnil žhavý proud jeho výstřiku, slyšela jeho hrdelní výkřiky, mísící se s jejími steny. Položil se na ni, tělo se mu otřásalo a srdce zprudka bušilo, a kapky horkého potu mu zmáčely čelo i vlasy.

Ležela pod ním a zápasila o dech. Tělo jakoby jí ani nepatřilo, stejně jako tehdy, kdy se s ním milovala poprvé. Z koutků očí jí vytryskly slzy.

„Ljubov maja,“ vydechl. Jeho hlas zněl něžně a smyslně.

„Rozpláčeš moje srdce, jestli budeš brečet.“ Propletl si prsty s jejími.

„Miluju tě víc než svůj život. Copak pro nás neexistuje žádná naděje? Než jsi vstoupila do mého života, neměl jsem nic. A když jsi z něj odešla, nezbylo mi zase vůbec nic.“ Políbil ji na oči, na tváře, jazykem jí setřel slzy. „Zkus to se mnou, Adélko.“

„Já to zkouším,“ zněla odpověď. Měla ho pořád v sobě, a vnitřkem se jí stále šířily žhavé vlny, drobné následné otřesy, vysílající jí do krve elektrické impulsy.

„Ty jen zkoušíš, jak bys mě mohla nemilovat,“ zašeptal. Políbil ji na hrdlo, a další řadu polibků umístil mezi ňadra. „Znám tě příliš dobře. Ty mě nechceš milovat.“

Měla vztek, že to poznal. Že ji znal tak dobře, aby vždycky přesně uhodl, co si myslí nebo co cítí. Dotkla se jeho tváře. Jeho milované tváře.

„Je nám přece spolu tak dobře. Hodíme se k sobě, Adélo. Patříme k sobě.“

„Dalo mi strašné práce, abych našla zase sama sebe, Alexandere,“ připomněla mu. Hlas jí přitom zněl bolestí. „Bez tebe jsem si připadala tak ztracená. Zanechal jsi mě poraněnou a ublíženou. Připadala jsem si jako uvězněná v temné místnosti, co nemá okna ani dveře. Vůbec jsem nevěděla, jak budu dál bez tebe žít. Neuměla jsem se usmívat, nic jsem necítila a neuměla jsem ani existovat. Trvalo mi skoro dva roky, než jsem se vůbec smířila s myšlenkou, že je konec a že musím najít cestu, po níž bych mohla jít dál. Musela jsem se naučit být silná, a tak zase žiju. Někdy ráno vstanu a dokonce se cítím docela šťastná. Když se podívám na moře, mám v duši klid. A

ty tu teď po mně chceš, abych to znovu všechno riskovala. Jenže já si nejsem jistá, jestli bych to přežila, kdyby se to znovu všechno pokazilo.“

Ležel na ní a jeho tvrdé svalnaté tělo ji drtilo. Pořád byl zasunutý hluboko v ní a právě spolu prožili sex, při němž se „pohnula země“. Vzhlížela vzhůru k němu se směsicí lásky a strachu a on nemohl předstírat, že neví proč. Všechno zkazil svou arogancí, svou přehnanou sebedůvěrou ve své schopnosti, že by si ho nikdo nedovolil ohrozit. Spletl se, a tím, kdo za to musel zaplatit, byla právě Adéla.

„Já vím, rebjonok, a hrozně toho lituju. Vím, že nesu vinu za to, co se ti přihodilo, a taky vím, jak si za mou chybu zaplatila. Ale přísahám ti, nic takového se už nikdy nestane.“ Políbil ji do obou koutků úst. „Nikdy nedělám tutéž chybu dvakrát.“

Uhladila mu vlasy. „Dej mi čas.“

„Půjdu nám pro něco k pití. Chtěla bys spíš studené nebo teplé?“

„Dala bych si něco studeného. Já se zatím půjdu osprchovat a pak si vlezu do vířivky.“

Alexander ji ještě jednou políbil, dlouze a pomalu, aby tak beze slov vyjádřil vše, co cítil. Neochotně vyklouzl z tepla jejího klínu. Jejich vztah byl tak nejistý, že se ji bál opustit byť jen na chvíli v obavě, že by mohla zmizet a zanechat ho opět osamělého.

Adéla si smotala vlasy, aby si je nenamočila a pustila si na sebe horkou vodu. Už to bylo dlouho, co se naposled s někým pomilovala. Tělo, celé rozcitlivělé, ji pálilo. Alexander byl na ni vždy hrozně nadržený. Miloval se s ní často, někdy i několikrát za den. To, co spolu prováděli, by nikdy nedělala s nikým jiným. S ním jí to však připadalo naprosto správné a přirozené. Pořád na něj měla chuť. Chtěla ještě, a to tak naléhavě, až ji uvnitř svíralo.

Nahá vyšla na terasu. Alexander už sundal kryt z vířivky. Vzal ji za ruku a pomohl jí vstoupit do vody. Rozdíl mezi studenou nocí a ohřátou vodou jí málem vyrazil dech, když se ponořila až po bradu. Posadila se, hlavu si opřela o okraj, a zadívala se na nebe. Zatímco se Alexander odešel osprchovat, hleděla na třpytící se hvězdy a naslouchala hučícímu oceánu.

Když zaslechla zvuk otvíraných dveří, posadila se rovně a sledovala, jak k ní přichází. Nesl dvě sklenice na šampaňské, naplněné zlatavou tekutinou. Vstoupil do vířivky a jednu sklenku jí podal. Postavila ji na okraj a zvolna se svezla na kolena. Natáhla ruku, vzala mu do dlaně varlata a jemně zmáčkla. Jak se před ním nakláněla, voda jí nadzdvihla prsa. „Jsi nádherný muž.“

Pod jejím dotekem i přes chlad okolní noci jeho mužství znovu ožilo. Sevřela prsty kolem jeho údu, a cítila, jak v odpověď tuhne a roste. „Prostě jen tak zůstaň stát, Sašo. Chci se tě dotýkat.“

Předtím jí zkoumal a laskal po celém těle, zatímco ona se mohla pouze držet jeho ramen a zarývat mu do nich nehty, když slast byla příliš silná. Teď měla možnost konečně mu doteky oplatit.

Alexander cítil její horký dech na svém těle a zavřel oči. Dlaněmi mu klouzala po kůži, dotýkala se linií svalů, a zase se vracela, aby zlehka přejela po jeho ztopořeném mužství. Zvedl sklenici a upil doušek šampaňského právě ve stejném okamžiku, kdy ho obklopila ústy. Zalapal po dechu, a málem upustil skleničku. Volnou ruku zabořil do jejích vlasů.

„Miluju tvá ústa,“ zachraptěl, náhle znovu tvrdě vzrušený a napjatý.

Neodpověděla mu. Po stehnech ji opět stékala vlhká šťáva a klín se jí svíral pulzující touhou. Uchopila ho oběma rukama za stehna, až se jí prsty zaryly hluboko do mohutných svalů, a vzala ho celého do úst. Začala mocně sát a dráždit ho jazykem, až sténal slastí.

Alexander zaklonil hlavu a zadíval se na oblohu. Měsíc je zaléval svým svitem a v pozadí moře hučelo svou starou melodii. Teplo z vířivky nebylo nic ve srovnání s žárem jejích sametových úst. Netušil, čím si v životě mohl zasloužit přízeň takové ženy, jako byla Adéla. Nikdy nedoufal, že by mohl získat ženu, jež by se uměla odevzdat s takovou úplností a naléhavostí. Takovou, která by se uměla tak opravdově těšit z jeho těla. Dokázala svými ústy úchvatné věci, a bylo vidět, že je dělá ráda.

Nohy se mu třásly a připadal si, že se snad rozkoší zalkne. Přerývaně dýchal a vzduch v plicích mu žhnul. Ponořil se hlouběji do jejích úst, a jeho boky se začaly pohybovat ve stejném rytmu s přicházejícími vlnami oceánu. Varlata měl tak napjatá, že se bál, že

mu snad pytlík praskne. „Chci do tebe, Adélo. Už budu, už brzo budu,“ zasténal.

Tělo jí už plálo takovou touhou, že se přiměla vzdát potěšení z toho, jak z ní šílí, a dovolila mu, aby vyklouzl z jejích úst. Sklonil se, popadl ji v pase, postavil na nohy a bez ptaní jí otočil k vypolštářováným opěrkám. Jemným tlakem ruky, položené na záda, ji přiměl, aby se předklonila. Adéla teď zírala ven na burácející oceán. Rukama vnikl mezi její stehna a prsty prozkoumával, jak je vlhká.

Zasténal. „Jsi už na mě připravená. Umíš si vůbec představit, co něco takového s chlapem udělá? To ho prostě úplně dostane!“

Adéla nevěděla, co pro něj udělala, jak mu změnila život, jak změnila i jeho samotného jako osobnost. Už se nechtěl vrátit k tomu, jaký býval předtím, než ji poznal. Tvrdě ho do ní zasunul a nechal slast tepající jeho tělem, aby zaplašila všechny běsy. Vyvalily se na něj bez varování, když mu Adéla vyprávěla, jak pro ni bylo těžké se vrátit zpět k životu bez něj a žít sama dál, ale že to dokázala. To on o sobě říct nemohl.

Vložil celé své srdce do dopisů, jež jí psal, a které ona posílala neotevřené zpátky. Dokud neznal Adélu, bylo mu jedno, zda je šťastný, jen když plnil povinnosti své služby. Honil zločince, vyhýbal se střelám a vracel se domů do prázdného bytu. Nikomu nevěřil a o nikoho se nestaral. Byl naučený žít v labyrintu podvodů a lží a obratně se pohybovat na minovém poli své profese, ale s ní se všechno změnilo. Ztratil se sám sobě přesně tak, jak se to stalo i jí. Nechtěl ani pomyslet na to, že by ji znovu ztratil. Stejně jako ona nevěřil, že by to podruhé přežil.

Prsty svíral její boky. Byla horká a úzká, a zázrak slasti mu rychle vyhnal nebezpečné myšlenky z hlavy. Připadal si, jakoby ho její tělo koupalo v teplé tekutině, pevně ho svíralo, tisklo a hnětlo. Když pronikl dál, stisk ještě zesílil. Adéla přirážela proti jeho pohybu a při každém zásunu zadečkem dorážela na jeho ztuhlá varlata a zvyšovala jeho slast až k bezvědomí. Cítil, jak se kolem něj křečovitě stahuje, zmítá a otřásá. Do noci unikl dlouhý výkřik.

I on drsně vykřikl a mohutně se do ní vyprázdnil. Objal ji kolem pasu a přiložil rty na zátylek. Zlíbal ji o celých zádech podél páteře

až ke kříži, a pak z ní vystoupil. Obrátil ji, a protože se oběma ještě třásly nohy slabostí, pomohl jí posadit se do vířivky. Dívala se na něj s takovou směsicí bolesti a slasti, až mu srdce v hrudi poskočilo. V jejím pohledu bylo tolik smutku, že to nemohl snést. Vzal ji za bradu a druhou ruku si položil na hruď. „Bajuški baju, ty mi lámeš srdce. Copak nevidíš, co k tobě opravdu cítím? Že tě miluju víc než všechno na světě? Udělám cokoliv, abych odčinil tu bolest, kterou jsem ti způsobil. Jen mi řekni, co mám udělat. Prosím, Adélo, přece nemůžeš dál takhle trpět.“

Zmohla se na chabý úsměv a dotkla se drobných vrásek kolem jeho úst. „To není jenom moje bolest. Je to i tvá bolest! Cítím s tebou stejně jako ty se mnou.“ Přitiskla si ruku na srdce ve shodném gestu, jako to udělal on. „Zvládneme to. Jenom potřebuju trochu času. Nikdy by mě nenapadlo, že tě ještě někdy potkám, a tak jsem z toho pořád tak trošku v šoku.“

„Jenže dneska jsi mě schválně sváděla.“

Její úsměv ožil. „To nedalo tolik práce, abych tě svedla, Sašo. Ty si totiž myslíš, že kdykoliv se na tebe kouknu, tak to znamená, že tě svádím.“

Pokrčil rameny. „To je pravda.“

Adéla uchopila svou sklenku se šampaňským. „To je jedině dobře, že beru antikoncepci. Jinak bychom měli na krku problém. K tomu, aby měla sedm dcer, je sice předurčená Ela, ale to neznamená, že my ostatní nemůžeme otěhotnět. Jestlipak jsi na to pomyslel, než ses tak rozdivočil?“

Vzal jí sklenku z ruky a mírně ji naklonil, takže pár kapek skanulo na její ňadra. „Jo, myslel jsem na to,“ zamumlal a přiložil rty, aby mohl slízat šampaňské z jejích nahých prsů. „Doufal jsem, žes na prášky zapomněla.“

Jeho jazyk vyslal dráždivé elektrické vibrace, které ji celou rozechvěly. Posadil se, hlavu si položil na okraj, a přitáhl si ji na klín.

„Opři se a podívej se na hvězdy. Je tak nádherná noc, a já tě chci objímat.“

Adéla se pohodlně uvelebila na jeho klíně. Dala mu hlavu na prsa a chvíli vrtěla zadečkem, až ucítila jeho pohlaví mezi svými půlkami.

Okamžitě jí vzal zezadu prsa do dlaní. „Vždyť už snad teď ani nemůžeš?“ otázala se.

„Ne, ale držet tě můžu. Hrozně mi chybělo moci se tě dotýkat.“ Prsty jí hladil prsa a dráždil bradavky.

„Byl jsem vždycky šťastný, když jsem se probudil uprostřed noci a zjistil jsem, že jsi se mnou, a nahá. Pokaždé jsi měla chuť.“

„Ty jsi sexuální maniak,“ podotkla. V hlase měla smích, ale v srdci ji přitom bodlo. Možná, že je sama sexuální maniak. Kdykoliv byla s ním, okamžitě byla připravená. Celá zvlhla a v podbřišku jí začalo tepat. Bylo jedno, kdy ji chtěl a kde ji chtěl, pokaždé chtěla taky. Rád se jí dotýkal a dělal to skoro pořád. Dokonce i tehdy, když byli někde na večeři, přejel jí jakoby náhodou rukou přes bradavky nebo přes zadeček. Jednou byli spolu v noci v klubu a on jí pod stolem dlaní hladil po stehně. Když pak odcházeli, byla už tak nabuzená, že sotva stihli dojet domů, než ze sebe strhali šaty.

Nikdy mu nevadilo, když mu oplácela stejným. Záměrně ho vzrušovala v situacích, kdy věděla, že proti tomu nemůže nic dělat. Milovala výraz v jeho očích, žhavý a plný příslibů, které vždycky bohatě naplnil.

Alexander ji jemně hryzal do ramenou. Zuby jí hravě přejížděl po kůži a rukama bloudil po celém těle. Adéla se napila šampaňského a skleničku podala Alexanderovi. Napil se také, přitáhl si její hlavu, aby jí mohl slíbat ze rtů chuť šampaňského a sexu.

„Chceš jít do postele?“ zeptala se ho.

Podal jí sklenku zpátky a oběma rukama sjel pod vodu k jejím stehnům. „Jo. S tebou. Chci tě milovat celou noc.“

„Myslela jsem, žes říkal, že mě budeš objímat celou noc.“

„To taky.“ Dlaněmi jí roztáhl nohy od sebe a s pomalou důkladností se začal probírat hustým houštím jejích narudlých kudrn.

„Přál bych si, aby dnešní noc nikdy neskončila,“ zašeptal.

„Taky bych si to přála,“ povzdechla si a trochu se nadzvedla, aby jeho prsty k ní měly snazší přístup. Už byla zase nažhavená. Dráždivé polibky a doteky prstů v jejím lůně, jimiž ji hladil a třel, prozrazovaly zkušenost, nabytou za všech těch společně promilovaných nocí.

„Udělej se,“ zašeptal pokušitelsky. Zasunul prsty hlouběji, až ji jimi celou vyplnil. Palci jí přitom třel klitoris a do ucha rusky mumlal smyslná slůvka, plná erotických fantazií.

Prohnula se v bocích, nalehla na jeho ruce a dech se jí znovu zrychlil do přerývaných vzlyků. Prsa jí ztěžkla vzrušením z rostoucí slasti. Líbal ji znovu a znovu, pil její dech, a mezi polibky šeptal mazlivá i drsná ruská slůvka. Rozuměla z toho jenom části, tak byla pohlcená stále silnější rozkoší, jež ji zaplavovala jako vlna. Jednou rukou jí teď dráždil bradavky, a druhou vrážel do pochvy. Nadzvedávala se ve stejném rytmu, jako na ni dorážely jeho prsty. Chtěla víc, zoufale chtěla ještě víc.

Alexander ji kousl do krku, a malé žahnutí bolesti hned zlehčil jazykem. Prsty zasouval hlouběji, až našel její nejcitlivější místo, a začal ho třít. Tělem jí prolétla rozkoš silná jako prásknutí bičem, žhavá a naléhavá. Cítil, jak se její tělo vznáší milostnou závratí stále výš a výš.

„Jsi tak úzká,“ šeptal. „Tak horká a úzká.“

Projela jí křeč orgasmu tak silného a rychlého, až se celá roztřásla, šokovaná jeho intenzitou. Celou ji zaplavil žár a doslova ztrácela vědomí. Po chvíli ze sebe vypravila: „Chtěla bych už ven, ale nejsem si jistá, zda se vůbec udržím na nohou.“

Alexander ji lehce zvedl a vynesl ji z vířivky ven. Posadil ji na okraj a celou ji něžně osušil velkou froté utěrkou. „Děkuju ti, Adélko, že jsi se mnou.“

„Jsem šťastná, ať už bude zítra cokoliv, Sašo.“

Hlas prozrazoval, jak je vyčerpaná, a tak ji opět vzal do náruče a odnesl tam, kde si ustlali. Položil ji a odhrnul jí vlasy z tváře:

„Nechci, abys mi tu prochladla. Nechám tě tu pěkně přikrytou, a půjdu zatím natáhnout na vířivku kryt.“

Zachumlala se do silných přikrývek. „Jsem tak utahaná, že bych si toho ani nevšimla. Tak si pospěš, ať už jsi u mě v posteli.“

Když se o chvíli později vrátil, nejdřív zůstal stát a dlouho se na ni díval, stále ještě celý užaslý nad tím, že je tu opravdu s ním. Byl si velmi dobře vědom, že za celý večer nevyslovila nic, co by se podobalo jakémukoliv závazku, a bylo mu jasné, že ráno odtud zase

odkráčí. Ale teď tu byla vedle něj a už to bylo vlastně víc, než mohl očekávat.

Vlezl si k ní do provizorní postele a přitiskl se k ní. „Co vlastně víš o Jonasi Harringtonovi?“ zeptal se. Vzal ji do objetí a políbil dozadu na krk.

„Co bys rád věděl?“ opáčila. Bylo vidět, jak okamžitě zpozorněla. Usmál se do tmy. „Ty k němu máš nějak ochranitelské sklony!“

„On by to určitě viděl jinak. Prostě patří k naší rodině. Mám ho moc ráda. Sestry, rodiče a dokonce i všechny moje tety ho mají rádi. Občas je příjemný jako voština v zadku, ale skočil by pro nás všechny do ohně.“

„Hodně jsem si o něm zjistil, a vypadá to, že je ve své práci hodně dobrý. Taky má výborné služební záznamy.“

„Jak ses to mohl dozvědět?“

„V téhle moderní době dokonce i v zaostalém Rusku agenti používají počítače a internet, aby se mohli podívat do nejrůznějších dokumentů. Interpol je docela známý tím, že má dobré informace.“ Něžně se probíral jejími vlasy. „Mám hrozně rád vůni tvých vlasů.“

„Používám bylinkový šampón, co připravují sestry. Je vážně úplně skvělý!“

„Řekni mi spíš něco o Harringtonovi jako o člověku. Jako o chlapovi. Hodně si potrpí na striktní dodržování pravidel? Postupuje vždycky podle předpisů? Podržel by svého parťáka, kdyby šlo do tuhého?“

Adéla otevřela oči a zadívala se na něj. Něžně se k němu přitiskla a Alexander vychutnával známé teplo jejího těla. Byla to jedna z věcí, jež mu chyběla nejvíc – ležet s ní v posteli a cítit, jak se vedle něj hýbe.

„Neopovažuj se chtít využít Jonase k něčemu nebezpečnému.“

„Vypadá to, že je hrozně zažraný do vyšetřování, a dostal se příliš blízko k Nikitinovi a Prakenskému. Nepřál bych si, aby si ho vzali na mušku. Nemyslím, že by ho Prakenskij chtěl oddělat, jedině v sebeobraně. Ale Nikitinova reakce na podobné situace obvykle vede k nějakým násilným projevům. Myslím, že bych mohl Harringtona lépe ochránit, kdybych pracoval společně s ním.“

„Jonas svou práci bere pokaždé velmi vážně a určitě je odhodlaný zjistit, kdo zabil tvého parťáka. Kdyby ses mě zeptal, jestli ti může být užitečný, tak řeknu ano. A jestli si děláš starosti, že se dostal blízko k pravdě? Je hrozně houževnatý a určitě bude chtít vraha dostat. Takže ten, kdo za tím vším stojí, by si mohl přát ho odstranit. Byla bych ti velice vděčná, kdybys ho trochu pohlídal.“ Zívla. „Jsem tak ospalá.“

Znovu ji políbil na krk. „Tak hezky spi. Povídat si můžeme zítra.“

„Sašo…“ ozvala se ospale. „Zítra hned brzy ráno musím jít do zátoky dát delfínovi antibiotikum. A pak máme něco domluvené se sestrami. Budeme připravovat plány na tu dvojitou svatbu, a já jsem doteď ještě vůbec ničím nepřispěla. No a pak je tu ta záležitost,“ odfrkla znechuceně.

„Jaká záležitost?“

„Frank Warner pořádá večírek pro všechny místní známé osobnosti a Inez nám poslala pozvánku. Což znamená, že tam musíme jít.“

„Takže mi dáváš kopačky?“

Udiveně vzhlédla nad jeho tónem. „Ne. Jenom ti říkám, že mám na zítra nějaké povinnosti a nebudu se moci s tebou setkat. Mám prostě svůj život. A kromě toho jsem si myslela, že budeš mít práci. Copak nemusíš pokračovat ve vyšetřování?“

„Moje vyšetřování pokračuje skvěle. A já umím stihnout v životě několik věcí najednou.“

Pohlédla na něj živýma zelenkavýma očima. „A já jsem jedna z těch věcí?“

„Ne, ty jsi moje všechno.“

Kapitola 13

„Adélo! Jdeš příšerně pozdě!“ Helena přísně hleděla na sestru. „A kapeš vodu na celou podlahu!“

Adéla stála v předsíni a tvářila se provinile jako dítě, když ho nachytají s rukou v dóze na bonbóny. Obvykle živé rudozlaté vlasy jí visely v mokrých chumáčích a voda z nich jí stékala po krku a ramenou. Kapky vody měla dokonce i na špičkách svých řas.

Helena na ni nevěřícně koukala. Adéla si zřejmě svlékla neopren už někde před domem, ale v ruce se jí pohupovaly potápěčské brýle a kyslíková maska, jako kdyby úplně zapomněla, že je stále nese. Byla bosá, na sobě měla jen velmi umírněné plavky vcelku a hodně promočené tepláky.

„Já vím, já vím, omlouvám se,“ pravila a zabouchla za sebou dveře do kuchyně. Toužebně se zadívala na čajovou konvici. „Děsně bych si dala trochu čaje.“

Helena nedokázala odolat Adéliným obrovským psím očím, a tak pohlédla na stříbrný čajník, stojící na sporáku. Jako na zavolanou se pod ním rozhořely plameny a začaly olizovat konvici. „Než se osprchuješ, tak já ti hrnek čaje udělám, ale proboha spěchej!“ vyzvala sestru. Podívala se na hodinky: „Už teď máme půl hodiny zpoždění.“

Adéla se rozběhla po schodech nahoru s Helenou za zády. Po cestě jí vysvětlovala: „Nemohla jsem si pomoci. Dneska jsem musela hned ráno dát Kiwimu antibiotika. Čekal na mě i s ostatními delfíny v zátoce a chovali se tak přátelsky, že jsem si s nimi musela trochu zaplavat. Bylo to tak nádherné, úplně jsem zapomněla na čas.“ Přes rameno hodila rychlý úsměv na sestru: „Kdyby sis měla vybrat mezi miloučkým, zábavným delfínem a přítomností v galerii Franka Warnera, co by sis vybrala? A kromě toho, Frank se mi kouká vyhnout, jak to jenom jde – stejně jako celý zbytek obyvatel Mořského ráje. Já to fakt nesnáším.“

„Prosím tě, Aduš, nikdo se ti přece nevyhýbá!“ namítla Helena.

„To víš, že ano! Všichni se mě totiž bojí, totiž bojí se sebe, že by vysypali všechny své špatnosti a vyšla by na světlo jejich temná tajemství. Já dávám přednost světu pod vodou, vracím to svým delfínům.“

„To je sice dobře, ale navíc jsi také prošvihla poradu o svatbě Sáry a Kamily. Dokonce i tetička Carol nad tím byla pohoršená, a to je co říct. Víš přece, jak tě zbožňuje!“

Adéla se zastavila před dveřmi vykachlíkované koupelny. „Já vím,“ sklonila hlavu. Odhodila z čela záplavu mokrých, prosolených kadeří. „Neměla jsem to dělat. Jenomže já…“ odmlčela se s drobným povzdechem.

„Není to spíš tak, že se vyhýbáš Jonasovi nebo Alexanderovi?“ zjišťovala Helena.

Adéla se zarazila a Heleně to bylo okamžitě jasné. Její výraz se změnil a zostražitěl. „Oběma,“ přiznala. „Volal některý z nich?“

„Ano,“ pravila Helena a chytila Adélu za rameno, aby jí nemohla utéct do koupelny. „Jonas vyzváněl celé ráno. Proč se na něj zlobíš?“ Zblízka si prohlížela sestřinu tvář, jaká bude reakce. Do Adéliných očí se vkradly stíny a zahalily její výraz.

Helena si přitiskla ruku k srdci. Bodlo ji tam, a ona poznala, že právě cítí sestřinu bolest, i když se na ni Adéla usmívala. „Aduško, hrozně ráda bych ti nějak pomohla.“

„Já vím, že jo, zlato, ale já si to musím všechno řešit sama. Jsem celá zmatená a rozhozená, a všechno je ještě horší, když mi Jonas pořád volá a chce, abych se s ním bavila o věcech, o nichž fakt nic nevím. Má se zeptat rovnou Alexandera a mě z toho všeho vynechat. Přijela jsem domů, abych se zúčastnila příprav na svatbu našich sester, a abych udělala nějaký výzkum kolem delfínů. Nechci nic vědět o nějakých ukradených starožitnostech ani vraždách. Chci mít od toho všeho pokoj.“

Helena na sestru vážně pohlédla. „Ty ses s ním vyspala, viď?“ Po Adéliných rtech přeběhl mdlý úsměv. „No, vlastně ano.“

„No, a nebylo to hezké?“

„Bylo to úžasné! My s Alexanderem k sobě dokonale pasujeme. A nemyslím tím jenom sex. Je to v tom, že ho strašně potřebuju.

Tolik se ke mně hodí. Přála bych si, aby šlo jenom o sex. Aspoň by to bylo mnohem bezpečnější, Heleno.“

„Adélo! Ženská, která svůj život tráví pod vodou, nepotřebuje žádné bezpečné záležitosti. Já ti nemůžu říkat, jak ho máš brát, protože vlastně vůbec nevím, jaký je. Jeho aura je hodně zmatená, což naznačuje konflikty, násilí a nebezpečí, ale má také touhu ochraňovat a ještě mnoho dalších výjimečných kvalit.“

„Já bych brečela. Nemůžu ho dostat z hlavy.“

„Já vím, miláčku, že trpíš, a je mi tě moc líto. Jenže on ti taky volal – každou hodinu! A vůbec mi nevěřil, když jsem mu pokaždé musela říct, že tady nejsi.“ Helena ukázala do koupelny: „Tak, teď už běž a osprchuj se. Pocákala jsi celou halu. Jdu ti teď udělat ten čaj, ať už konečně můžeme vyrazit.“

„Já vím, že jich máš plné zuby.“

„Někdy si připadám, že ve mně jsou dvě osoby, Adélo,“ povzdechla si Helena s pohledem upřeným na své dlaně. „Jedna skutečná, taková, jaká jsem doma s vámi, silná a odvážná, a pak ta, co se ukazuje na veřejnosti a nedokáže ze sebe vypravit větu, aniž by se nezakoktala. Je to hrozně frustrující. Já si věřím. Nezáleží mi na tom, co si o mně druzí myslí.“ Odmlčela se. „No, možná jenom na rodině a na tom zatraceném Jonasovi, i když teda vážně nevím proč.“

Adéla pozorně sledovala svou sestru. Vždycky ji překvapilo, jak je mimořádně krásná. Byla vysoká, módně štíhlá, ale přesto měla velká, přirozené plná prsa. Husté dlouhé vlasy měly barvu bílého zlata a vždycky se jí zářivě leskly. Na Heleně všechno působilo elegantně a vytříbeně – od obrovských očí s hustými dlouhými řasami, přes vysedlé lícní kosti, až po široké plné rty. V jejím štíhlém těle se skrývala síla, a pod chladně krásným zevnějškem byla ukrytá veselá, rošťácká povaha. Tuto Heleninu stránku však mělo možnost spatřit jen málo lidí. Říká se, že čím větší nadání a výraznější moc, tím stinnější stránky je vyvažují, a Helenin dar byl nezměrný. A Jonas měl pravdu. Vypadala unaveně, vyčerpaně, a i když byla stále krásná, hodně zhubla.

„Nech toho,“ otřela si Helena statečně slzy. „Jsem v pohodě.“

„Já bych tě objala, ale jsem úplně mokrá,“ pravila Adéla. „Přece ho můžeš proměnit v ropuchu, kdykoliv se ti zachce. To by vyřešilo problémy nás obou.“

„Už jsem o tom uvažovala. Nebo spíš o tom, že kdykoliv by otevřel pusu, aby mi řekl něco hnusného, tak by mu z ní vyšlo pěkné, hlasité zakvákání.“

Obě se daly do smíchu.

V kuchyni začala hvízdat konvice na čaj a ve stejnou dobu práskly dveře. „Haló!“ zavolala na sestry zespodu Sára Drakeová.

„Slyším, jak si tam vy dvě klábosíte jako staré čarodějnice, ale určitě obě dvě chybíte v galerii, kde už jste dávno měly být. Tak co s váma je?“

Obě sestry si vyměnily dlouhé provinilé pohledy.

„Zachraň mě,“ zašeptala Adéla a bez otálení vletěla do koupelny smýt ze sebe sůl.

Helena se rozběhla po schodech dolů za starší sestrou. „Sáro!

Myslela jsem, že se máme sejít ve Frankově galerii!“

Sára vytáhla obočí a pustila se do zkoumání Heleniny dokonalé tváře. „To bych řekla, že ano. Copak jste si s Adélou myslely, že se z toho vyvléknete a jakože náhodou tam nepůjdete?“

„Já jdu jenom udělat Adélce honem kapku čaje,“ mlžila Helena.

„Že jste to plánovaly, no že jo?“ naléhala Sára a dloubla mladší sestru do žeber. „Moc ti to sluší, jak jsi nastrojená v těch elegantních šatech. Kam jinam by ses v Mořském ráji mohla takhle vyparádit?“

„Radši bych si vzala staré flanelové pyžamo, pustila si nějaký pěkný film a k tomu si dala popcorn,“ přiznala Helena. Přitom půvabně pohybovala rukama, jak lžičkou sypala čajové lístky do konvice.

„Adéla se zrovna vrátila, že je to tak? Kamila říkala, že se s Mattem zastavili ve starém mlýně, protože chtěli udělat nějaké změny v plánech, a že viděli Adélin člun kus od Zátoky lachtanů. Adéla prostě zase strávila celý den tím, že si hrála s delfíny.“

„To přece není hraní, Sáro. Ona pracuje. Víš přece, že je mořský biolog.“

Sára si nepěkně odfrkla. „Tady teda ne, tady ne! Ty jsi modelka, Heleno, ale když přijdeš domů, jsi naše sestra a podle toho se chováš.

Měly jsme dělat plány na svatbu. Dokonce na dvojitou svatbu, Heleno! A Adéla si každý den lítá někde venku, místo aby se na tom s námi podílela.“

„Já vím,“ svěsila hlavu Helena. „Měla strach o toho zraněného delfína a tak ho šla ošetřit. Víš přece, jak se delfíni všichni nahrnou ke břehu a volají na ni, když je tady.“

„Schovává se jako vždycky,“ podotkla nespokojeně Sára hlasem, v němž se mísila starost a podráždění. „Že ona se s tím chlapem vyspala?“ uhodila na sestru. Podívala se ke schodišti. „Řekla ti aspoň něco o tom druhém? Potřebovaly bychom to vědět, abychom věděly, čemu musíme čelit.“

„Neptala jsem se jí na to, ale zeptám se, až bude pít ten čaj.“

„Musím vědět, jak moc je nebezpečný. A taky jestli o něm ví Jonas.“

„Jonas o tom druhém chlapovi nemusí nic vědět. Nemůže se přece postavit někomu, kdo ovládá tento druh síly,“ odpověděla Helena. „Cítila jsi, jak byla ve vzduchu cítit elektřina, když poslal Julii ten malý šťouchanec? Opravdu ji dokázal na dálku uhodit do ruky, a co je ještě horší, pak jí přetřel palcem dlaň a bolest zmizela.“

„Julie děsně zuřila. To jsem u ní ještě neviděla,“ odpověděla Sára. „Musím říct, že jsem dostala úplně strach, že tam přímo na místě s ním rozpoutá souboj!“

„Ty máš přece spoustu kontaktů. Nemůžeš o něm něco zjistit?“

„Jakmile budeme vědět, jak se jmenuje, tak se začnu poptávat.“

Helena přikývla a pohlédla ke schodům. Voda v koupelně už přestala téct před několika minutami, ale Adéla se stále ještě zdržovala nahoře. „Mám starosti o Adélu. Celé roky byla doopravdy nešťastná, a když jí teď Alexander nakráčel zase zpátky do života, je z toho ještě víc rozhozená. Vždycky pak reaguje tím, že někam zmizí. Zkrátka si odjede někam na opačný konec světa a vůbec s námi nekomunikuje. Prostě se ztratí.“

Sára se zkoumavě zahleděla do Heleniných očí, plných stínů a pochybností. „Ty si ale vážně děláš starosti, že jo?“

„No a ty snad ne?“ opáčila Helena.

Sára přikývla a ramena jí poklesla. „Pravda je, že jsem byla kvůli Adéle hodně vyděšená. Pořád jsem doufala, že to s ní vidím moc

černě. Ale vy dvě jste si spolu bližší než s námi ostatními. Neopouštěj ji, Heleno. Vím, že je to pro tebe těžké, protože jsi tolik empatická a citlivá, a ona má teď tolik problémů, ale musíš ji podržet, než my ostatní přijdeme na to, jak ji vrátit mezi nás.“ Sára se rychle podívala ke schodišti a pak se přiměla k úsměvu. „No a co ty? Jak se máš? Jaké bylo focení v Africe?“

„Ten fotograf byl vážně naprostý génius. Hrozně ráda s ním budu zase pracovat. Cestuju ráda a Afrika je nádherná. Najala jsem si průvodce a zůstala jsem tam tři týdny, abych to tam všechno viděla. Ani ti neumím říct, jaký je to pocit, když stojíš v úctě a pokoře před velikostí tamní přírody.“ V očích jí jiskřilo. „Připadala jsem si tam úplně volná a svobodná. Je to zvláštní, ani jednou mě tam v divočině nepřepadl panický záchvat. Ani jsem tam nekoktala, a opravdu jsem s ním dokázala normálně mluvit. Ale většinou jsem stejně jenom poslouchala. Vyprávěl mi neuvěřitelně zajímavé historky.“

„Tak to jsem doopravdy moc ráda, Heleno,“ usmála se na ni Sára.

„Však jsem se divila, že jsi tentokrát neposlala žádné S.O.S.“

Helena nalila čaj do hrnku, přilila mléko a podala jej Sáře. Pak nalila druhý hrnek. „Já vím, že je to pro všechny děsná otrava, že mi musíte pomáhat, když někde pracuju. Je to pro vás hodně vysilující, zvlášť na takovou dálku.“ S dokonalým načasováním se otočila právě ve chvíli, kdy do kuchyně konečně přišla Adéla. Na sobě měla oblečený přiléhavý kalhotový kostým s uzounkým proužkem, který na ní vypadala ženštěji než cokoliv, co na ní dosud sestry viděly.

„No páni, Adélo, tobě to sluší. Doufáš snad, že tě pak Frank pozve na rande?“

Adéla udělala hrozný obličej. „To tak! Tohle radši přenechám tetě Carol. Už je tam?“

„Pomáhá s Inez dohlédnout na občerstvení a organizátory. Chtějí, aby to byl pořádný úspěch. Teta Carol mi nařídila, abych sem přišla a odvedla vás najednou,“ vysvětlila Sára. Podívala se na hodinky. „Už máme stejně zpoždění, takže dalších pár minut navíc už nehraje žádnou roli. Neměla jsem ještě možnost se tě zeptat na toho druhého Rusa, toho, co má kouzelnou moc. Kdo je to?“

„Jmenuje se Ilja Prakenskij. Vyrostl v tomtéž dětském domově jako Alexander. Proto jsem se Saši ptala, zda si nevzpomíná na něco

zvláštního o něm z té doby. Vybavil si několik situací, které by mohly naznačovat, že se narodil se stejnými schopnostmi jako my. A je v nich velice zběhlý. Zkoušel mě například přimět k tomu, abych řekla něco, co jsem říct nechtěla. Když jsem si to uvědomila, navrhla jsem mu, že bychom si spolu mohli zahrát na pravdu.“ Posměšně sykla. „Rozhodně se mu do toho vůbec nechtělo.“

„Myslí si Alexander, že by pro nás mohl být nebezpečný?“

„Říká o něm, že je nebezpečný člověk, že je dokonce známý jako nájemný vrah a že pracuje pro Sergeje Nikitina, který je hlavou jedné skupiny ruské mafie. Nikitin je celý pryč z Julie a jejího zpěvu a chtěl by se s ní setkat.“

„Ona snad přitahuje ty nejhorší typy! Myslím, že by klidně mohla mít na čele známku s nápisem „pokud jste nebezpečný šílenec, prosím, hlaste se zde“.“ Sára povzdechla a pohlédla znovu na hodinky. „O tom Prakenském se musíme snažit zjistit co nejvíc. A všechny trošku dohlédněte na Julii. Sama umí být dost na hlavu, když ji někdo moc provokuje. No, a teď už konečně pojďme radši na ten večírek. Koneckonců Frank už přece dal do novin, že mu tam Helena přijde.“

„Nejenom Helena,“ připomněla Adéla. „Chudinky Kamila a Julie také. Hrozně se pořád oháněl slavnými jmény, aby tam přilákal co nejvíc lidí. A taky se mu to povede, když se mu tam budete poflakovat vy tři.“

„Inez je na to hrozně pyšná. Chce, aby ten večírek znamenal velký úspěch a aby ho všichni lidé z města podpořili. Myslí si, že nám sem přináší kulturu,“ vysvětlila Sára.

Helena zvedla ruce na znamení, že se vzdává. „No tak dobře, já teda půjdu. Jenom doufám, že tam nebude mít moc těch svých slavných sponzorů. Vypadá to, že mu to náhodou vyšlo zrovínka na dobu, kdy jsem přijela do Mořského ráje.“

„No bodejť, no ne?“ poznamenala Adéla.

„Je to chytrák,“ dodala Sára. „Takhle si zadarmo zajistí pozornost tisku.“

Město, obvykle tiché a domácké, ožilo množstvím lidí. Ulice lemovaly špičkové modely vozů a podél dřevěných chodníků parkovalo dokonce několik limuzín. Pubertální kluci se poflakovali

okolo a obdivovali exotické vozy. Zatímco dospívající děvčata se snažila zahlédnout při příchodu do umělecké galerie některou z celebrit.

Frank Warren ji v Mořském ráji otevřel dobře před deseti lety jako rozlehlý vytříbený podnik, plný zajímavých starožitností, uměleckých předmětů a obrazů. Sára byla jednou s Inez u něj na návštěvě a říkala, že jeho dům je také plný úchvatných starobylých věcí z celého světa. Cenné historické obrazy přechovával ve speciálně upravené místnosti, kam na ně nemohlo svítit slunce.

V galerii se nacházela rovněž moderní sochařská díla a různé další umělecké výtvory ze všech možných materiálů. Všechny představovaly potěšení pro oko a nesly cedulku s pěkně tučnou sumou. Warnera přitahoval svébytný půvab městečka s jeho divadlem a dalším kulturním zázemím, navíc vzdáleného jen pár hodin jízdy od San Franciska. Rozhodl se tu proto zůstat a se svou galerií dosáhl překvapivého úspěchu.

Často vystavoval také své vlastní obrazy, zachycující místní atmosféru. Maloval přístav a útesy, burácející vlny a větrem ošlehané krajiny. Podle sester Drakeových sice měl talent, ale rád se předváděl a využíval jejich slávy, a přitom nechtěl nic vědět o jejich zvláštních magických schopnostech.

Helena zamávala hloučku dorůstajících děvčat. Adéla se jenom usmála a postoupila blíž k mladší sestře. Helena se svým exotickým, elegantním půvabem proplula mezi davem. Působila jako vždycky uhlazeně a sebevědomě, dokonce i poněkud povýšeně, přestože uvnitř byla nejistá a stydlivá a často dokonce trpívala návaly paniky. Kdykoliv se objevila na veřejnosti, sestry jí na dálku dodávaly energii, takže dokázala dýchat i mluvit bez potíží. Bylo to náročné, ale všechny už si na to tak zvykly, že to dělaly úplně automaticky.

„Ohromně ti to sluší, Aduš,“ pochválila sestru Sára, když společně vstupovaly do galerie. „Moc se mi na tobě líbí ty proužky. A taky sis, koukám, udělala nějak jinak vlasy, viď?“

Helena se rozesmála, až se všechny hlavy začaly otáčet směrem k ní. „Má je rozpuštěné, a přitom jí z nich nekape voda a sůl!“

„No tak!“ bránila se Adéla. „Přece nejsem pokaždé promočená!“

Sára posměšně odfrkla. „Ale jo, jsi. Jsem si jistá, že kdybychom tě nechaly, tak budeš žít pod vodou. Kamila říká, že procházíš evolucí a brzy z tebe bude mořská panna s ocasem a ploutvemi. No že jo, Kamčo?“ dodala, když viděla, že se k nim Kamila připojila.

Kamila Drakeová se musela zasmát nad tím, jak se Adéla zatvářila. „Víš, že je to tak, tak se ani nenamáhej to popírat. Já se mám za pár týdnů vdávat a tys zatím nepřispěla ani jediným nápadem na výběr barev a květin.“

„Říkala jsem ti přece, že by se mi líbil kus korálu z atolu jako hlavní dekorace svatební tabule,“ připomněla Adéla.

Kamila málem vyprskla doušek vína, který právě usrkla ze své sklenky. Mávla nad Adélou rukou a připomněla jí: „Jdi se radši bavit s lidmi, ať z nás má Inez radost. V posledních deseti minutách se podívala aspoň padesátkrát na hodinky. Nervózní je taky proto, že Julie udělala nevhodnou poznámku nad jednou z Frankových soch. Podle ní prý ta bohyně vypadá poněkud anorekticky.“

„To je celá naše Julie, ta tedy umí píchnout do vosího hnízda,“ kývla Sára. „Tak pojď, Kamilo, půjdeme obhlédnout škody. A vy dvě nedělejte žádné průšvihy.“

Helena si všimla, jak na ni přes masu lidí mává Julie a šťouchla do Adély. „Julie je tamhle. Pojď, zkusíme se k ní rychle dostat skrz ty davy. Třeba se nám pak povede dostat se ven dřív, než nás Inez požádá, abychom udělaly něco pro větší slávu věci – třeba abychom se postavily na hlavu.“

„To je dobrý nápad,“ pravila Adéla a začala se propracovávat místností. Cestou zdravila všechny známé a spěšně se nechávala představovat neznámým, aby byla stále k dispozici Heleně a mohla ji v případě potřeby chránit.

„Páni, tady je ale lidí,“ podotkla Helena. „To je jako o pouti!

Kdepak je asi Frank všechny sebral?“

„Hele, tamhle je tetička Carol! Koukni se na toho pána, co stojí vedle ní!“ Adéla na něj neslušně ukázala prstem, ale byla tak překvapená, že jí to bylo úplně jedno. „To je přece ten starej dědek Mars!“

Helena se zasmála. „Ty zřejmě myslíš Reginalda. Je celý vymydlený a dokonce má na sobě oblek! Teta Carol zase fotí jako o

život. Doufejme, že si vyfotí taky jeho, poněvadž jestli tady stojí něco za zaznamenání, tak tohle určitě ano. Ještě nikdy jsem ho neviděla jinak než oblečeného do špinavého overalu a celého zarostlého.“

„Dnes mu to ale doopravdy sekne,“ nevěřícně zavrtěla hlavou Adéla. Letmo se usmála na Franka Warnera, který jí z dálky zamával a rychle, ale opatrně se prodíral k hloučku na opačné straně galerie. Stále s úsměvem na tváři počkala, až Helena udělí dalšímu zájemci svůj autogram. V jednom rohu už Kamila podepisovala své knihy, které napsala, a vedle ní Julie zase škrábala svůj podpis na něčí baseballovou čepici.

„Aduš?“ Helena se pevně chytla Adéliny ruky. „Začínám mít problémy s dýcháním.“ Mluvila tak slabě, že ji Adéla stěží slyšela.

„To nic, to nic, holčičko. Všechno bude v pořádku, hlavně se mě pořád drž. Však víš, jak se mě všichni bojí. Hlavně Sylvia. Je tady taky?“ Chtěla tak Helenu rozesmát, což se jí podařilo, i když odpovědí byl jen slabý chrčivý zvuk.

„Myslím, že se víc bojí mě,“ vypravila ze sebe Helena. „Ty se přece nikdy nemstíš.“

Adéla se zasmála tak nahlas, že se k nim opět otočily hlavy v celé místnosti. „Ještě že to uznáš! Můžeš být moc ráda, že to nedělám, jinak byste se Sárou ode mě dostaly pěknou lekci!“

Helena pokrčila rameny. „Někdo musí být na tebe přísný.“

Adéla si sestru přitáhla blíž k sobě. „Ty máš opravdu to příslovečné srdce ze zlata, Helenko. Julie je mrška, ale ty jsi zlatíčko.“

„No tohle? Já jsem tě dobře slyšela!“ objevila se náhle vedle nich Julie. Vzala Helenu kolem pasu, takže ji teď měly mezi sebou, aby ji mohly chránit před náporem davu. Bohužel však Julie byla příliš velká hvězda, než aby mohla projít bez toho, aby ji požádalo o autogram alespoň tucet lidí.

„To jsem ráda, že nejsem rocková hvězda,“ pošeptala sestře Helena.

Julie na ni mrkla. „Já zas nejsem až taková hvězda.“ Pohodila hlavou a zatvářila se nepřístupně. Helena tak vypadala pořád, ale Julie jen tehdy, když se o to snažila.

„Já bych už taky byla nejradši pryč, ale Sára, Inez a teta Carol by nás rozcupovaly na kousky, kdybychom odtud zmizely příliš brzy.“

„Mám nápad,“ ozvala se Adéla. „Je to fakt, ale fakt děsný nápad, a nejspíš kvůli němu pak budeme mít pořádné problémy. Mám vám ho říct?“

„Já jsem pro,“ okamžitě se nadchla Julie. „Tak nás veď, ale slyšet ten tvůj nápad nechci.“

Adéla okamžitě zamířila ke dveřím, opatřeným výrazným nápisem „Pouze pro zaměstnance“. „Pracuje tam Chad Kingman. Pamatujete si ho?“

Julie udělala hrozný obličej. „Nechceš přece vyměnit toho svého sexy Rusa za Chada, že ne? Vzpomínáš si, jaký býval ve škole? Byl hrozně protivný.“

Helena se znovu hlasitě rozesmála. „Ve škole byl přece každý děsně protivný, Julie. Jenže od té doby jsme všichni vyrostli!“

„No, jenom coura spí s jedním chlapem a lítá za druhým.“

„Nechceš tím říct, že jsem coura, že ne, Julie?“ přísně na ni zazírala Adéla. „A ostatně – přece vůbec nemůžeš vědět, jestli jsem se s Alexanderem vyspala nebo ne!“

Julie se na ni vesele zašklebila. „Helena mi řekla, že sis na sebe vzala ty červené kalhotky. Měla jsi za lubem se s ním vyspat a nepřišla jsi celou noc domů. Takže vůbec nepotřebuju žádné další důkazy, že jsi coura! Je mi to naprosto jasné!“

Adéla se snažila zatvářit nevinně, ale červeň jí zaplavila krk a stoupala do tváří, takže obě sestry se začaly hihňat jako školačky.

„No tak dobře, možná, že jsem s ním něco měla,“ přiznala Adéla.

„Ale já přece vůbec nemám v úmyslu vyjet po Chadu Kingmanovi, prokristapána! Vůbec by se se mnou nebavil, i kdyby mi připadal sexy, což teda rozhodně nepřipadá! Jde o takovou drobnou nepříjemnost na jednom večírku, když byl v prvním ročníku na střední škole. Moc ošklivé to bylo. Od té doby určitě nepatřím k jeho nejoblíbenějším osobám.“

Rozhlédla se kolem, otevřela dveře a mávla na sestry, aby ji následovaly. Zadní prostor galerie byl tmavý a ponurý. Na stolech i na podlaze leželo plno krabic a mezi nimi postávalo několik soch různé velikosti.

„Je to tu dost strašidelné,“ pravila Helena.

„Co tu vlastně děláme?“ chtěla vědět Julie. „Ale musím říct, že to není špatné. Aspoň se tu nemusíme usmívat na Franka a dívat se, jak divoce flirtuje s tetou Carol. Schválně se s ním baví, aby mohla vyslídit něco pro Jonase.“

„Teta Carol miluje dramatické situace. A rozhodně jí není nepříjemné, že má kolem sebe rovnou dva muže, kteří hltají každé její slovo,“ podotkla Helena.

„Vůbec nechápu, jak to dělá. Už jsem se zkusila vetřít do její blízkosti, jestli by se mi náhodou nepovedlo zachytit nějaké kouzlo, když s nimi flirtuje. Ale nic z toho nebylo. Je to opravdu jen v ní, v její přitažlivosti. Každý se s ní cítí hrozně dobře.“

„Když je člověk s ní, svět se mu zdá hned hezčí,“ souhlasila Julie.

„Adélo, ty by ses zatím mohla vplížit zpátky k rautovému stolu a přinést nám něco k jídlu a k pití, a uděláme si tady svou vlastní párty!“

„Tady nejsi na párty, ty ulejváku, jsi tady, abys něco vyšpiónila!“

Helena ji nadšeně popadla za ruku: „Budeme tu slídit?“ Opatrně se rozhlédla kolem sebe a snížila hlas: „Tak to budeme potřebovat fotoaparát tety Carol!“

„Tak fajn, vy dvě tu počkejte a já skočím pro ten foťák a pro něco k jídlu!“ oznámila Adéla a prosmýkla se dveřmi zase zpátky do tlačenice v galerii.

Carol stála v rohu a smála se něčemu, co jí právě vyprávěl Reginald Mars. Adéla vzala talíř, naplnila ho jednohubkami a zamířila k tetičce. „Dobrý den, pane Marsi,“ pozdravila způsobně.

„Vypadáte dnes naprosto úchvatně!“

Carol přejížděla po Reginaldově paži nahoru a dolů. „No není to fešák?“ tázala se pyšně. Celá zářila, upírala na něj jiskřivý pohled a nadšeně se usmívala.

Starej Mars uchopil Adélinu ruku a příjemně se na ni usmál. Oči však měl stále jen pro tetu. „Rád vás vidím, Adélo.“

„Doufám, že se oba dobře bavíte! Tetičko Carol, nevadilo by ti, kdybys mi na pár minut půjčila tvůj foťák? Julie by si ráda udělala pár záběrů pro svoje výstřižkové album.“

„Ale jistě, drahá, rozhodně mi to nevadí!“ Carol sňala z krku přístroj a podala ho Adéle. „Už jsem udělala pár obrázků vás děvčat, jak jste se bavily. Nechceš, abych ti ukázala, jak se s tím zachází?“

„Ne, díky, já to umím,“ odmítla Adéla a snažila se vypadat jako naprosté neviňátko. Z tetiny tváře zvolna mizel úsměv, což bylo zlé znamení. Proto honem řekla: „Tak se tu vy dva hezky bavte!“ a spěchala pryč, než teta Carol pozná, o co jí jde.

„Tak co jsi nám přinesla k jídlu?“ zajímala se Julie hned, jak se Adéla objevila za dveřmi. „Mám děsný hlad.“

„Jak můžeš mít hlad a děsný k tomu? Vždyť ses od jídla ani nehnula!“ namítla Adéla. „Přinesla jsem ten foťák. To jídlo je jenom zástěrka, kdyby se náhodou někdo díval.“

„To ovšem neznamená, že bychom ho nemohly sníst, a hned,“ podotkla Julie. „Bude to jedině praktické!“

Helena zvedla oči, ale hned si vzala černou olivu. „Co vlastně chceme najít, Aduš?“

„Ty jedna potvoro, tys mi sebrala moji olivu!“ plácla Julie sestru přes ruku. „Vezmi si ty okurkové blbůstky, ty já nesnáším.“

„Něco, co vypadá jako ruská starožitnost. Nějakou krabici, která přišla z Ruska. Cokoliv, co by mohlo naznačovat, že se tu děje něco ilegálního.“

Julie stála před sochou nahého muže, pozorně si ji prohlížela a kroutila hlavou nad poměrně malým přirozením, jímž autor svůj výtvor obdařil. „To je teda ubohost, jestli chcete něco vědět. Vážně, něco takového by mělo být ilegální. Kde by se to k sakru mělo postavit? V zahradě?“

Adéla ji odtáhla od sochy. „Ty jsi prostě úchyl, Julie. Hned si všimneš jediného nahého chlapa v celé galerii.“

Julie se okamžitě vrátila k soše zpátky. „Mám dojem, že jsem se zamilovala. No, skoro. Musím poprosit Franka, aby na něm ještě trošku zapracoval. Umíte si představit, jak by se asi Frank tvářil, kdybych ho požádala, aby mu trošku přidal v určitých partiích?“ Luskla prsty. „Honem, půjčte mi ten foťák.“

Adéla si s ní vyměnila fotoaparát za talíř s jednohubkami. „Co jsi objevila?“

„Jen bych ráda pro tetu Carol vytvořila soubor fotek, v němž bych jí ukázala, jaký by byl její život, kdyby si vybrala nesprávného muže,“ vysvětlila Julie a začala cvakat obrázky. „Člověk nikdy neví. Frank třeba použil jako model sám sebe. V tom případě by si teta měla dát šanci raději starému Marsovi i s tím ovocem hříchu od jeho stánku!“

„Julie!“ pokusila se Adéla o pohoršený tón. „Tohle je vážná věc. Alexander tvrdí, že zásilky ukradených artefaktů z Ruska se překládají z nákladní lodě na rybářské čluny. Pak se musí někam odeslat. V této souvislosti několikrát zaznělo Frankovo jméno. Chad tady pracuje při skládání dopraveného zboží a pak balí krabice a posílá je na další místa určení.“

Julie obcházela dvě otevřené bedny ležící na podlaze a nahlížela dovnitř, co asi obsahují.

„Tady si mě nikdo neváží,“ stěžovala si naoko vážně. „Snažím se naučit být znalkyní v oboru umění. Umíte si představit, jak by na mě každý vejral, kdybych po něm chtěla, ať mi ukáže svou rytinu?“

Helena ztlumila smích rukou danou před pusu. „Já se kvůli tobě snad zadusím.“

„Nedusila by ses, kdybys mi neukradla moje olivy, ty zlodějko,“ ozvala se Julie zpod stolu. „Tady je spousta dalších balíků a krabic. Některé vypadají, jako kdyby prošly vodou. Když přendáváš zboží z jedné lodi na druhou, tak se nejspíš může namočit, ne?“

Adéla se protáhla mezi několika bednami, aby se mohla podívat pod stůl. „Ale i kdybychom našly nějaký důkaz, jak budeme vědět, jestli Chad nebo Frank nebo oba dva v tom jedou také?“

Sehnula se a zblízka hleděla na papírový obal. „Určitě to je od vody, ale navíc to ani není jen obyčejný hnědý balicí papír.“ Vyfotografovala celou bednu a pak udělala zvětšeninu jedné skvrny.

„Nejspíš tady jenom marníme čas, ale aspoň nás to vysvobodí z té děsné párty.“

„Tys nám ale nepřinesla nic k pití,“ postěžovala si Julie. „Dívat se na umělecké výtvory, které nestojí za to, aby mohly být vystavené, je hodně těžká práce!“

Adéle bystře otočila hlavou a podívala se na sestru. „Proč nejsou vlastně vystavené? Mají se někam poslat? Nebo si je někdo už koupil? Frank by je musel objednat, ne?“

„Třeba je sem někdo poslal, aby mu je Frank u sebe prodal.“

„Adélo,“ ozvala se Helena. „Pojď pryč z toho místa. Je nějaké divné, cítím ho jinak.“

Adéla okamžitě přeběhla na opačnou stranu místnosti. Nebyla tak citlivá na změny jako Helena, ale v tomto případě dokonce i ona vytušila podivné vlnění, vyplňující část místnosti. Tep se jí zrychlil a v ústech jí vyschlo.

„Co myslíš, že to asi je?“

„Copak to necítíš? Násilí. Ne přímo smrt, ale určitě násilí.“ Helena ohledávala strop a stěny a dávala si přitom pozor na šaty.

„Porozhlédni se, zda neobjevíš nějaký náznak, že tu proběhl nějaký zápas. Muselo to být dost nedávno, když je ten dojem tak silný.“

Julie se postavila vedle sestry. „Stalo se to jen před pár hodinami.“ Otřásla se. „Rozhodně šlo o nějaký druh fyzického zápasu. Nepodívala jste se náhodou některá Frankovi na klouby na rukou?“

„Frankovi je už hodně přes padesát. Neumím si ho představit, že by s někým zápasil hodinu před tím, než se sem sjede tisk a plno dalších lidí včetně celebrit,“ upozornila Adéla. „On prostě tenhle typ není.“

„Ale Chad jo,“ připomněla Julie. „Každou výměnu názorů vždycky řešil pěstmi.“

Adéla se sklonila a prozkoumávala bedlivě podlahu. „Je tady krev. Pár skvrn na podlaze. A nějaké další na nohách od stolu.“ Přejela rukou po zemi, aby odhadla následky střetnutí. „Krev je dokonce i na skříňkách. Otevřela jednu z dolních zásuvek a spatřila před sebou čtyři obrazy. Byly položené na sebe, rámy otočené k ní.

„Heleno, pojď se na to podívat.“

Helena vzala dva ubrousky, které Adéla přinesla od bufetu spolu s talířem, a opatrně vytáhla jeden obraz z drážky, v níž byl zasunut.

„Tohle nebude padělek, Adélo. Ten je pravý! Já toho tedy o umění nějak moc nevím, ale z toho plátna úplně dýchá historie. Co myslíš ty, Julie?“

Julie vztáhla ruce nad malbu. „Myslím, že Frank Warner je svině prvního řádu a že by měl dát své špinavé pracky pryč od naší tety.“

„Klidně by to ale mohl být Chad,“ podotkla Adéla. Zamířila objektiv fotopřístroje na obraz a udělala několik záběrů. Pak kývla na Helenu, aby ze skříňky vytáhla další obraz. „Ukážu ty fotky pak Alexanderovi, ať zjistí, jestli jde o ukradené věci.“

„To prostě není možné, aby takovéhle obrazy nepocházely z nějakého muzea,“ namítla Julie. „A moc se mi nechce věřit, že by zrovna Chad mohl být hlavou, která obchoduje s tak cennými obrazy ze zahraničí.“

„Kromě toho taky pije,“ přidala se Helena, zatímco vytáhla třetí plátno. „Když je namazaný, všechno každému vykecá. Nemyslíš, že by se chtěl vytáhnout?“

„Jestli to je on, tak by měl vydělávat pořádný prachy,“ podotkla Adéla a rychle cvakala záběry posledního obrazu. „Víme o něm, v čem jezdí, nebo jestli vlastní třeba dům?“

„Já jsem o něm slyšela, že je gambler,“ pravila Helena. Opatrně zasunula poslední obraz zpátky do šuplíku a zavřela skříňku. „Inez se o tom párkrát zmínila. Jednou o něm dokonce řekla, že jestli si nezačne dávat pozor, tak se brzo dostane do průšvihu.“

„A co teda Frank?“ Adéla se vrátila zpátky ke dveřím. „Taky je závislý hráč? Nebo co jste o něm slyšely?“

„Kupodivu vlastně nic moc. Vypadá to, že vede relativně tichý život,“ odpověděla Helena. „Rád chodí do divadla a hodně se účastní místního společenského života. Já nevím, ale mě prostě fakt nepřipadá, že by byl ten typ, co provádí takovéhle nezákonné věci.“

Julie chytla Adélu za ruku dřív, než mohla otevřít dveře. „Někdo sem jde,“ zasyčela na ni. „Honem, musíme se schovat.“

Adéla se na nic neptala a skočila za moderní kamennou fontánu, uskladněnou v zastrčeném koutě místnosti. Helena vlezla pod stůl, který byl ze všech stran obložený bednami a krabicemi jako hradbou, a Julie se vmáčkla do úzkého prostoru mezi dvěma velkými sochami. Dveře se otevřely, a dovnitř vkráčela Sylvia Fredricksonová. Za ruku za sebou vlekla muže. Tím, kdo ji následoval, byl Alexander Volstov.

„Honem,“ pobídla ho Sylvia, zatímco opatrně zavíral dveře.

„Jsem si jistá, že vás to bude zajímat. Můj přítel Chad tady pracuje a já jsem ho byla už mockrát tady navštívit.“ Oči jí jezdily kolem, slídily v každém koutě. Zklamaně si povzdechla a nahodila koketní úsměv.

„Jste si jistá, že sem smíme?“ pořád váhal Alexander.

Adéla ztěžka polykala, když viděla, jak Sylvia táhne Alexandera doprostředka místnosti. Choval se sice uhlazeně a vstřícně, ale nebylo pochyb, že nijak netouží po intimním doteku prstů cizí ženy. Jeho aura zůstávala odtažitá a ucouvla pokaždé, když Sylvia udělala krok k němu. Nestydatě mu svírala ruku a mrkala na něj přes řasy.

Alexanderův pohled neklidně těkal sem a tam, zjišťoval detaily a pátral po všech tajemstvích, jež se mohla skrývat ve všech temných zákoutích. Adéla ho znala dost dobře, aby poznala, že se má na pozoru a je celý nesvůj. Dvakrát se zahleděl k fontáně, za níž se krčila a snažila se ani nedýchat.

„Však uvidíte,“ pravila Sylvia a znenadání se zastavila. Otočila se a stála přímo proti Alexanderovi. „Říkala jsem, že vám ukážu něco úžasného,“ zapředla a zvedla ruce ke knoflíkům na své blůzce.

„Říkala jste, že půjde o umění,“ zarazil se Alexander a aby jí zabránil v dalším počínání, položil dlaně na její ruce.

„Však já taky jsem přímo umělecké dílo!“ zasmála se hrdelním smíchem a svůdně se na něj usmívala.

Adéla se ostře nadechla. Žaludek se jí svíral návalem vzteku. Podívala se po sestrách. Potřebovala se rychle odsud dostat, než se její narůstající zuřivost promění v něco, co už nedokáže ovládnout.

Alexander se protáhl kolem Sylvie a vydal se na prohlídku místnosti. Adéla viděla, jak ho něco přitahuje směrem k rohu, kde před chvíli objevila krev. Sklonil se stejně jako předtím ona a prohlížel podlahu. „Myslím, že jsme sem neměli chodit,“ namítl znovu.

Sylvia začala rozepínat knoflíky jeden po druhém. „No tak neblázni, hlupáčku. Sem na nás nikdo nepřijde. Všichni jsou celí pryč, aby získali autogramy od těch našich místních celebrit,“ dodala kousavě.

Helena zvedla ruku, a místností jako na povel zavál ostrý vítr. Zvedl všudypřítomný prach a Sylvia okamžitě začala kýchat v divokém záchvatu, který nemohla zastavit. Alexander jí musel sám zapnout blůzu a opatrně ji vyvést ven. Ve dveřích se ohlédl přes rameno a střelil pohledem k fontáně.

Kapitola 14

Julie s Helenou vylezly ze svých úkrytů a obě přemáhaly smích.

Rozběhly se k Adéle a vytáhly ji zpoza fontány.

Julie si hodila do pusy další černou olivu. „Myslela jsem si, že nás každou chvíli objeví. Nebo co by bylo ještě horší, že se Sylvia svlékne celá, až tu před námi bude stát celá nahá jako prst.“

Helena hladila Adélu po rameni ve snaze ji utěšit. „Alexander vůbec nevypadal, že by ho nějak zajímalo to její umění. Řekla bych, že tam dozadu asi obvykle chodí s Chadem.“

Adéla se rozhlížela kolem sebe. Nechtěla se podívat na sestry. Zuřila. Děsně zuřila. Helena byla příliš jemná, ona by určitě neposlala jenom prach. Hněv jí bublal v útrobách a kdyby mohla aspoň na okamžik vytáhnout drápy, Sylvia by je už měla na obličeji.

„Jestli na něj ještě někdy sáhne, tak ani nemrkne a ocitne se někde v pěkně hluboké jámě s přelámanýma hnátama!“

Obě sestry se na sebe poplašeně podívaly.

„Ona tě s ním asi viděla včera večer,“ pravila Julia. „A znáš Sylvii, ta se hned rozhodla, že se ti pomstí tím, že ti svede tvého chlapa. Radši už pojďme odtud, dokud máme volnou cestu,“ navrhla a spěchala pryč. Pustila ze dveří nejdřív Helenu s Adélou a všechny tři pak splynuly s davem v galerii.

Zdálo se, že počet hostů ještě vzrostl. Nával byl takový, že se všichni málem ani nevešli. Adéla ztěžka nabírala vzduch do náhle rozpálených plic. Sylvia se sice pokoušela Alexandera svést, ale on vůbec neměl zájem. Proč s ní tedy vůbec dozadu chodil? Snažil se Sylvii využít, stejně jako se ona snažila využít jeho. Co to všechno znamená?

Věděla, jak daleko je Alexander ochoten zajít, pokud chce rozluštit nějaký případ, na němž dělá. Do mozku se jí vkradla myšlenka, zda by do toho byl ochoten zahrnout i sex a zaryla se jí do srdce jako ostnatý drát. Mohl by se vyspat s jinou ženou, i když by o ni vůbec nestál? Dopustil, že ji vyslýchali, uvěznili a nakonec

deportovali jen proto, aby si udržel svou pozici detektiva. Pokud by mu Sylvia mohla poskytnout informace o Chadu Kingmanovi a jediným způsobem, jak je od ní získat, by bylo sexuální sblížení, šel by do toho?

Adéla zvedla pohled a setkala se s temně modrýma očima v barvě půlnočního nebe. Alexander se Sylvií stáli jen půl metru od ní. Tak blízko, že by se mohli jeden druhého dotknout. Adélino srdce se zastavilo a pak opět začalo zběsile tlouct. Na okamžik nemohla dýchat, nemohla myslet a připadalo jí, že dokonce ztratila zrak. Řekla si, že se určitě nesnížil k tomu, aby se s ní vyspal jen kvůli informacím, jenže Sylviina ruka se majetnicky ovíjela kolem jeho paže. Co dalšího by ještě byl schopen udělat, aby vyřešil svůj případ? Helena se otočila a zadívala se na Adélu. Z Juliiny tváře zmizel úsměv. Na světě nebylo nic, co by dokázala přerušit neviditelné spojení mezi sestrami Drakeovými. Adéliny emoce byly příliš silné, než aby se daly přehlédnout, dokonce i přes celou místnost. Také Sára a Kamila byly v pohotovosti. Obě se ohlédly, co je tak rozrušilo.

Alexanderův pohled dál spočíval na Adéle a nedovolil jí, aby z něj spustila zrak. Držel ji ve své moci, ačkoliv se opravdově snažila mu vyhnout a získat opět sebekontrolu. V hlavě jí podivně hučelo.

„Ahoj, Sylvie,“ pozdravila jakoby nic Julie. „Jak se máš?“

Sylvia si rozpačitě odkašlala a pozdravila také. „Ahoj Julie, ahoj Heleno, ahoj Adélo!“ při vyslovení posledního jména jí hlas směšně přeskočil.

Adéla se na ni pokusila mrknout, ale hned ji zase přitáhl pohled známých očí v tolik známé tváři. Srdce se jí svíralo a žaludek kroutil, až cítila, opravdu fyzicky cítila, jako by ji tam někdo uhodil. Projela jí bolest, otřásla s ní, pronikla celým tělem a vyrazila z ní ven tak prudce, že prolétla celou místností a vyplnila každičký prostor. Všude ustal smích nad intenzitou jejích emocí a zasáhl všechny přítomné.

„Adélo,“ zašeptala varovně Julie a prsty přitom tvrdě zaryla do sestřiny paže.

To už přispěchala i Sára, následovaná Kamilou. „Jak milé, že tě tu dnes večer vidím, Sylvie,“ pravila Sára klidně, ale když pohlédla na Sylvii, její výraz byl vražedný.

Teta Carol vzala fotoaparát z Adéliny bezvládné ruky.

Adéla se nadechla a pokusila se opanovat své emoce. Její bolest byla tak silná, že jí připomněla pocit zrady, strachu a rány pronikající až do morku kostí, když zjistila, že Alexander vyměnil jejich lásku za možnost zachovat si své postavení. Nechtěla myslet na to, že nejspíš musel někoho zabít, aby ji dostal pryč z Ruska, protože zároveň tušila, že je schopen udělat cokoliv, pokud je přesvědčený, že je v právu. Když ho spatřila se Sylvií a pochopila, že ji může zrovna tak podvést i v jiném smyslu, jí úplně zbortila všechny křehké naděje, že by se věci mezi nimi mohly dát zase do pořádku. Byli zkrátka jiní. Příliš jiní.

Helena ladně pokynula rukou a místnost se opět vyčistila. Ze všech stran se opět ozýval jen smích a veselí.

„Adélo,“ zamumlal Alexander, který viděl bolest v jejích očích. Natáhl k ní ruku. Adéle unikl z úst zvuk připomínající poraněné zvířátko a ustoupila před ním, takže mu ruka poklesla.

Rysy mu viditelně ztvrdly a na čelisti mu vyvstaly zaťaté svaly. Pohled byl prázdný a ledově chladný. „Pojďme si někam v klidu promluvit,“ navrhl ochraptěle.

Adéla i přes šaty cítila žár jeho těla. Ustoupila před ním o další krok, nenáviděla se za svou zbabělost. Ruka ji svrběla, jak by ho nejraději udeřila přes tu jeho hezkou tvář, ale ve skutečnosti to byla ona sama, na koho se zlobila. Alexander za to přece nemohl, jaký byl, ale ona měla mít víc rozumu.

Alexander se k ní opět přiblížil, a tentokrát to byl jasný akt agrese. Kamila si stoupla před Adélu, aby ho zastavila.

„Dělá se mi špatně,“ oznámila Adéla Heleně tak slabým hlasem, že ji skoro nebylo slyšet. Možná, že to nakonec opravdu bylo pouze telepatické spojení mezi oběma sestrami. „Odveď mě odtud ven.“ Byla přece tak pitomá, když se domnívala, že by mohla s Alexanderem sdílet jeho způsob života. Neměl žádné výčitky svědomí dělat věci, o nichž ona byla přesvědčená, že jsou naprosto špatné. Pro něj byly důležité vždycky jen výsledky, a nikoli cesta, po níž se k nim dojde.

Helena s Julií se hned pohnuly a pod ochranou vlastních těl ji spěšně vyvedly z místnosti.

Alexander se pokusil vykročit za nimi, přičemž naprosto ignoroval, že ho Sylvia tahá za rukáv. Sára mu lehce vstoupila do cesty, a hned vedle ní se postavila Kamila, takže byl přinucen se zastavit. Usmívala se na něj, ale když se podívala na Sylvii, oči měla chladné a tvrdé. „Slyšela jsem, žes byla navštívit Lucindu Parkerovou v Point Arenas,“ pravila přívětivým, konverzačním tónem, ale v jejím upřeném pohledu nic přátelského nebylo.

Sylvia zbledla a odvrátila se od Sáry.

Ta se nepřestávala usmívat. „Měla bys být opatrnější, když chceš experimentovat ze silami, o nichž nic nevíš, Sylvie. Mohly by se obrátit proti tobě, a pak bys poznala, co je to být v pořádné kaši.“

Sylvia syčivě vydechla a ruce jí vylétly k hrdlu. „Já přece nic nedělám, Sáro. Čestně, fakt ne. Jenom jsem se chtěla zbavit té vyrážky, co se mi občas udělá.“ Hodila pohled po Alexanderovi, ale ten se díval za odcházející Adélou. „Chtěla bych se toho zbavit. Hrozně mě to štve.“

„Tak se chovej správně,“ pravila Sára a otočila se na podpatku. Náhle si uvědomila umírňující dotek Kamiliny ruky na svém předloktí. Potřásla hlavou a odkráčela pryč.

„Tys jí vyhrožovala,“ šokované pravila Kamila. „Tos ještě nikdy v životě nikomu neudělala.“

„Já jsem ji jenom varovala, a to je rozdíl,“ namítla Sára, ale její jemné rysy viditelně ztvrdly. „Cítila jsi také Adélinu bolest? Úplně mě to vyděsilo. Sylvia by se radši neměla míchat do černé magie. Nemá absolutně ponětí, co by se mohlo přihodit. Pokud by Adéle nějak ublížila, tak se jí krutě pomstím.“

Hlas jí zněl tak tvrdě, že to od ní Kamila ještě neslyšela. Sára přece byla vždycky tak klidná a vyrovnaná! „Takže Sylvia byla navštívit královnu černé magie?“ podivila se. „Lucinda je blázen. Každý to o ní ví. Chtěla by všechno ovládnout a používá k tomu veškeré praktiky. To přece nejde.“

„Máš pravdu. Mohla by se totiž dotknout věcí, do kterých není radno se plést. Pámbu ví, co Sylvii navykládala. Třeba jí dala dokonce panenku vúdú, co má představovat Adélu!“

„Sáro. Počkej!“ Sylvie se rozběhla za Sárou a chytila ji za rukáv. Když k ní obrátila pohled, okamžitě spustila: „Vím, že umíš

předvídat, co bude. Chceš tím říct, že se mi má něco stát? Co tím myslíš?“

Sára se podívala na Alexandera, který se jich nepřestával držet. Mlčela a všechno uvnitř ní protestovalo proti tomu, že se Sylvia pohybuje v jeho přítomnosti. Kdykoliv byli s Adélou blízko sebe, jejich aury se prolnuly. Všechno, co uměla, co ji naučil její dar, jí říkalo, že Alexander patří k Adéle. Připadalo jí odporné, že by měl být se Sylvií. Sára s určitostí cítila jeho odpor vůči fyzickému kontaktu se Sylvií. Teď však jeho aura vyzařovala nebezpečí a dvakrát bylo dokonce vidět, jak uhnul před jejím dotekem. Sára přejela pohledem od jeho strhaných rysů na Sylvii.

Sylvia bažila po pozornosti mužů. Všech mužů. Potřebovala ji k tomu, aby se cítila spokojená. Pokud by se jí povedlo ukrást Adéle jejího chlapa, byla by nadšením bez sebe.

Z Alexandra sálala síla. Bylo ji znát v tom, jak držel široká ramena, z mocných svalů na pažích, z mohutného hrudníku i ze způsobu, jak se pohyboval. Sára strávila velkou část svého života jako sportovkyně a osobní strážkyně, a tak dokázala poznat nebezpečného muže i bez využití svých magických schopností. Sylvia viděla pouze jeho drsný mužný půvab, jeho obrovskou sexuální přitažlivost. Nedokázala však vidět nic, co bylo za tím.

„Buď opatrná, Sylvie,“ poradila jí Sára. „Dej si pozor, kdo jsou tví skuteční přátelé,“ dodala a následovala Kamilu ven z galerie.

„Co tím myslela?“ kvílela Sylvia. „Já to nechápu, Sáro. Musíš mi to vysvětlit!“ Snažila se sestry dostihnout, ale povedlo se jí proklestit si cestu davem pozdě. Zahlédla už jen na okamžik Adélinu bledou tvář, když nastupovaly do auta a vzápětí už vůz s Julií za volantem zamířil na silnici. Když je míjely, Alexander zuřivě zaklel.

„Tak nám to pověz,“ vybídla ji Helena. „Co se vlastně stalo, Adélo?“

Adéla seděla na zadním sedadle, stažená do sebe. Kývala se dopředu dozadu, tvář měla odvrácenou a sledovala moře s věčně se vzdouvajícími vlnami. V uších jí hučelo čím dál silněji. Jak jim to má jenom vysvětlit? Co jim má říct? Že byla tak hloupá a zamilovala se do muže, s nímž nikdy nebude moci žít? Znělo by to příliš

dramaticky. Kdy vlastně začala být tak dramatická? A proč jí emoce natolik zesílily, že se úplně vymkly kontrole? Cítila bolest tisíckrát silnější, než zakusila kdy předtím.

„Adélko?“ oslovila ji Helena co nejcitlivěji.

„Zastavte. Honem. Budu zvracet,“ zoufale ze sebe vypravila Adéla.

Julie šlápla na brzdu a zastavila auto vedle silnice na úzkém pruhu nad útesem. Ještě než vypnula motor, Adéla se vyklonila z okénka a ulevila protestujícímu žaludku. Nenáviděla, když jí bylo špatně, pokaždé s tím bojovala, ale tělesné reakci na akutní bolest už nedokázala zabránit. Tvrdě ji zasáhlo poznání důvěrně známého rysu bezohlednosti v Alexanderově povaze. Nemohla se stát součástí jeho života. Potřeboval ženu, která by se spokojila s druhořadou úlohou, s vědomím, že bude vždy až na druhém místě za jeho povoláním, za jeho obrovským pracovním nasazením a žízní po úspěchu v každém oboru své činnosti. Takovou, která by se nikdy nevyptávala příliš podrobně na jeho metody.

Helena jí podala papírový kapesník a Adéla si jím osušila ústa. Ještě chvíli zůstala stát před autem a zírala dolů na vlny, lámající se o útesy skal. Srdce se jí svíralo tak silně, že si musela přiložit dlaň na hruď, aby zmírnila bolest. Dole v příboji skákali delfíni, a než se znovu ponořili do moře, vždy se ve vzduchu otočili. Z vody v dálce vystrčila hlavu velryba a rozhlížela se, jakoby ji hledala. Adéla naslouchala zvukům mořských tvorů, přinášených větrem, jakoby to byla hudba, jež ji zve a volá mezi ně, aby ulehčila jejímu bolavému srdci.

„Adélo!“ vykřikla Julie, popadla ji kolem pasu a strhla ji dál od okraje útesu. „Co to vyvádíš?“ Její hlas zněl polekaně.

Adéla několikrát zamrkala, aby se jí projasnil zrak. „Oni mě volají.“

„Mně je to úplně fuk, jestli volají nebo co. Teď pojedeš s námi domů. Nemůžeš si přece myslet, že by se Alexander ani v nejmenším zajímal o Sylvii Fredricksonovou. Nebo tě něco takového napadlo?“ Julie byla pohoršená. „Vždyť skoro nemohl snést, když se ho jenom chtěla dotknout! To jsi přece musela cítit sama!“

„Samozřejmě,“ chabě přitakala Adéla a třela si spánky, v nichž jí nesnesitelně tepalo.

„Dotkla se tě Sylvia fyzicky? Mohla od tebe získat vlas nebo nějaký jiný osobní předmět?“ tázala se Julie, zatímco vedla Adélu zpátky do auta.

Helena otevřela dvířka. „Nedostala jsi nějaké podivné maily?“

Adéla vklouzla zpět na vyhřáté zadní sedadlo. „Vy si obě vážně myslíte, že na mě Sylvia použila nějaké kouzlo?“

„Vždyť jsi málem skočila dolů z útesu, Adélo,“ připomněla stále s hrůzou v hlase Julia. Vsunula se zpátky za volant a vyjela s autem zpět k silnici. „To přece není normální!“

Adéla pohlédla na své ruce, a zjistila, že se jí třesou. „Sylvia přece absolutně nemá tu moc, aby ovlivnila můj život. Ta s tím určitě nemá nic společného.“

„To bych jí taky radila,“ zamumlala Helena. „Už ve škole se nám snažila otrávit život. To je jí totiž podobné – pokoušet se svést muže, o něhož má zájem jedna z nás. Přísahám, že jsem si myslela, že se to pokouší dát zase dohromady se svým exmanželem.“

„Taky jsem doufala, že se k sobě vrátí,“ poznamenala Adéla a ze všech sil se snažila zvládnout své emoce. Nechtěla dělat nepříjemnosti sestrám, nebylo by fér, kdyby s ní sdílely její problémy. „Omlouvám se. Neumím si představit, co si Sára s Kamilou myslí.“

„Lea je doma a já jí řeknu, aby ti trochu poléčila psychiku,“ pravila Helena pevně. „Musíš jí to dovolit. Je to s tebou čím dál horší, a ne lepší.“

„Vždyť jsi chtěla skočit z útesu!“ připomněla znovu Julie. Náhle se užasle zadívala na Helenu, která také ve stejnou dobu pochopila.

„Prakenskij!“ vykřikly obě najednou.

„Tak k čemu to tam vlastně došlo?“ chtěla vědět Julie.

Adéla pokrčila rameny. „Připadala jsem si jako úplný pitomec. Dívala jsem se na Alexandera se Sylvií a bylo mi jasné, že by se s ní klidně mohl vyspat. Ne proto, že by ho nějak zvlášť přitahovala, ale proto, že je dost bezohledný. Klidně využije všeho, co považuje za nutné, k tomu, aby se dostal dál ve vyšetřování. Když jsem byla v Rusku, způsobila jsem smrt jednoho muže – nebo jsem přinejmenším

sehrála roli v té tragédii. Od té doby si pořád nejsem jistá, zda Alexander musel někoho zabít – a možná víc než jen jednoho člověka – aby mě dostal pryč z Ruska. Nemohla jsem to pomyšlení snést, raději jsem sama sobě namlouvala, že by něco takového nikdy neudělal. Prostě jsem nechtěla cítit vinu a zodpovědnost za nějakou další smrt. Ale teď vidím, že by toho byl schopný. Byl by schopný to udělat, pokud by neviděl nějaký jiný způsob.“

„Adélo, vždyť to vlastně pořád nevíš,“ napomenula ji Helena.

Adéla si otřela slzy z tváří. „Udělal to. Já vím, že to udělal. Umí být naprosto bezohledný. A jestli to byla jediná cesta, jak mě odtamtud dostat, tak to udělal. Ve chvíli, kdy jsem pochopila pravdu a musela si tak přiznat, že to udělal kvůli mně, uvědomila jsem si, že ho miluji stejně, nebo možná dokonce víc, než tehdy před těmi čtyřmi roky. Že ho nikdy milovat nepřestanu, a že s ním ale nedokážu žít.“ Zakryla si obličej. „Nemůžu s ním žít!“ Zvedla hlavu a uštvaným zrakem spočinula na sestrách. „Jenže nevím, jak můžu žít bez něho.“

Helena si propletla ruce. „To musí být Prakenskij. Kdo jiný by dokázal zesílit tvé emoce až do tohoto stavu?“

„Adéla vždycky všechno silně prožívala,“ připomenula Julie.

„Ale moc ráda bych se s Prakenským ještě jednou setkala o samotě!“

Dojely domů a než zaparkovaly auto, ven už přispěchala Lea, aby je uvítala. Jednou rukou si tiskla žaludek. „Myslím, že cítí bolest za oba,“ okamžitě pravila Heleně. „Tu Alexanderovu i tu svoji vlastní. Zajímalo by mě, jestli je na tom Alexander stejně a cítí to také tak.“

„Jejich aury se smísily,“ potvrdila Helena.

„Taky jsem si toho všimla,“ přidala se i Julie a zadívala se na dlouhou příjezdovou cestu. „Čekám, že se tu objeví každou chvíli. On není ten typ, co by nechal ženu od sebe odejít tímhle způsobem.“ Přimhouřila oči a rozhlížela se do všech směrů. „A stejně si myslím, že s tím má Prakenskij něco společného.“

„Myslím, že to lze poznat podle magie,“ rozumně podotkla Helena. Postrčila Adélu k Lee. „Pojďme udělat kruh a připravme se, než dorazí domů i ostatní.“

„Až si s ním změřím síly v magii, chtěla bych ho vyřídit,“ zahučela Julie a zamračeně si třela dlaň o látku kalhot. „Přísahám, že pořád cítím jeho dotek.“

Helena na ni ostře pohlédla. „Neříkej nám to. Měla bys mluvit rozumněji, Julie. Prakenskij je pro nás jedna velká neznámá. Musíme být nesmírně opatrné, dokud nezjistíme, s čím tu máme tu čest.“

Adéla se posadila na zem uprostřed obývacího pokoje a sestry kolem ní vytvořily pomocí dřevěných hůlek ochranný kruh. Skrčila kolena a položila si na ně tvář. Cítila se unavená a slabá. Náhle ji něco napadlo. „Heleno, my jsme přece na té párty nepátraly po stopách nějaké magie. Hledaly jsme tam důkazy, že jde o pašování. Myslíš, že bychom poznaly Prakenského vliv? Kromě toho, jak včera večer obrátil Juliino kouzlo zpátky proti ní, se jeho schopnosti jeví jako dost nenápadné. Nejsem si jistá, jestli bych poznala, že mě někdo začaroval – ty ano? Tedy až na tu nepřirozenou reakci, když jsem uviděla Alexandera se Sylvií.“

„Upřímně řečeno, taky nevím jistě,“ přiznala Helena. „Je to mimo moji dosavadní zkušenost. Krom tetiček, mamky a babičky jsem se nikdy nesetkala s nikým, kdo ovládá magii, a už vůbec ne s někým, kdo by tu naši dokázal obrátit proti nám.“

„Pokud ji skutečně obrací proti nám,“ vmísila se do hovoru Lea,

„pak musí zaznít otázka – proč? Co děláme, že to zasahuje do jeho činnosti?“

Nastalo náhlé ticho, během něhož se sestry dívaly jedna na druhou a čekaly, která první přijde na nějakou odpověď. Do toho vrazily do dveří Sára s Kamilou, a hned za nimi vešla teta s Alexanderem Volstovem.

Bez váhání zamířil dovnitř a mířil rovnou k Adéle, naprosto ignoruje varovnou hradbu ochranného kruhu. Prostě překročil dřevěné hůlky na podlaze a nic se nestalo. Sestry se po sobě významně podívaly.

„Co se stalo, bajuški baju? Cítil jsem, jak tě zavalila bolest, a když jsem se ti podíval do očí, zavalila i mě!“

Adéle vytryskly slzy a zavrtěla hlavou. „Co tady děláš? Neměl bys tu vůbec být!“ vzlykla a ukázala rukou na dřevěné hůlky, složené do kruhu. „To se tě netýká.“

„Když jde o tebe, týká se mě naprosto všechno. Pověz mi, co se stalo.“ Když nedostal odpověď, pohledem přelétl všechny přítomné ženy v pokoji. „Tak mi to řekněte vy.“ V jeho hlase zazněl autoritativní tón.

„My ale nevíme,“ chopila se slova Julie. „Napadlo nás, že Prakenskij třeba používá svá kouzla, aby v ní zesílil pocity bolesti a zoufalství.“

Obličejem mu proběhla směsice překvapení a vzteku. „A proč by měla mít pocity zoufalství a vzteku? Přece sis nemohla ani na chvilku myslet, že by mě ta ženská přitahovala, nebo snad jo?“

Zavrtěla hlavou.

„Viděl někdo Prakenského na té párty?“ otázala se Julie. „Sergej Nikitin se tam objevil hned ze začátku, pořád za mnou běhal a vůbec se choval jako naprostý pitomec.“

„Co chtěl?“ zeptala se Sára.

„Jestli jsem ho správně pochopila, tak by se mnou chtěl chodit,“ oznámila Julie. „Řekla jsem mu, že s nikým chodit nechci, ale moc se mu to nelíbilo.“

„Pochybuji, že by byl zvyklý na odmítnutí, tím spíš od pouhé ženské,“ pravil Alexander a spustil se na podlahu. Posadil se do středu kruhu a přitáhl si Adélu na klín. „Já mám s odmítáním osobní zkušenost, zažívám to pořád.“

Adéla zvedla hlavu a podívala se mu do očí. Viděla tam bolest. Lásku. Viděla, jak ji prosí, aniž by si uvědomoval, jak je to na něm znát. Vzdechla a položila mu hlavu na prsa. „Já jsem tě neodmítla,“ hlesla.

„Odmítáš mě už celé roky, Adélo,“ odpověděl vážně.

Teta Carol přispěchala k ochrannému kruhu, poopravila hůlky do správného tvaru a navíc dodala několik svíček, které položila na různá místa magického obrazce. „Vlastně si vzpomínám, že Prakenskij byl v galerii také už na začátku. Bavil se s Frankem o tom, že pan Nikitin přijde na párty. Myslela jsem si, že potom odešel, ale ve skutečnosti odešel do zadní místnosti. On a ten mládenec, jak jste s ním chodily do školy. Víte, ten, jak se pořád pral, když už nemohl přijít na žádný jiný argument.“

„Proč to říkáš, teto Carol?“ otázala se Sára.

„Rozsviť, prosím, ty svíčky na krbové římse, drahoušku,“ požádala ji teta. „Jak se ten protivný kluk jenom jmenoval?“

„Chad. Chad Kingman,“ připomněla jí Kamila.

„Ano, jistěže, Chad! Jeho matka tvrdě pracovala, zato jeho otec byl hnusný piják. Myslel si, že se všechno řeší pěstmi. Viděla jsem Prakenského, jak s ním hovoří. Chad vypadal dost navztekaně, zato Prakenskij ani trošku.“

„Teto Carol,“ otázala se Sára vážně, „ty jsi byla v zadní místnosti a viděla jsi to?“

„Slíbila jsem Frankovi, že mu na jeho párty budu dělat oficiálního fotografa. Pro začátek jsem tedy samozřejmě musela udělat úvodní fotky, což pochopitelně zahrnuje i záběry ze zadní části galerie.“

„Pochopitelně,“ zopakovala Kamila s pohledem upřeným na tetu.

„Dědeček s babičkou z tebe museli vyšilovat, teto. Ty přece určitě dobře víš, že jsi v té zadní místnosti neměla co dělat.“

„Můžeš se vymlouvat, jak chceš,“ přidala se Sára, „ale všichni víme, že jsi tam slídila. To, co děláš, je strašně nebezpečné! A Jonas ti přece řekl, že to nemáš dělat.“

Alexander povytáhl obočí. Prstem ukázal na Sáru. „Máte skvrny od sádry na halence a Kamila taky. Tenhle bílý prášek jsem viděl v zadní místnosti u jedné rozbité sochy.“

Sára i Kamila se honem začaly oprašovat a Helena, Julie a Adéla si vyměnily provinilé pohledy.

Lea se rozesmála na celé kolo. „Ta zadní místnost je ale hodně oblíbené místo! Teta Carol, vy všechny a dokonce i Alexander jste tam byli slídit. Já jsem zůstala doma a s nohama nahoře jsem si četla knížku, a připravila jsem se tak o celou zábavu.“

„Neboj, přinesly jsme ti fotografie,“ ubezpečila ji Julie. „Teto Carol, myslíš, že Prakenskij a Chad se tam spolu porvali? V jednom rohu jsme objevily stopy krve a nad tím místem bylo cítit ve vzduchu násilí.“

„Ach, byla to příšerná rvačka! Chad hodil Prakenskému na hlavu celou sochu. Myslím, že ho doopravdy chtěl zabít. Nejdřív se jenom hádali, ale bohužel jsem neslyšela o čem. Byla jsem schovaná v malé skříni hned u východu do ulice, kam přijíždějí dodávky se zbožím.

Prakenskij se skoro ani nepohnul, ale stejně Chada příšerně zmlátil. Kdyby si Chad nezačal první, úplně bych ho litovala.“

„A co se Chadovi stalo?“

Carol povzdechla. „Myslela jsem, že se mi povede pořídit z té rvačky fotky. Ale nejspíš jsem musela strčit do dvířek, protože příšerně zavrzaly. Prakenskij se vůbec nepodíval, co se to děje, ale popadl Chada takovým tím policejním stylem a vyvedl ho zadními dveřmi. Řekla jsem si, že bude lepší, když už za nimi nepůjdu a nechám je, aby si ten svůj spor vyřešili v soukromí.“

Julie se zasmála. „V té zadní části galerie jsme si mohli udělat rodinný slet všech Drakeových! Co to o nás ale vlastně vypovídá?“

„Říká to o vás, že jste potrhlé a riskujete,“ podotknul Alexander.

„No, ty jsi tam byl ale taky,“ připomněla mu Julie. „A kvůli tobě jsme málem byly vystaveny pohledu na Sylviina obnažená prsa, což by bylo nejen traumatické, ale i nevymazatelné z paměti a navíc by nás to mohlo přivést do hrobu! Moc ti děkujeme!“

„Než se pustíme do něčeho dalšího, chtěla bych se pokusit uzdravit Adélu a podívat se, jestli bych mohla pomoci také Alexanderovi,“ pravila Lea a přísně se na něj zahleděla. „Nebyl sice pozvaný, ale rozhodně to nevypadá, že by mínil v dohledné době odejít.“

Alexander se se zájmem díval, jak Lea vyndává z kapes několik krásných kamenů a pečlivě je rozestavuje do kruhu. Kameny byly oválné a měly barvu krve. „To ale nejsou pravé rubíny, nebo ano?“ otázal se zvědavě.

Carol přikývla. „Jsou. Naše rodina je uchovává už po celé generace. Občas je vyčistíme, pokud je to potřeba, působením všech přírodních živlů – země, vzduchu, ohně a vody. Rubín je mocný kámen, a dokáže jak chránit, tak uzdravovat. Tohle je asterický rubín

– vidíš na něm ten odraz ve tvaru hvězdy? – a ty mají mimořádnou moc. Druhý rubín umístím mimo náš magický kruh. Položím jej vedle červené svíčky, aby do uzdravovacího rituálu proudilo víc energie.“

Alexander zavrtěl hlavou. „Neumím si představit, že by Prakenskij dělal něco takového.“

Carol na něj káravě pohlédla. „Jestli chcete zpochybňovat naše postupy, mladý muži, tak teď je pravý čas, abyste odešel.“

„Omlouvám se, takhle jsem to nemyslel. Jenom jsem chtěl říct, že Prakenskij je z těch lidí, co jsou zaměření v prvé řadě na akci. Nedovedu si představit, že by ovládal energii tím, že by manipuloval s krystaly a drahokamy.“ Ukázala na další kámen v Leině ruce.

„Nikdy jsem nic takového neviděl. Co je to?“

Lea mu ho podala. Kámen se podobal zlatooranžovému opálu, a když se podržel proti světlu, hrály v něm ohnivé záblesky mnoha barev. „Tohle je velice vzácný druh indického živce, jemuž se říká sluneční kámen.“

Zatímco sestry a teta pro ně společně připravovaly očistný rituál, Alexander využil situace. Odhrnul jí vlasy ze šíje, dlouze ji políbil na krk a tiše, aby to nebylo slyšet, Adéle zašeptal: „Co tě to popadlo? Proč jsi byla na té párty tak rozzlobená?“

„Uvědomila jsem si spoustu věcí. O tobě i o mně. Chceš se o tom opravdu teď bavit?“

„Já jsem ti nechtěl nijak ublížit. Dej mi nějakou šanci, Aduš. Nemůžeš mě přece jen tak odepsat,“ šeptal ji se rty přiloženými na jemnou pleť pod uchem. „Pokud máš dar vědění, musíš přece vědět, jak moc tě miluju. A jestli umíš rozeznat hlas pravdy, tak ho musíš slyšet i ve mně.“ Znovu ji políbil na hrdlo a zuby svůdně přejel po kůži. „Musíš mi aspoň trochu věřit.“

Byla to jen její tvrdohlavost, že tak umíněně setrvávala ve své ublíženosti a hněvu, že stále věřila, že ji podvedl? Tolik se bála jeho bezohlednosti, toho, co všechno je schopen spáchat, že by všechno zahodila? Je tak zbabělá, že se nedokáže přenést přes minulost? „Co všechno bys udělal, abys rozluštil svůj případ, Alexandere? Vyspal by ses s jinou, jen abys získal informace? Zašel bys až tak daleko?“ zeptala se ochraptěle, hrdlem staženým bolestí. Srdce jí bušilo v hrudi tak silně, až si myslela, že se jí snad rozskočí na tisíc kousků. Nedokázala se zeptat, zda kvůli ní někoho zabil, aby ji dostal na svobodu. Slova jí tepala v hlavě, ale nedokázala je vypravit ze sevřeného hrdla.

Alexander ztuhl a ruce mu bezvládně sklouzly z jejích ramen. Z jeho výrazu poznala, že mu tu druhou otázku nemusela klást. Znal ji.

Věděl, čeho se obává nejvíc. „Copak máš o mně opravdu tak špatné mínění? Strávil jsem skoro tři roky na stopě toho dětského vraha. První rok jsem na tom pracoval sám – moji nadřízení totiž vůbec nechtěli přiznat, že by v Matce Rusi mohl také existovat sériový vrah dětí. Dvakrát mě dokonce postavili mimo službu, když jsem se pokoušel získat informace od jiných tajných služeb v cizině. A celou tu dobu ten vrah běhal po svobodě a lákal k sobě děti, aby je mohl zabít.“

„Alexandere,“ zaprotestovala.

„Ne, Adélo. Když už jsme o tom začali, tak si to musíme otevřeně vysvětlit. Já samozřejmě přiznávám, že jsem udělal spoustu chyb. Řekl jsem jim, aby tě poslali do vyšetřovací místnosti. Myslel jsem, že dodrží předpisy. Neměl jsem ponětí, že se Ignatěv tajně snaží mě zničit, a že tam má přímo na místě svého člověka. Když se to všechno pak tak strašně zamotalo, zvažoval jsem, jaké mám možnosti. Prostě jsem si představoval, že budeš v naprostém bezpečí, že ti moji muži dají napít, pak tě odtud odvedou, a všechno bude za námi.“

„Jenže to tak vůbec nebylo,“ namítla Adéla. Rukama si objala složená kolena, zamyšleně si o ně otírala bradu a pohupovala se sem a tam.

„Ne, protože Ignatěv využil situace k tomu, aby na mě udeřil. V té vyšetřovací místnosti s tebou byli jeho muži, a ne ti moji. To pro tebe bylo velice nebezpečné. Původně jsem to vůbec nevěděl, a tak jsem se to snažil všemi prostředky co nejrychleji napravit. Byl jsem ale už tak blízko rozřešení celého toho příšerného případu, že jsem se nechtěl dát z něj odstranit. Když jsem zjistil, co se stalo, a že tě zadržují Ignatěvovi lidé, musel jsem jednat co nejrychleji. Od té chvíle jsem se musel držet v pozadí, protože kdyby na mě hodili všechnu zodpovědnost, tak by mě nejenom odvolali z toho případu, ale navíc bych ti už ani nemohl pomoci dostat se ven.“

„Tak co jsi tedy udělal?“ podívala se na něj Adéla.

„Všechno, co bylo nutné, abych tě odtud dostal. Mohli tě zabít, Ignatěv si na mě chtěl došlápnout, ty jsi s nimi odmítala spolupracovat, a tak se rozhodl, že sáhne k násilí. Jen díky mojí pověsti to tak nebylo od začátku. A ano, Adélo, kdybych se musel

vyspat s nějakou jinou ženou, abych ti zachránil život, tak si piš, že bych to naprosto klidně udělal. Udělal bych všechno, prostě cokoliv, jen abych tě zachránil. Tohle jsi se ode mě chtěla dozvědět?“ Domluvil a z očí mu šlehaly plameny. Alexander, vždycky tak klidný a plný sebeovládání, teď vypadal, že ji popadne a pořádně s ní zatřese.

Adéla zkoumala jeho tvář, všechny ty nové vrásky, které tam ještě před čtyřmi lety nebyly. Tvrdé rýhy kolem úst a na silných čelistech. Čeho se vlastně nejvíc bála? Copak od něj mohla opravdu žádat, aby se vykašlal na ty mrtvé děti? Měla od něj chtít, aby se vykašlal na ni? Nejspíš jí opravdu zachránil život, stejně jako zachránil životy dalších dětí před řáděním šílence.

Postupně si začala všechno uvědomovat. Adéla však zároveň věděla, že ho miluje pro jeho vlastnosti, pro jeho jednoduché odhodlání přivést vraha před spravedlnost, pro jeho ochranitelské pudy, kvůli nimž uměl být při pátrání po sériovém vrahovi tak neúprosný. Tolik dobrých vlastností, tak čeho se vlastně bojí?

„Jak jsi mě pak dostal z Ruska?“

Jeho pohled se zachmuřil. „Udělal jsem, co bylo třeba. To je prostě můj život, Adélo. Jsem takový, jaký jsem. Jsi jediný člověk, kterého jsem kdy miloval. Myslíš si, že jsem snad pro tebe udělal méně než pro ty ubohé děti? Jestli si to fakt myslíš, tak teda jdi k čertu.“ Naklonil se k ní tak blízko, až se jejich tváře málem dotýkaly.

„Mám toho moc, za co bych se měl omlouvat. Já to vím, ale to, že jsem tě dostal pryč z Ruska, a zachránil ti tak život, k nim určitě nepatří. Kdybych se musel vyspat třeba se čtyřiceti ženskými nebo zabít čtyřicet chlapů, nebo třeba vyměnit svůj život za tvůj, tak bych to udělal, a nežádal bych za to odpuštění. Jestli mě teď chceš soudit, tak jen směle do toho.“

„Kde je pro nás nějaká budoucnost, Sašo? Já nemůžu být v Rusku, nevím, jestli bych uměla žít v takových extrémech, jak to děláš ty. Co jen budeme dělat?“

„Pro nás musí existovat budoucnost. Musíme najít nějakou cestu. Jsi snad beze mě šťastná? Můžeš mi upřímně říct, že jsi šťastná, když se skrýváš pod vodou v moři se svými delfíny, že žiješ svůj život beze mě, Adélo?“

Adéla se zpříma posadila a prohrábla si rukou vlasy. „Vezmi si ten čaj, než se ti vylije.“ Neurčitě mávala rukou kamsi před ně, a když Alexander obrátil hlavu, do obličeje ho málem praštil hrnek s čajem, který právě připlul vzduchem. Sestry i teta zmizely a zanechaly je o samotě. Seděli uprostřed kruhu z hůlek, jejichž dřevo nedokázal rozpoznat, a mezi snad stovkami zapálených svíček. Vzal si čajový hrnek rovnou ze vzduchu a viděl, že Adéla udělala totéž.

Když spolu byli v Rusku, Adéla používala svou magii jen minimálně. Její dar i nadání jejích sester byly mnohem větší, než si uměl představit. Ovládnutí magie působilo jednoduše, jako pouhá každodenní činnost v životě sester Drakeových. Věděl, že právě tak bude vždycky tvořit součást Adélina života.

„Já nechci žít bez tebe, Adélo. Už jsem to zkoušel, zkoušel jsem se zabrat jen do své práce. Bral jsem každý nebezpečný případ, každý zajímavý případ, prostě cokoliv, čím bych se mohl zabývat, ale nepomohlo to. Chci tě zpátky. Řekni mi, co mám udělat, abych tě zase získal.“

„To není tím, že bych tě nemilovala, Alexandere. Miluju tě celou svou duší. Obdivuji tvou sílu a odhodlání, a taky si uvědomuji, jak velkou část tvé osobnosti tyto vlastnosti představují. Vím, že právě kvůli nim jsi tak úspěšný ve všem, co děláš. Ale zároveň se bojím, že bych s nimi nedokázala žít.“

„To je jenom čítanková fráze. Taková směšná věc, kterou člověk říká, když o něčem nechce otevřeně mluvit, a já to od tebe prostě neberu. Dělám to, co musím, abych přežil, a abych zachránil životy druhých. Nejsem žádný maniak, co běhá po světě a střílí po lidech bez nějakého důvodu. Zatraceně, jo, zabil jsem nějaké Ignatěvovy lidi. Všechny, které jsem mohl dostat. Zabil bych i jeho, kdyby se mi povedlo dostat se mu na kobylku. Jenže on se úplně ztratil ze scény. Proto vypsal odměnu za moji hlavu. Chtěl tě zabít, ale ještě předtím tě chtěl mučit. Jenže k tomu nedošlo. Chápeš, co ti tím chci říct? Nestalo se to. Tobě se to nestalo.“

„Připadám si, že se brzy zblázním,“ špitla Adéla. Milovala ho. Bála se, že ho ztratí. Děsila se jeho obrovské síly. Byla tak zmatená! Čím to, že se stala tak trapně křehká, když šlo o lásku k Alexanderovi?

„Ty nejsi žádný zbabělec, Adélo. Kdybys byla, tak bys nemohla přece plavat v moři s delfíny. Nedokázala bys vytáhnout toho rybáře z vody nebo dokonce zaútočit na toho střelce, hned jak se ti naskytla příležitost. Dokázala jsi udělat všechny ty věci, a přesto se bojíš být se mnou? Když odejdu, budeš mě milovat méně? Pomůže ti to zbavit se bolesti z toho, co nazýváš zradou?“ Položil čaj na podlahu, vzal ji za bradu a přiměl ji, aby se mu podívala do očí. „Odsoudila jsi mě. Podle tebe jsem vinen v každém případě. Buďto tím, že jsem tě neochránil, ačkoliv jsem nevěděl, že jsi v nebezpečí, anebo tím, že tě zachránil z velice nebezpečné situace. Tak co je můj největší hřích?“

„Že jsem se do tebe zamilovala.“ Konečně byla pravda venku.

Odtáhla se o něj. „Nechci tě milovat.“

„No, tak to tedy vítej v klubu, zlatíčko. Já tě taky nechci milovat.

Můj život byl zatraceně jednodušší, než jsi se v něm objevila ty.“ Adéla tiše vzdychla. „Já bych nikdy nedokázala žít tak jako ty.

Ty dokážeš být bezohledný, když to okolnosti vyžadují. Jak bychom mohli spolu žít, když jsme každý tak jiný? Když oba pocházíme z naprosto odlišných kultur a máme jiná zázemí?“

„Chápeš moje rozhodnutí, která jsem musel udělat? Ty bys snad udělala něco jinak?“

„Nevím. Já vážně nevím. Úplně jsi mě zničil. Když jsem zjistila, že jsi mě podvedl, bylo to, jako bys mi vyrval srdce z těla a ta rána se nechtěla zahojit. Nechce se mi o tom takhle mluvit, zní to hrozně dramaticky, ale je to tak. Copak bych mohla chtít, abys nade mnou zase měl takovou moc? Jednoho dne budeš pracovat na něčem hrozném, na nějakém odporném zločinu, a budeš se muset rozhodnout pro něco, co já nedokážu strávit. Co pak budu dělat?“ V očích se jí zaleskly slzy a v krku jí vyschlo. „Nemůžeš být jiný, než jaký skutečně jsi. Nemohla bych tě milovat, kdyby ses změnil. Přestal bys to být ty. Jak se mám změnit, abych dokázala přijmout tvou bezohlednost?“

„To nevím, Adélo. Musíš se rozhodnout, zda mě máš dost ráda. Ty si myslíš, že mám nad tebou nějakou moc, ale ve skutečnosti je to právě naopak. To ty jsi odešla z mého života a ani ses neohlédla. Můžeš tomu říkat pud sebezáchovy, jestli chceš, ale nakonec je to jenom tím, žes mě nemilovala dost na to, abys žila i s tím, co musím

dělat. Ano, není to vždycky pěkné, není to zrovna procházka růžovým sadem. Stává se, že když honím ten typ zločinců jako obvykle, že se dostanu mezi lidské bahno, a přitom se taky umažu. Na světě jsou i zlí lidé, opravdu zlí, Adélo, a já je pronásleduji. A dělám vše, co se dá, abych je dostal před spravedlnost. Není vždycky možné použít přijatelně civilizované prostředky, abych je dostal. Když pronásleduješ zlé nebo nemocné lidi, kteří nemají žádné zábrany, tak je nesmíš mít ani ty. Občas se stane, že udělám něco, čím se nemůžu moc chlubit. Někdy to dokonce znamená, že někomu vezmu život. A pokud jde o tebe, Adélo, nikdy se mě neptej, za žádných okolností, zda bych udělal nebo neudělal naprosto cokoliv. Ta pravá otázka totiž zní: miluješ mě takového, jaký doopravdy jsem? Ne tu dokonalou bytost, jakou bys ze mě chtěla mít, ne ten skvělý obraz, který sis o mně vytvořila, ale mě, jaký jsem.“

Kapitola 15

Adéla si slabě povzdechla. „Snažím se to všechno pochopit, Sašo. Vůbec jsem nevěděla, co se stalo v Rusku, nechápala jsem, proč jsi jim dovolil, aby mě od tebe odvlekli. Možná, že jsem si přece jenom měla přečíst tvoje dopisy…“

„Rvalo mi to srdce, když jsi je posílala neotevřené zpátky,“ přiznal Alexander.

„Takže jsme oba trpěli. Opravdu chceš, aby se to celé opakovalo?“

„Nedivila ses, proč jsem tě nepožádal, aby sis promluvila s Nikitinem nebo třeba s Chadem Kingmanem či Frankem Warnerem? Kdyby ses jich zeptala, okamžitě bychom pak věděli, čím se kdo zabývá.“

Adéla napřáhla ruce před sebe. „Už jsem jednou takovou strašnou chybu udělala a toho muže to stálo život.“

„To je naprostá blbost a ty to víš, Aduš. Ten muž se rozhodl zemřít, protože nedokázal snést svou bolest, a jeden z těch policajtů mu skoro strčil zbraň do ruky. S tebou to nemá vůbec nic společného. Pouštěl jsem si tu nahrávku z výslechu znovu a znovu, než ji dali zničit, a vím, že ses několikrát pokoušela říct, že ten člověk není vinen. Na tvých magických schopnostech ani na způsobu, jakým jsi je využila, nebylo nic špatného. Tentokrát jsem tě ale o pomoc nepožádal, protože jsem pochopil, že by to ode mě nebylo správné. Tehdy v Rusku jsem chtěl využít všech dostupných prostředků. Slyšel jsem hodně řečí o ženských parapsychologických schopnostech, a tak jsem začal trošku pátrat, až jsem došel k tobě. To, co jsem slyšel, že dokážeš, znělo sice naprosto šíleně a neuvěřitelně, ale stejně jsem se rozhodl s tebou seznámit. Chtěl jsem zjistit, zda by nám to mohlo pomoci vyřešit případ.“

Svěsila hlavu, neschopná odpovědi. V nočních můrách ji pronásledovala představa onoho muže, úplně zničeného nad smrtí své dcery. Měla to vědět, musela přece vycítit, o co šlo. Měla

zapomenout sama na sebe a své ego, a hledat pravdu. Alexander jí sice tvrdil, že žádnou vinu nenese, ale ona byla vychovaná k přesvědčení, že z jejího nesmírného daru vyplývá nesmírná odpovědnost.

„Toho, koho miluji, nechci využívat ani jako nástroj, ani jako zbraň, ani pro žádné jiné účely. A já tě miluju, Adélo,“ pravil vážně a přitom si položil ruku na srdce. „Už vážně nevím, jak jinak bych tě přiměl mi uvěřit, než že ti to budu opakovat třeba tisíckrát.“

Dokázala se na něj jen dívat se směsicí bolesti a lásky, bouřících hluboko v jejím srdci. Chtěla ho. Chtěla jen natáhnout ruku a začít znovu, od začátku, jenže minulost byla stále přítomná jako hluboká ošklivá rána, která ji děsila.

Alexander uvažoval, jak by ji utěšil. Jak by jí pomohl přenést se přes minulost a navždy tak smýt z jejích očí strach. Nedokázal však přijít na nic, co by jí ještě řekl, a tak změnil téma. Tenké dřevěné hůlky, jež tvořily kruh okolo nich, se nepodobaly ničemu, co by už někdy dřív viděl. Dotkl se jedné z nich a zeptal se: „Co to vlastně je?“

Adéla mu odstrčila ruku. „Nedotýkej se toho. Ty pořád na všechno saháš. Co kdybys dostal ránu? Pokud překročíš kruh bez dovolení, dostaneš ránu. To dřevo je velmi, velmi staré, a pochází z Itálie. Naše rodina je vlastní už několik staletí a je v nich obsažena obrovská síla.“

Alexander přejel znovu prstem po naleštěném dřevě. „Jenže jsem žádnou ránu nedostal. Vypadá to, že si mě tvůj dům oblíbil.“

Do pokoje se vrátily ostatní sestry a za nimi následovala i teta Carol. Adéla si byla jistá, že vyslechly každé slovo z jejich rozhovoru. A co hůř, že jistě vycítily také její emoce, tak silné a vymykající se kontrole, že už věděly, že Alexandera miluje hroznou, duši spalující láskou. Dalo se jim to poznat na tvářích, plných účasti a sympatií. A Alexander to jistě poznal také.

Obrátil se k nim. „Vy všechny ovládáte magii. Neví tedy náhodou některá z vás o nějakém spolehlivém nápoji lásky? Kdybyste jí ho kapku nalily do čaje, hned by se všechno dalo vyřešit.“

„Jak tě napadlo, že bychom ho neměly, drahoušku?“ podivila se teta Carol a vesele na něj mrkla. „Vždyť ještě nedopila celý hrnek!“

„Tyhle věci chtějí trochu času,“ přidala se Julie.

Adéla poplašeně vzhlédla. Zvolna postavila hrnek s čajem na podlahu. „To byste si nedovolily. Alexandere, nepij to.“

„Pokud to pomůže, tak ho vypiju do dna!“ zvolal a okamžitě vyprázdnil celý hrnek a podal jej Julii. „Prosil bych přidat, moc mi to chutnalo.“

Julie se zasmála. „To ona potřebuje vypít celý hrnek, ne ty.

Myslím, že tobě to už takhle úplně stačí.“

„Ještě ho povzbuzuj,“ mrzela se Adéla.

„Někdo mě musí povzbudit,“ odvětil s křivým úsměvem Alexander a postavil hrnek na zem. „Od tebe se toho určitě nedočkám.“

„To není tak, že by spala se spoustou jiných mužů,“ vysvětlila mu Helena. Přitáhla si malý stolek, postavila jej vedle kruhu a položila na něj moždíř s paličkou. „Řekla bych, že potřebuješ hodně povzbudit.“

„My se ale nebavíme o tom, jestli obvykle spím s jinými muži nebo ne,“ namítla Adéla.

„No, drahoušku, to bychom se opravdu neměli o čem bavit,“ podotkla Carol. „Mimochodem, dala jsem film vyvolat do fotolabu ve Fort Bragg, takže bude za hodinu hotový. Jonas slíbil, že ho vyzvedne a večer nám ho přiveze, takže předpokládám, že tu do minutky bude.“

„Skvělé! Můžeme se bavit o mém sexuálním životě klidně i přímo před ním!“ ironicky podotkla Adéla. „Tak šup, Leo, honem, nechci tady sedět věčnost.“

Kamila podala Lee hrst bylin. „Koukám, že začíná být podrážděná. A ani se jí není co divit, když tady trčí uprostřed, my všichni okolo ní vedeme samé řeči o sexu, a ona proti tomu nemůže nic dělat.“

„Chceš říct, že je frustrovaná?“ otázal se Alexander. „A že my dva nemůžeme odejít z toho kruhu?“

„Ne, dokud Lea nedokončí rituál,“ vyložila mu Kamila. Alexanderovi se na tváři rozhostil široký úsměv.

„Tak se mi zdá, že ten čaj začíná účinkovat. Pojď ke mně, ty můj malej knedlíčku!“ zvolal a začal ji objímat.

Adéla ho odstrkovala jednou rukou. „Co to děláš?“ tázala se podezíravě.

„Prostě si nemůžu pomoct. Teta dala něco do toho čaje a já se teď nedokážu ovládat.“

„V tom čaji nic nebylo, a ostatně by to stejně nepůsobilo takhle,“ bránila se Adéla se smíchem, ale nechala se obejmout.

„Na mě ale takhle působí,“ oznámil Alexander a přitáhl si ji blíž. Sklonil hlavu, až se jeho rty ocitly na vzdálenost dechu od jejích, a horce zašeptal: „Chci, abys mě políbila.“

„Nemůžu tě přece líbat před všemi.“

Julie udělala hrozný obličej. „Ale můžeš. My se nebudeme koukat.“

Lea konečně vybrala vhodné byliny a začala je chystat pro očistný a ozdravný rituál. „Já se koukám. Nechte toho, vy dva!“

Adéla se na ni přívětivě zakřenila. „Konečně je někdo taky na mojí straně!“

„Neřekla jsem, že jsem na tvojí straně. Jenom se nechci dívat, jak spolu začnete cukrovat a pak se všechno pokazí, protože na vás Prakenskij vyšle nějaké kouzlo.“

„Ty myslíš, že by to opravdu dokázal? Skutečných čarodějů je přece hrozně málo.“

Lea se věnovala drcení bylinek v malé misce, vyrobené z leštěného achátu. „Něco ti určitě udělal. Podívej se sama na sebe, jaký je to rozdíl, Adélo. Byla jsi v hrozném stavu, tolik jsi citově trpěla a chtěla jsi Alexandera rovnou vyhodit, a teď, i když jsi uvnitř tohoto domu, uvnitř ochranného kruhu, se s ním opět můžeš smát. Jsi mnohem klidnější a už tolik netrpíš, jako předtím.“

Julie si posupně odfrkla. „Říkám, že ten Prakenskij je pěkný bastard.“

„Ty říkáš o všech mužích, že jsou krysy a bastardi. Věřím, že bys to dokázala říct i Alexanderovi!“

Alexander jen polknul. „No Julie?!“

Honem mávla rukou. „Vytáhla mě z postele už před polednem.

Před polednem říkám o každém, že je bastard.“

„Jaký by to ale mělo smysl, kdyby Prakenskij zesiloval moje pocity?“ zamyslela se Adéla.

„Aby nás od sebe oddělil?“ napadlo Alexandera a hned ji pro jistotu vzal za ruku. Odtáhla se a připomněla mu: „Ale my jsme od sebe.“

„No, Adélko,“ pravil Alexander se škádlivou něžností, „tohle jsme, myslím, už vyřešili, když jsi byla se mnou v posteli.“

„To teda ne,“ zvolala Adéla a podívala se po sestrách a tetě, které okamžitě ustaly ve svých přípravách a nastražily uši. „Co je? Copak nemáte nic na práci?“ zlobila se Adéla.

„No, Aduš, v tomhle získal Alexander bod,“ kývala vážně hlavou Julie.

„Jaký bod? Co tím myslíš?“ nedala se Adéla.

„No, opravdu, drahoušku,“ vložila se do věci Carol. „Přece se nemůžeš jen tak vyspat s nějakým mužem, pokud nemáš v úmyslu vzít ho zase zpátky. To by opravdu nebylo slušné ho takhle podvést.“

„Ne, ne, tetičko Carol,“ snažila se sestře pomoci Julie a tvářila se přitom podezřele nevinně. „Oni jsou zasnoubení! To se vůbec nedá říct, že by ho podvedla. Je to úplně oficiální a tak. Už má dokonce prsten!“

„Prsten? Ani jsi nám ho neukázala!“ zvolala Kamila a natahovala se přes dřevěné hůlky, aby se podívala sestře na ruku.

Adéla si zakryla holé prsty dlaní druhé ruky a zuřivě zažírala na mladší sestru: „Julie! Ty jsi ale taková sketa! Okamžitě se všechny přestaňte na mě takhle dívat. Leo, pospěš si. Hrozně ti to trvá, to jsem ještě neviděla!“

„Promiň,“ zamumlala Lea a na čele se jí vytvořila drobná vráska.

„Já jenom přemýšlím, proč to ten Prakenskij udělal. Kdyby na nás chtěl zaútočit svými kouzly, proč by neudělal raději něco, čím by nám opravdu ublížil?“

„Jaká jsou pravidla magie?“ otázala se Sára. „Pojďme si to připomenout!“

Helena pokrčila rameny. „Vím, co máš na mysli, ale tvrdit, že kouzla se smí použít jenom na obranu a nikoliv jako útok, je úplně k ničemu, pokud se toho nedrží taky on. Magie je přirozená a měla by se používat k dobrým účelům a ne k vlastnímu prospěchu. Jenže všichni víme, že se to dá úplně obrátit.“

„Ale on přece nikomu neublížil,“ trvala na svém Lea.

Julie si zamyšleně třela bolavou dlaň o stehno. „Mně teda ublížil.“

„Třeba to vůbec neměl v úmyslu. Ty jsi na něj seslala kouzlo a on ho odvrátil. To je přece použití magie pro obranu, ne jako útok. Možná tě nechtěl zasáhnout tak silně a dát ti ránu. A pak ti přece tu ruku vyléčil, ne? Proč by to dělal, kdyby ti vážně mínil ublížit?“

Julie se na sestru zamračila. „Moc se ho nezastávej. Šmarjá, Leo! Teď někde nejspíš topí pod kotlem s nějakým lektvarem a vyvolává démony z pekla.“ Bříškem palce si třela poraněné místo a otřásla se.

„Pořád ho cítím. Je to jako kdyby mě poznamenal, nebo tak něco.

Je to hnusný.“

„Ukaž mi to,“ pravila Lea a natáhla ruku k sestře.

Julie rychle udělala krok dozadu a položila si ruku na srdce. „To je dobrý, nic to není. Měly bychom se raději soustředit na Adélu.“

Sára si povzdechla. „Jonas už je na schodech.“ Sotva to dořekla, domovní dveře se rozlétly a Jonas vpochodoval sebevědomě dovnitř. Hned se však překvapeně zastavil, když spatřil stovky rozsvícených svíček, malý stolek, natočený k severu, s Leiným vybavením pro chystaný rituál, a hůlky ze starobylého dřeva z Itálie, sestavené do kruhu, v jehož středu seděla Adéla s Alexanderem. Když Rusa uviděl, na čele se mu objevila hluboká vráska.

„Nebudete ale zabíjet nějaká kuřata, abyste získaly jejich krev, že ne?“ oslovil sestry Drakeovy místo pozdravu a patou za sebou zavřel dveře. „V poslední době jsem byl třikrát v Point Arena řešit stížnosti na Lucindu, a rozhodně si nepřeju, aby se něco podobného dělo tady.“

„Ty jsi ale legrační, Jonasi,“ prohodila Julie. „Hahaha. Jako kdybychom někdy ublížily nějakému zvířeti!“ dodala dotčeně a pobouřeně zasupěla.

„Helena mi neustále ničí klobouky,“ postěžoval si Jonas. „Budu si je muset začít nakupovat ve velkém.“ Dal si ruce v bok a hleděl na Alexandera s obdivem i podezřením najednou: „Jste velice statečný muž, pane Volstove.“

Alexander se na něj zdvořile usmál. „Má snoubenka trvá na těchhle podivných obřadech, tak co mám dělat?“ pokrčil rameny.

„Jak vám pokračuje vyšetřování?“ zeptal se Jonas. „Už jste na stopě těm ukradeným předmětům?“

„Už se mi něco rýsuje. Rád bych pak s vámi konzultoval několik podrobností. Snad mi budete moci věnovat pár minut, až tady skončíme. Taky mi přitom můžete říct, jak pokračuje vaše vyšetřování.“

Jonas na něj podezíravě hleděl. „Jistě. Gene Dockins, ten rybář, co ho Adéla vytáhla z vody, se už probral z kómatu. Bohužel si však vůbec nepamatuje nic o tom střílení, ani o tom, co k němu vedlo. Doktoři říkají, že si nejspíš nevzpomene nikdy.“

„To není nic neobvyklého,“ vmísila se do hovoru Lea. „Aspoň že mu je ale lépe, to jsem moc ráda.“

„No, očividně udělal úplně zázračné pokroky po tom, cos ho dneska ráno navštívila.“

„Leo!“ zvolala Sára. „Tak proto jsi nešla na Frankovu oslavu!

Musíš být strašlivě vyčerpaná! Proč jsi nám o tom neřekla?“

„Je mi dobře. Slíbila jsem Marshe, že se na něj mrknu. Lékaři mu dávali jen malou šanci. Nejevil žádné známky, že by se probíral z bezvědomí, a to bylo to nejmenší, co jsem pro něj mohla udělat.“

„Mohly jsme ti pomoci,“ připomněla Sára.

„Však už jsem si odpočinula, celý večer jsem měla nohy nahoře,“ usmála se Lea. „Tak pojďme začít.“

„Jseš si jistá, že máš dost sil?“ obávala se Ela. „Můžu to vzít za tebe. Právě jsem snědla všechny koláčky, které Helena odpoledne upekla.“

„Koláčky?“ zpozorněl Jonas. „Nenechala jsi nějaké stranou taky pro mě?“

„Copak ti neschová pokaždé?“ rýpla si Julie. „Je to jediný způsob, jakým se může zachránit před vězením. Ty jí přece pořád vyhrožuješ, že ji za něco zavřeš.“

Jonas mrknul na Helenu: „Však je to taky jediný způsob, jak si můžu pomoct ke koláčkům.“ Pokynul rukou ke kuchyni. „Přinesl jsem tetě Carol ty fotky. Půjdu se na ně s ní podívat a sníst ty Heleniny koláčky, a vy tady zatím dodělejte to, co děláte – ať už je to cokoliv. A neříkejte mi, co to je, protože to fakt nechci vědět.“

„Jaké bylinky použiješ?“ chtěla vědět Ela.

„Aletru pro ochranu, sléz – to pro případ, že by Prakenskij používal černou magii, je to velice účinný prostředek. A samozřejmě verbenu. Chceš se dívat, jak to budu dělat a jak se musí všechno připravit?“

Ela přikývla a přistoupila blíž. Lea stála u kulatého stolku natočenému k severu, jako kdyby to byl oltář. Sestry nepovažovaly svou činnost za nějaké náboženství, nicméně místo, kde ji provozovaly, vždy považovaly za oltář. Lea položila směs bylin do středu stolku, kde na každé straně plály zapálené svíčky. „Používám rudé, bílé a modré svíčky, protože chci Adéle zajistit ochranu a uzdravení,“ vysvětlila. „Musím také srovnat vibrace jednotlivých bylin, abych dosáhla co nejvyššího účinku.“

„Někdy vidím vibrace jako sršící jiskry. Vypadají tak pokaždé?“

Lea zavrtěla hlavou. „Ne, někdy vypadají jako přerušované čáry a někdy jako spirály. Jakmile je vidíš nebo cítíš, dokážeš také bylinám dodat energii.“ Dala znamení ostatním a pokoj rázem ztichl.

Alexander náhle pocítil rychlý nával adrenalinu, šířící se jeho tělem. Ostře si uvědomoval každý detail v místnosti. Tmu. Blikající svíčky všude kolem nich. Jeho pozornost dál zvyšovalo očekávání. Ve vzduchu praskala a jiskřila elektrická energie. Lein hlas vyplnil prostor v melodickém popěvku vzývajícím síly země, větru, ohně a vody. Sestry Drakeovy s rukama se vzájemně dotýkajícíma a očima zavřenýma stály těsně kolem kruhu, uvnitř něhož seděla Adéla s Alexanderem. Místnost byla tak naplněna elektrickým napětím, že jim z toho vstávaly vlasy na hlavách.

Alexander se zhluboka nadechnul a vtáhl do sebe směs zvláštních vůní bylin, svíček a kadidla. Vzduch ztěžknul. Drakeovým ženám začaly ze špiček prstů sršet drobné zlaté jiskřičky, zářící nejdříve bíle a pak žlutě.

Alexanderovi začalo srdce prudce tlouct. Hrnky létající vzduchem a lidé, kteří mluvili pravdu, byla jedna věc, ale tento rituál byl něco naprosto jiného. V místnosti rostlo napětí. Vzal Adélu za ruku a přiložil si ji na srdce, zatímco celý dům kolem nich praskal a vibroval, jakoby ožil. Cítil, jak se podlaha pod nohama otřásla, a připadalo mu, že se stěny rozestupují. Drobné rudé a modré komety

přelétávaly po stropě, hasly a znovu se objevovaly, aby se rozplynuly v odstínech obou barev, živě pulsujících s ostrou intenzitou.

Portréty sester Drakeových a jejich předků na stěnách se chvěly. Melodie nabyla na síle a přidaly se k ní i hlasy ostatních. Ozval se vzdálený zvuk, podobný cinknutí zvonu ve větru. Jeho tón zněl tak zvláštně, až se mu zježily vlasy na zátylku.

Barvy se míhaly stále rychleji, mísily se dohromady a ohony komet za sebou zanechávaly vzduch plný jisker. Zvon zněl hlasitěji a zřetelněji. Jako volání. Jako výzva. Naléhavá a obřadná. Žaludek se mu v očekávání sevřel do tuhého uzlu. Alexanderův zrak zachytil jakýsi pohyb u vstupních dveří, právě nad vykládanou mozaikou. Míhaly se tam stíny, zvedaly se nad dlaždice a pozvolna nabývaly konkrétních tvarů. Byly to ženy. Zástupy žen.

Sedmero žen vždy vycházelo z nezřetelné šedivé masy, plížící se nad podlahou. Sedmero postav vždy postupně vyvstalo, sedmero žen zprvu průhledných a v příští chvíli již tělesných. Vždy po sedmi se k ním přidávaly další a další. Bylo jich stále víc, až zaplnily celou místnost a obstoupily kruh, tvořený sestrami Drakeovými. Shlukly se dohromady a hlasy zesílily. Svíce plály a energie narůstala, že naplnila celý pokoj až k nesnesení.

Stíny žen se stavěly do řad za každou ze sester. Ty, jež stály za Leou, měly paže pozvednuté vzhůru k měsíčnímu světlu, pronikajícímu dovnitř okny, přesně tak, jak měla i ona. Ostatní se držely vzájemně za ruce a z jejich prstů sršely stejné jiskřičky jako od Adéliných sester. Poslední sedmero žen tvořilo nad všemi ochranný kruh.

Lea spustila paže a všechny ženy za ní učinily totéž. V místnosti se rozhostilo ticho. Alexander zatajil dech. Žena, která byla nejblíž k Lee, postoupila krok kupředu, až se jí téměř dotýkala. Na okamžik ji zastínila a pak s ní začala splývat, až zcela zmizela. Když se rozhlédl, zjistil, že totéž se odehrálo s ostatními, takže v pokoji teď zůstalo jen sedm sester a Carol.

Znovu ho prostoupilo očekávání. Drakeovy ženy pozvedly ruce k Měsíci a neznámá energie znovu stoupla. Místností křižovaly výboje jako šlehnutí bičem a tančily v bílých záblescích celým prostorem. Každý zášleh doprovázelo namodralé světlo. Dlouhé sledy

praskajících jisker vířily vzduchem a klouzaly po stropě, sjížděly po zdech domu i po podlaze až ke kruhu. Vše, čeho se záblesky dotkly, zůstávalo jako potažené světélkujícím filmem, tenkou rudomodrou vrstvou, která zůstávala na povrchu a zvolna se po podlaze blížila ke kruhu z dřevěných hůlek. V jednu chvíli Alexander cítil, jak elektrické napětí projelo skrz jeho tělo a pokračovalo dál. Když se podíval na své prsty, pevně propletené s Adélinými, viděl, že i ony září tímtéž barevným světlem.

Zvonění ustalo a barvy zbledly, jen svíce tiše plály dál. Alexander zhluboka nabral vzduch do plic. Napětí začalo zvolna opadávat, svaly se mu uvolnily. Až teď si uvědomil, že svým tělem částečně zakrývá Adélu, aby ji chránil před neznámem. Nevydala ze sebe ani hlásku, jen ho volnou rukou objala kolem krku.

Pokoj náhle zaplavilo jasné světlo. Dovnitř vešel Jonas a vypínačem rozsvítil lustr. Opřel se bokem o rám dveří a ušklíbl se na Alexandera: „Vítejte v Drakeově rodině!“ Z talíře, který držel v ruce, mu nabídl pár koláčků: „Dáte si?“

Adéla si klekla a vzala Alexanderovu tvář do dlaní. „Tak tohle jsem já, Sašo. To je moje rodina a odkaz mých předků.“

„Všechny ty ženy byly také tvoje rodina?“ otázal se nevěřícně. Během svého života už stál tváří v tvář mnoha vrahům, musel čelit mnoha nebezpečným situacím, ale nic z toho mu nenahnalo strach jako rituál, jemuž byl právě přítomen. Ani nevěděl, co si má vlastně myslet a co cítit. Když se rozhlédl kolem sebe po pokoji, připadal mu opět téměř normální. Žádné záblesky barev. Žádné elektrické výboje. Dřevěné hůlky byly uklizené, svíčky zhasnuté. Dokonce i ten malý kulatý stoleček někam zmizel.

„Ty byli moji předkové.“

„Takže když jsi říkala, že dům je chráněný, myslela jsi to doslova!“ pravil poněkud zmateně. Třebaže na vlastní oči viděl, jak se všechno odehrálo, pro Alexandera stále bylo obtížné všemu uvěřit, natož tomu porozumět.

„Jste nějaký bledý,“ poznamenal Jonas, když prošel pokojem a podal Alexanderovi ruku, aby mu pomohl zvednout se na nohy.

„Nesnažte se to pochopit,“ poradil mu. „Prostě to jen vezměte na vědomí.“

Alexander pak pomohl vstát zase Adéle a pevně ji objal. Potřeboval se ujistit, že je skutečná a z masa a kostí. „Bylo to naprosto neuvěřitelné. Nemůžu říct, že bych tomu, co jsem viděl, taky věřil.“ Na chvilku se odmlčel a pak dodal. „Co si myslím, že jsem viděl.“

„Jak se teď cítíš, Aduško?“ otázala se Lea. „Zmizela už ta duševní bolest, co tě tak trápila?“

Adéla přikývla. „Zmírnila se, už když jsem vešla do kruhu a teď už je úplně pryč.“ Usmála se na Alexandera. „A co ty? Také se cítíš lépe?“

„Vím, že jsem cítil tvoji bolest. Nevím sice, jak jsem ji poznal, ale celého mě ochromovala. Nejvíc ze všeho mě mučilo vědomí, že jsem ti to způsobil já, že já jsem původem vší tvé bolesti. Tohle a pak strach, že mi nedáš novou šanci,“ přiznal a políbil ji na špičku nosu.

„Hrozně mě to rozhodilo.“

Sára se okamžitě otočila: „Co jste říkal?“

Alexander vzhlédl. „Že jsem chtěl od Adély dostat ještě jednu šanci.“

Sára jeho vysvětlení odbyla mávnutím ruky. „Dobře, dobře. Já mám na mysli, že jste byl rozhozený. Čím? Co jste dělal?“

Julie zasupěla. „Zíral na Sylviiny artefakty v zadní místnosti Frankovy galerie. Ne, vážně, co jsi tam vlastně dělal? Tam se přece nesmí chodit!“

„Což platí pro všechny kromě rodiny Drakeovy?“ povytáhl obočí Alexander.

Jonas hleděl z jednoho na druhého a pak se zeptal: „Co vás tam všechny tak zajímalo?“

„Chtěl jsem se tam prostě porozhlédnout,“ vysvětlil Alexander.

„Sylvia mi to nabídla a já jsem nabídku přijal.“

„Přesněji řečeno jsi ji o to požádal,“ opravila ho Adéla.

Pokrčil rameny. „Kvůli něčemu se na tebe děsně zlobila. Mělo to něco společného s jejím bývalým manželem, s nímž se zrovna snažila dát zase dohromady. Byl na té párty také a viděl ji, jak se docela nevinně baví s Nedem Farmerem. Moc jsem tomu nerozuměl. Říkala, že ten její bývalý muž nesnáší vyrážku, co se jí dělá na

obličeji, a že za ni může Adéla. Když si povídala s Nedem Farmerem, vyrážka se zase objevila, ale já jsem ji neviděl.“

„Ned je ženatý,“ podotkla Helena. „A Sylvia s ním musela flirtovat, když se jí ta vyrážka objevila.“

„Myslím, že pro Sylvii je flirtování normálním způsobem konverzace s muži,“ uzavřela Sára toto téma. „Takže Alexander šel se Sylvií dozadu a něco tam hledal. Co?“

„No, Sylvia viděla, že její exmanžel zašel dozadu a dlouho odtud nevycházel ven. Proto se chtěla podívat, co tam dělá. Pořád o tom mluvila, takže nebylo nic těžkého ji trošku ponouknout, abychom tam zašli také. Myslel jsem si, že tam najdu nějaké stopy.“

„On pátrá po nějakých ukradených obrazech,“ pravila Julie. „A my jsme je našly. Teda – aspoň si myslíme, že jde o kradené zboží. Našly jsme čtyři obrazy v jedné skříňce a tak jsme si je vyfotily. Měly by být mezi těmi fotkami, co teď Jonas přinesl z fotolabu.“

„Vy máte jejich snímky?“ užasl Alexander. „Na těch obrázcích jsou ukradené umělecké předměty?“ nakoukl z kuchyně do obýváku Jonas, který tam zrovna rozkládal jednotlivé fotografie na kuchyňském stole. Všichni honem spěchali za ním.

„Jonasi!“ ozval se okamžitě přísný hlas tety Carol. „Tys na ně nadrobil z koláčků!“

Sára zadržela Alexandera, než stačil následovat ostatní. „Když jste vycítil Adélinu bolest, tak jste ihned přestal tu zadní místnost prozkoumávat, je to tak?“

„Adéla nebo některá jiná z nich zvedly prach a Sylvia dostala kýchací záchvat. Tak jsem poznal, že tam jsou. Samozřejmě jsem nevěděl hned, že jsou to ony, sestry Drakeovy. Nejdřív jsem poznal, že tam nejsme sami. A když začal vzduchem vířit prach a Sylvia neovladatelně kýchala, využil jsem příležitosti a radši odtud zmizel. Doufal jsem ale, že budu mít možnost se tam vrátit a prohlédnout si to tam důkladněji.“

„Protože podezíráte Franka?“

„Vím, že se na tom nějak podílí, a také ten muž, který pro něj pracuje – Chad Kingman. Potřeboval jsem najít nějaký důkaz, a jestli se Adéle podařilo pořídit snímky ukradených obrazů a ty nás

zavedou na stopu, tak je máme! Frank se vzdá, není to žádný tvrďák.“

„Nemyslíš, že tě mohl Prakenskij záměrně držet od zadní místnosti co nejdál?“

Alexander strnul. Adéla, která rozhovor poslouchala, se hned obrátila k nim. „Došlo tam k zápasu, všechny jsme cítily násilné vibrace. Vím, že jsi také objevil stopy krve. A my všechny jsme si taky jisté, že ty obrazy jsou pravé. Cítily jsme, jak jsou staré – takové by Frank nikdy nemohl získat legální cestou.“

„Jestli ale Prakenskij odtud odešel, a tvoje teta to odsouhlasila, tak jak by mohl vědět, že jsem do té místnosti vešel já? A že jsem se tam později chtěl vrátit?“ podivil se Alexander.

„Sára také někdy ví různé věci.“

„Ale ne takhle, Aduš,“ namítla Sára. „Takhle to nefunguje. Nemyslím, že by Prakenskij mohl vědět, co se děje, kdyby nebyl sám přítomný. Musel tě vidět, jak do té místnosti vcházíš, a využil Adélu, aby ti zabránila se tam potom vrátit.“

„Už o něm přece víme, že se umí výtečně pohybovat mezi davem, aniž by ho bylo vidět,“ připomněla Adéla. „Moc ráda bych věděla, co se stalo s Masonem Fredricksonem. Myslíte, že to mohla být jeho krev a ne Chadova? Pokud ho Sylvia viděla předtím jít dovnitř, ale nikdo z nás ho neviděl vyjít zase ven, kam se potom poděl? Teta Carol říká, že viděla, jak Prakenkskij nařezal Chadovi, ale Mason tam nikde nebyl. Byl tam už před nimi, viděl něco, co neměl, a přišel k úrazu? Nebo je možné, že je v tom zapletený také?“

„Jsou tam přece ty dveře, co vedou rovnou na ulici, kam přijíždějí dodávky,“ uvědomil si Alexander.

„Mason je s Chadem dobrý kamarád, chodili spolu přece do školy,“ dodala Sára. „Čím dál víc si myslím, že Prakenskij nenápadně ovlivňuje všechny.“

Všichni tři pak vešli do kuchyně. Alexander honem sáhl přes Adélu pro poslední koláček na tácu ležícím před Jonasem.

„Prakenskj se řídí vlastními pravidly. Nemám představu, co má vlastně za lubem, ale jedno vám povím jistě: ať už dělá cokoliv, určitě je to něco jiného, než si myslí Nikitin.“

„Co je to?“ zeptal se Jonas a zvedl fotku se sochou nahého muže a strčil ji Heleně před oči. „Přepokládám, že tohle je tvoje představa ukradeného uměleckého předmětu!“

Přikývla, vzala mu snímek z ruky a podala ho tetě. Carol se rozesmála: „Julie, že jsi to fotila ty, viď, že ano?“

Julie nevinně vykulila oči. „Neumím si představit, proč si myslíš, že jsem to byla zrovna já, teto Carol. Adéla s Helenou tam přece byly zrovna tak jako já!“

Adéla se podívala na fotografie rozložené postele a srdce jí náhle prudce poskočilo. Nevěřícně hleděla na jeden z obrázků a říkala si, že ji určitě šálí zrak. Poznávala postavu i tvář, jež ji strašila ve zlých snech, tím si byla jistá. Naklonila se blíž, jakoby se bála vzít fotku do ruky.

„Adélko?“ Alexander ji vzal kolem pasu. „Copak je? Tváříš se, jako bys zahlédla ducha!“

Adéla odhodlaně sáhla po fotce a zamávala jí směrem k Jonasovi a Alexanderovi. „To je jeden z těch chlapů, co zranili Gena a zastřelili Danilova. Vím, že je to on, jsem si tím jistá.“

Alexander jí vzal snímek z ruky. „Kdo to fotil?“ zeptal se, a tvářil se přitom vážně.

Carol mu nakoukla přes rameno. „To jsem fotila já. Dámy z Klubu červeného klobouku se rozhodly, že půjdeme navštívit pár těch soukromých pláží jako výraz odporu proti vlastnění částí pobřeží. Jsem si docela jistá, že bydlí v tom starém Hoganově domu. Viděla jsem, jak už běží po schodech z verandy a bylo mi jasné, že jde na nás. Tak jsem ho párkrát vyfotila zvětšovacím objektivem. Je to moc pěkný snímek, že?“

„Takže vy jste narušily cizí prostor!“ zdůraznil Jonas. „A ještě ke všemu jste to udělaly naprosto záměrně, teto Carol! Věděla jsi, že ti vrahové jsou odjinud a že si nejspíš pronajali nějaký dům na pláži, co leží stranou, že ano?“

„No, drahoušku, taky mě to napadlo. Pokud bych si chtěla najmout dům a nechtěla, aby na mě padla ruka zákona, tak bych použila někoho třetího jako prostředníka, kdo by tu smlouvu za mě uzavřel. Jak si proboha myslíš, že bys je pak mohl najít? Dámám se ohromně zamlouval nápad, že se vnutíme na cizí pláž. Tancovaly

jsme tam a zpívaly a běžely bosky do moře! Bylo to tak neuvěřitelně zábavné! A samozřejmě, že jsem přitom nadělala spousty fotek pro všechna naše výstřižková alba.“

„Carol, ty prostě nesmíš dělat takovéhle věci. Nejsi přece žádný špión, prokristapána. A taky nesmíš zatahovat Inez ani ostatní do těch svých dobrodružství,“ zlobil se Jonas a zuřivě si prohrabával vlasy oběma rukama. „Musíš toho nechat.“

„Prostě jenom řekni „děkuji“, Jonasi,“ napomenula ho Julie.

„Vždyť ti právě zjistila a dodala jejich adresu.“

Adéla naslouchala napůl škádlivému, napůl rýpavému hovoru, jež byl mezi Jonasem a jejími sestrami tak typický, jen jakoby z dálky. Její mysl se soustředila na Alexandera. „Kdo je to? Kdo je ten muž?“

„Leonid Ignatěv. Je tady, je ve Spojených státech.“

„Co to může znamenat?“ vydechla Adéla a srdce se jí poplašeně rozběhlo.

„Ten tady určitě není kvůli ukradeným obrazům,“ odpověděl a vážně pohlédl na Jonase. „Myslím, že vaše vyšetřování vraždy a moje pátrání po ukradeném umění se právě potkaly.“

„Kdo je ten chlap?“

„Býval to vysoce postavený policejní důstojník s vyhlídkami na politickou kariéru. Když jsme se s Adélou před čtyřmi lety seznámili, naše kariéry se zkřížily. Během vyšetřování několika případů jsem mu nevědomky šlápl na kuří oko. Věděl jsem o něm, že je to zmetek a že má prsty v nekalých kšeftech. To není nic výjimečného, takových jako on jsou spousty, a tak jsem mu nevěnoval pozornost,“ pokrčil Alexander rameny, a pokračoval: „Byl bych ho nechal na pokoji, i když jsem věděl, že má styky s mafií, pokud by se mi nepletl do cesty.“

„Jenže on se pletl,“ pravil Jonas. Alexander si přitáhl Adélu blíž.

„Ne, to ne. Něco horšího. Prostě se rozhodl zničit mi kariéru a zároveň i Adélu. Neměl jsem na vybranou, musel jsem ho potopit. Byl to jediný způsob, jak Adéle zachránit život. Jeho lidi by ji zabili, až by z ní dostali to, co chtěli.“

„A co chtěli vědět?“

„Chtěli, aby mě zradila. Kdyby uvedla moje jméno, přišel bych úplně o všechno. Ona se ale nedala, a když jsem zjistil, co se děje,

snažil jsem se ji co nejdřív osvobodit a jeho zničit. Pár z jeho lidí přitom přišlo o život a objevily se proti němu důkazy. Musel utéct, aby přežil. Tehdy si objednal moji vraždu a najal si k tomu Nikitina jako prostředníka. O Nikitinovi jsme věděli, že se podílí na zločinech a má kontakty s mafií, ale nemohli jsme na něj nic najít. Poslali jsme na něj několik agentů, ale všichni skončili mrtví.“

Jonas si zamyšleně třel bradu. „Na toho Nikitina se pořádně podívám. Dostal jsem na něj složku, a je pořádně tlustá. Jenže zatím neudělal žádný chybný krok. Máte pravdu, nemáme ho z čeho obvinit. Chová se, jako kdyby tady byl pouze na prázdninách a užíval si mořského vzduchu. Chodí do nejlepších restaurací a nakupuje všude možně.“

„A navazuje kontakty,“ dodal Alexander. „Umí být velice okouzlující, ale ve skutečnosti je to žralok bez jakýchkoliv pochyb,“ poklepal prstem na fotografii. „Tenhle je tady kvůli něčemu mnohem horšímu. Ten by se rozhodně neobtěžoval kvůli kradeným artefaktům. To, o co tady jde, je změna trasy a vytvoření nové. A to, co do země touto trasou přijde, ať už je to cokoliv, tady půjde hodně brzy a bude to nebezpečné. Určitě jsou odhodlaní kvůli tomu zabíjet. Nikitin v tom vězí až po uši, nejspíš to má na povel, ale Ignatěv je skoro určitě ten, kdo tahá za nitky.“

„Víš určitě, že ten chlap na fotce je jedním z těch dvou ve člunu?

Byla přece tma!“ zapochyboval Jonas.

Adéla přikývla. „Jsem si tím absolutně jistá. Svítil úplněk a nebyli ode mě zase tak daleko.“

„Pokud tam Ignatěv byl, aby něco vyzvednul, a přitom nastal problém, třeba i malý, bude se pořádně zlobit. Nemá trpělivost a všechno řeší násilnou cestou.“

„Co by mohli chtít sem přivézt, že je to pro ně tak důležité?“ ozvala se Carol.

Alexanderův pohled se svezl k Jonasovi. Jejich oči se střetly nad Carolinou hlavou. Jonas nenápadně kývl hlavou a Alexandr dlouze vydechl. „Ignatěv byl ve spojení se skupinou, která používá teroristické metody, aby svrhla vládu. Vím o něm, že prošel výcvikem v Africe a že má vazby na různé další teroristické skupiny. Soudím, že někomu oplácí službu a že přitom pořádně zbohatne. Aby

se dostal bezpečně z Ruska, musel využít své styky a všechny další možnosti, které má. Hlavně potřebuje peníze, aby si vytvořil novou pozici.“

Adéla se dívala z jednoho na druhého a jejich zachmuřené výrazy. Obrátila se na Sáru, která vypadala polekaně. Pohledem se vrátila k Alexanderovi. „Sašo, ty myslíš, že sem chtějí propašovat nějakou bombu?“

Paží si ji přitáhl blíž a políbil ji nahoru na čelo. „Myslím, že jde o

„špinavou“ bombu. Tak se říká bombě, kde se méně účinný jaderný materiál smíchá s běžnou trhavinou a výsledkem je především radioaktivní mrak, který zamoří široké okolí. Ignatěv je tady, aby ji převzal a předal dál. Sám by ji nikdy nepoužil, ale mohl se ocitnout v situaci, že neměl jinou šanci než jim to zařídit. Nikitin věděl o trase, po níž se pašují ukradené umělecké předměty, protože je v provozu už po celá léta. Takže když ho Ignatěv požádal, aby sem bombu dodal, pochopitelně zvolil právě tuto cestu. Naneštěstí to bylo právě ve chvíli, kdy naše vyšetřování bylo v plném proudu a Danilov už tady působil v přestrojení jako tajný agent. Nevěděli o něm, kdo je, a ani neměli tušení, že Interpol důkladně pátrá právě na této části pobřeží.“

„Ale nevíš to jistě,“ pravila Julie s rukou přitisknutou k hrdlu.

Helena se zachvěla. Jonas natáhl ruku a přejel jí po paži, aby ji uklidnil. „Však my jim to překazíme. Zvlášť teď, když Volstov se mnou spolupracuje.“ Zamračil se. „Proč se mnou vlastně spolupracujete? Celou dobu jste se mi vyhýbal a spolupráci odmítal. Proč tak náhlá změna?“

„Až se s Adélou vezmeme, budu potřebovat práci a někoho, kdo bude stát při mně,“ odpověděl Alexander.

Adéla na sestry udělala překvapený obličej a protočila panenky, ale neřekla k tomu nic. Alexander své vysvětlení sice podal pobaveným tónem, ale bylo vidět, že to myslí vážně.

Jonas si ho dlouze měřil pohledem. Adéla slyšela, jak v nastalém tichu tikají nástěnné hodiny, než Jonas zvážil svou odpověď. „Takže práci, jo? No, myslím, že máte nějaké schopnosti, které by se nám mohly hodit.“

„Jo, něco snad umím,“ zněla Rusova odpověď.

Julie a Adéla se na sebe překvapeně podívaly. Muži se vždycky nejdřív jeden na druhého vytahují, vrčí a jsou celí naježení kvůli hloupostem, a pak se najednou z ničeho nic, v těch nejméně očekávaných momentech promění v nejlepší kamarády.

„Teto Carol,“ obrátil Jonas svou pozornost k nejstarší z Drakeových žen. „Teď mě opravdu dobře poslouchejte. Nechci, abyste si dál hrála na špiónku. Je to ještě mnohem nebezpečnější, než jsme si původně mysleli. Ze všeho, co jsme si tu teď řekli, je snad jasné, že hrát si dál na Jamese Bonda je opravdu nebezpečné, ať už si to uvědomujete nebo ne. Musíte mi dát své slovo, že se přestanete plížit kolem s tím svým fotoaparátem a nebudete píchat do vosího hnízda.“

„Ale drahý chlapče, já se nikdy neplížím!“ namítla Carol.

„Teto Carol!“ varovně zvedla hlas Sára, a přísně dodala: „Jonas má tentokrát pravdu!“

„Ale jenom tentokrát,“ rýpla si polohlasně Helena s pohledem upřeným na rozložené fotky.

Jonas se mrzutě zamračil, sáhl po nich a Heleně je sebral. Snímky nahé sochy zmuchlal do malé kuličky. „Na takové svinstvo se nemáš co dívat,“ pravil pohoršeně, a dodal: „Myslím to vážně: tetičko Carol, už žádné slídění!“

„Rozhodně nemám v úmyslu dělat něco tak pošetilého,“ pohodila teta hlavou a přívětivě se na něj usmála. „Ale musíš uznat, chlapče, že jsem na to kápla! Pohnula jsem tím případem!“

Jonas ji vzal kolem ramen a ostýchavě ji políbil do vlasů. „Jo, dokázala jste to. Sice jsem z vás zešedivěl, ale bez vás bychom neměli velice důležitou součást informací!“

„Vrátím se teď k sobě domů a pošlu nějaké dotazy na ústředí, které by nám pomohly posunout se dál. Taky se podívám, jaké údaje má Interpol o pohybu materiálů, které jsou nutné k výrobě bomby. Prověřím taky všechny nákladní lodi, jež by sem měly v nejbližších dnech připlout,“ vypočítával Alexander. „Harringtone, rozhodně se nesnažte dostat ty lidi sám. Nikitin je nebezpečný a lidi, kteří pro něj dělají, jsou ještě horší. A Ignatěv je jedovatý had.“

„Stejně bych nemohl dělat nic, dokud nebudu mít v rukách něco konkrétního,“ odvětil Jonas. „Zatím jsou to všechno pouhé spekulace.“

„Adélu teď odvezu k sobě,“ oznámil Alexander sestrám Drakeovým. „Až se vrátí, řekněte jí, ať vám ukáže prsten.“

Kapitola 16

„To jsi myslel vážně, co jsi řekl Jonasovi?“ otázala se Adéla.

Odhodila kabelku na koženou sedačku a obrátila se k němu.

Alexander za sebou zavřel dveře pronajatého plážového domu a zamknul. „Obvykle myslím vážně všechno, co říkám, bajuški baju. Co přesně máš teď na mysli?“

„Myslím, jak jsi říkal, že až se vezmeme, budeš si hledat práci.“

„Víš, nejsem tak bohatý a nezávislý, že bych nemusel pracovat. A protože v žádném případě nemíním žít bez tebe, budu si muset něco najít. Já pracuju rád,“ odpověděl.

Upřela na něj pohled, napůl bojácný, napůl plný nadějí. Jak tam tak stála a čekala na vysvětlení, připadala mu neobyčejně krásná. Viděl, jak se jí s každým nádechem zvedají a zase klesají prsa a jak jí přitom napínají jemnou hedvábnou blůzku. Dnes byla oblečená jako elegantní dáma – stále ještě na sobě měla šaty, které měla na párty. Okamžitě po ní zatoužil tak jako vždycky, kdykoliv se spolu ocitli někde o samotě. Syrová a intenzivní touha ho vždy zasáhla takovou silou, že jím to až otřáslo. Nikdy se nesnažil ji před Adélou skrývat, jaký by to také mělo smysl? Měla nad ním, nad jeho tělem i nad jeho srdcem obrovskou moc.

Olízla si rty, a ten jemný pohyb jejího jazyka ho přiměl zasténat.

„Tady? Ty bys byl schopný přistěhovat se sem a pracovat tady?“

„Myslím, že v mé vlasti jsi persona non grata,“ připomněl jí.

„můžeme sice žít kdekoliv jinde, ale myslel jsem, že tady bys byla nejšťastnější.“

Rty se jí zvlnily a rozechvěly, ale přiměla se znovu na něj usmát, i když se stále bála mu uvěřit. „Jenže já s mým povoláním musím hodně cestovat.“

„Já cestuju rád.“

Rty se jí znovu rozechvěly, a tak si k nim přitiskla špičky prstů.

„Myslíš to vážně?“

„Ja ljublju těbja. Miluju tě ve všech jazycích světa, Adélo! Můj domov je tam, kde jsi ty.“

„Ale ty přece máš moc rád svoji vlast.“

„To se nikdy nezmění. Tím, že bych žil zde nebo někde na nějakém ostrově, přece nemůže změnit to, jaký jsem a odkud pocházím. Vždycky budu milovat svou zemi, ale to přece neznamená, že bych nemohl mít rád i nějakou jinou. Ty jsi pro mě tím nejdůležitějším v životě. Zkoušel jsem žít bez tebe, a vůbec se mi to nelíbilo.“

„Jseš si opravdu jistý, Sašo? Opravdu, opravdu jistý?“ Tvář jí zalila červeň. „Já už bych to nezvládla, kdybych tě měla znovu ztratit. Přemýšlej nad tím, než mi odpovíš. Jsme hrozně odlišní. A ty umíš být občas tak bezohledný. Nejsem si jistá, zda jsme spolu někdy schopní žít.“

„Já nejsem schopen žít bez tebe, Adélo. Takže musíme najít nějaký způsob, aby to mezi námi fungovalo. To je jediné, o co tady jde.“

Pozorně studovala výraz jeho obličeje, jakoby chtěla nalézt, to, co se ukrývá v hloubce pod povrchem. Říkal jí skutečnou pravdu a spoléhal se, že Adéla je přece ženou, která pravdu poznat umí. Chvíli to trvalo, než uvěřila. Srdce se mu v prsou zatím zastavilo a v břiše se mu začalo známým způsobem svírat. Pak se jí konečně obličej rozjasnil a rozsvítily oči, a on zase mohl volně dýchat.

Adéla se vrhla k němu. Vzdálenost, která je dělila, zdolala dvěma skoky. Alexander ji popadl a se šťastným smíchem ji začal líbat. Ruce se mu okamžitě začaly dobývat pod její oblečení. Stáhnul jí kabátek a vrhnul se na tři knoflíky od blůzky. Adéla na tom byla hůře. Když z něj začala rvát košili, knoflíky jenom lítaly všemi směry. Toužil se jí dotýkat, hladit tu hebce saténovou kůži, z níž vždycky tak šílel. Pokaždé ho vzrušila ještě víc už jenom tím, jak moc ho chtěla, jak dychtivě mu rukama jezdila po prsou a břiše, jak divoce se k němu tiskla ústy a ze rtů jí přitom vycházely horké vzdechy.

Alexander jí stáhl z boků elegantní proužkované kalhoty, a zbytek dokončila sama. Shodila je pryč, pak skopla z nohou lodičky a nechala ho, aby ji odvedl ke zdi. Přitiskl ji zády k ní a když úplně

rozepnul bílou hedvábnou blůzu, dovolila mu, aby se dlouze vynadíval na její plná ňadra, vykukující z tělově zbarvené krajkové podprsenky. Černá tanga, která měla na sobě, skrývala pouze kousek tuhých narudlých kudrn, a jinak už se skládala jen ze tří šňůrek, která ve tvaru V objímala její boky.

Alexanderova ústa se drsně a náruživě přisála k jejím. Odevzdávala se mu, ale nebylo to dost. Jedna jeho část se na ni zlobila, zuřila na ni za to, že ho na dlouhé čtyři roky opustila a zanechala samotného. Donutila ho, aby byl bez ní. Za to, že si klidně odešla a vůbec se neohlédla zpět. Zůstal tak v pekle osamění bez její lásky, zatímco ona si chodila po světě a dělala si, co chtěla. Vytáhl jí z vlasů hřebínky, přidržující pečlivě vytvořený účes, až jí nezkrotné kadeře volně spadaly na ramena přesně tak, jak to měl rád.

„Řekni mi, že mě miluješ,“ nařídil jí drsně. Jeho ústa sklouzla k jejímu hrdlu a lízala a sála jemnou kůži. Řadou polibků pokračoval dál a níž, až zuby nalezly bradavku. Adéla se prohnula, zaklonila hlavu a dech se jí zrychlil do krátkých vzlyků.

Pořád to nestačilo, její odevzdání, její podlehnutí. Musela být jeho, musela mu vydat své tělo a on si je musel nemilosrdně vzít. Lízal a sál bradavku, rukou ji hladil po bříšku a níž k rudé houštině v úžlabí stehen. Vítaly ho drobné kapky sladké vlhkosti. „Zatraceně, Adélo. Řekni to. Řekni mi to pěkně nahlas a radím ti, abys to tentokrát myslela naprosto vážně.“

Nahlas vykřikla, když se jeho ústa zmocnila jejího prsu a sála jej, zuby jemně dráždily bradavku v drobných štípnutích a dráždivých kousnutích. Dlaněmi ji pevně držel v pase přitisknutou ke zdi. Začala mu trhat z těla šaty: její ruka na zipu kalhot a dotek prstů na jeho těle, její hrdelní výkřiky a zvlhlá pochva ho málem přivedly k šílenství. Jedině Adéla ho dokázala tak dokonale připravit o rozum. Jedině z jejího těla tak šílel touhou.

Divoce po ní toužil, divoce si přál vniknout do její horké, úzké pochvy a cítit, jak je vlhká a připravená ho přijmout. Toužil vědět, jak ho chce každičkým kouskem těla, stejně jako on chce ji. Přál si vidět, jak se jí oči zastřou rozkoší, až ji znovu a znovu přivede k bodu, za nímž už je jen bezvědomí. Toužil slyšet její náruživé steny, určené jen a jedině pro něj.

„Honem, Sašo,“ špitla. Skoro ani nemohla mluvit, jak přerývaně dýchala a snažila se přitom z něj stáhnout poslední zbytky šatů. „Už se nemůžu dočkat, až tě ucítím v sobě.“

Malá černá tanga se mu líbila, ale nedalo se nic dělat, musela pryč. Serval z ní ten kousek látky spojený šňůrkami a nedbale jej pohodil stranou. Poklekl a dlaněmi jí dal stehna od sebe. „Zatraceně, Adélo, víš aspoň, jak strašně jsi mi chyběla? Jak mi chyběla tvoje vůně, tvoje chuť? Ten pocit, jak mě objímáš? Ta včerejší noc mi nestačila. Ani celý život mi nebude stačit!“

Prsty se probírala jeho vlasy, cuchala je a tahala za ně, aby vstal a ona na něj mohla rukama, ale Alexander ji vzal za hebké obliny zadečku a přidržel si ji. Jazykem pronikl mezi stehna a dál a hloub. Vykřikla, tělo se jí chvělo v jeho dlaních, ale on jí dál pevně svíral a dráždil prsty a nořil se do jejího žáru a ohně. O tomhle snil každou noc, budil se tělem pulzujícím zuřivou touhou a s její chutí v ústech. Když se udělala, orgasmus s ní otřásl od hlavy k patě, až se jí podlomily nohy.

Alexander ji popadl kolem pasu a silnými pažemi ji zvedl. Znovu ji opřel o zeď a bez další předehry do ní tvrdě vnikl. Vnořil se hluboko do její tepající, rozcitlivělé pochvy, a cítil, jak je nažhavená. Roztoužená víc, než kdy jindy. Jeho ruce i jeho chutě byly drsné, ale Adéla ho přijala. Vpustila ho do sebe, s přerývaným dechem, se steny, jež od něj žádaly ještě víc. Nehty se mu zarývala do kůže, hlavu měla zakloněnou a prsa se jí zahoupala s každým novým tvrdým pohybem jeho boků.

A konečně to bylo tady, ten nepřítomný pohled naprostého odevzdání a totální extáze, jež ho vždy tak uchvátil. Hořela jen pro něj, sdílela jeho zuřivou smyslnost stejně jako on, nabízela mu své tělo jako útočiště, jako objekt, jako nástroj pro náruživé milování. Dávala se mu celá, a žádná jiná to nedokázala tak jako ona.

Stěny její pochvy se tepaly a pevně se stáhly, žádostivé po něm stejně intenzívně, jako on bažil po ní. Naklonil se kupředu, tvrdě přitiskl rty k jejím ústům a jeho polibek byl stejně nenasytný jako jeho úd, jehož žádostivost proměnila každé vniknutí v brutální průnik. Znovu vykřikla a zaplavila ho horkou vlhkostí. Pochva jí ronila horké mléko a znovu se stáhla, ale on se ještě odmítal udělat.

Položil ji na zem a zasunul se co nejdál. Vnikal do ní tvrdě, rychle a hluboko. Tvář měl napjatou, poznamenanou vzrušením a slastí.

„Sašo,“ vypravila ze sebe bez dechu a její boky vyrazily kupředu, aby vyšly naproti jeho drsnému přirážení. Nemohla vůbec dýchat, jak jí otřásal jeden orgasmus za druhým. Rozkoš procházela celým jejím tělem, skrze vagínu a lůno břichem až nahoru k prsům. Zdálo se, že celá pulzuje, chvěje se a rozpadá se na tisíc kousků.

„Víc. Chci od tebe ještě víc,“ procedil zuřivě skrze sevřené zuby. Neměl ponětí, co by zahojilo tu proklatou bolest v jeho srdci. Chtěl však, aby se v jeho objetí dokonale rozplynula, aby se podřídila každé jeho choutce, aby křičela jeho jméno znovu a znovu, a aby konečně přiznala, že ho miluje.

Alexander se mezi jejími stehny pozvedl na kolena, aby jí víc roztáhl nohy a viděl tak místo, kde se jejich těla spojovala. Díval se, jak do ní vniká a zase z ní vystupuje. Byla tak vlhká, tak žhavá! Prsy jí ztěžkly a bradavky se neuvěřitelně vztyčily. Posunul se na kolenou ještě výš a naklonil se, aby se mohl přitisknout blíž k jejímu klitorisu.

Rozechvěla se takovou slastí, že znovu vyvrcholila. Téměř strhla s sebou i jeho, jak silný orgasmus měla, ale on se znovu ovládl. Přestal se v ní pohybovat a přidržel si ji tak, že cítila, jak mu ztuhla varlata, tisknoucí se k jejím hýždím. Zajel do ní prsty a Adéla v odpověď přirazila. Rukou šmátrala po podlaze v zoufalé snaze se něčeho zachytit. Kroutila se pod ním a tiše sténala, jako kdyby ho prosila.

Naklonil se k ní a šeptal jí žhavá, vášnivá slova, všechny ty věci, jež mu tak chyběly a které s ní chtěl dělat. Chtěl ji mít všemi způsoby. Toužil mít na sobě i její ústa, tak nádherně horká a nenasytná. Každé erotické slůvko vyslalo do jejího těla rozechvělé očekávání, až se jí svaly kolem něj svíraly v křeči a pochva tepala žárem a žhavou vlhkostí.

„Řekni, že mě miluješ, Adélo,“ poručil jí znovu.

Chtěla mu vzdorovat. Přesně věděla, co s ní udělá, jak bude reagovat na její tvrdohlavé odmítání. Při milování býval vždycky náročný a panovačný, a jí se nejvíc líbilo, když to dělal právě tak jako teď – drsně, naléhavě a vynalézavě. Jeho nástroj byl tak silný a

dlouhý, že se cítila naplněná a vyplněná. Reagovala na něj každičkým nervovým zakončením v těle. Alexander ji laskal prsty, nořil se hlouběji do přívalu tělesných šťáv, dráždil ji až k mučivé slasti. Položil se na ni a přejel po ní sérií milostných hryznutí, aby hned jazykem smyl drobné body bolesti.

Zasunul se do ní tak hluboko, že cítila, jak velká silná hlava jeho údu doráží na její lůno. Tvář mu ztuhla zaujetím, touhou a žádostí, jeho mohutné tělo vnikalo tvrdě hluboko do ní, znovu a znovu, a znovu ji přiváděl blíž a blíž k hranici vědomí.

„Řekni to,“ zasyčel na ni zdivočele.

Už dál nemohla snést bolest v jeho očích. Tvář měl drsnou a potemnělou a jeho pohled byl jako nebe před bouří. Potřeboval ji. Ten pocit byl tak syrový a jednoznačný a silný, že mu nemohla nic odepřít. Dokonce ani pravdu. „Miluju tě, až mě to děsí,“ vydechla konečně.

Nejdřív ztuhl, pak pronikl hluboko do ní, až ho její pochva svírala jakoby pevnou hedvábnou pěstí, a její tělo změklo v naprostém odevzdání pod jeho náporem. Zadíval se jí do očí. Rty měla opuchlé od jeho polibků, prsa zrudlá a bradavky tuhé, a její pohled byl zastřený rozkoší. Za tím však v hloubkách jejích očí viděl divoké šílenství chtíče a náruživosti, jež jim byly společné.

„Adélo,“ zašeptal její jméno.

Zavrtěla hlavou. „Chci tě tak, že ani nemohu dýchat nebo myslet. Je mi fuk, co je správné a co není. Zapomněla jsem na budoucnost i na minulost, zapomněla jsem na všechno, protože tě chci. Chci tě mít v sobě tak hluboko, že se už nikdy nedostaneš ven. Chci tě být plná a usínat, zatímco mě objímáš a líbáš a držíš mě, a pak se probudit tím, že mě ochutnáváš jako lízátko, jako by ses mě nemohl nikdy nasytit. Milovat tě je ta nejděsivější věc na světě, Sašo, protože nikdy nevím, co uděláš.“

Sklonil hlavu a vyhledal její rty, a pak ji znovu a znovu líbal. Přál si odstranit bolest z jejího hlasu a smýt strach z jejího srdce. Jejich jazyky se propletly v tanci lásky, který brzy opět přerostl do žádosti. Jeho boky se znovu pohnuly v pomalém, svůdném rytmu. Podepřel se rukama a položil si její nohy na ramena. „Se mnou jsi v bezpečí,“ ujistil ji.

Adéla zavřela oči. Cítila, jak z ní téměř úplně vyklouzl, a pak zase jediným prudkým zásunem vnikl hluboko dovnitř. Znovu v ní začal doutnat smyslný plamen, šířící se jako požár. Tělo se jí napínalo víc a víc, jak se v ní hýbal. Když si ji natočil, aby dosáhl na nejcitlivější místo, zaplavila ji taková slast, že mohla jen sténat a prosit o uvolnění. Slast dosáhla téměř nesnesitelné hranice, rostla výš a výš, až jí tělo přestalo patřit. Odevzdala mu je, celé ho vložila pod jeho nadvládu.

„Já už znova nemůžu, to už je moc,“ vzlykala a hlavou házela ze strany na stranu. Jenže se musela udělat, potřebovala to v dané chvíli nutněji než cokoliv jiného, víc než vzduch.

„Uděláš se pro mě,“ poručil. „Zas a zas. Nikdy není dost rozkoše, kterou ti můžu dát. Poddej se tomu, ljubov maja.“ Byl tvrdší a větší než kdykoliv předtím, a ve stisku horkého klínu stále rostl. Její pochva byla jako dlaň, která ho pevně svírá a ždímá, mačká z něj všechnu šťávu a chce ještě víc. Nepřál si, aby to skončilo. Nechtěl slyšet její přerývané, marné prosby, aby přestal.

Zafňukala, a na ten tichý něžný zvuk čekal. Řekl mu, že ji dostal až za hranici, kterou ještě mohla snést. Rozkoší teď málem třeštila, zmítala se pod ním a vyrážela vzhůru vstříc jeho tvrdým výbojům do jejího těla. Oddal se svírání a stiskům jejích svalů, dychtícím po něm stále víc. Znovu si hodil její nohy na ramena a pronikl do ní v perfektním úhlu, jež mu umožnil jezdit v ní rychleji a rychleji.

Cítil, jak se rozechvěla, otřásla a celá stáhla, až přiměla k vyvrcholení i jeho. Stěny její vagíny se svíraly kolem jeho údu jako sametová pěst, tak žhavá, že vybuchl jako v jednom plameni. Jeho chraplavý výkřik se smísil s jejím. Cítil, jak zeslábl, když se hluboko v ní dokonale vyprázdnil. Pustil její kotníky, pomohl jí položit rozechvělé nohy zase na zem, a sám se položil na její hebké tělo.

Tiskl ji k zemi, stále daleko uvnitř jejího těla, a cítil každé zachvění, každý její vzruch. Tohle miloval, tu chvíli poté, kdy sebemenší dotek, ať už na bradavky nebo třeba jen na šíji, pohlazení po zadečku nebo olíznutí kůže, vyvolalo další záchvěv slasti, takže se jí vagína znovu sevřela kolem něj.

Adéla ležela pod ním. Tvrdá podlaha se jí zarývala do zad, a její tělo tálo a rozpouštělo se v jeho těle. Jeho tvář brázdily vrásky, které

dřív neměl. Natáhla ruku a přejela po nich bříšky prstů. Dotkla se vykrojených rtů a dlaní ho pohladila po tváři tam, kde se propadala čelist. Dokonce i teď, kdy spolu tolik prožili, vypadal zoufale a osaměle. Zdálo se, že je úplně jedno, kolik ze sebe mu toho dá. Nic nedokázala odstranit osamělost, kterou v sobě měl. Stala se natolik jeho součástí, že si ji už ani neuvědomoval.

„Pročpak pláčeš, bajuški baju?“ otázal se hrdelním tónem, v němž se ozývalo zklamání. Nahnul se a jazykem osušil slzy z jejích tváří. I tento malý pohyb způsobil, že se kolem něho opět sevřela a stáhla.

Odvrátila hlavu stranou, ale on stejně stačil zahlédnout bolest v jejích očích. Srdce se mu zastavilo. Okamžitě vystoupil z jejího těla a klekl si, aby odlehčil váze, jež ji drtila. Rozhlédl se kolem a pohledem rychle prozkoumal místnost. Oblečení, které se válelo všude kolem, bylo na vyhození. Ráno bude muset rychle vyběhnout, aby jí přinesl něco na sebe. Ale v tuto chvíli bylo důležitější, že zjistil, že tu není žádné pohodlné místo ke spaní.

Zvedl ji a přivinul si ji na hruď. „Jsi tak krásná,“ zašeptal něžně.

„Jsem úplně zničená,“ zavrtěla hlavou a schovala si obličej na jeho mohutné hrudi. Cítil dotek špičky jejího jazyka na své kůži, a jeho nervová čidla se zachvěla blahem.

„Jsi nádherná,“ zopakoval naléhavě. Zvedl ji a nesl ji domem do ložnice, kde ji položil na měkkou matraci. Políbil ji na tváře, na oči, do koutků úst a zlehka ji kousal do dolního rtu. Pak se k ní přitulil a vzal ji do objetí. „Pověz mi, čím jsem tě rozplakal?“

„Možná je to tím, že jsem opravdu šťastná,“ polkla a pokusila se o chabý úsměv.

„Kdo hledá pravdu je mizerný lhář,“ pravil a políbil ji na špičku nosu. Znovu ji něžně hryznul do brady a pak ji na stejné místo také políbil. „Proč se na mě někdy díváš takhle, když jsme se právě pomilovali? Už jsem ten pohled u tebe viděl víckrát. Vypadáš tak smutně, i když vím, že jsi se mnou šťastná.“

Otočila se v jeho náruči tak, aby mu viděla do obličeje. „Ale jsi ty opravdu šťastný se mnou?“ otázala se vážně. Dotýkala se jeho drsných rysů stejným způsobem jako o chvíli dřív, a jeho zaplavil

stejný pocit jako předtím. Dotýkala se prsty jeho tváře, jakoby jimi z ní chtěla něco setřít.

„Projel jsem půlku světa, než jsem tě zase našel. Vložil jsem celé srdce i duši do dopisů, které jsem ti pořád psal. Posílal jsem je ze všech možných zemí v Evropě, protože jsem se bál, že by si je někdo mohl přečíst. Když jsem pochopil, že mi je budeš posílat zpátky neotevřené, dokonce jsem si ve Francii otevřel adresu na poště, kde jsem si je pak vyzvedával. A přesto jsem vytrval. Proč jsem to všechno dělal, jestli s tebou nebudu šťastný?“

Pokrčila rameny, uhnula pohledem. Alexander ji uchopil za bradu. „Adélo, řekni mi to. Řekni to konečně nahlas. Musíme to překonat. Jen pak spolu můžeme žít tak, aby nám to vydrželo.“

„Ty máš rád moje tělo.“

Dlouze se zahleděl dolů do její tváře, a ze všech sil se snažil zadržet slzy. Ano, miloval její tělo. Který muž by nemiloval ty smyslné křivky a něžnou hebkost? Miloval způsob, jak na něj reagovala, jak se mu bezmezně a hluboce oddávala. S ní se cítil jako v nebi, jako na tajném místě dokonalé krásy ve světě, kde většina věcí byla obyčejná a ošklivá. Právě teď ležela těsně u něj, pod ním nesla jeho váhu, sametovými ňadry se tiskla k jeho hrudi a bradavky ho bodaly do kůže, s nohou přehozenou přes něj. Rukou ji držel za oblinu zadečku, hladil ji prsty a ona se od něj neodtáhla. Nikdy mu neřekla ne. Nikdy se nebránila, ať už s ní chtěl provádět cokoliv. Odevzdávala se mu úplně a dokonale.

V krku ho pálil knedlík. „Ano, miluji tvé tělo. Miluju na tobě úplně všechno, Adélo. Dokonce i tu tvoji tvrdohlavost, i když mám strach, že příště mě tak vytočíš, že se budu chovat jako jeskynní muž a přestanu být citlivý a korektní. Copak nechceš, abych miloval tvoje tělo?“ pravil. Dlaněmi jí přejel po zádech až dolů a vzal ji dlaněmi za půlky, až se přitiskla zvlhlými kudrlinami klína blíž k němu.

„Pokaždé, když se tě dotknu, pokaždé, když si tě vezmu – a nezáleží na tom, jak to děláme – tak ti říkám tím jediným způsobem, který znám, jak hluboké jsou moje city k tobě. Na to, abych vyjádřil, co k tobě cítím, mi slova nestačí.“

„Ale co pak? Když už je po tom, vypadáš vždycky tak osaměle. Nikdy nechci, aby to skončilo, protože vím, že se ti na tváři znovu

objeví ten výraz, ať dělám cokoliv.“ V jejím hlase zněla bolest a do očí jí vstoupily slzy. Alexanderovi se v srdci něco pohnulo, co dosud neznal. „Ja ljublju těbja. Navždycky. Na světě neexistuje tolik času, kolik bych ho chtěl strávit s tebou. Dotýkat se tě a milovat se s tebou. Miluju tě navždy, Adélo. Když jsme spolu nazí a já jsem v tobě, vím, že mám domov, že jsem v bezpečí a že mě někdo miluje. Nikdy jsem nic takového nezažil a možná že tomu pořád nemůžu naplno uvěřit. Vím, že nechci být vždycky tak dominantní, když se spolu milujeme, ale vím, že určitá část ve mně to potřebuje. Potřebuju, aby ses mi poddala.“

Vzala jeho tvář do dlaní. Líbala ho na krk, na bradu, na prsa, a on cítil na kůži její slzy. Její tělo se pod ním pohnulo v drobném, takřka neznatelném pohybu, který však přesto vyjadřoval vstřícnost a poddajnost. Zavřel oči, jak ho z toho zabolelo u srdce. Jak by jí měl dokázat, kolik pro něj znamená? Zajel prsty do jejích vlasů a otočil jí hlavou, aby se mu dívala rovnou do očí: „Neopouštěj mě zase, Adélo. Už mi to nedělej. Když jsem s tebou, tak nejsem sám. Nikdy. Nezáleží na tom, jak vypadám, ale když jsem s tebou, tak se necítím sám.“

„Miluju tě tak, až to bolí, Sašo. Myslím, že bych další odloučení už nepřežila.“

„Naplňuješ mě po všech stránkách, Adélko, nemysli si nic jiného!“ Alexander se otíral tváří o její hrdlo, přitiskl si ji blíž a majetnicky ji objal. „Hrozně se mi líbí, jak voníš po milování.“

Usmála se do tmy. „Jsi bláhový. Chtěl bys mít moji vůni úplně všude.“

„To jo,“ přiznal. Přitlačil se blíž, jakoby se jí chtěl zavrtat pod kůži. „Když jsi mě opustila, ležel jsem celé noci bez spánku a myslel na tebe. Připomínal jsem si tvé křivky a jak jsi hebká.“ Vzal jí prsa do dlaní a palcem něžně přejížděl přes bradavky. „Třeba tady. Plná a oblá a tak zatraceně hebká, že si připadám jako v nebi.“ Zavřel oči a zabořil se obličejem do záplavy jejích hebkých vlasů. „Pamatuju si každý detail. A když jsem nemohl spát, připomínal jsem si tvoje tvary – každou vyvýšeninu, každý propad, tvoje boky i tvůj zadek. Miluju tvůj zadek.“

„Ty jsi úplně posedlý, Alexandere. To už je moc.“

„Možná jo, ale přesně tohle mě udrželo při zdravém rozumu,“ připustil. Políbil ji na záda mezi lopatky. „Než jsem tě poznal, byl jsem se svým životem docela spokojený. Ráno jsem vstal, dal jsem si kafe a pak jsem vyrazil do práce. Každý případ, na kterém jsem dělal, mi zabral ráno, odpoledne i večer. Občas jsem pracoval třeba až do dvou, do tří do rána. Když se na to teď tak dívám, uvědomuju si, že jsem vlastně neměl žádné přátele. Neodvažoval jsem se nějaké mít. Zrada je v životě běžná a pustit si někoho příliš blízko může být nebezpečné. Když jsem tě poznal, první věc, co mě doopravdy zasáhla, byl tvůj úsměv. Byl tak opravdový! Měla jsi ho nejen na obličeji, ale hlavně v očích, a bylo znát, že vychází odkudsi zevnitř. Nic jsi ode mě nechtěla, jen ses usmívala.“

Jemně ji hryzal do kůže a jazykem přejížděl přes drobné ranky, jež jeho zuby zanechávaly. „Já jsem od tebe něco chtěl a proto jsem se styděl. Předtím jsem nikdy pocit studu nezažil. Byla to pro mě úplně nová a dost nepříjemná zkušenost. Přál jsem si, abychom se setkali znovu a lépe.“

„Hrozně mě to zranilo, když jsi mi to řekl poprvé,“ přiznala.

„Teď už mi to ale tak hrozné nepřipadá. Prostě jsme se nějak seznámili. Líbilo se mi, jak ses ke mně choval. Byl jsi tak silný, tak sebejistý, jak jsi mě prováděl těmi přeplněnými ulicemi.“ Usmála se při té vzpomínce. Tvář měl tehdy nepřístupnou a uzavřenou, jakoby prázdnou, ale přesto na ni působila důvěryhodně. Byl pro ni tehdy jako hádanka. Čím déle však byla v jeho společnosti, tím hlouběji se jí dařilo do něj pronikat. Když se poprvé rozesmál, srdce jí roztálo a ona věděla, že je to ten pravý. Že pro ni vždycky bude ten pravý.

Líbil se jí pocit, že je tou, kdo přináší smích do jeho očí. Uměl se usmívat a smát, ale jen málokdy se mu usmívaly i oči. A když ho dokázala rozesmát, pocítila, jak jsou vyladěni na stejnou vlnu.

„Vůbec jsem nevěděl, že existují lidé jako ty,“ vyprávěl dál.

„Vychovali mě v dětském domově, kde jsem taky chodil do školy a pak jsem přešel do výcviku. Neměli jsme otce ani matky, měli jsme jen učitele. Pořád jsme se jenom něco učili a cvičení jsme měli místo zábavy. Netušili jsme, že jiní lidé žijí jinak, protože nám to takhle připadalo normální.“

Bolelo ji pro něj srdce. Znovu se pohnula a obrátila. Ležela teď k němu zády, půlkami se pevně tiskla k jeho klínu a tvář zabořila do polštáře. Bála se, že kdyby se rozplakala a on to slyšel, přestal by vyprávět o své minulosti, a to nechtěla. Pokaždé přestal, když se mu zdálo, že ji vyprávění o jeho dětství příliš rozrušuje a zraňuje, ale ona to vědět chtěla. Mluvil o tom vždycky naprosto věcně a bez emocí. Nikdy nežádal o soucit. Neznal jiný život a připadalo mu to tak přirozené. Jen povinnosti a práce. Naučit se co nejvíc. Věděla, že úkolem jeho učitelů bylo vychovat z něj dokonalý stroj. Proto neustále bystřili jeho duševní schopnosti a rozvíjeli vrozené atletické nadání a rychlost fyzických reakcí. Pohladil ji po hedvábných vlasech. „Museli jsme se naučit požádat o jídlo nejméně ve třech světových jazycích. Kdykoliv jsme promluvili, nesměli jsme při hovoru užívat jen jednu cizí řeč. Pokud jsem chtěl říct něco učiteli nebo někomu jinému, musel jsem to říct třikrát, a pokaždé jinak.“ Zvedl jí vlasy vzadu na šíji a pokryl ji polibky. „Nevadilo mi to. Byla to výzva, jestli to dokážu, ale ne všichni měli takové nadání na jazyky, takže pro ně to bylo těžší.“

„A co bylo těžké pro tebe?“ Jeho rty a zuby ji pomalu přiváděly k šílenství. Jemněji hryzal, lízal a sál, a její tělo začalo odpovídat tím, že se opět pozvolna rozehřívalo.

Na krku ucítila, jak se jeho ústa usmívají. „Nebylo to tak, že by mi pořád někdo říkal, jak mám co dělat. Pokud jsem měl lepší nápad, jak něco udělat, tak jsem to udělal po svém.“

„Dostal ses do problémů?“ zeptala se a zprudka otevřela oči, protože jí vzal prsy do dlaní a silnými prsty si začal pomalu pohrávat s jejími rozcitlivělými bradavkami.

„Často jsem byl napomínán, ale to byla, myslím, jenom běžná součást výcviku. Když nás bili, nesměli jsme vydat ani hlásku, ani něco říkat. Takhle nás připravovali na kariéru tajných agentů pro případ, že by nás chytili a mučili.“

Cítila jeho narůstající erekci jako tuhou bouli, naléhající stále silněji k jejímu tělu. Na tvář jí dopadla kapka vlhkosti. Boky se mu pohnuly v pomalém, lenivém rytmu, jakoby ani nevěděl, že zase touží do ní vniknout.

„Vždyť jste byli ještě děti!“ vykřikla Adéla. „To nebylo správné!“ Nemohla si pomoci a přitiskla se k němu zadečkem. Otírala se o něj dlouhými, pozvolnými pohyby a zaklonila hlavu, aby jí mohl chytit prsa do dlaní.

„Neznali jsme nic jiného,“ zopakoval znovu. „Jak to, že jsi tak zatraceně hebká?“ Doteky jeho dlaní teď byly drsné a hrubé, ale Adéla se přesto neodtáhla. Nikdy mu neřekla, aby na ni přestal sahat, a to pro něj znamenalo všechno. Někdy doslova hladověl po doteku, po jejích rukou na svém těle a po svých na jejím. Ústy se přisál k její šíji, zezadu jí hladil prsa a dráždil bradavky.

„Měl by ses vyspat,“ pravila, ale přitiskla se k němu v gestu přijetí a podlehnutí.

Na okamžik zavřel oči a vychutnával ten zázrak, jaký pro něj představovala její poddajnost a vstřícnost. To, jak vždycky věděla, co potřebuje. „Nemůžu spát. Nemůžu vypnout mozek.“

Míval to tak často. Skoro každou noc se vzbudil a chodil místo spánku po bytě, nebo si vytáhl spisy či studoval záznamy na počítači. Ležet v posteli s Adélou mu obvykle přineslo do duše mír, ale ne dnes. Dnes měl útroby sevřené strachem, že mu zase odejde. Mučily ho obavy, že ho nebude chtít takového, jaký opravdu je. Už v mladém věku byl vychován k tomu, aby dokázal být hrubý a bezcitný, a když je potřeba, udělat prostě cokoliv, jen aby došel k výsledku. Byla to temná stránka jeho osobnosti, a Adéla ji dříve přehlédla. A on věděl, že tato část ji teď děsí. Možná, že ji vlastně děsil vždycky.

„Já se tě už znovu nevzdám, Alexandere,“ ujistila ho.

„Říkala jsi ale, že jsi ze mě vyděšená.“

Tiše se zasmála. „Říkala jsem, že mě děsí, jak moc tě miluju. A to je pořádný rozdíl!“ Vyvinula se z jeho náruče, odhodila těžkou deku a poklekla vedle něho. Dlouhé rudé vlasy jí spadaly jako hedvábný vodopád a zlehýnka se konečky dotýkaly jeho břicha.

„Musíš se vyspat.“

„Mluvíš jako nějaký malý diktátor,“ usmál se. Náhle ho znovu překvapila plná erekce, tvrdá a tuhá až k bolesti. Přejel si rukou po pulsujícím údu. Chtěl ji znovu a znovu, nikdy tomu nebyl konec.

Teď právě bojoval s nutkáním popadnout ji za vlasy a smýknout jí hlavou dolů, ke svému pevně vztyčenému mužství.

Olízla si rty a pozorovala ho svýma záhadnýma, tajuplnýma zelenýma očima, v nichž se znovu objevil nepřítomný vzrušený pohled. Dýchala rychleji a rychleji a při každém nádechu vzduchu do plic se jí svůdně nadzvedávala prsa.

„To taky jsem! Teď už nemusíš na nic myslet,“ pravila ochraptěle a vztáhla ruku k jeho klínu. Vzduch opustil jeho plíce v dlouhém, přerývaném poryvu. Jak se nad ním sehnula a plná ňadra se jí rozhoupala, vypadala neuvěřitelně svůdně. Vztáhl ruce a uchopil ji za lákavé křivky jejího zadečku.

Náhle sklonila hlavu a vtáhla do horkých úst celou polovinu jeho údu. „K čertu, Adélo,“ zasténal a zabořil se jí rukama do vlasů. Její ústa byla jako horké hedvábí, přiléhavá a plná šťávy, a přejížděla mu jimi po něm s jednoznačným záměrem. Jednou rukou uchopila varlata a druhou přiložila ke kořeni.

Naklonil se dopředu, aby lépe viděl na její rty, přejíždějící nahoru a dolů po jeho těle. Ústa měla vlhká a jak jimi obkroužila jeho pohlaví, zanechávala na něm lesklou stopu. Byla tak nádherná, že se mu chtělo plakat. Působila tak svůdně, až se v něm probudily primitivní pudy. Pohled na ni mu zrychlil srdce do divokého tepu a vyhnal mu z hlavy každou souvislou myšlenku. Její jazyk prováděl jakýsi krouživý tanec a jemu se z toho stahovalo břicho žádostivostí. Byla to chvíle, co ji měl, a už by zase horkostí jejích úst a žhavým pohybem jazyka mohl znovu stříkat. Jak dýchala, vibrace mu prostupovaly skrze celý úd. Když si ho zasunula až daleko do hrdla, trhnul celým tělem.

„Musíš přestat. Udělal bych se moc rychle, a já chci být zas v tobě,“ vypravil ze sebe přerývaně. Ruce se mu sevřely v jejích vlasech, jak jí chtěl odtáhnout hlavu, ale jeho tělo mělo vlastní vůli, a tak ji místo toho přidržel a ještě se nadzvedl v bocích, aby pronikl hlouběji. Cítil hedvábný žár jejích úst, přiléhavých jako horká rukavice, a z hrdla mu unikl chraplavý sten. „Ještě,“ nařídil nezřetelným hlasem, „udělej mi to ještě.“

Byl by přísahal, že se zasmála. Zaplavila ho nesmírná slast a žádost mu sevřela útroby. Celý se stáhl a ztuhnul tak, že si myslel, že

vybuchne. Zhluboka se nadechl, aby se ovládl, a s nesmírným úsilím ho z ní vytáhl, ačkoliv děsivě toužil po nebi jejích rtů. Zvrátil jí hlavu dozadu, vzal ji kolem pasu a táhl ji nahoru. „Sedni si na mě.“

Adéla roztáhla stehna a nabodla se na něj pomalým, smyslným pohybem, jež vyslal hluboké vlny rozkoše do celého jeho těla. Byla tak žhavá, žhavější než ji kdy znal, a tak úzká, že dalo práci proniknout hebkými sametovými záhyby dovnitř. Každý zásun mu způsobil v hlavě divoké hučení a další svírání kolem žaludku. Prsty se jí zarýval do boků a přiměl ji tak šukat ho rychle a tvrdě v brutálním rytmu, určovaném naléhavým tlakem v jeho bocích. Svaly v těle se jí sevřely takřka okamžitě. Vykřikla, zaklonila hlavu, a dlouhé vlasy se jí rozprostřely až na stehnech.

Vrazil jí ho dovnitř, zasunul ho ještě dál. Adéla se prohnula, aby lépe dosáhnul na její nejcitlivější bod, a jeho opanovala nutkavá žádost. Sevřela se kolem něj jako svěrák a zároveň ho zaplavila svou horkou tekutinou. Celé jeho tělo jakoby vzplálo a v bolestném sevření každého svalu vyčkávalo, očekávalo.

Znovu vyvrcholila, a tentokrát tak prudce, že se celá roztřásla, sevřela ho sametovým stiskem a dokonale ho vysávala až na dřeň. Brala si z něj všechno, až neměl na výběr než zapomenout na všechno a vyprázdnit se do ní.

Adéla se sesunula s hlavou na jeho rameni, vlasy rozhozené do všech stran v nespoutaném rudém zmatku. Dýchala stejně přerývanými steny jako on. Přes jemnou kůži cítil, jak jí zběsile tluče srdce. Alexander vztáhl ruce, objal ji a pevně ji přitiskl k sobě.

„Potřebuju, abys mi to řekla, Adélo.“

„Prostě tě miluju,“ vydechla a špičkou jazyka mu zlehýnka olízla na krku.

Oddával se drobným následným záchvěvům její rozkoše a ten drobný dotek jen dál zvýšil jeho slast. Odhodil jí vlasy stranou.

„Nepřestávej mi to říkat. Nikdy.“

„Jsi hrozně nenasytný. Chtěl bys mít všechno!“

Miloval ten ospalý, sexy tón jejího hlasu, jímž ho škádlila. Natáhl se a přetáhl přes ně přikrývku. Takhle si to pamatoval z tolika nocí, které s ní strávil. Vždycky se několikrát pomilovali všemi možnými

způsoby, až byli oba naprosto vyčerpaní a pohlcení sexem i jeden druhým. Oba se nemohli ani pohnout.

Oba se nechtěli pohnout. Mohli si pouze ležet v náruči, propletení jeden s druhým a čekat, až naberou dech a jejich prudký tep se ztiší.

„Řekni to,“ trval na svém. „Já ti to říkám pořád. Myslím, že bychom si mohli zavést takové pravidlo: řekneš mi to aspoň jednou pokaždé, když se budeme milovat.“

„To bys byl moc rozmazlený,“ škádlila ho. Oči měla zavřené. Mohl se dívat na dlouhé černé střapečky jejích řas, spočívající jí na tvářích a jemný úsměv, jež jí zvlnil rty.

„Potřebuju, aby mě někdo rozmazloval.“

Zívla a zachumlala se těsně k němu. „Strašně moc tě miluju, Sašo.“

Zaplavilo ho uspokojení. Přitiskl ji k sobě a vychutnával pohled, jak se jí na jeho hrudi zvedají a zase klesají prsa. Už z ní vyklouzl, ale jeho pohlaví leželo pohodlně uložené v hnízdě jejích rudých kudrlin. Lehce se posunul, až ležela vedle něj, a obklopil ji celým tělem, což byla jeho nejoblíbenější pozice na spaní. A on věděl, že spát bude. Dokázala zklidnit jeho mysl a ukonejšit všechny démony, kteří ho měli ve své moci.

Přitiskl ji k sobě a naslouchal jejímu dechu. Když už skoro spala, zašeptal jí do ucha: „Když na tebe znova sáhnu, probereš se kvůli mně? Dovolíš mi, abych si tě zase vzal, Adélo?“ Zajel jí rukou mezi stehna a hladil ji po ženském pahorku. „I když jsi takhle unavená, přesto bys mi dala?“

Otočila k němu hlavu, usmála se, a její zelené oči se mu dívaly přímo do tváře. Natáhla ruku za sebe, aby ho objala kolem krku, prohnula se a vyhledala jeho ústa. Začala ho líbat se vší vášní, žádostivostí a odevzdaností, jako kdyby za sebou už neměli promilovanou noc. „Myslíš, že se za deset minut mohlo něco změnit?“ usmála se ospale.

Trošku se mu vysmívala, a tak ji škádlivě kousnul do spodního rtu, chvilku za něj tahal, a pak ji oběma rukama zachumlal do deky a položil si bradu na její hlavu. „Tak, a spát,“ nařídil.

„Myslíš, že dnes usneš?“

„Ano.“

„Jestli se v noci vzbudíš, tak…“

„Tak vím naprosto přesně, jak vzbudit taky tebe,“ slíbil.

Kapitola 17

Adélu zvedlo na nohy hlasité bušení na dveře domu, kde žila se sestrami. Všechny výzkumné zprávy, které právě psala, jí spadly na podlahu a poznámkové bloky se rozlétly do všech stran. Ještě než otevřela, tušení jí říkalo, že se děje něco nepříjemného, ale poslední věc, kterou čekala bylo, že tam uvidí Sylvii Fredricksonovou.

Adéla na ni zírala, zděšená jejím vzhledem. Sylviiny oči byly rudé a opuchlé od pláče. Šaty měla neupravené a divoce vzlykala.

„Sylvie!“ zvolala polekaně. Nevěděla, co s ní má dělat, a tak jí prostě vtáhla dovnitř do domu. „Co se ti stalo? Měla jsi autohavárii?“

„Nevěděla jsem, kam jinam bych měla jít,“ vzlykala Sylvia. Rozhlížela se kolem sebe po obývacím pokoji s očima rozšířenýma v šoku, jakoby očekávala, že na ni odněkud něco skočí a napadne ji.

„Nemám kam jít,“ zopakovala znovu.

„Počkej, dojdu pro Leu. Budeš potřebovat sanitku? Nebo mám radši zavolat na policii?“ zjišťovala Adéla a s obavami sledovala rudočernou auru, vznášející se nad Sylviinou hlavou. „Radši si sedni, ať mi tady neomdlíš.“

„Ne! Nevolej policii. Ať se děje, co se děje, hlavně nevolej policajty. Musíš mi pomoct. Nevím, co mám dělat,“ přerývaně vyprávěla Sylvia a rozpačitě přitom kroutila rukama. „Fakt nevím, co mám dělat. Ty jsi chytřejší. Všechny jste tak chytré. Musíte mi říct, co mám dělat.“

Adéla pohlédla na její ulámané nehty a na modřiny na Sylviiných zápěstích a pažích. „Jasně. Jenom se posaď a uklidni se. Pořádně se nadechni. Já ti pomůžu, neboj se. Jen se posaď.“

Když jí pomáhala usadit se do křesla, cítila, jak se chvěje. „Tak, a teď mi pověz, co se stalo, a společně pak něco vymyslíme,“ pravila chlácholivě Adéla. Rukou mávla směrem ke krbu a zapálila tak na římse stojící svíčky. Rozptylovače vůní samy od sebe začaly naplňovat vzduch aroma heřmánku, gerania a levandule, aby pomohly Sylvii uklidnit.

„Vím, že mě nenávidíš, a že bych sem vůbec neměla chodit, ale já nemám, kam jinam se obrátit. Nevím si rady, a ty vždycky víš, co dělat,“ vzlykla Sylvia. Vzala si papírový kapesník, který jí Adéla podala, a hlasitě se vysmrkala. „Ty mi to nebudeš věřit, ale já Masona fakt miluju. Já bych ho nikdy nepodvedla, ale hrozně jsme se pohádali, a já jsem měla vztek a u baru byl Bruce, a tak jsme se oba opili. Prostě jsem se jenom hrozně namazala.“

„No a co se pak stalo?“ naléhala Adéla.

„Určitě mu něco udělají!“ vykřikla Sylvia. Vyskočila na nohy a začala nervózně přecházet po pokoji a rozčileně přitom svírala ruce.

„Mohli by ho i zabít. Musíte mu nějak pomoct. Musíte něco udělat.“

„Kdo by chtěl zabít Masona, a proč?“

„Chad Kingman,“ obrátila se k ní zprudka Sylvia. „On dělá… dělá něco hrozného. Ilegálního. A zapletl se s nějakými fakt příšernými lidmi. Chad vypadal strašně, obličej měl celý modrý a černý a opuchlý.“

„Sylvie, je Mason přímo teď v nějakém nebezpečí? Kde je?“ Adéla se snažila být trpělivá. „Vím, jak jsi rozrušená, ale jestli se neuklidníš, abys mi mohla říct všechno pěkně popořádku, tak nedokážeme pomoci ani jednomu z vás!“

„Ahoj, Sylvie,“ pozdravila nečekanou návštěvu Lea, která právě vešla do obýváku v čele celé sestavy sester Drakeových. Vzala ji za paži a odvedla ji zpět ke křeslu. „Prosím, sedni si. Přinesu ti hrnek čaje. Trošku se napiješ a pak nám určitě budeš moc vyložit, co se to vlastně stalo.“

„Nesmíte s tím ale jít na policii,“ úzkostně opakovala Sylvia.

„Vím jistě, že kdybych to řekla policajtům, tak ho určitě zabijou. Zaslechla jsem je, co říkají. Chtějí toho Rusa, Alexandera Volstova, co se s ním zná Adéla. Byla s ním tehdy večer v hospodě U kašpara.“ Znovu natáhla ruce k Adéle a pevně jí sevřela dlaně. „Prosím, promluv s ním. Řekni mu, aby šel a přivedl Masona zpátky.“

„Proč chtějí dostat Alexandera?“ Adéla si vyměnila pohled s Julií. Ta neznatelně přikývla a odešla telefonovat.

Sylvia si vzala čajový hrnek od Ley, nadechla se z něj uklidňující vůně. Bylo vidět, že sotva popadá dech. Lea se posadila vedle ní a zlehka ovinula prsty kolem jejího zápěstí. Chvění se zmenšilo a

Sylvia se mohla znovu volněji nadechnout. Adéla se naklonila blíž a vyzvala ji. „Pověz nám, do čeho se Mason zapletl.“ Chtěla udržet Sylvii v klidu, dokud nedorazí Alexander.

„Chad mi včera volal domů a řekl mi, že Mason půjde na tu velkou oslavu v umělecké galerii. On ví, jak mám Masona ráda. Vždycky jsme byli dobří kamarádi, a on byl taky pro, abychom se s Masonem zase udobřili.“ Dotkla se tváře. „Tak jsem si letěla koupit nové oblečení a šla tam, i když jsem věděla, že to bude hnusné a nikdo se se mnou nebude chtít bavit. Jenom jsem chtěla, aby Mason viděl, že to myslím vážně, že chci být s ním, jenže se to všechno nějak zvrtlo.“

„A hrozně ses na mě rozzlobila,“ pravila Adéla.

Sylvia přikývla. „Myslela jsem si, že je to tvoje vina. On se o Vánocích dozvěděl o té aférce kvůli tobě, a kdykoliv pak viděl tu vyrážku na mém obličeji, vždycky mu připomněla, co jsem vyvedla.“ Sklonila hlavu. „Tak strašně jsem se chtěla toho ekzému zbavit, že jsem dokonce zašla za Lucindou, tou vúdú čarodějnicí v Point Arena, ale nepomohlo nic z toho, co udělala. Pak jsem se bavila s Nedem Farmerem a ta pitomá vyrážka se mi zase udělala z ničeho nic na tváři, a když jsem se otočila, Mason stál vedle mě. Hned jsem viděla, jak jsem ho zklamala. Odešel, a neřekl mi ani slovíčko!“ Oči jí znovu naplnily slzy.

„To je mi líto, Sylvie,“ pravila jemně Adéla. „Ale kde je Mason teď? Musíš nám říct, co se s ním stalo. A co je s tebou?“

„Já se snažím,“ posmrkla Sylvia a znovu si usrkla doušek čaje.

„Mason zašel dozadu, kde Chad pracuje. Já jsem mezitím čekala a čekala, až přijde zpátky, abych si s ním mohla promluvit a všechno mu vysvětlit, ale on se pořád nevracel. Pak jsem se potkala s tím Rusem, s tím, jak jsi s ním byla U kašpara.“

Několikrát křečovitě polkla, než zase pokračovala. „Měla jsem na tebe vztek. Chtěla jsem ti vrátit, jak jsi mi ublížila, a tak jsem mu řekla, ať jde se mnou do zadní místnosti. Myslela jsem si, že tam Mason bude, ale nebyl tam.“

„To je v pořádku, Sylvie,“ utěšovala ji Adéla. „Já tě chápu.“

Sylvia zavrtěla hlavou. „Ne, nechápeš. Mason se vůbec nevrátil domů. Seděla jsem u něj na verandě celou noc a on vůbec nepřišel.

Tak jsem se vypravila na jeho loď, ale tam taky nebyl, a tak jsem si řekla, že se po něm půjdu poptat k Chadovi. Byli to takoví dobří kamarádi!“ Hlas se jí zlomil. „To jsem si myslela, že jsou dobří kamarádi, jenže…“

„Alexander nám určitě pomůže,“ ujistila ji Adéla. Znala Sylvii od třetí třídy a ještě nikdy ji neviděla tak zničenou.

„Mason mě má fakt rád. Jemu nepřipadám pitomá, ani že jsem štětka, ani nic z toho, co o mě lidi pořád říkají. Nemůžu uvěřit, že jsem byla tak blbá a všechno to zahodila kvůli jediné pitomé hádce.“

„Sylvie, kde je? Co se ti stalo?“

„Když nepřišel domů, šla jsem za Chadem, abych se zeptala, jestli o něm něco neví. Chad ale zrovna nastoupil do svého náklaďáku a neviděl, jak na něj mávám, aby zastavil. Tak jsem jela za ním až k té staré rozbořené stodole, hned za odbočkou ke Kašparovi. Víš přece která, ta, co vypadá, že by mohla každou chvíli spadnout. Všude je to tam okolo zarostlé, tak jsem auto nechala u silnice a vydala jsem se za ním.“

„Proč?“ zeptala se Adéla a pohlédla na Sylviiny špinavé džínsy s prodřenými a umazanými koleny.

„Já vlastně nevím. Choval se divně a vypadal, jako kdyby ho někdo pořádně zmlátil. Pořád se ohlížel, jako kdyby čekal, že ho někdo bude sledovat, a já jsem dostala strach. Napadlo mě, že se třeba porvali s Masonem. Tak jsem se schovala v trávě a potajmu se přikradla k té stodole. Pak jsem se podívala skrz jedno vylomené prkno dovnitř.“

„Sylvie!“ polekaně zvolala Adéla. „Vždyť tě mohli zabít! Co sis vlastně myslela?“

„Já nevím. Jenom jsem chtěla najít Masona.“

„Alexander už je tady,“ oznámila tiše Julie. „Neboj, on ti určitě pomůže, Sylvie!“ dodala vstřícně.

Ta však jen hrůzou zalapala po dechu, když viděla, že spolu s Alexanderem dovnitř vchází také Jonas. Divoce začala vrtět hlavou. Adéla honem zasáhla, aby zachránila čajový hrnek. „Jonas není v uniformě, Sylvie. Víš přece, že byli s Masonem taky kamarádi. Neudělal by přece nic, čím by ohrozil Masonův život.“

„Byl jsem zrovna u Alexandera, když zavolala Julie,“ vysvětlil Jonas. „Nemohl jsem tomu zabránit a vyslechl jsem hovor. Znám to tady na pobřeží lépe než kdo jiný, a udělám všechno, aby se Masonovi nic nestalo.“

„Sylvia nám právě vyprávěla, jak pronásledovala Chada ven z města až k té napůl spadlé stodole za odbočkou ke Kašparovi. Doufala, že najde Masona, ale Chad se choval divně. Tak šla pořád za ním,“ zopakovala Adéla, co se právě dozvěděla.

Sylvia přikývla. „Nakoukla jsem dírou dovnitř a viděla jsem nějakého chlapa, jak drží Masonovi u hlavy pistoli,“ začala, ale znovu ji přemohly vzlyky. Popotahovala a škytala, a přikryla si rukou pusu, aby to nebylo tolik slyšet. „Chtěli ho tam zastřelit! Rovnou před mýma očima!“ Podívala se zničeně na Adélu. „Měla jsem příšerný strach. Bála jsem se jenom pohnout.“

„To je přece samozřejmé. Každý by se bál.“

„Než ale stačil stisknout spoušť, ze tmy v rohu vyšel další chlap. Sotva jsem ho zahlédla, ale klidně můžu říct, že se ho všichni báli, hlavně teda Chad.“

„Chad to nechal být, když chtěli Masona zastřelit?“ ozval se Jonas. Zaklel a otočil se. „To bych do něj nikdy neřekl.“

„Třeba neměl na vybranou,“ podotkla Adéla. Tázavě pohlédla na Alexandera a v očích mu četla odpověď. Myslel si stejně jako ona, že muž, který vyšel ze tmy, byl Prakenskij. Nebylo divu, že se ho Chad tak bál.

„Ten chlap řekl, že jim Mason může být užitečný. Řekl, že poldové ani Volstov nemají páru, o co tady jde, tak proč jim zbytečně nechávat stopy. Že Chad to může převézt, a oni zatím budou Masona držet v zajetí, dokud se nevrátí. Já teda nevím, co to

„to“ je, ale Chad se celý roztřásl a vypadal, že se i rozbrečí.“

„Říkali pořád „to“? Neřekli něco, co by nám pomohlo identifikovat, co to je?“ otázal se Jonas.

Sylvia zavrtěla hlavou. „Mluvili jenom o tom, jakou hrozbu pro ně Volstov představuje. Dokonce i Chad to říkal!“ Podívala se na Alexandera. „Musí se tě hrozně bát. Nemůžeš něco udělat? Prosím, udělej něco!“

„Mluvil ten chlap, co se ho všichni báli, s ruským přízvukem? A měl dlouhé vlasy?“ zjišťoval Alexander.

Sylvia znovu kývla. „Řekl Masonovi něco, co jsem neslyšela, a Mason ho chtěl kopnout. Vypadalo to, že se ten chlap vzteky pomine, a řekl mu, že jestli se policie jenom přiblíží k té staré stodole, tak je z Masona mrtvola. Mason na něj plivl a ten chlap vytáhl pistoli a přitiskl mu ji k hlavě a já jsem si nemohla pomoct, ale začala jsem ječet.“

„To ale vůbec nevypadá na Prakenského,“ ustaraně podotknul Alexander.

„Jo! To je jeho jméno!“ vykřikla Sylvia. „Ten druhý Rus ho oslovoval Prakenskij. Ale znělo to trochu jinak, když to říkal on.“ Vzala si další kapesník od Julie a vysmrkala se. „Pak vyšel ven ze stodoly a já jsem utíkala, jak jsem mohla. V půlce cesty k mému autu mě chytil. Popadl mě za kotník a já jsem upadla, ale kopala jsem a škrábala a mlátila ho, až mě pustil. Byla jsem úplně šílená. Utíkala jsem k autu a on po mě vystřelil, ale naštěstí se netrefil. Ještě pak za mnou volal, že jestli půjdu na policii, tak zabijou Masona i Chada a mě si pak najdou taky.“

Alexander si dřepl. „Tys dokázala utéct Prakenskému? A on na tebe střílel a netrefil?“

„Kopala jsem nohama, až mě musel pustit,“ objasnila Sylvia.

„Jonasi, jestli mě s tebou uvidí a budou vědět, že jsi policajt, tak Masona zabijou!“

„Sylvie,“ oslovila ji Lea. „Ráda bych ti teď pomohla se trošku uklidnit. Jonas s Alexanderem určitě přivedou Masona zpátky a já ti zatím dám lehký lék na uklidnění. Zůstaneš tu u nás, než ti přivedou Masona zpět. Ničemu nepomůžeš, když se budeš takhle nervovat a trápit.“

Sylvia se dotkla tváře. „A mohla bys mi odstranit tu vyrážku?“

Lea se podívala na Helenu, která pokrčila rameny a natáhla před sebe dlaně gestem, že se vzdává. „To můžeš udělat jen ty sama, Sylvie,“ pravila jí Lea. „Musíš se zachovat správně.“

„To už jste mi říkaly předtím,“ kvílela Sylvie. „Jenže já nevím, jak se mám správně zachovat.“

„Musíš se omluvit Adéle, žes ji uhodila,“ pravila Julie, a snažila se zastřít pohoršení v hlase. „Myslím, že toho od tebe nechceme zas až tolik. Adéla nepoužila slovo pravda záměrně, a ty jsi přece doopravdy zahýbala a měla aférku se ženatým. Rozhodně jsi neměla právo ji uhodit.“

„To už je jedno,“ ozvala se Adéla.

„Ale není,“ trvala na svém Julie. Helena souhlasně přikývla.

„Omluvit se je jediný způsob, jak se toho zbavit.“

„Mám se omluvit a to je všechno?“ zeptala se Sylvia nedůvěřivě. Pak se nadechla a zvolna ze sebe vypravila: „Je mi to líto a tisíckrát se omlouvám. Ani nevíte, jak moc je mi to líto.“

Lea jí podala ruku a pomohla jí vstát z křesla. „Tak pojď teď se mnou. Trochu tě očistíme a pak si musíš odpočinout.“

Sylvia se váhavě dotkla své tváře. „Vážně to teď zmizí?“

„Ano,“ potvrdila Julie.

„A vy dva pomůžete Masonovi?“ otázala se Sylvia obou mužů. Jonas přikývl a počkal, až spolu s Leou odejdou z pokoje.

„Myslíš si, že jim mohla utéct sama? Nepřipadá ti, že lže?“

„To je samozřejmě možné, ale nevím, proč by to vlastně dělala,“ zamračil se Alexander, když se zamyslil nad tou záhadou. „Jenže rozhodně není možné, že by se jí povedlo uniknout před Prakenským. A ten taky nikdy nechybí, když střílí.“

Adéla si odkašlala. Zhluboka se nadechla a pak nechala dech volně vyjít. „Sylvia nelže,“ potvrdila jasně. Slíbila si, že už nikdy nebude hádat pravdu, alespoň ne kvůli policejnímu vyšetřování, ale nechtěla nechat před nimi Sylvii v podezření, že se je snaží nějakým způsobem oklamat. Sylviin strach a její starost o bývalého manžela byly naprosto opravdové.

Alexander natáhl ruku a propletl si prsty s jejími. Věděl, jak pro ni bylo krušné, když se odhodlala předat jim tenhle malý kousek informací. „Takže jestli se Sylvii povedlo uniknout, tak to prostě nemohl být Prakenskij. Ten se trefí vždycky, a žádná žena, a už vůbec ne netrénovaná, ho nemůže přeprat.“

„A nemohl ji nechat utéct schválně?“ napadlo Adélu.

Všichni ztichli. Jonas začal bubnovat prsty na okraj stolku, až se Helena natáhla, vzala ho za ruku a dala mu ji pryč, aby zastavila ten

znervózňující zvuk. Když se na ni podíval, honem mu ruku pustila a protáhla: „To je ale táááák ot-rav-ný!“

„Páni, jak hezky na mě dneska ta Barbína mluví!“ pokyvoval hlavou Jonas, a Helena na něj udělala hrozný obličej.

„No tak, nezačínejte zase,“ okřikla je Adéla. „Nepřeju si teď tady tyhle hlouposti. Potřebujeme mít klidné hlavy, abychom si to mohli dobře rozmyslet. Pokud to byl opravdu Prakenskij a Alexander má ohledně jeho schopností pravdu, tak Sylvii schválně umožnil utéct. Což znamená, že chtěl, aby přišla za Alexanderem.“

„S tím bych souhlasil,“ přikývl Jonas a začal opět bubnovat prsty na stoleček. „Že by vás záměrně chtěli nalákat do pasti? Myslíte, že si to takhle naplánovali, Alexandere?“

Alexander pokrčil rameny. „Tohle není Prakenského styl. Pokud by mě chtěl zabít, tak by číhal před Adéliným domem a dostal by mě buď skrz okno nebo až bych vyšel ven. Netvrdím, že to tak je, ale připadá mi to moc překombinované. On není ten typ, co nechává věcem volný průběh. Co kdyby Sylvia šla opravdu domů, tam si vlezla pod deku a nikomu nic neřekla, ani nám? Nebo co kdyby tam poslala policii? Na muže jako je Prakenskij je to najednou trochu moc neznámých, kdyby se rozhodl Sylvii využít a pak mě zastřelit.“

Carol klesla do křesla. „Dostat skrz okno? Tím myslíte zastřelit?“ otázala se s vytřeštěnýma očima.

„Promiňte,“ omluvil se Alexander, když si všiml, jak teta zbledla.

„Nechtěl jsem vás rozrušit. Nechcete, abych vám přinesl sklenici vody?“

Carol pokynula rukou směrem ke kuchyni a ve stejnou dobu Helena udělala totéž. Věnovala Alexanderovi chabý úsměv. „Jste hodný. Doufám, že vám má neteř odpustí a dá vám novou šanci.“

„Neměli jsme začít mluvit o něčem takovém před vámi, tetičko Carol,“ omluvně poznamenal Jonas.

„Mě vůbec nerozčiluje bavit se o vraždách a vrazích. Jen jsem si právě uvědomila, že se někdo díval do našich oken něčím, co odráží světlo. Nejspíš dalekohledem, nebo možná teleskopem. Můj Jefferson chodil na lov, než jsme se vzali, a tak měl doma pušky, a některé měly i teleskop, takže to znám. Ten den, jak Adélka narazila na ty zabijáky, jsem zrovna holky fotila. Jen tak pro zábavu. Bylo to

večer a já jsem stála proti tomu velkému oknu, a najednou jsem skrz objektiv zahlédla nějaký záblesk. Vyfotila jsem to a odešla i s aparátem do dalšího pokoje.“ Při vzpomínce se otřásla. „Je to příšerné, když si pomyslím, že nás někdo může pozorovat skrz okno a přitom na nás mířit zbraní.“

Adéla se chytila Alexanderovy ruky pevněji. „To bylo ten večer, jak jsi přišel do mého pokoje. Pamatuji si, jak nás teta Carol fotila. Trochu jsme tehdy zlobily Jonase, že si budeme hrát na špióny a ona vytáhla foťák. Pak si všimla nějakého světla za oknem, tak jsme zatáhly závěsy a přidaly jsme něco k ochrannému kouzlu našeho domu. Tys mi pak řekl, že jsi v noci narazil na Prakenského. Myslíš, že tam mohl celou tu dobu slídit a čekat, aby tě mohl snadno zastřelit?“

„Na celé té věci se mi líbí to špiónování,“ prohlásila Carol, „ale to nebezpečí už moc ne. Mám pocit, že mi hrozně vyskočil krevní tlak!“

Julie se posadila na opěradlo tetina křesla a starostlivě na ni pohlédla: „Nemám zavolat Leu?“

„Ne, samozřejmě, že ne,“ pohoršila se teta a mohutně se ovívala kolem zrudlé tváře. „Jonasi, ty si vážně myslíš, že by se Frank pustil do něčeho nelegálního? Možná, že o těch ukradených obrazech v zadní místnosti vůbec neví! Nemohl je tam schovat třeba Chad?“

Alexander jí jemně položil ruku na rameno. „Vím, že je to váš přítel, Carol, ale bohužel. Už jsme nějakou dobu sledovali jeho dodávky.“

„Ale ten, kdo balí všechny věci a dává je do krabic, je Chad. Ten je pak rozesílá po celé zemi,“ namítla teta. „Není možné, že by to dělal bez Frankova vědomí?“

„Ty se o Franka zajímáš?“ chtěla vědět Julie. „Myslím tím – jako víc než o přítele?“

„Já ne,“ pravila důstojně Carol, „ale Inez už má nějakou dobu o něj zájem. Podle mě je nejlepší trefou v celém městě Reginald. Frank nemá žádný smysl pro humor, a já si myslím, že osoba bez smyslu pro legraci si nemůže v životě nic užít. A já si chci užívat a bavit se.“

Jonas se tvářil zmateně. „Reginald? Jaký Reginald?“

„Teta Carol nám randí se starým dědkem Marsem,“ oznámila mu Adéla slavnostním tónem.

„Je to roztomilý člověk!“ bránila ho Carol.

Jonase náhle přepadl akutní záchvat kašle a Helena ho okamžitě začala snaživě mlátit do zad. Když se trochu vzpamatoval, pravil rozhodně. „Tak se vraťme k tématu. Myslím, že já s Alexanderem se do toho musíme pustit. Musíme přivést Sylvii Masona. Ne že bych si nemyslel, že je mu líp tam, kde právě je, ta ženská ho možná opravdu miluje, ale stejně svoje chování nezmění. Jestli se znovu pohádají, měl by se radši porozhlédnout jinde.“

„Nesmíš tam jít,“ vykřikla Adéla a pověsila se Alexanderovi na krk. „Sám jsi řekl, že Prakenskij ji určitě nechal schválně utéct. Oni tam na tebe čekají! Nastražili na tebe past, a ty jim do ní nesmíš vlézt!“

„Já přece půjdu s ním,“ připomněl Jonas.

Oči jí ztmavly až do temné modři, divoké a rozbouřené, až jí z nich létaly blesky. „To jsem si mohla myslet. To je od tebe tak arogantní! Ten rozsudek smrti platí pro Alexandera, a ne pro tebe, Jonasi. Tak jak si představuješ, že bys mu mohl zachránit život?“

Alexander se k ní naklonil a políbil ji na spánek. „Bajuski baju,“ zamumlal konejšivě. Jeho hlas byl tichý a důvěrný, dotýkal se v ní nejniternějších strun a rozechvěl tisíce motýlích křídel kolem jejího žaludku. „Děláš si moc starostí. Tohle je moje pole působnosti a něco o něm vím. Neboj se, já nikdy nejdu do takových situací naslepo. Ale toho mládence tam přece nemůžeme nechat.“

Sevřela pěsti. „Podle toho, co víme, je už skoro po smrti. Proč by ho Prakenskij měl nechávat naživu? A oni tam v té stodole určitě nezůstanou, a tak budou muset Masona odstranit. Sám víš, že je to tak. Určitě je tam odstřelovač a ten tě zabije a Mason umře tak jako tak.“

„Hele, Adéla trefila hřebíček na hlavičku,“ vpadl do toho neočekávaně Jonas. „Proč by vlastně měli Masona ušetřit? Jestli potřebují někoho, kdo tu zásilku přepraví, tak přece mají Chada. Jestli s nimi Mason v tom nejede, tak proč by mu prostě nevpálili kulku do hlavy a neměli od něj pokoj?“

Helena se zachvěla a Carol vykřikla hrůzou. Adéla se na šerifa přísně podívala. „To jsi řekl schválně, Jonasi Harringtone. Ty nám tady maluješ živými barvami obrázek Masona s kulkou v hlavě, jenže já spíš vidím Alexandera a tebe, jak tam ležíte mrtví.“ Přitom se třásla tak, že ji Alexander vzal do náruče, houpal ji sem a tam a do ucha jí šeptal konejšivá slůvka ve své mateřštině. Snažil se nedávat najevo, jak moc ho těší její starost o něj. Byla očividně velice rozrušená, ale jeho první reakcí nebyla snaha ji utěšit, ale euforie z toho, že se o něj tolik bojí. „Já jsem moc velkej parchant, než abych se dal zabít,“ utěšoval ji a něžně se jí přitom otíral o ucho. „Však to víš. A Jonas mě bude krýt. To přece není tak, že bychom tam nakráčeli rovnou a předem se nepřipravili na různé situace.“

„Mně se to prostě nelíbí, Sašo. Něco na tom všem smrdí. Bojím se, že jsi se dostal moc blízko k něčemu, co chtějí zatajit, ať už je to cokoliv, a tohle je způsob, jak tě dostat ven, kde se tě můžou jednou provždy zbavit,“ trvala na svém Adéla. „Copak ti to dává nějaký smysl, že by Prakenskij nechal Sylvii utéct? On určitě musí Masona odstranit a přemístit se někam jinam. Kdyby Sylvia šla na policii – a proč by si měl myslet, že nepůjde? – tak by policie prostě tu stodolu obklíčila, a poslali by tam policejního vyjednavače. A Prakenskij by prohrál.“

„Prakenskij nikdy neprohrává.“

„To mám přesně na mysli,“ pravila důrazně. „Že on nikdy neprohrává. Takže je jasné, že tě chtějí dostat, a on hledá způsob, jak tě vylákat ven, kde by tě mohl zabít.“

„Možná,“ uvažoval Alexander, „ale podle mě to pořád nějak nehraje. Prakenskij nemá ve zvyku rozehrávat nějaké hrátky. Jemu by bylo mnohem podobnější, kdyby prostě přišel k domovním dveřím a tam mě rovnou zastřelil, než to, co říkáš ty.“ Přes Adélinu hlavu se podíval na Jonase. „Já ho znám. Tohle není jeho způsob, jakým pracuje.“

„Dáme si pozor, Aduš,“ ujistil ji Jonas. „Jackson půjde s námi, a víš, jak to umí s puškou. Bude nás krýt.“

„Jdu s vámi,“ oznámila Helena.

Jonas posupně vzkřiknul. „Ani náhodou. Vůbec na to ani nemysli.“

Adéla se vymanila z Alexanderova objetí. „Helena má pravdu. Prakenskij používá magii a vy tři byste mu nikdy nemohli vzdorovat.“

Helena se vzdorovitě rozhlédla. „Ale ano!“

„Ať tě ani nenapadne!“ namířil na ni Jonas ukazovákem a pohled mu varovně potemněl. „Buď budeš ty svoje čáry provozovat odtud nebo nahoře z cimbuří, nebo nebudeš dělat nic. A vůbec se o tom s tebou nemíním dohadovat! Ale jestli půjdeš nahoru, Heleno, tak ne abys chodila blízko k zábradlí! Minule jsi málem přepadla, když jsi zkolabovala.“

Napřímil se a rázoval do kuchyně. „Sáro, budeš je mít na zodpovědnost. Víš moc dobře, do čeho teď jdeme. Beru s sebou Alexandera a Jacksona, všechny ostatní považuju za nepřátele.“

„Žádná z nás neopustí dům,“ slíbila Sára. „Nejlepší výsledky máme, když můžeme využít zdroj energie, a tento dům ji poskytuje ohromné množství. Půjdeme nahoru na cimbuří. Až ucítíš vítr, víš, že jsme to my.“

Alexander vzal Adélinu tvář do svých velkých dlaní a naklonil se nad ni. „Nebudu neopatrný, Adélo, natolik mě přece znáš. Až se vrátím, měj na ruce můj prsten. Mrzí mě, že ho nemáš na prstě.“ Políbil ji co nejněžněji a do polibku vložil všechnu svou lásku.

„Nechci tě znovu ztratit,“ zašeptal a znovu ji zlíbal po celé tváři do koutků úst až po oči.

„Vyjdeme ven zadními dveřmi, co vedou z kuchyně na dvůr, abychom byli blíž ke skalám a mohli se tam lépe krýt,“ rozhodl Jonas. „Prostě jen pro případ, že nás někdo pozoruje. Nechte si Sylvii tady, ona je schopná někde splašit revolver a sama se vydat na záchrannou akci.“

„Lea je s ní,“ ujistila ho Sára.

Adéla doprovodila Alexandera ke dveřím a pevně mu svírala ruku. „Vrať se mi,“ hlesla.

„Vrátím, neboj se.“

V kuchyni se nesvítilo, a tak Jonas vyklouzl z domu v naprosté tmě. Obratně se ukrýval ve stínech stromů a pod nimi a čekal, až se k němu přidá Alexander. Společně se pak prodírali hustým porostem až k zaparkovanému autu. Jonas bedlivě prozkoumal okolí vozu a

Alexander zatím zkontroloval vyšší body, kde mohl mít svou pozici sniper a čekat na příležitost. Když si byli jistí, že je vzduch čistý, nasedli do auta a vyrazili. Jonas vysílačkou přivolal svého zástupce Jacksona Deveaua, muže, který s ním sloužíval u Rangers, a co bylo ještě důležitější, střelce se smrtelně přesnou muškou.

„Nechci, abychom použili označený policejní vůz. Jackson přijede vlastním. Zná dobře cestu a pokud budeme potřebovat jet rychle, jeho auto to zvládne.“

„Oni tam už nebudou. Museli ho někam odsunout,“ uvažoval Alexander.

„Jasně, byli by úplně blbí, kdyby to neudělali. A já si teda vůbec nemyslím, že jsou blbí. Ale aspoň tam snad objevíme nějaké stopy. Jackson je zatraceně dobrý v hledání důkazů a stopování. Dokáže přesně určit, kdo tam byl a co se odehrálo. Určitě taky odhalí, kde byla Sylvia, a zda se jí opravdu mohlo povést Prakenskému uprchnout,“ řekl Jonas a podíval se na Alexandera. „Jestli tomu dobře rozumím, tak ten Prakenskij je ten hlavní lump.“

Krátký, neveselý úsměv přelétl Alexanderovy rty. „Dalo by se to tak říct.“

S Jacksonem se setkali severně za odbočkou ke Kašparovi a na jedné z mnoha bočních silnic přesedli k němu do vozu. „Cesta, co na ní stojí ta stodola, je dost úzká a točí se v dlouhém oblouku. Je na ní jenom pár domů, takže ve chvíli, kdy uvidí světla, budou vědět, že k nim někdo jede,“ varoval Jonas.

Jackson si zběžně podal ruku s Alexanderem. „Vysaďte mě kus odtud a nechte mi čas, abych mohl zaujmout pozici, ze které bych vás dobře kryl. Dám vám znamení, až budu připravený. Pak vysaď Volstova trošku blíž od stodoly, aby se tam mohl proplížit přes trávu a křoví.“

„Takže já budu návnada,“ pravil Jonas. „Skvělý!“

„Už jsme vypnuli dálková světla a teď bych navrhoval vypnout i potkávačky,“ navrhnul Jackson.

Alexander si všiml, jak šerifův zástupce mimoděk pohladil svou pušku. Byla to odstřelovačská puška, očividně dobře udržovaná. Už předtím Jonas Alexanderovi o svém zástupci leccos řekl. Jackson Deveau sloužil s Jonasem u jednotek Rangers a po odchodu z armády

se věnoval jiným záležitostem. Alexander si byl takřka jistý, že ty

„jiné záležitosti“ představovaly nasazení v horkých místech planety a plnění tajných misí. Jackson Deveau mu nepřipadal příliš odlišný od Ilji Prakenského, muže, který měl své vlastní morální zásady a který dovedl být oddaný i smrtelně nebezpečný – muž, jehož bylo dobré mít na své straně, pokud šlo do tuhého.

Jonas se spiklenecky ušklíbl na svého zástupce. „Jestli se mi něco stane, tak se budeš muset odstěhovat pryč z města. Sestry Drakeovy by tě určitě proměnily v mimořádně ošklivou ropuchu.“

„Řekl bych, že by mi spíš daly medaili,“ zabručel Jackson a počkal, až vůz zpomalil. Pak otevřel dvířka a skutálel se do trávy.

Alexander okamžitě zaujal jeho místo a Jonas dál pokračoval v jízdě. Jeli co nejpomaleji vzhůru po úzké, klikaté a prašné silnici. I tak se Alexander pořádně uhodil, když zopakoval to, co chvíli předtím udělal Jackson. Málem si vyrazil dech a celé tělo ho pálilo, jak se snažil co nejrychleji dostat pod úkryt vysoké trávy. Pak zůstal chvíli tiše ležet, aby se vzpamatoval a nabral dech, a zjistil, zda nemá nějaké zranění. Když shledal, že nemá žádnou zlomeninu, začal se houštím plazit k rozbořené stodole.

Jonas a Jackson mu dali podrobné informace o okolním terénu, takže věděl, že před ním jsou velké prostory, kde kdysi bývaly zahradní záhony. Na těchto místech se vyskytovaly rostliny a divoké býlí ještě hustěji, a tak se snažil je překonat co nejrychleji. Když si byl jistý, že je dobře ukrytý, zastavil se, aby si ujasnil svou polohu. Zaposlouchal se do nočních zvuků, jež ho obklopovaly.

Měsíc rozléval své stříbřité světlo nad rozlehlými loukami. Pár stovek metrů od něj se páslo několik jelenů. Ze všech stran se ozývali cvrčci a kvákání žab se neslo tmou jako symfonie. Pohyboval se opatrně, aby cvrčky nevylekal. Náhlé ticho bez jejich typického cvrkání by pro zkušeného odstřelovače představovalo snadný terč. Věděl, že o kus dál se plíží Jackson Deveau, a přesto se na nočních zvucích nic nezměnilo. To mu řeklo o šerifově zástupci víc, než cokoliv jiného.

Alexander se zaposlouchal, zda neuslyší nějaké zvuky ze stodoly, ale nezachytil nic. Po nerovném terénu se mohl sunout jen po centimetrech, z nichž se jen velice pomalu stávaly metry. Věděl, že

Jonas chtěl auto postavit někam pod stromy u odbočky na prašnou cestu, a k místu pak dorazit pěšky z opačného směru.

Zahoukala sova, a její hlas se nesl přes zarostlé louky klidně a přirozeně. Jackson tedy našel místo, odkud je může krýt, a dal jim tak znamení, že je všechno v pořádku. Alexander cítil, jak z něj částečně opadlo nesnesitelné napětí. V temnotě noci byly i jiné oči a uši, než jen ty jeho. Instinkt mu napovídal, že Prakenskij zmizel už před dlouhou dobou, že neměl proč zde zůstávat, když Sylvia utekla. Přesto se však mohl chtít přesvědčit, zda Alexander spolknul návnadu. Copak ale mohl jednat jinak? Mohl by snad nechat Masona Fredricksona zabít, aniž by se ho pokusil zachránit?

Nic z toto celého plánu Alexanderovi nedávalo smysl, a on si na logiku potrpěl. Na zradu a lest byl zvyklý. Nikdy ho nemohly překvapit, ale vždy měly nějakou logiku, i když třeba pokroucenou. Prakenskij měl příliš dobrý výcvik, než aby udělal takovou chybu, ledaže spoléhal na skutečnost, že Alexander nejraději pracuje o samotě. Nenapadlo ho, že by se dal dohromady s místním šerifem.

Alexander se přilepil k zemi a po loktech se plížil ke stodole. Barabizna se vypínala do tmy, složená ze starých polámaných prken, z nichž se odlupoval nátěr. Celé opuštěné stavení vypadalo, že se každou chvíli jednou stranou sesune k zemi. V křoví vedle stodoly cosi zašustilo. Alexander ztuhnul a zatajil dech. Na zádech mezi lopatkami ho začalo svědit. Neslyšně vytáhl z opasku nůž a čekal.

Sova zlobně zahoukala své zklamání a vztek nad uprchlou kořistí. Alexander si povolil jeden pomalý výdech. Po tomto varování si dal zvlášť pozor, aby se neprozradil ani jediným zvukem. Jacksonova schopnost napodobovat zvuky byla obdivuhodná. Zněly tak opravdově, že Alexanderovi trvalo několik okamžiků, než si uvědomil, že to ve skutečnosti sova nebyla. Bez hnutí čekal a naslouchal, zda nezachytí další výmluvné zašustění nebo pohyb.

Odněkud zleva zakvákala žába a téměř okamžitě nato uslyšel hluk, jak se uvnitř stodoly něco otírá o dřevo. Alexander se po břiše jako had posunul o další metr kupředu. S jeho mohutnou postavou nebylo nijak jednoduché pohybovat se bez zvuku. Pak znovu zůstal nehybně ležet v očekávání rány kulkou do zad.

Žába znovu zakvákala, tentokrát o hodně blíž. Alexander se trochu uvolnil, protože si uvědomil, že Jonas se blíží ke stodole z opačné strany. Převalil se směrem ke vchodu. Nebyla tam žádná vrata, místo nich zakrýval zející otvor pouze přibitý hrubý pytel.

Rozlámanými prkny sem proudilo měsíční světlo, ale bylo příliš slabé, aby rozptýlilo stíny, v nichž se mohl skrývat kdokoli. Znovu se ozvalo šramocení, ale tentokrát znělo dost zuřivě. Vzadu ve stodole něco velkého udeřilo o stěnu, a pak se ozvalo tlumené zaklení. Alexander neuměl napodobit zvířecí hlasy, aby Jonase varoval, a tak mohl jedině doufat, že je šerif už dost blízko na to, aby zvuky zaslechl sám.

Alexander teď ležel těsně u vstupu do stodoly, právě pod závěsem z pytle, který kryl vchod. Zrakem pátral v temných prostorách před sebou. Téměř přesně před sebou uviděl Masona Fredricksona, spoutaného a s lepicí páskou přes ústa, jak sebou hází ve snaze se osvobodit. Byl to lákavý pohled. Vpadnout dovnitř, osvobodit zajatce, a zase vypadnout. Musel se pro sebe usmát. Prakenskij o něm má jistě lepší mínění. Tohle je přece naprosto dětinské. Mělo mě to sem nalákat, takže to zabralo, došlo mu náhle. Ztuhl a tep se mu zrychlil.

Byl to starý plán. Nejobyčejnější ze všech pastí. Klasická hra na kočku a na myš. Nemohl se ani pohnout, protože pohyb by ho vystavil útoku. Jackson ho sice mohl krýt venku před stodolou, ale tady uvnitř byl úplně sám. Kdyby vyrazil k Masonu Fredricksonovi a pokusil se ho osvobodit, bylo by okamžitě po něm. Ležel dál u vchodu, břichem se tisknul k zaprášené zemi, v naprosté tichosti, takže téměř ani nedýchal. Čas plynul. Pět minut, patnáct minut. Půl hodiny.

Blízko jeho ucha zaškrábal nějaký hmyz o list. Zvedl se vítr, a on poznal, že Adéla je s ním. Proč si Prakenskij dal tolik práce, aby ho přivedl ke staré stodole ve snaze zachránit Masona Fredricksona? Otázky mu vířily hlavou znovu a znovu, ale odpovědi na ně stále nenalézal. Přesto čekal, protože podstatou této hry na kočku a myš je, že kdo se pohne jako první, ten zemře.

Ve vzdálenějším rohu stodoly, až nahoře mezi trámy, se ozvalo zašustění látky, a pak hlas. „Utáhl jsi mu ty pouta moc, nemůže se hýbat, aby dělal dost velký hluk!“ Hlas patřil Američanovi.

„Drž hubu!“ zněla odpověď. Alexanderovi nepřipadalo, že by promluvil Rus. Docela jistě to nebyl Prakenskij, ale teď aspoň přesně věděl, kde se zabijáci skrývají.

Zvenčí opět zakvákala žába a Alexandera zaplavila úleva. Jonas už také věděl, kde jsou jejich protivníci se zbraněmi mířícími na Fredricksona. Museli nějak odlákat jejich pozornost.

Hned jak na to pomyslel, přihnal se vítr. Ne však jen jako lehké pohlazení jako předtím, ale jako drsný poryv, přinášející pach moře slabý vzdálený zpěv ženských hlasů. Odpověď na sebe nedala dlouho čekat. Vzduch naplnilo strašidelné šustění křídel a vysoké, pištivé zvuky. Alexander se opatrně podíval vzhůru a uviděl, jak noční oblohu zakrylo hejno netopýrů. Jejich křídla divoce tloukla, jak zakroužili nad stavením, snesli se níž a ve vířivém oblouku zamířili dovnitř. Vzduch jich byl plný, ale stále jich přibývalo. Kroužili kolem, vrhali se po hmyzu jako šipky a jejich pištění drásalo sluch.

Kvákání žáby jim vyslalo přátelský pozdrav. Alexanderovi trvalo zlomek vteřiny, než si uvědomil, že ten zvuk přichází nikoliv od země jako předtím, ale odněkud z výšky. Jonas už zaujal pozici na potrhané střeše, přesně nad oběma zabijáky. Mezi stromy kousek od stodoly se opět ozvalo soví zahoukání, tiché a jakoby tázavé. Jackson už opustil svou předchozí pozici na kopci a přesunul se blíž k nim, aby je mohl podporovat při záchraně Masona Fredricksona.

Netopýři vlétli do stodoly všemi otvory a škvírami v polámaných prknech, skrz zející díry ve střeše, i přes pytlem zakrytý otvor. Spolu s nimi dovnitř vpadl i Alexander. Kutálel se po podlaze přímo k Masonu Fredricksonovi.

Kapitola 18

Netopýři naplnili stodolu v celých hejnech, zakroužili prostorem a vznesli se vzhůru. Křídly zběsile tloukli kolem sebe, kde na trámech číhali oba střelci. Chad Kingman se nejistě zapotácel, když ho do tváře a do prsou uhodila malá chlupatá tělíčka. Ve snaze udržet se se zachytil prohnilého dřeva a upustil svou zbraň. Rus se divoce bránil před jejich náletem a slepě máchal rukama, aby se jich zbavil. Silně přitom uhodil Chada a srazil ho dolů na zaprášenou podlahu. Chad dopadl tvrdě na zem a vyrazil si dech.

Kus nad nimi se Jonas protáhl jednou větší prasklinou mezi prkny a vrazil pistoli Rusovi do zátylku. „Zahoďte zbraň,“ nařídil. „Jsem šerif a vy jste zatčen.“

Alexander jediným máchnutím nože přeťal provazy, jimiž byl spoután Mason Fredrickson. Byl svázaný už tak dlouho, že mu teď ruce i nohy vypověděly poslušnost. Chtěl se pohnout, ale zmohl se jen na to, že vyčítavě hleděl na Chada. Alexander mu rychle strhnul z obličeje lepicí pásku. Mason vyjeknul a zuřivě se zadíval na svého dlouholetého kamaráda.

Chad se pokoušel nadechnout a zároveň se doplazit ke své zbrani, jenž ležela jen kousek od něj. „Však už dlouho nebudu,“ zasyčel vztekle, ale to se přepočítal. V rozvalených vratech už stál Jackson Deveau a mířil na něj puškou. Postoupil o krok kupředu a odkopl revolver z dosahu Chadových rukou. Hodil pohledem po Alexanderovi, který už stál s rukou napřaženou, připravený hodit po Chadovi nůž. „Ani se nehni, Kingmane,“ zavelel.

Chad se ztěžka posadil na zem a plival ze sebe kletby, zatímco mu Jackson nasadil pouta a důkladně ho přitom prohledal, zda u sebe nemá další zbraně. Jonas mezitím provedl totéž s druhým mužem.

Stodolou zavanul lehký vánek, s nímž náhle zmizelo i hejno netopýrů, a muži nyní stáli tváří v tvář jeden druhému. Alexander se mračil. Snadnost, s níž se jim podařilo osvobodit Fredricksona, se mu nelíbila. Jeho ruského společníka neznal, ale když se muž spustil

dolů z trámu, kde se skrýval, bylo vidět, že znatelně kulhá. Jonas mu proto ohledal lýtko a objevil na něm obrovskou modřinu. „To vypadá zle. Jakpak jste k tomu přišel?“

Muž zamumlal něco nesrozumitelného.

„Neudělala vám to náhodou nějaká žena? Netrefila vás takovou tyčí na odhánění žraloků?“ potměšile zvídal Jonas.

Alexander podrobně studoval Rusovu tvář. „Vy musíte být Černyšev,“ konstatoval.

Muž se zatvářil vyjeveně a odvrátil se. Jonas s Jacksonem ho však popadli a společně s Chadem odváděli v želízkách k autu.

„Počkejte!“ volal za nimi Mason, hrdlo ochraptělé po přestálém krušném zážitku. Zoufale se zadíval na Alexandera: „Postřelili nebo zabili moji bývalou manželku, Sylvii Fredricksonovou. Slyšel jsem ji, jak křičí, a pak prosí Prakenského, aby ji nechal. Poznal jsem, že je hrozně vyděšená a pak se ozval výstřel. Něco strašného se jí muselo stát!“

Alexander mu poklepal na rameno. „Povedlo se jí utéct a teď je doma u Drakeových. Přišla za nimi, abychom vám šli na pomoc.“

V Masonových očích se na okamžik objevily slzy, ale hned zamrkal, aby je zaplašil. „Jste si jistý, že je v pořádku? Ona Drakeovy nikdy moc nemusela. Nechce se mi věřit, že by šla právě za nimi.“

„Řekl bych, že jí v tu chvíli bylo všechno jedno, šlo jí jen o to, aby vás zachránila. Byla si jistá, že vás chtějí zabít, a sestry Drakeovy mají velkou moc. Asi si řekla, že jsou pro vás jedinou záchranou. Byla velice statečná.“

Mason svěsil hlavu, ale Alexander si přesto všiml, jak mu všechno postupně dochází. „To teda jo, viďte?“ ozval se Mason po chvíli.

Alexander mu pomohl se posadit a zkoumavě na něj pohlédl:

„Ublížili vám nějak? Máte někde zranění?“ Pořád cítil nejistotu. Na celé záležitosti se mu stále něco nechtělo líbit.

„Černyšev mi trochu namlátil, ale Chad se mě nedotkl,“ olízl si Mason vyschlé rty. „Nemáte náhodou vodu? Když ten Rus odešel, nikdo mi nedal napít, a to už je kolik hodin.“

„Myslíte Prakenského?“

Mason přikývl. „Jo, tak to jméno znělo. Ten to tady celý řídil. Černyšev mě chtěl rovnou zabít. Vyšel jsem z galerie na tu zadní uličku a oni tam s Chadem už byli. Bál jsem se, že ho umlátí, tak jsem mu šel na pomoc. Slyšel jsem, že Chad od nich chce sto tisíc dolarů za to, že tu bombu převeze. Pak už vím jenom to, že Černyšev mi přitiskl revolver k hlavě, že mě oddělá rovnou tam. Chad mu na to neřekl ani slovo, ale najednou se tam objevil ten Prakenskij a řekl mu, ať toho nechá. Že se jim můžu hodit. Černyšev se s ním chtěl dohadovat, ale moc toho neřekl. Bylo vidět, že se ho všichni bojí.“

„Udělal vám Prakenskij něco? Zranil vás?“

„Ne, dal mi vodu a něco k snědku, a když Černyšev měl nějaké kecy a pak šel a kopal do mě, tak mu řekl, že něco takovýho udělal naposledy. Řekl to úplně potichu, vůbec nezvýšil hlas, ale Černyšev byl najednou celej podělanej. Pak už se mě ani nedotkl.“

„Zkuste se teď postavit na nohy. Jen se o mě pořádně opřete, a uvidíme, jestli už vás nohy unesou.“

Mason zatnul zuby. „Člověče, pálí to jak čert. Připadá mi, že mě poštípalo snad tisíc včel.“

Alexander mu pomohl vstát a podepřel ho. Fredrickson klopýtl a na čele mu vyvstaly krůpěje potu. „Kam potom Prakenskij šel?“

„To já nevím. Řekl jenom Chadovi a tomu ruskýmu chlápkovi, aby tu na vás počkali, a že se setkají, až to s vámi vyřídí.“

„Co přesně řekl?“

Jonas, který se právě vrátil, podepřel Masona z levé strany.

„Můžete chodit?“

Alexander ho přerušil. „Já ale potřebuju vědět, co Prakenskij řekl. Je to důležité.“ Podíval se na Jonase. „Myslím, že je to past. Chtěli, abychom se štvali po jedné stopě, aby zatím mohli nerušeně dělat něco jiného. Prakenskij ví, že by mě takhle nikdy nedostal. S vámi nebo bez vás, v žádném případě by se nemohlo stát, že by mě mohli dostat nějací amatéři. Vytáhl nás sem, aby nás měl z cesty. A to znamená, že dodávka přijde právě dnes.“

Fredrickson zavrtěl hlavou. „Určitě ne. Chtěli přece, aby ji převezl Chad.“

Jonas a Alexander se na sebe podívali. Pak vzali Fredricksona pod paží a pomohli mu dojít k autu, kde ho pohodlně usadili a čekali na šerifova zástupce.

Když Jackson přišel, Alexander si odkašlal a začal: „Bojím se, že sem chtějí propašovat špinavou bombu. Ta není nijak velká, nemusí být o nic větší, než obyčejný kufřík.“ Prohrábl si vlasy rukama. „U nás je všude spousta nespotřebovaného jaderného materiálu, co zbyl po armádě. Mohl bych vám vyprávět věci, že byste tomu nevěřili. Nikitin je nejspíš po uši namočený do pašování. Nespadá sice do mojí kompetence, ale něco jsem o něm slyšel. Je hrozně krutý a neštítí se násilí, a je všeobecně známo, že pašeráci uranu jsou velmi nebezpeční.“

Podíval se na Jonase. „Není to tak dlouho, co náš náměstek ministra vydal prohlášení, podle něhož budou teroristé ze všeho nejvíc usilovat o to, aby získali špinavé bomby a látky vyrobené ze štěpného materiálu a radioaktivních izotopů. A nejspíš věděl, o čem mluví. Dostaly se k nám informace, že teroristé už se nějakou dobu snaží je získat. Elektrárny a jaderné a biologické instituce jsou snadno napadnutelné, u nás v Rusku stejně jako ve Spojených státech. Náměstek ministra pracoval na tom, aby se v nich zvýšila bezpečnost.“

Jonas tiše zaklel. „Proč by tu bombu přivezli právě sem? Proč ne třeba na Floridu nebo do jižní Kalifornie?“

„Protože tady s tím nikdo nepočítá a přitom právě zde už mají spolehlivou trasu. To pro ně byla velká smůla, že si toho všiml ten rybář, oznámil to na Interpol, a my jsme začali s vyšetřováním.“ Alexander pomalu vydechl. „Dnes v noci čekají na příjezd nákladní lodi. Černyšev a Kingman jsou pěšáci, určení k obětování. Prakenskij nejspíš počítá s tím, že budou zabití.“

Jonas pohlédl na hodinky. „Moji lidé už jsou tady a odvezou oba vězně. Řeknu jim, aby odvezli taky Fredricksona. Chci, aby Jackson šel s námi.“

„Místní pobřežní stráž určitě bude chtít být u toho. Měl byste je informovat a dát jim seznam nákladních lodí, které jsme už sledovali,“ pravil Alexander. „Jestli je teď některá z nich poblíž, tak je to ona. Buď se z ní zásilka přeloží na rybářský skuner, nebo

rovnou na motorový člun…“ Alexander sebou náhle trhnul a odmlčel se.

Jonas na něj vrhnul tázavý pohled, ale Alexander významně pohlédl směrem k zajatcům a zavrtěl hlavou.

Netrpělivě vyčkával, až šerif a jeho zástupci odvedou vězně do jiného auta a vysílačkou uvědomí pobřežní stráž o jejich podezření. Poskytl jim názvy několika lodí, proplouvajících v okolí, o nichž se Interpol domníval, že slouží pašerákům nebo teroristům. Další policejní auto odvezlo Fredricksona – Jonas řidiči nařídil, že ho má odvézt k Drakeovým. Mason očividně daleko víc toužil vidět svou exmanželku než doktora.

Když konečně osaměli ve voze, Jonas se obrátil k Alexanderovi:

„Proč byste chtěl, aby pobřežní stráž tu zásilku zadržela bez nás? Oni je přece nedokážou zastavit!“

„Právě proto. Myslím, že už je příliš pozdě. Je to tolik možností, tolik míst na pobřeží, kde mohou být. Jak by se i se vší tou technologií mohli objevit včas? Když jsme s Adélou obhlíželi jeskyně, řekla mi o jedné, kam by se dal ukrýt motorový člun. Přesně říkala, že ta jeskyně ústí na jih, a že proto do ní pobřežní stráž nevidí, když projíždí okolo. Říkala také, že je tam u ní malá pláž, na kterou se dá dostat z vnitrozemí, že tam byl hlídač a všechny okamžitě vyhnal. Ale nedávno se mu stalo nějaké neštěstí.“

Jonas i Jackson krčili rameny: „Takových malých jeskyní jsou tady podél pobřeží stovky.“

„Prý někde poblíž Elku.“

„Neměla náhodou na mysli Otročí zátoku?“ napadlo Jacksona.

„Tam chodí tábořit trampové. Tam by se neschovali.“

„Mluvila také o Otročí zátoce, ale to nebyla ona, kterou měla na mysli. Mluvila o jiné, která je severně od Elku a která není veřejně přístupná.“

Jonas bubnoval prsty na volant. „Počkejte chvilku. Já už asi vím, co myslela.“ Podíval se na Jacksona. „Pamatuješ si, jak před pár lety uvízla na souši ta velká šedá velryba?“

Jackson kývl. „Lidi tehdy lezli přes zábradlí a narušovali soukromý majetek, jen aby se na ni mohli podívat.“

„Jo, byl to pěknej zmatek,“ souhlasil Jonas. „Vsadím se, že to je ta zátoka, o které mluvila Adéla. Je to tam moc pěkné, ale bohužel to patří do soukromých rukou, to měla taky pravdu. Tam by se malý motorový člun dal snadno ukrýt.“ Vytáhl mobilní telefon: „Zavolám jí, ať si to zkontrolujeme, a abychom jim řekli, kam pojedeme. Jestli je to s Prakenským tak, jak se obávají, tak budu radši, aby byly připravené nám pomáhat.“

„Adéla nemá telepatické schopnosti,“ připomněl mu Alexander.

„Jak by se pak dozvěděla, že potřebujeme pomoc?“

Jonas pokrčil rameny a neurčitě se usmál. „S těma Drakeovýma holkama je lepší se na nic neptat. Radím vám radši se jen dívat a poslouchat, a prostě to přijmout. A jestli teda Adéla není žádný telepat, tak pár ostatních ano.“

„Skvělé,“ prohodil Alexander. „Tak už jeďme do té zátoky. Z mluvení o Drakeových mě bolí hlava.“

Jonas se lehce zasmál. „To bude tím, že jsou samy horší než bolení hlavy!“

„Tak jo, zavolejte jim a nechme toho.“

„Tady jsme na pobřeží, Alexandere. Tady v celém okolí je jenom pár míst, kde mobily fakt fungují.“

Alexander musel obdivovat, s jakou zručností Jonas řídil vůz po pobřežní silnici. Serpentiny, zatáčky a zákruty projížděl rychle, ale přitom naprosto bezpečně. Neměl vůbec radost z toho, že by se měli spolehnout na pobřežní stráž, že dodávku bomby zachytí. Popravdě však stejně nevěřil, že jim stihli zavolat včas. Prakenského zdržovací taktika evidentně fungovala. Ke stodole se museli kvůli vlastnímu bezpečí přibližovat co nejpomaleji. Celý plán tak byl založený na tom, aby jim zabral co nejvíce času.

Jonas ho pozoroval ve zpětném zrcátku. „Přemýšlejte nahlas.“ Alexander pokrčil rameny. „Mám víc otázek než odpovědí.“

„Tak sem s nimi.“

„Pořád mi to všechno nějak nesedí,“ začal Alexander. Položil hlavu na opěradlo a snažil se soustředit pouze na rozluštění všech záhad. „Prakenskij záměrně obětoval Kingmana a Černyševa. Proč? Jen proto, aby získal čas? Co kdyby Sylvia nešla na policii? Co kdyby nešla ani k Drakeovým? Adéla o něm tvrdí, že Prakenskij má

tytéž schopnosti jako ony, že vládne magií. Je možné, že by Sylvii vložil do hlavy ten nápad, aby zašla k Drakeovým? Proto se mu tedy podařilo tak úspěšně uskutečnit tu lest?“

Vzadu v hlavě mu začal vrtat červ pochybnosti. Zprudka se naklonil dopředu: „Proč k čertu se Prakenskij tak usilovně snaží dostat špinavou bombu do Spojených států? Pokud je to, co se o něm říká, aspoň trochu pravda, tak on teroristy nesnáší. Nikitin s nimi spolupracuje, ale Prakenského využíval hlavně pro svou osobní ochranu. Prakenského se každý bojí. A teroristi hlavně. A podle všeho, co jsem slyšel, Nikitin držel Prakenského od nich vždycky co nejdál.“

„Ten chlap musí mít pro Nikitina nesmírnou cenu,“ poznamenal Jonas.

„Prakenskij má styky, k nimž by se nikdo jiný nedostal. Věcí, které by se staly bez jeho vědomí, není zas až tak moc.“ Než to dořekl, v hlavě mu zahlodal další háček. „Je možné, že nám schválně vydal Kingmana a Černyševa? Že by je obětoval?“

„Proč by to dělal?“

„Jednou jsem se s ním setkal před domem u Drakeových. Myslel jsem si, že přišel zabít Adélu nebo že číhá na mě, ale on to popřel. A popřel taky, že by zabil Danilova. Prakenskij je sice všechno možné, ale rozhodně není žádný lhář.“

Jonas posměšně odfrknul. „Spoléhat se na slovo zabijáka může být nejsnazší cesta, jak přijít o život. Proč by vám měl říkat pravdu? Jaký jiný důvod ke své přítomnosti poblíž toho domu by mohl mít než to, že přišel zabít vás nebo jednu z nich?“ Tón Jonasova hlasu prozrazoval, že se mu vůbec nelíbí představa, jak nějaký zabiják slídí blízko kolem Drakeovy rodiny.

„Carol fotografovala děvčata z jednoho místa v obýváku a říkala, že v okenním skle zahlédla nějaký záblesk. Předpokládejme, že někdo další, například Leonid Ignatěv, plánoval Adélinu vraždu, a Prakenskij tam byl proto, aby to uskutečnil. Něco takového by byl schopen udělat.“

„Proč by ale Ignatěv chtěl Adélu zabít?“ Jonasův obličej potemněl potlačovaným vztekem, stále silnějším a smrtelně nebezpečným.

„Když jsem se snažil Adélu zachránit a dostat ji pryč z Ruska, musel jsem Ignatěva odstranit, jinak by ji byl zabil. Už předtím poslal své lidi, aby ji zbili. Doufal, že mě Adéla zradí. Jenže já jsem zmáčknul pár jeho chlapů a získal jsem od nich přesvědčivé důkazy proti němu, takže byl nucen utéct a na jeho hlavu byla vypsaná odměna. Za to na mě vydal rozsudek smrti a já jsem si zatraceně jistý, že by Adélu zabil jen proto, aby se dostal na kobylku mně.“

„A jak ho chcete zastavit?“

„Vy jste šerif, takže by asi nebyl nejlepší plán všechno vám to vyklopit. Nemusel by se vám líbit. Zvlášť když vás chci opravdu požádat o zaměstnání, až se s Adélou vezmeme.“

„Mně je to fuk, hlavně, když se to povede,“ ujistil ho Jonas.

„Já nemám ve zvyku prohrávat,“ odvětil klidně Alexander. Okénkem pozoroval ubíhající krajinu, zatímco se auto řítilo po pobřežní silnici. Dole pod nimi se vzdouval oceán v mohutných vlnách. Kdykoliv masy vody narazily na skálu, tříštily se v bílé pěně o útesy a rozhazovaly do vzduchu spršky mořské vody.

„Proč by Prakenskij chtěl Adélu chránit?“ otázal se zamyšleně Jonas.

Alexander to v první chvíli chtěl popřít, ale pak si uvědomil, že Iljovi Prakenskému do hlavy nikdo nevidí. Často si počínal zcela nevyzpytatelně a měl neuvěřitelnou pověst. V některých kruzích v Rusku platil za žijící legendu a jeho jméno lidé často šeptali s posvátnou hrůzou. „To nevím. Proč by to dělal? Jednou mě postřelil a jednou zranil nožem. Pár měsíců jsem byl mimo službu.“

„Takže vás jen zranil, ale vážně vám neublížil?“ pohlédl na něj Jonas.

„To záleží na tom, čemu říkáte vážné ublížení. Když mě postřelil, nebyl jsem na tom moc dobře,“ odpověděl Alexander. Přitom věděl, že Prakenskij ho nezabil schválně. Prakenskij má přece přesnou mušku. Trefí přesně to, co trefit chce, a přesně tehdy, kdy se rozhodne. Kdyby ho býval chtěl zabít, Alexander by už byl po smrti.

„Schválně mířil vedle,“ přiznal nakonec.

„A vy jste zase na oplátku schválně netrefil jeho,“ shrnul to Jonas.

Alexanderovi byl nepříjemný Jonasův pohled, jímž ho sledoval ve zpětném zrcátku. Nevěděl, co by mu měl odpovědět. Cosi uvnitř v něm se snažilo Prakenského omluvit a krýt. Možná to byla jen jakási nemístná loajalita. Nebo možná jeho kouzla. Tuto skutečnost Alexander stále nemohl nějak spolknout. Je možné, že jím Prakenskij tajně manipuloval stejným způsobem, jakým – a to si byl jistý – manipuloval Sylvií?

Zaklel. „Já vážně nevím. Vůbec mi to nesedí ke všemu, co zatím o Prakenském vím. Neumím si představit, že by se opravdu zapletl s teroristy. Vím, že se toho o něm říká hodně a ne všechno z toho je pravda, ale ledacos ano. A spousta dalších věcí, a horších, se o něm ani neví. Nikitin ho poslal na schůzku s teroristy, kteří pokládali bomby na železniční koleje. Vyhazování vlaků do povětří je taktika, která má přilákat politickou pozornost. Bylo to na začátku jejich spolupráce, kdy Nikitin ještě Prakenského dobře neznal a neměl ponětí o tom, jak se dívá na teroristy. Všichni ti chlapi byli ostřílení, dobře vycvičení a ozbrojení. Viděl jsem pak fotky z místa činu. Všichni byli mrtví, a že neměli lehkou smrt! Prakenskij přitom vyvázl bez jediného škrábnutí.“

„To se divím, že ho pak Nikitin nedal zabít,“ vrtěl hlavou Jonas.

„Taky mě to tehdy napadlo, a dělal jsem si o něho dost starosti,“ připustil Alexander a zamyšleně si třel prohlubeň na zarostlé čelisti. Pak se pomalu nadechl. Zvažoval, kolik toho může říct. Adéla Jonasovi bezmezně věřila, a bylo vidět, že Jonas naprosto důvěřuje Jacksonovi. „Zaslechl jsem velice neurčité zvěsti o tom, že byla založena nová protiteroristická jednotka. Zdá se, že se na ní podílí několik různých zemí. Informace se shromažďují na ústředí,“ znovu zaváhal, „což je něco podobného Interpolu, a jakmile tam zjistí, že objevili teroristickou buňku, pošlou na ni speciální tým. Členové tohoto týmu jsou dokonale anonymní. Působí v naprostém utajení, prostě jen přijdou, udeří, a zase se stáhnou. Na místě všechny teroristy popraví. Pokud tomu rozumím, jejich totální utajení jim má zajistit bezpečnost, jinak by teroristé určitě zlikvidovali i jejich rodiny.“

Jonas na něj hleděl tvrdým, chladným pohledem. „Jak získávají informace, když všechny zastřelí a neberou žádné zajatce?“

Alexander pokrčil rameny a s neproniknutelnou tváří odvrátil pohled.

„K čertu s vámi. Vy toho víte zatraceně víc, než tady chcete přiznat.“

„Říkám vám, že je možné, že takový tým existuje a že Ilja Prakenskij by mohl být jeho členem. Když jsem viděl ty fotky, napadlo mě, že by Prakenskij byl ideálním členem takové mezinárodní jednotky.“

Na okamžik nastalo ticho. Jonas je porušil jako první. „Z toho vyplývá, že pokud je skutečně členem takové mezinárodní jednotky a přijel právě sem, tak zde pracuje v utajení. Tohle jste nám tím vším chtěl asi říct, ne? Už máte nějakou dobu toto podezření, ale nic nevíte jistě.“

„Ne, to nevím. Pokud se mýlím a on je opravdu jenom Nikitinův bouchač, tak jsem promarnil několik pěkných možností, jak ho zabít.“

„Ale pokud je na stopě teroristické buňky a přijel právě sem k nám, pak to znamená, že tady máme pořádný problém.“ Jonas rozčileně udeřil plochou dlaně do volantu. „A protože je v utajení, předhodil mi Černyševa, protože zjistil, že to on zabil Danilova. Chad Kingman v tom nehrál roli a neměl pro něj žádnou cenu.“

„Jen aby nás dostal z cesty.“

„Kryje mu někdo záda?“ zjišťoval Jonas.

„Pochybuju. Nikdy jsem neslyšel, že by pracoval dohromady s někým dalším. Ten večer, co jsme byli U Kašpara, po mně chtěl, abych odvedl Adélu z baru pryč. Navrhla mu, aby si spolu zahráli na pravdu, a to mu bylo velice nepříjemné.“ Alexander se zahleděl ven z okýnka. „Už tu musí být někde blízko. Nesmí nás vidět, jestli postavili někoho na stráž.“

„Nebojte se, já to tady dobře znám,“ odvětil Jonas.

„Řekněme tedy, jen tak pro srandu, že máte pravdu a Prakenskij je nějaký velký hlavoun v mezinárodní antiteroristické jednotce, ale nesmí to přiznat. Neměl by tedy být někde venku na moři a sledovat je, zda dojde k dodávce?“

„Ne nutně,“ pravil Alexander zachmuřeně a pohledem už pátral po vyšších částech okolního terénu. „Měl by sedět někde nahoře nad

zátokou s dalekohledem a puškou a chystat se, že je všechny dostane.“

Jonas zabočil s autem do přítmí přerostlých keřů vedle jedné z vedlejších cest. „Odsud už musíme pěšky.“

„Já půjdu nahoru,“ oznámil Jackson. „Musíte mi dát pár minut, než zaujmu někde pozici. Bude to chvíli trvat, zvlášť když teď vím, že je někde tady.“

„U nás v Rusku bývá často zvykem namočit nůž do jedu, takže už jediné říznutí, třeba i úplně mělká rána, člověka zabije.“ Dokonce i v úkrytu pod stromy se Alexander přikrčil k zemi a téměř šeptal.

„Prakenskij je schopný provést útok oběma rukama se stejnou dovedností. Viděl jsem už dost různých odborníků, co se s ním pustili do boje zblízka.“

„Já ho nechci dostat,“ namítl Jackson. „Chci jen chránit vás a Jonase.“

„Pokud budete muset vystřelit, uvidí záblesk a přesně pozná, kde zrovna jste.“ Alexander už nevěděl, jak otřást Jacksonovou sebedůvěrou, aby mu naznačil, jak nebezpečný Prakenskij může být. Jacksonovy temné oči byly chladné, bezvýrazné a prázdné. Jeho tvář nevyjadřovala žádný výraz a zdálo se, že nic z toho, co mu zkušený agent Interpolu právě řekl, ho nemůže rozházet. Alexander ten výraz dobře znal. Kdykoliv se podíval do zrcadla, zíraly na něj tytéž mrtvé prázdné oči.

„Jackson ví, co dělá,“ ujistil ho Jonas a podal mu brýle pro noční vidění. „Měl byste mít tohle.“

„Díky.“

„Až budou dost daleko od své lodi, hodím na ně světlo,“ vysvětlil Jonas, když z kufru vozu vytáhl silný světlomet. „Pak počkáte, až se ozvu jako šerif a sdělím jim, že jsou zatčeni.“

„V pořádku.“

„Tak jdeme na to,“ oznámil Jonas.

Znal nejlépe místní terén, takže se Alexander stáhl a nechal ho jít vepředu. Zůstávali stále ve skrytu pod listím a vyhýbali se místům, osvětlovaným září měsíce, pak postupovali přes nerovnou půdu k oplocení. Přes dráty přelezli pomalými vláčnými pohyby jeden po druhém, aby snáze splynuli s pohybujícími se stíny větví. Vítr, který

je doprovázel, se proháněl vegetací a udržoval ji v neustálém pohybu, takže jim pomáhal splynout s okolím a zmást tak oko každého pozorovatele.

Když se jim půda pod nohama začala zvedat, Jonas se přikrčil a zrychlil. Chtěl už zdolat zbytek vzdálenosti a zaujmout pozici. Zdolali menší kopec, a za ním se Alexander od šerifa oddělil a zamířil doleva. Před nimi se otvíral výhled na zátoku vklíněnou mezi dva vysoké útesy. Jejich vršky pokrývaly větrem ošlehané cypřiše a do moře se táhnul skalnatý výběžek, který zátoku chránil před slídivýma očima. Celé místo bylo hustě zarostlé květinami, keři a stromy. Na písčitý, kameny lemovaný břeh dorážely vlny. Na písku ležely pokroucené kusy naplaveného dříví a vrhaly temné, zlověstné stíny. Malou, dobře chráněnou zátokou se ozývalo hlasité dunění příboje a kolem útesů vlny divoce vystřikovaly do vzduchu.

Alexander si přidřepl a doplazil se co nejblíž k okraji srázu. Těsně před ním, hned u kraje porostu ležely těsně vedle sebe dva balvany. Položil se na břicho, ukryl se za nimi a využil prohlubně uprostřed nich, aby mohl pozorovat zátoku. Měl teď na ni i na moře dobrý výhled. Představa, že někde blízko nad ním leží také Prakenskij s puškou a dalekohledem mu přinesla důvěrně známé šimrání mezi lopatkami. Zůstal ležet bez pohybu, neudělal tu chybu, aby se pokoušel lépe schovat, jen oči upíral na moře.

Minuty míjely. Patnáct. Třicet, Hodina. Noční vzduch byl chladný a studil ho na těle. Opatrně se podíval na hodinky. Možná, že se přece jenom zmýlil. Je víc než pravděpodobné, že jsou u špatné zátoky. Nebo že to není ta správná noc, že došel k úplně špatným závěrům. Přesto zůstával tiše ležet a oceňoval Jonasovu profesionalitu. Šerif se neprozradil ani jediným zvukem.

Vítr zafoukal silněji, čuchal mu vlasy a ohýbal trávu kolem něj. Zaslechl tichý, lehký zpěv, náznak ženských hlasů, obsažených v mořském vánku. Slovům se nedalo rozumět, ale nápěv mu vklouzl do mysli jako varování. Pomalým, opatrným pohybem vytáhl revolver a namířil jím skrz prohlubeň mezi oběma balvany. Měl odtud dobrý úhel, aby mohl pokrýt celou pláž i skály kolem ní. Alexander pocítil dotek větru na tváři a napnul oči do dálky za dlouhý sled skal. Z dunění moře se náhle vyloupnul zvuk motoru.

Zvolna vydechl a zastrčil si na chvíli prsty pod košili, aby si je zahřál.

Člun se už přiblížil na dohled. Zdolával vysoké vlny a mířil ke břehu. Alexander si vzal brýle pro noční vidění a zaostřil na připlouvající loď. Na palubě byli čtyři muži, dva stáli a dva seděli. Rozeznal, že tři z nich mají přes rameno přehozené kalašnikovy. Byli to ti, kdo seděli U kašpara s Nikitinem u stolu. Čtvrtého muže neznal. Držel v náručí cosi, co vypadalo jako malý kufřík. Člun mířil přímo na písčitý břeh a využíval přitom výšky vln k tomu, aby doplul co nejdál. Dva muži vyskočili do vody a táhli loď dál k pláži.

Pak z ní vyskočili i ostatní a rozběhli se do úkrytu pod husté křoví. Alexander sledoval pohledem muže s kufříkem. Z lodi vyskočil až jako poslední a držel se za třemi dalšími, ozbrojenými kalašnikovy. Drželi je již odjištěné a připravené k akci. Mířili jimi do všech stran a společně postupovali směrem k hustému křoví, pod nímž se chtěli ukrýt. Očividně poskytovali ochranu muži s kufříkem.

Alexander si přál, aby se muž dostal co nejdál od lodi. Po několika krocích se vždycky zastavil a rozhlédl na všechny strany. Zřejmě si chtěl být jistý, že jeho ochránci se dostanou pod stromy dřív, než se on sám ocitne příliš daleko od člunu, který pro něj představoval bezpečnou možnost úniku. Ti tři už byli jen pár metrů od křoví. Alexander v duchu zaklel. Jestli na ně teď Jonas zaměří svůj světlomet, muž s kufříkem je pořád ještě dost blízko člunu, aby do něj mohl skočit a uprchnout.

Znovu se zvedl lehký vánek a přinesl s sebou náznak zpěvu ženských hlasů. Alexander v něm rozeznal změnu. Poplach. Jediné varování, jaké mohlo přijít. Muž s kufříkem klesnul k zemi, stále jen pár metrů od bezpečí člunu. Kufřík zůstal ležet v písku vedle něj. Alexander se podíval důkladně a spatřil, že se mu kolem hlavy rozlévá temná skvrna jako černá svatozář.

Ve chvíli, kdy na ně udeřil bílý jas Jonasova světlometu a dočasně je oslepil, padl k zemi další z mužů a po něm ještě jeden. Žádný z nich nestihl vydat ani hlásek. Poslední muž se vrhnul doprava, ale Alexander věděl, že už je pro něj příliš pozdě. Někdo na ně použil ruskou bezhlučnou ostřelovačskou pušku VSS Vintorez s tlumičem a podzvukovým střelivem, jejíž dostřel je téměř stejný,

jako u běžné munice. Střelec, nejspíš Prakenskij, tak musel být ukrytý na skalní výspě takřka přímo nad nimi.

Odstřelovač vystřelil jednou, podruhé, potřetí a počtvrté. Výstřely šly těsně za sebou v jednom rychlém sledu. Stiskl spoušť, zamířil na další cíl, a akci znovu zopakoval. Čtyři rychlé výstřely a v písku zůstali ležet čtyři mrtví. Žádné záblesky neprozradily jeho pozici. Zvuky, které se nesly nad zátokou, nijak nepřipomínaly střelbu. Zněly spíš jako tiché klepání, jež snadno zaniklo v burácení mořských vln a v šumění větru. Alexander sledoval brýlemi pro noční vidění muže, ležící na písku. Ani jeden se nehýbal. Čtyři výstřely. Čtyři mrtví.

Alexander zaslechl, jak Jonas zklamaně zaklel. „Co teď s tím mám dělat? Do prdele!“ Pak zařval nahlas: „K čertu s váma! Tohle ve Spojených státech nemůžete dělat! Chtěl jsem ty bastardy zatknout. Mohli jsme od nich získat důkazy. Jestli teď objevím nějaké spojení mezi vámi a těmi, co jste oddělal, budu vás muset zatknout a obvinit vás z vraždy.“

Odpovědí bylo jen ticho. Jonas se ani nepohnul. Držel se mimo světelnou výseč a čekal, až se mu ozve Jackson. Uběhlo dlouhých několik minut. Šerifův zástupce se musel dostat za skalní výběžek, odkud vyšly střely. Alexanderovi připadalo, že zatímco čekali na ubezpečení, že je vzduch čistý, poskytli Prakenskému dostatek času, aby mohl zmizet. Aby jim unikl, musel se tiše ztratit v křoví, vyhnout se přitom Jacksonovi a nezanechat po sobě žádnou stopu.

Žádné důkazy nebudou. Po Prakenském nikdy nezůstávaly žádné důkazy. Jen mrtvá těla… Alexander si byl jistý, že střelcem byl právě Prakenskij, ale teď už byl pryč a nebylo možné ho najít. I kdyby Jonas měl tolik štěstí a povedlo by se mu dostat ho do rukou, důkazy by se nenašly. Pokud neobjeví pušku, jenže ta už nejspíš ležela na mořském dně. Nikde žádné stopy, nikde ani známka po jeho přítomnosti. Takový je Prakenskij, víc legenda, než živý člověk.

Zahoukala sova. Jednou, dvakrát, potřetí.

Jonas znovu zaklel. „Jackson ho nemůže najít. Vůbec nevíme, jestli je ještě tady. Půjdu ohledat těla, jestli ještě některý z nich nejeví známky života. Zůstaňte tady a jestli mě taky zabije, tak toho zkurvysyna zastřelte.“

Od moře zavál poryv věru. Alexander cítil jeho svěží dotek, jenž ho měl uklidnit: „Ten už je dávno pryč.“ Nebyl si úplně jistý, jak to sestry Drakeovy mohou vědět a jak mu informaci dokázaly předat, ale pochopil, že Prakenskij se rozplynul v nočních tmách.

Jonas se obezřetně vynořil z křoví. „Nemohla by ho některá z holek vystopovat, jestli je teda ve svých schopnostech stejný jako ony, co myslíte? Obvykle přece vždycky vědí jedna o druhé, zvlášť když mají nějaké problémy.“ Došel k prvnímu tělu. „Řekl bych, že je mrtvý. Střelil ho do levého oka. Všechny zabil stejným způsobem. Ten chlap je vážně třída.“

„Jacksone, potřebujeme zajistit místo činu,“ zakřičel pak do tmy.

„Máš s sebou foťák? Musíme to udělat z dálky, nechci, aby se někdo pohyboval příliš blízko té bomby.“

„Je v autě. Rukavice tam mám taky,“ odpověděl Jackson, který stále zůstával ve skalách nad nimi. „Není tu po něm ani památky, Jonasi. Je jako duch.“

„Čím střílel?“

Odpověděl mu Alexander: „Ruskou odstřelovačskou puškou. Nejspíš to musela být VSS Vintorez SP-6 se zabudovaným tlumičem a podzvukovým střelivem. Byla vyvinutá právě pro takovéto speciální operace. Tohle nové střelivo dokáže dokonce proniknout i většinou ochranných prvků, které používají vojáci proti zásahu, jako jsou třeba neprůstřelné vesty. To záleží na vzdálenosti.“

„Přesně to si myslím taky,“ potvrdil Jackson.

„Používá ji Prakenskij často?“ zeptal se Jonas. „Tohle bude pořádný průšvih, než se to podaří vyřešit. Neměl se do toho plést. Měli jsme situaci pod kontrolou.“

„Prakenskij nedává přednost žádné konkrétní zbrani. Absolutně nic na něj nemáte, a je to tak jedině dobře. Pokud byste ho zadržel a začal s vyšetřováním, určitě by se vytasil se skálopevným alibi, a potvrdil by mu ho někdo, komu byste musel věřit i vy. Klidně by to mohl být někdo jako třeba teta Carol. Vsunul by mu do hlavy přesvědčení, že byli po celý čas spolu, a ta osoba by o tom byla naprosto přesvědčená.“ Alexander se posadil, zbraň stále v ruce.

„Není divu, že se toho o něm tolik říká.“

„Než se do něčeho pustíme, musíme honem zavolat jednotku na zneškodňování výbušnin a FBI,“ rozhodl Jonas. Překročil naplavené dříví a ostatní mrtvoly, aby se dostal ke čtvrtému ležícímu tělu. Přikrčil se a dával pozor, aby nesmazala žádné důkazy a přitom se ani příliš nepřiblížil k bombě. „Musíme je nechat, aby se o to postarali. Rád bych měl ještě někdy děti. Radiační otrava není moje představa o nejlepší zábavě.“

Jonas pohlédl na Alexandera. „Poznáváte někoho z nich?“

„Ti tři s kalašnikovy pracovali pro Nikitina. Seděli s ním u stolu, když jsme byli v hospodě U kašpara. Ten čtvrtý, ale to se můžu jen dohadovat, nejspíš patří k některé teroristické skupině, která chtěla získat tuhle bombu. Byl to poslíček, měl ji jim doručit. Určitě by zabili i Kingmana. Prakenskij jim ho nechal. Představoval si, že tak bude mít šanci padesát na padesát, že to zmákne s námi a ne s Nikitinem.“

Jonas poklekl vedle kufříku. „Černyšev by Prakenského určitě mohl identifikovat.“

„Ale ne jako toho, kdo zde střílel,“ odpověděl Alexander.

Jackson podal Jonasovi fotoaparát a rukavice, které mezitím přinesl s auta. „Já bych se moc nespoléhal, že Černyšev někoho identifikuje. Právě jsem něco zaslechl v rádiu. Dispečer říkal, že po cestě do Ukiah někdo narazil do Tomova auta s vězni. Tom je v nemocnici, ale ti dva zajatí jsou mrtví. Oba měli kulku v týle.“

Jonas znovu zaklel. „Tolik mrtvých tu nemíváme ani za celý rok!“ Vrhnul po Alexanderovi temný, podezíravý pohled. „Zdá se, že vás to ani moc nepřekvapuje.“

„Moc ne. Nikitin je známý tím, že nechá zabít každého, kdo ho zklame. Kingman a Černyšev by ho mohli vyzradit, takže to byla otázka času, než se jich zbaví.“

„Měl jste mě varovat. Nerad bych přišel o tak dobrého zástupce, jako je Tom. A Tom je zraněný.“

„Nemohl jsem přece vědět, že Nikitin udeří s takovou rychlostí.

Vůbec jsem o tom nic netušil.“

Jonas se narovnal a opatrnými pohyby začal pořizovat snímky všech mrtvol z nejrůznějších úhlů. „Jenže to mohl udělat taky Prakenskij.“

„Sám víte, že to on nebyl,“ odpověděl klidně Alexander. Roztáhl ruce v gestu, jež zahrnulo celou scénu v zátoce. „Tohle je jeho práce. A my máme bombu, což je ze všeho nejdůležitější.“

„Jo, ale taky tady máme sbírku mrtvol,“ bručel Jonas. „Budeme tu trčet celou noc, zajišťovat stopy, hlídat místo činu, a celý zítřek pak ještě budeme čekat, než přijedou federálové.“

„Já bych si dal kafe,“ uzavřel Jackson.

Kapitola 19

Adéla popadla Alexandera za ruku a táhla ho za dlouhé police na chleba a pečivo, a krčila se, aby ji nebylo vidět. Obchod s potravinami se rychle plnil ranními zákazníky. „Myslela jsem si, že to bude bezpečné,“ zasyčela. „Kdo proboha může vstávat takhle brzy?“

„Podle všeho všichni,“ odpověděl Alexander, a musel se smát, jak se Adéla rozčiluje.

„Tobě to teď připadá k smíchu,“ zlobila se dál. „Ale za chvilku tě to přejde! Dneska musím zajet do zátoky. Nemůžu tam nechat delfíny čekat další den, jinak odplují na volné moře a já pak strávím devadesát procent času tím, že je budu muset hledat.“

Z přední části obchodu k nim dolehly hlasy: „Inez, tohle je příšerné. Slyšel jsem, že tam na pláži zůstalo přes třicet mrtvol! Vybuchla tam bomba. Všechny nás teď zasáhne radiace. Věř mi, tady v Mořském ráji to bude za chvíli samá rakovina!“

Adéla se podívala skrz chlebové police a spatřila, jak Clyde Darden pevně sevřel svou manželku, zatímco hlasitě sděloval užaslému publiku katastrofické zprávy. Někteří z posluchačů okamžitě leknutím zalapali po dechu.

Inez Nelsonová za pultem jen zavrtěla hlavou: „To je naprostá hloupost, Clyde. Jonas byl přímo na místě a o všechno se postaral. Přijela speciální jednotka na zneškodňování výbušnin a bez problémů to zvládla. K žádnému výbuchu rozhodně nedošlo. A zabiti byli jen čtyři lidé, ne třicet, a jestli tě zajímá moje mínění, tak dobře jim tak. Neměli sem pašovat bomby!“ Inez si rozhořčeně odfrkla a udeřila do pokladní zásuvky víc, než bylo nutné.

Clyde se nahnul přes pult a vzal si dva velké sáčky s nakoupenými potravinami. „Je v tom zapletený i Frank Warner. Jeho galerii zavřeli a jeho samotného zavřeli do vězení! A na místě sebrali několik obrazů jako důkaz. Nějaké „velké zvíře“ od Interpolu ho celou dobu sledoval!“

Adéla rýpla Alexandera palcem pod žebra. „To myslí tebe!“ zašeptala. „To velké zvíře!“

„Je to pravda, Inez?“ žasla Gina Farleyová, učitelka z místní mateřské školky. „Opravdu Franka zatkli? Byl to takový slušný pán!“

„A takový tichý,“ dodala paní Dardenová.

„Měl hrozně divné oči, takové slídivé,“ vedl svou Clyde Darden.

„Já jsem ho hned podezíral, že je špión!“

„Je zloděj umění, a ne žádný špión,“ opravila ho Inez s lehkým povzdechem. „S tou bombou nemá vůbec nic společného. Do toho se zapletl Chad Kingman. Dal se dohromady s nějakými Rusy, co přijeli sem k nám do městečka.“

Clyde potřásl hlavou. „Už tu máme zase studenou válku. Lezou nám sem, slídí i u našeho pobřeží a brzy nás přepadnou! Říkal jsem těm mládencům od pobřežní stráže, aby se měli na pozoru, ale vůbec mě neposlouchali.“

„Nikdo nás tu nepřepadne,“ znovu ho opravila Inez, a tentokrát se v jejím tónu už objevil záblesk netrpělivosti. „Vážně, Clyde, nepřehánějte. Měli jsme tady prostě politováníhodný případ, při kterém jsme přišli o jednoho zdatného obchodníka. Frank Warner toho pro město hodně udělal. Mějte to prosím na paměti, až o něm budete zase hovořit.“ Sklonila hlavu, aby se věnovala sčítání účtu pro dalšího zákazníka.

„Co s ním bude dál, Inez?“ otázala se jemně Gina.

„Nevím,“ odvětila Inez přiškrceným hlasem. „To já vážně nevím.“

Adéla si přitiskla ruku na srdce. „Má o něj opravdovou starost, Sašo. Úplně mě kvůli ní bolí srdce. Asi řeknu Lee, aby se tu u ní zastavila a trošku jí ulehčila v tom trápení.“

Alexander se natáhl a zlehka ji políbil na spánek. „Ty zkrátka nemůžeš vidět, když je někdo nešťastný.“

„No, jednu výhodu to přece jenom má,“ odvětila Adéla. „Takhle Inez aspoň vyřizuje zákazníky rychleji. Což znamená, že se nám snad podaří dostat se odtud, aniž bychom jí museli něco vysvětlovat.“

Alexander si natáčel koneček jejího ohonu na prst. „Víš, že nesmíme zapomínat na opatrnost, Aduš. Tobě se nechce na to myslet,

ale přesně tak lidé přicházejí o život, když po nich jde někdo, jako je Ignatěv. Musíme se mít na pozoru každou minutu.“

„Já vím,“ přisvědčila a podívala se na něj. „Nikdo ho neviděl a policie našla po nich jen prázdný dům, který si pronajali. Museli odtud utéct. Tady přece dál zůstat nemohli.“ Ztišila hlas ještě víc. „V malém městě se nic neutají. Všichni vědí o druhých všechno.

Clyde Darden má dalekohled hned vedle svého houpacího křesla na verandě a pořád se kouká, co dělají sousedi. Přitom říká, že pozoruje ptáky.“

„Já to radši ani nechci vědět.“

Otřela se mu tváří o rameno. „Ty jsi jako dítě. Měl ses vidět, jak ses tvářil, když na tebe skočila Sylvia Fredricksonová a začala tě objímat, žes jí přivedl Masona zpátky živého a zdravého. A to jsem si o tobě myslela, že tu svou poker face nikdy nezměníš!“

Alexander ji chytnul za levou ruku a poklepal na holé prsty:

„Pořád sis ještě nevzala ten můj prsten.“ Oči mu přitom ztmavly do půlnoční modři, jež slibovala bouřku. Adéla ucítila, jak jí poskočilo srdce vzrušením, které se jí zmocnilo vždy, když se na ni trochu rozhněval.

Sevřel jí prsty pevněji, přiložil si je ke rtům a jemně ji do nich kousnul. „Vůbec z toho nemám radost. A nepokoušej se vymlouvat. Vidím ti to na očích. Čekal jsem, že půjdeš domů a rovnou si ten prsten nasadíš!“

Zvedla hlavu. „Vážně? Já jsem myslela, že ho má vždycky dívce navléknout muž!“

Zamračil se na ni. „Já už jsem ti ho jednou nasadil. To ty sis ho sundala.“

Inez zavolala: „Vy dva, už se můžete přestat schovávat za policemi s chlebem a vylezte ven! Teď jste tu v bezpečí!“

Adéla chtěla vyjít ven, ale Alexander ji zadržel. Přitáhl ji k sobě a zašeptal jí do ucha: „Máš odklad, ale jenom na chvilku!“

Udělala na něj obličej a spěchala za Inez. „Jak vám je?“ otázala se s účastí a lehce pohladila starší ženě ruku. Neměla sice Leiny zázračné léčitelské schopnosti, ale snad přece jen dokáže Inez trochu ulehčit v jejím trápení.

„Mám co dělat,“ odpověděla majitelka obchodu a pokusila se usmát. „Skandály jsou vždycky dobré pro kšeft.“

„S Frankem je mi to moc líto. Vím, že jste byli dobří přátelé.“

Inez výbojně zvedla bradu. „My pořád jsme dobří přátelé! Pokud budu moct a pokud to bude možné, určitě mu pomůžu, aby galerie mohla zůstat otevřená. Naprostá většina jeho obchodů byla legálních. Bohužel však jeho láska k umění a touha tato díla vlastnit u Franka převážila nad zdravým rozumem. Toužil získat ty obrazy, i když věděl, že se jimi nebude moci nikde pochlubit. A aby mohl financovat svoje touhy, prodával obrazy dalším sběratelům, jako je on sám.“ Zhluboka si povzdechla. „Myslím, že to u něj byla úplná závislost, něco jako na drogách nebo na automatech.“ Poprvé se podívala Adéle do očí. „S pašováním bomby do naší země ale neměl vůbec nic společného. Nic takového by Frank nikdy neudělal.“

Alexander se ovládl, aby Inez nepřipomněl, že Frank nese odpovědnost za vytvoření pašerácké trasy, kterou pak mohli pro sebe využít teroristé. Inez byla očividně svému příteli velmi oddaná a záměrně přehlížela jeho chyby. Viděl, že je velmi rozrušená a nechtěl jí ještě přidávat, ale faktem bylo, že kdyby bomba vybuchla přímo v hustě osídlené oblasti, část viny by padla i na Franka Warnera.

„Byla už za vámi teta Carol?“ zeptala se Adéla.

„Ano, právě od ní jsem se dozvěděla, že Franka zavřeli. Nechtěla, abych se tu novinu dozvěděla ze zpráv,“ pravila Inez a ztěžka přitom polykala. Posmrkla, ale honem to zamaskovala tím, že rychle začala sčítat jejich nákup. „Moc si toho cením, že za mnou přišla osobně.“

„Teta Carol byla vždycky velice pozorná ke svým přátelům. My teď jedeme do Zátoky lachtanů. Musím ošetřit jednoho delfína, ale myslím, že už mu je docela dobře.“

„Jak to vypadá s plány na svatby sester?“

„No, zatím jsme neměli moc času se tomu věnovat, ale určitě to dáme nějak dohromady,“ ujistila ji Adéla.

„Slyšela jsem nějaké zvěsti, že ty ses taky zasnoubila,“ Ineziny oči zvědavě zalétly na její ruku a pak se káravě upřely na Alexandera. „Bývá dobrým zvykem věnovat dámě prsten, když ji chcete požádat o ruku.“

„Já už jsem jí prsten dal,“ pravil Alexander a přiložil si její prsty ke rtům. Adéla mu však vytrhla ruku, schovala ji za zády a zahleděla se na něj.

„Ty snad trpíš orální fixací,“ zasyčela na něj. S úsměvem se pak obrátila zase na Inez: „Tak já myslím, že už máme všechno. Možná bychom si ale mohli dát dvě tvoje slavná kapucína pro zahřátí, až budeme v zátoce.“

Inez se od doby, co vstoupili do jejího krámu, poprvé usmála.

„Vy holky Drakeovy a ti vaši kluci!“ Zavrtěla hlavou a začala jim v kávovaru připravovat kapucína. „Carol dává Reginaldovi zabrat. Ta by ho donutila i skákat skrz obruče! Musel se oholit, dát si ostříhat vlasy a každý den musí chodit v obleku!“

„Jestlipak víte, že spolu byli kdysi zasnoubení?“ zvídala Adéla.

Musela zvýšit hlas, aby ji přes zvuk kávovaru bylo slyšet.

„No samo sebou. Tehdy z toho byl náramný skandál. Reginald byl z toho tak zničený, že se stáhl sám do sebe a přetrhal všechna blízká přátelství. Byl hrozně osamělý. Už jsem Carol říkala, aby si tentokrát nezahrávala s jeho srdcem. Myslím, že druhé odmítnutí od ní by už nepřežil.“

„O tom jsem vůbec nevěděla,“ podivila se Adéla. Vzala kelímky s kapucínem a Alexander se ujal sáčku s potravinami. „Děkujeme, Inez. Brzy se zase uvidíme.“

Než se stačila hnout, Alexander položil Adéle ruku na rameno.

„Inez,“ oslovil majitelku, „nevadilo by vám, kdybychom vyšli ven raději zadem?“

Starší žena poplašeně vzhlédla, ale bez dalšího vyptávání přikývla.

„Vážně si myslíš, že je to nutné?“ chtěla vědět Adéla, když ho následovala obchodem k zadnímu východu.

„Dokud se nám nepodaří chytit Ignatěva, tak ano, je to nutné. Jonas si možná myslí, že odtud utekl, ale já ho znám přece jenom lépe. Jsem si jistý, že poslední obrat událostí ho nejenomže stál spoustu peněz, ale navíc ho dostal do pěkných problémů před těmi jeho teroristickými přáteli. A tak se teď bude chtít pomstít. Už jsem mu překazil plány tolikrát, že to prostě nemůže jen tak přejít. A na

rozdíl od Nikitina, který už určitě odjel, Ignatěv rád své vraždy provádí sám.“ Zatímco mluvil, uložil nákupy na zadní sedadlo vozu.

Adéla se zachvěla. „Snad budeme v bezpečí aspoň v zátoce.“

Zavrtěl hlavou. „Uvidíme. Nejvíc nebezpečné je to v přístavu, je tam moc budov i lodí. Tam budeme snadným terčem. V zátoce by to opravdu mělo být bezpečnější. Když se budeme držet uprostřed, žádný střelec, ani ten nejlepší, nás na tu vzdálenost nedokáže trefit.“

„Ani když je to tak dobrý střelec jako Jackson?“

„Adélo…“

Třískla dvířky od auta. „Co bys ode mě chtěl? Abych pořád jenom seděla doma?“ Skoro ani nepočkala, než se připoutal, a vyrazila s vozem na hlavní silnici.

„Pokud chceš slyšet pravdu, tak ano. Bylo by to lepší, dokud ho nenajdu a nezneškodním.“

„To by určitě bylo, jenže tak bych nemohla pomoci svým delfínům. A kromě toho pochybuju, že ty by ses skrýval v domě se mnou. Určitě bys poletoval okolo a snažil se ho dostihnout, abys mě ochránil jako nějaký hrdina z románu.“

Naklonil se a políbil ji na krk. „Já ale jsem tvůj hrdina.“

Odstrčila ho, ale nemyslela to vlastně vážně. „Ještě se kvůli tobě nabouráme.“ Musela mu odstrkovat ruce po celou cestu, než dojeli do přístavu a smála se ještě, když vystupovali z vozu.

Začali nakládat jídlo, pití a Adélino vybavení do člunu. Náhle si uvědomila, že ji přitom neustále chrání svým tělem. „Budeš tohle dělat celou dobu, co budeme na lodi?“

„Ne, jenom když jsme v přístavu.“

Adéla zavrtěla hlavou nad jeho paličatostí. Když byl takhle umanutý, nemělo smysl se s ním dohadovat. A tak jen naložila své věci, zamířila se člunem na moře a snažila se nevšímat, jak ji neustále zaštiťuje proti možnému nebezpečí. Uvolnil se, až když byli na volném moři. Pohodlně se opřel, usrkával kapucino, a přes sluneční brýle se rozhlížel po okolí. Cítila, jak se jí zmocňuje důvěrně známý poklid a viděla, že i na něj moře působí stejně.

„Jak rychle se ve vaší zemi můžeme vzít?“ začal z ničeho nic.

Adéla leknutím upustila svou kávu. Alexander kelímek zachytil, než stačil dopadnout na dno člunu a než by se tekutina vylila přes víčko. „To vůbec není vtipné, Sašo.“

„Já jsem ale nechtěl být vtipný. Naopak jsem naprosto vážný. Tentokrát si nedám ujít žádnou šanci. Tvoje sestry si chystají úžasné svatby, jako kdyby se chtěly vdávat až za rok, ale já takhle dlouho čekat nechci.“

Adéla povytáhla obočí. „Fakt? A jak dlouho bys chtěl čekat?“

„Pokud možno vůbec ne. Copak musíme mít velkou svatbu? Nemůžeme se vzít v tichosti a odpustit si všechen ten povyk kolem?“ Adéla zvýšila rychlost člunu, až začal poskakovat přes vrcholky vln. Také Alexanderovo kapucino poskočilo a přelilo se přes okraj kelímku rovnou mu do klína. „Povyk? Tak pro tebe je svatební obřad

jenom povyk?“

Vylil zbytek kapucína do moře, zmačkal kelímek a odhodil ho do koše. „Myslím, že nejdůležitější je, aby ses oficiálně stala mojí ženou. A máš zatracené štěstí, že to kafe už vychladlo.“

Snažila se tvářit nevinně, ale na tváři se jí objevil úsměv, který se zvolna rozšiřoval, až se úplně rozesmála. „Ty si myslíš, že až za tebe budu vdaná, tak mě budeš moci víc kontrolovat, viď?“ V očích jí jiskřilo. „Co tě k tomu pro všechno na světě vede?“

Natáhl nohy před sebe a zadíval se na ni přes sluneční brýle s neproniknutelným výrazem ve tváři. Přitom si rukou významně přejel přes rozkrok svých džínů, kde se mu vytvořila nepřehlédnutelná tvrdá boule.

Adéla pohodila hlavou a oči se jí smály. Sluneční paprsky se odrážely od jejích rudých vlasů a šaty jí ve větru lnuly přímo k tělu. Jak tak řídila člun přes vlny, vypadala tak neuvěřitelně sexy, až ho všechno bolelo jen při pouhém pohledu na ni. Když ho takhle škádlila a smála se, když z ní vyzařovalo teplo a něha a blízkost, zdála se mu neodolatelná.

„Tak na to zapomeň,“ varovala ho, ale dech se jí zrychlil a s nelíčeným zájmem upřela pohled k jeho slabinám. „Moc se ke mně nelísej, já teď totiž pracuju. Jediný důvod, proč jsem tě vzala s sebou je, že jsi chtěl vidět, co dělám.“

„Chtěl bych si zaplavat s těmi tvými delfíny,“ připomněl. Adéla zvolnila rychlost a zamířila s člunem doprostřed zátoky. „Slíbila jsi mi, že to bude největší dobrodružství mého života. Pro mě to ale znamená, že v tom musí být zahrnutý i sex. Divoký, nespoutaný sex.“

Znovu se rozesmála, přesně tak, jak čekal. Miloval způsob, jak pohazovala hlavou dozadu a přitom odhalila svůdnou křivku svého hrdla. Ve slunečním svitu jakoby celá zářila. Občas, jako třeba právě teď, skoro ani nemohl uvěřit svému štěstí, že smí být s ní. Že se mu chce odevzdat. Že ho miluje tak, jako on miluje ji.

Zvuk jejího smíchu ho laskal na těle jako pohlazení. Cítil ty doteky hluboko uvnitř, odkud, jak věděl, nemohou nikdy vymizet. Nikdy ho neunaví si s ní povídat. A nikdy nebude mít dost společného milování.

„Tady ne!“ zvolala Adéla neoblomně. „Je mi fuk, jestli máš sluneční brýle nebo ne, já přesně vím, jak se koukáš.“ Varovně zvedla prst. „Nesnaž se mě ani dotknout. Vím naprosto jistě, že přesně v tuhle chvíli jsou sestry na cimbuří a pozorují nás. Co se zjistilo, že Nikitin a Ignatěv utekli, tak jsi je natolik pobláznil tím možným nebezpečím, že od té doby mě nikam nepustí samotnou ani na krok. Nemám ani chvilku klidu!“

„To já taky ne,“ prohlásil chmurně. Vstal, vzal ji do náruče a přitáhl ji k sobě. Jeho mohutná postava ji celou zastiňovala. Pozvedl jí obličej za bradu vzhůru. „Tak tě aspoň políbím.“

Adéla otevřela pusu, že začne protestovat. Neexistovalo, že by se s Alexanderem mohla pouze líbat. Její tělo okamžitě vzplálo a brzy by nad sebou ztratila kontrolu. Klidně by hodila za hlavu, že stojí ve člunu uprostřed zátoky a všechny její sestry bedlivě sledují každé jejich hnutí. Zapomněla by na všechno kolem, kromě nadvlády jeho úst, jeho vůně a chuti, a vlastní touhy, jež v ní rostla do žádostivé náruživosti.

S neuvěřitelnou citlivostí jí vzal tvář do dlaní a pomalu přibližoval rty k jejím. Držel ji něžně, a dotek jeho rukou vyjadřoval lásku, důvěrnost, sblížení. Rty sklouzl po jejích ústech v pouhém letmém dotyku.

Pak Adéla ucítila na spodním rtu horkost jeho jazyka i jeho zuby, a záplavu lehounkých polibků v koutcích úst. Cítila ho všude, až se zalykala touhou, a to jí ještě ani nepolíbil důkladně.

Popadla do dlaní jeho tvář a divoce ji přitahovala k sobě. Stavěla se na špičky, aby na něj lépe dosáhla a zmocnila se jeho úst, jazykem chtivě pronikala do temných, hebkých hlubin. Zavřela oči a vychutnávala jeho žár. Alexander se mírně pohnul, aby ji mohl pevněji obejmout a jejich těla si byla blíž. Jeho polibky se staly naléhavějšími, hlubšími, smyslnějšími.

A větrem k nim dolehl ženský smích jako útržky hudby, jež je obklopily ze všech stran. Alexander slyšel zvuky, poletující kolem nich a dorážejících na jejich sluch. Vánek ho hladil po tváři, přelétl mu přes ramena. Zvedl hlavu. „Doufám, že když nás sestry takhle pokoušejí, že je to nevyčerpá natolik, aby přestaly dávat pozor?“

„Určitě ne,“ zavrněla Adéla a znovu se přisála k jeho ústům. „Ale stejně tady máme společnost, podívej se!“ ukázala k ústí zátoky.

Sluneční paprsky se třpytily na vodní hladině tak ostře, že na okamžik neviděl nic ani přes své černé brýle. A pak je uviděl. Delfíni proplouvali těsně pod vodou, viditelní spíš jen jako mihotavé náznaky stínů, a mířili k jejich lodi. Byli od nich vzdáleni jen pár stop, a celé hejno se pohybovalo v dokonalé synchronizaci. Obepluli je nejdřív z jedné, a pak zase z druhé strany, a všichni se obraceli v jediný stejný moment. Srdce mu poskočilo. Přidržel se zábradlí a okouzleně na ně zíral přes okraj člunu.

„Ti jsou nádherní,“ vydechl.

„Tak honem, pojďme se připravit,“ vybídla ho Adéla. „Nebudou tady dlouho.“

Alexander zašel do malé kajuty a oblékl se do svého neoprenu. Adéla mu často vyprávěla, jak se potápí s delfíny, ale sám to ještě nikdy nevyzkoušel. Ale už jen pouhý pohled, jak se ve vodě vesele prohání v celém hejnu, skáčí a obracejí, pro něj byl adrenalinový zážitek. Už se nemohl dočkat, až bude s nimi ve vodě. Dychtivě se na Adélu usmál a viděl, jak ji potěšila jeho reakce.

„Vzpomeň si, co jsem ti o tom říkala, Sašo. Nikdy, a tím míním opravdu nikdy, se k nim nepřibližuj zepředu nebo z pravého úhlu. Nech je, aby se přiblížili oni k tobě, a drž se od nich šikmo. Pohybuj

se plynule, žádné rychlé pohyby. Mysli na to, že delfíni považují každý přímý pohyb proti nim za hrozbu, na kterou by mohli odpovědět agresí. Úder jejich hlavy je hrozně nebezpečný!“

„Chápu. A neboj se, nepodlehnu chuti si je pohladit,“ dodal dřív, než mu to mohla připomenout.

O plavání s delfíny mu hodně vyprávěla, ale na to, jaký to bude pocit, ho připravit nemohla. „Dala jsi mi možnost zažít něco, co zažije jen málo lidí na světě,“ pravil Alexander.

Usmála se na něj a oči jí zářily. „Jdeme pracovat! Tak na to nezapomeň, a všechno, co tě zaujme, mi řekneš až pak, až zase vyplujeme nahoru.“

Alexander vklouzl do vln, radostně vzrušený pohledem na delfíny plující průzračnou modrou vodou. Proháněli se kolem něj tak rychle, až vypadali jen jako mihotavé stíny. Rychlost, s níž proráželi vodu, byla tak ohromná, že si vedle nich připadal nemotorný a neohrabaný. Teď už se k nim přidala i Adéla s velkou videokamerou v ruce, a odplavala na místo, kde dováděl aspoň tucet těchto mořských savců.

Teprve teď, z bezprostřední blízkosti, si Alexander plně uvědomil, jak obrovská tato zvířata jsou. Každé z nich vážilo stovky kilogramů. Delfíni dávali najevo svou mohutnost a sílu, a vedle drobné Adéliny postavy působili až hrozivě. Tep se mu zrychlil. Nikdy ho dosud nenapadlo, že by při plavání s nimi byla v ohrožení. Se žraloky ano, ale s delfíny ne. Jak to, že o nich vždycky hovořila jako o veselých, zábavných stvořeních? Vzpomínal si na její vyprávění o dravých kosatkách, které přece také patří do stejného rodu jako delfíni. Plaval k Adéle, aby jí dal signál k vynoření, ale vtom ho jeden delfín minul šikmo kolem boku – právě tak, jak mu Adéla vždy zdůrazňovala, že je správné se s nimi pohybovat.

Zadíval se na něj a připadalo mu, že delfín ho zve blíž. Ponořil se do větší hloubky, mnohem pomaleji než předtím, kdy jeho rychlost vzbuzovala strach, obrátil se na záda a vyplaval vzhůru, až se téměř dotýkali břichem jeden druhého. Když se podíval doprava, zjistil, že se k nim přidal další. Zleva se vynořil třetí delfín. Obeplul ho velkým obloukem a Alexander užasl, jak byl blízko od něj i od ostatních. Všichni tři přizpůsobili svou rychlost jemu a zblízka ho sledovali tmavýma, inteligentníma očima.

Alexander se podíval po Adéle. Plavala vedle jednoho delfína a natáčela na kameru každý jeho pohyb. Ostatní je obklopili a kroužili kolem nich v pozvolných kruzích. Bylo vidět, že jsou na ni zvyklí, dotýkali se jí a „mluvili“. Pokaždé se k ní přibližovali z boku a občas vydávali zvuky, které popisovala jako „klapací sérii“. Teď už mu nepřipadali tak hroziví, jako když se na ně podíval prvně. Viděl je jako hravé, společenské a inteligentní tvory, kteří ho pozorovali se stejnou zvědavostí jako on je.

Delfíni teď dováděli v kruhu kolem nich a Alexandera zaplavilo radostné vzrušení, že je dvě lidské bytosti přijali mezi sebe jako uznávané členy skupiny. Adéla se soustředila na svoje natáčení a plavala s nimi v dlouhém, vlnitém oblouku, zatímco Alexander často měnil směr, jen aby si zjistil, zda delfíní kontingent poplave za ním. Přesně tak tomu bylo, jen dva z nich jim pluli naproti v opačném směru.

Adéla ukázala palcem k hladině. Zavrtěl hlavou, protože se mu nechtělo ty úžasné bytosti ještě opustit. Poklepala prstem na hodinky. Alexander pohlédl na ty svoje a užasl. Přestože mu připadalo, že onen úchvatný podvodní balet s delfíny trval jen pár minut, ve skutečnosti uplynula mnohem delší doba. Pár delfínů teď opustilo formaci a chystalo se vynořit, a tak i Alexander kývl na Adélu, že půjdou na hladinu.

Delfíni i lidé se objevili nad vodou zároveň. Alexander vyrazil prudce nahoru. Nemohl se přestat nadšeně usmívat. Vzal Adélu kolem pasu a nahnul se přes vršek její videokamery, aby ji mohl políbit. „Bylo to vážně neuvěřitelné!“ radoval se upřímně. Položil si ruku na srdce. „Děkuju ti, ljubov maja. Byl to opravdu nepopsatelný pocit!“ Rozhlédl se po delfínech, a viděl, jak se znovu nadechli, jeden po druhém se potopili a proplouvali těsně kolem Adély, jakoby ji zvali k dalšímu kolu tance pod hladinou.

Adéla pár tempy doplavala k lodi a snažila se vhodit kameru na palubu. Alexander jí ji vzal z ruky a opatrně ji tam položil. „Takže končíme?“ V hlase mu znělo zklamání, že něco tak krásného má skončit tak brzy, ale tvář mu stále zaléval šťastný úsměv nad vzrušujícím zážitkem.

„Vypadalo to, že už chtějí odplavat do moře, ale někdy, když se vrátím ke člunu, tak se zase vrátí. Zvlášť Kiwi a Boscoe,“ vysvětlila mu a posunula si potápěčské brýle na čelo. Přitom zaklonila hlavu a šťastně se smála.

„Kteří jsou Kiwi a Boscoe?“ Chtěl ji strhnout k sobě a líbat, až by oba ztráceli dech. Byla tak krásná! A celý den byl krásný také.

„To jsou ti dva velcí samci. Kiwi je ten, který byl zraněný. Je zvyklý, že se o něj starám. Právě proto jsem za ním tehdy musela jít do zátoky.“ Setřela mu vodní kapky ze tváře, „druhý den jsem si ho zkontrolovala a teď už mu je dobře.“

„Co znamenají ty jizvy, které na sobě mají někteří z nich?“ zeptal se Alexander, ale nepřestával se dívat do vody v naději, že je ještě uvidí.

„Těm se říká čáry, a právě tyhle větší jizvy nám pomáhají odlišit je jednoho od druhého. Když delfíni mezi sebou zápasí, buď do sebe velkou silou narážejí předsunutou spodní čelistí, nebo se vzájemně kousají, i když ne do hloubky. Přesto po těch kousancích zůstávají stopy – zjizvené čáry. Mají je skoro všichni z nich. Ty méně vážné čáry se časem zahojí a zmizí, ale často se stane, že kousnutí jde hlouběji, a pak zanechá stálou jizvu.“

„Pojďme ještě jednou do vody. Uvidíme, jestli připlavou za námi,“ navrhl Alexander. Vůbec se mu nechtělo zátoku opustit. Nevěděl, zda se mu ještě někdy naskytne podobná příležitost.

Adéla se na něj usmála a pohladila ho po tváři. „Jsem hrozně šťastná, že se ti líbí v mém království. Jenom abys nebyl zklamaný, když se ukáže, že už doopravdy odpluli.“

„Nic mě nemůže zklamat. Bylo to doopravdy nádherné.“

Znovu se společně potopili. Zamířili do větší hloubky a doufali, že se opět setkají se svými delfíními přáteli. Adéla se držela víc vzadu a Alexander plaval jako první. Štěstím se jí chtělo plakat. Ještě nikdy předtím neviděla na jeho tváři takový výraz, jako kdyby mu věnovala nějaký mimořádný dar. Cítila se být také obdarována – viděla, jak Alexander sdílí její lásku, radost a nadšení, jež pociťovala při každém novém setkání s divokými delfíny.

Jak plula za Alexanderem, voda kolem ní nečekaně zavířila a zabublala, jakoby se z mořského dna zvedl nějaký velký gejzír. Byla

však ledově studená, jako když narazila na podvodní proud, mířící vzhůru. Voda se proměnila v bílou pěnu, která jí na několik vteřin zastřela výhled na Alexandera. Okamžitě pochopila, že jí sestry varují před bezprostředně hrozícím nebezpečím.

Adéla co nejrychleji vyplavala ze zpěněné vody a co nejsilnějšími tempy zamířila k Alexanderovi. K jejímu zděšení se však z velkého záhonu mořské trávy u dna odlepil velký temný stín a směřoval rovnou na Alexandera. Kdyby mohla zakřičet varování, udělala by to, ale na to byli příliš daleko od sebe, než aby ji pod vodou bylo slyšet. Mohla jen s hrůzou a se srdcem až v krku sledovat, jak potápěč Alexandera dohání a přitom napíná harpunu.

Alexander si všiml varovného bublání dýchacího přístroje až v okamžiku, kdy už se chystal vystřelit. Trhl sebou, zastavil se, a otočil se po Adéle, celý obklopený mračnem bublin. Harpuna projela vodou a narazila mu zezadu do ramene tak silně, až ho postrčila kupředu. Bílá pěna kolem něj se proměnila v rudý výbuch sopky. Bolest se smísila se strachem o Adélu, protože Alexander poznal Leonida Ignatěva.

Silnými, pravidelnými tempy Adéla ukrajovala ze vzdálenosti, jež je oddělovala. Viděla, jak Ignatěv s chladnou soustředěnosti vkládá do své harpuny další střelu, soustředěný pouze na Alexandera.

Jakoby věděl, že ona pro něj nepředstavuje žádnou hrozbu.

Srdce jí splašeně tlouklo na poplach. Uhnula na poslední chvíli, a jen tak tak, že ji netrefila čepel nože. Vedle ní se objevil druhý žabí muž. Chytila ho oběma rukama za zápěstí, zvedla nohu a vší silou, které byla schopná, nakopla útočníka do slabin. Potápěč se zkroutil a odletěl vodou pryč. To jí poskytlo čas, aby sáhla po noži, který měla u opasku. Obeplavala ho, máchla nožem a přeťala mu jím vzduchové trubice. Odstrčila ho tak mohutně, že se začal nekontrolovatelně otáčet a vzdalovat od ní. Netrvalo však ani vteřinu a už na ni útočil znovu, tvář zkřivenou vztekem a odhodláním. Náhle se však mezi nimi objevila nová překážka. Ryby, tisíce ryb, tvořících neprostupné hejno, jež poslaly její sestry, aby ji ochránily. Muž zběsile máchal nožem, ale marně. Docházel mu vzduch, a tak se musel odrazit a začít s výstupem k hladině. Adéla vyrazila rybím hejnem za Ignatěvem, nůž sevřený v prstech.

Alexander se skrz závoj bolesti pokoušel bránit nohama. Tvrdě a rychle kopal kolem sebe, aby Ignatěva zneškodnil. Ostrý hrot harpuny mu pronikl úplně skrze sval a zepředu mu trčel ven z ramene. Paži měl nehybnou, ale přesto se neohrabaně snažil plavat, především za pomoci nohou. Chtěl se dostat k Ignatěvovi dřív, než na něj znovu použije svou harpunu.

Ignatěv se spustil dolů ke dnu mezi mořskou trávu a dával si na čas. Věděl, že jeho cíl proti němu nemá šanci. Alexanderovi nezbývala naděje, že by se k němu mohl dostat. Prozrazovala to rudá skvrna na jeho rameni a stále se šířící kruh rudě zbarvené vody kolem něj. Ignatěv beze spěchu pozvedl harpunu. Vtom se ale dno pod ním zvedlo a v sérii krátkých prudkých otřesů ho poslalo na kolena. Vodou se nesly zvuky ženských hlasů v melodickém nápěvu, jehož slova zněla cizokrajně, ale neúprosně útočila na jeho sluch, tu silněji, tu slaběji, v dokonalé souhře s tím, jak se zvedaly a zase klesaly podvodní masy. Pokaždé, když se Ignatěv pokusil zamířit na svůj cíl, dno se vzedmulo a povalilo ho dopředu obličejem k zemi.

Pevně sevřel harpunu, aby o ni nepřišel v závoji mořské trávy, ovíjející se mu kolem těla jako živí hadi.

Alexander se prodíral dolů ke dnu za Ignatěvem. Náhle s hrůzou spatřil, že Adéla už je skoro u něj. Ignatěv, mohutný a silný muž, cvičený v zabíjení, se po ní otočil. Alexanderova paže visela nehybně a nedovolovala mu, aby se k ní dostal dost rychle. Pokusil se zmobilizovat všechny síly a odhodlání, a vyrazil vodou směrem k Ignatěvovi.

Ten se však vrhnul po Adéle, která po něm natahovala ruce. Prudce do ní vrazil a praštil ji po hlavě pěstí, v níž stále svíral harpunu. Stačila však uhnout, takže úder šel stranou. Vykryla se rukou a ostřím svého nože ho přitom stačila říznout do paže. Ignatěv se však zprudka obrátil, zamířil na blížícího se Alexandera a vystřelil na něj už z těsné blízkosti. Harpuna Alexandera zasáhla do boku, probodla mu kůži, sval a zasáhla i kost, a odhodila ho dozadu.

Adéla na Ingatěva zaútočila znovu. Nožem mířila zákeřně nízko. Zaklesla se paží o nepřítelův krk a zabořila mu ostří do břicha vší silou, jež v sobě dokázala najít.

Popadl ji za zápěstí, vykroutil jí nůž z ruky, a než stačila ucouvnout, několikrát ji bodnul. Ostří bylo krátké a vzdálenost mezi nimi velká, takže rány nešly příliš hluboko, ale Adéla cítila každou z nich a dobře věděla, že jí nezbývá mnoho času.

Ignatěv se znovu vrhnul po ní, ruce napřažené. Alexander ho zezadu chytil, obrátil ho a s použitím celé své váhy a síly do něj vrazil tak tvrdě, že harpunu, trčící z jeho vlastního ramene, vrazil Ignatěvovi hluboko do hrdla.

V nastalém okamžiku se zdálo, že dokonce i sám oceán ustrnul v šoku a ustal ve svém nikdy nekončícím pohybu. Adéla viděla, jak k ní Alexander vztáhl ruku, pak mu paže klesla, a obě těla, spojená střelou harpuny, začala s otáčením klesat ke dnu.

Leo! Pomoz mi! Ach, bože, Leo, potřebuji tvou pomoc! Adéla v duchu křičela znovu a znovu na svou sestru. Drsná bolest jí svírala krk i břicho, když od sebe odtrhla dvě spojená těla a vzala Alexandera za paže. Neovládala telepatii, ale cítila, že sestry jsou s ní ve spojení. Že vědí. Vždycky věděly. Začala Alexanderovo tělo táhnout a strkat vzhůru směrem k hladině. Ale ať se snažila jakkoliv, jeho váha a mořský proud mu neustále strhávaly kyslíkovou masku z obličeje. Zdálo se to beznadějné. Ke člunu i ke břehu to bylo skoro stejně daleko, a navíc to bylo jedno. I ve studené vodě masivně krvácel a zvolna se topil. Plíce se mu plnily vodou, ale ona přesto umíněně táhla jeho bezvládné tělo ke břehu.

Sestry jí zatím vlévaly do těla energii, bez níž by už bylo všechno ztraceno. I na dálku ji poskytovaly pomoc a ze všech sil se snažily udržet daleko všechny dravé mořské tvory, které by mohla přilákat chuť krve ve vodě. Společně přemáhaly příliv a snažily se využít síly vln, aby ji i s Alexanderem přenesly blíž k pláži. Byla to dlouhá bitva. Vyčerpaná a strachem o Alexandera omámená Adéla si příliš pozdě vzpomněla na druhého muže. Na toho, který se musel předčasně vynořit, a teď tu na ně číhal. Srdce se jí téměř zastavilo a pak začalo splašeně bít.

Když konečně dosáhla na dno, postavila se na nohy a klopýtavě vlekla Alexanderovu mrtvou váhu ke břehu. Muž už tam na ni čekal, na sebevědomé tváři zlostný úsměv. Sledoval, jak se snaží dostat Alexanderovo tělo výš na břeh. Klesla na kolena, odhodila

kyslíkovou masku a snažila se popadnout dech. Oběma rukama přikryla Alexanderova zranění, ale proud krve neustával.

Přiložila rty k jeho uchu: „Prosím, neopouštěj mě!“ Okamžitě se pustila do oživování. Toužila, aby začal zase dýchat, aby se rozkašlal a dostal mořskou vodu ven z plic.

Muž se pohnul směrem k nim. Konečně si ho všimla. Zvedla oči a spatřila, že třímá v ruce zlověstně vyhlížející dlouhý nůž. Když k ní udělal další krok, zlobně se na ni usmál. Kulka ho zasáhla dřív, než zaslechla výstřel. Zasáhla muže do levého oka, zvrátila mu hlavu dozadu, až se zhroutil jako hadrová panenka.

Adéla položila hlavu Alexanderovi na prsa a pak se divoce rozhlédla kolem sebe. „Prakenskij! Rychle sem! Umírá! Já už ho nedokážu zvládnout. Sestry jsou vyčerpané a já taky. Vím, že jsi tady!“

Tvář jí pohladil závan větru. Sestry. Vždycky byly s ní. Strachovaly se o Alexandera stejně jako ona. „Prosím,“ zašeptala.

„Prosím,“ zopakovala ještě jednou, tentokrát nahlas. Křičela to nahlas hrdlem sevřeným strachem a pláčem.

Z šumu větru se vydělil jediný hlas. Jemný, melodický. Vábivý. Julie měla překrásný hlas. Jemně chraplavý, smyslně vemlouvavý a přetékající emocemi. Její kouzelný zpěv byl neodolatelný a dokázal očarovat.

Zpoza útesů se vynořil Prakenskij se skloněnou puškou v ruce. Rozmáchl se, jediným mocným pohybem ji poslal do mořských hlubin zátoky a po písku dokráčel k Adéle. „To bude pro vaše sestry špatné, když mi odhalí cestu ke svým kouzlům. Ukažte, ať se podívám.“

„Musíte mu pomoci,“ zavzlykala Adéla a slzy jí proudem tekly po tvářích. Ona i sestry byly naprosto vysílené a bezmoc je zavalila celou vahou. Adéla byla tak vyčerpaná, že už jí nezbyla žádná fyzická síla. „Já ho nedokážu zachránit, ale vy ano.“

„Jestli to udělám, nebudu mít už dost sil, abych unikl před policií.“ Prakenskij musel co nejrychleji zmizet. Místo toho však poklekl vedle Alexanderova těla. „Pokusím se ho zahřát. Udělám všechno, na co si vzpomenu, abych ho z toho dostal. Zvládne to. Je to pěkně paličatej parchant.“

„Vím, že ho dokážete zachránit. Já vám pomůžu, a moje sestry taky. Pak vám dáme náš ochranný plášť, který vás ochrání před policií, takže budete moci utéct.“ Napřímila se a pevně na něj pohlédla: „Vím, že vám na něm záleží. Zachraňte mu život.“

„Budu mít u vás dluh. U vás všech budu mít dluh. Až přijdu za vámi, budu čekat, že pomůžete zase vy mně.“

Adéla přikývla. Nevěděla, zda právě náhodou neuzavřela smlouvu s ďáblem, ale bylo jí to jedno. Jediné, na čem záleželo, byl Alexanderův život.

Kapitola 20

Alexander slyšel, jak ho volá Adélin hlas. Někde dole bouchly dveře. Hlas se ozval znovu. Miloval zvuk jejího hlasu, když vyslovovala jeho jméno. Slyšel v něm dychtivost a vřelost, jež mu dělalo dobře na těle.

Stávalo se mu, že než se úplně probral, zdálo se mu, že je zase v Rusku nebo někde v bezútěšném hotelovém pokoji, sám a bez ní. Neustále se mu vracely noční můry, v nichž Adélu fackovali a bili v Ignatěvově vyšetřovací místnosti, a pak se budil s tělem zbroceným potem a s jejím jménem na rtech.

Přitiskl si ruku na prsa a přes balkónové zábradlí se zadíval na její milované moře. Celý život žil ve velkých městech s davy lidí, kde podivnou krásu vytvářely shluky budov a světel, a kde tušil zradu, podvod a zločin. Adélino moře ho konejšilo a přinášelo mu klid. Připadalo mu, že je to tím, že od sebe nedokáže oddělit její lásku a touhu po nedozírných mořských dálkách, které tvořily podstatnou část její osobnosti, od ní samotné.

„Kdepak jsi, Sašo?“ ozval se znovu její hlas s náznakem netrpělivosti.

Musel se usmát nad tím tónem, prozrazujícím starost. „Jsem tady, na terase!“ odpověděl. Nastěhovala se k němu hned poté, co ho propustili z nemocnice, aby se o něj mohla starat, a přestože si ten domek na pláži pronajal jen na určitou dobu, Adéla dokázala, že se v něm cítil, jako kdyby byl skutečně doma.

Otevřela skleněné posuvné dveře na terasu a přiběhla k němu.

„Neměl by ses ještě takhle potulovat po domě!“ pravila naoko přísně, ale bylo znát, jak se jí ulevilo, když ho nalezla pohodlně usazeného v křesle.

„Chtěl jsem se jenom dívat na moře,“ vysvětlil jí. Propletl si prsty s jejími a zvedl jí ruku, aby ji mohl políbit na prsten, který konečně začala nosit. „Myslím, že mě úplně uspalo. Chrupal jsem, jako kdyby mi byly dva roky.“

„Musíš se zase dát dohromady. Já vím, jak je to pro tebe těžké, když máš být pacient. Ale Lea říká, že jsi na tom každý den lépe.“

„No a co ty?“ Zvedl jí tričko, aby se mohl podívat na drsné jizvy na jejím břiše. „Co říká Lea o tobě?“

Adéla se naklonila a políbila ho na rty. „Mně je dobře. Fakt, já jsem už úplně v pohodě. Ty bodné rány nešly vůbec hluboko. Budu moci mít všechny děti, co budeš chtít, abychom spolu měli. Teda tak dvě z nich.“

„Přinejmenším sedm! Eliny holčičky přece musí mít někoho, s kým si budou hrát!“ Chytil ji rukama v pase a držel ji proti sobě, aby jí mohl vtisknout drobný polibek na každé z purpurově zbarvených míst, jež poznamenaly její kůži. „Když jsem viděl, jak se na tebe vrhnul, Aduš, tak přísahám, že jsem nikdy nezažil ani takový strach, ani takový vztek.“ Právě ten však dodal sílu jeho smrtelně poraněnému tělu, aby mohl vrazit harpunu do Ignatěva a tím ho zabít. „Stejně si pořád neumím představit, jak jsi mě vlastně dostala z moře na břeh.“

„Prostě jsem tě nechtěla zase ztratit,“ odpověděla mu věcně. Přitiskla mu hlavu k sobě a on ji zato políbil na svůdně vypadající pupík. Zmáčkl ji víc a přitáhl ji blíž, takže stála vklíněná mezi jeho stehny. „A opravdu mi Prakenskij zachránil život?“

„Už ses mě na to ptal nejmíň třikrát. Bez jeho pomoci bys tam na místě umřel. Zastřelil toho druhého chlapa, aby mě zachránil, a pak na tobě začal pracovat. On má stejné schopnosti jako Ela, o tom není pochyb. Nese v sobě všechny genetické kódy, které jsou potřebné k tomu, aby je mohl předat další generaci. Přála bych si, abychom se dozvěděli něco víc o jeho původu.“ Postoupila o krůček dopředu a naklonila se, protože zatímco mluvila, jeho jazyk vykonával pravé divy na jejím pupíku, ozdobeném malým drahokamem, a občas jím zajel níž.

Alexander jí rozepnul kalhoty a nechal je sklouznout po bocích a ze stehen až ke kotníkům. Sama si ochotně sundala boty a odkopla kalhoty stranou.

„Sundej si tričko,“ nařídil jí.

Adéla nezaváhala. Přetáhla si přiléhavou látku přes hlavu a nechala ji spadnout na podlahu verandy. „Rozpusť si vlasy.“

„Vidím, že ti je doopravdy mnohem líp! Už mi začínáš pěkně poroučet!“ Vytáhla si sponu z účesu a dovolila záplavě svých rudých vlasů volně viset až do pasu.

„Když jsem tu přes den sám, nemám na práci nic jiného než myslet na tebe.“

Adéla se kriticky podívala na podnos ležící vedle křesla. „Vždyť tu byla teta Carol s jídlem.“

„A samozřejmě se svým Reginaldem. Pár hodin se tu zdrželi. On je vážně zajímavý chlapík.“

Adéliny oči zabloudily ke košíku s ovocem. „Helena se tu zastavila taky, že? A ty časopisy jsou od Julie. Kamila musela přinést všechny ty knížky. A Lea si tě určitě přišla zkontrolovat taky.“

Usmál se na ni a rukama přejížděl po holé kůži jejích boků. „Sára s Damonem tu byli taky. A Jonas.“ Jeho úsměv se rozšířil do chlapeckého úšklebku. „Inez a její dámy z Klubu červeného klobouku mě navštívily rovněž. Přinesly večeři, je v ledničce. Říkaly, že to stačí jen ohřát.“

„Tak kdy jsi tedy propána měl vůbec čas myslet na mě?“ divila se upřímně Adéla. Setřásla si vlasy dozadu, protože věděla, jak miluje ten pohled i pocit.

„Každou zatracenou minutu! A měl jsem co dělat, abych před všemi schoval toho svýho tvrďase. Musel jsem si dát na klín deku. Snil jsem o tobě, snil jsem o tom, že tu budeš stát přede mnou, právě tak jako teď, s vlasy rozpuštěnými a zářícími ve slunci jako svatozář. Jsi tak zatraceně nádherná!“

„Myslím, že blouzníš. Nebyl jsi náhodou moc dlouho na slunci?“ odbyla ho, ale přesto si nemohla pomoci a pocítila, jak se jí zmocňuje radost a vzrušení.

„Ty se sama nemůžeš vidět tak, jak tě vidím já,“ namítl. Opřel se v křesle a upřel na ni pohled. Se sluncem ve vlasech vypadala ještě krásněji než jindy. „Miluji tě víc, než umím vyjádřit, Adélko. Proč mi ale pořád připadá, že mi prokluzuješ mezi prsty a já tě nemůžu chytit?“

„To teda vážně nevím,“ odpověděla. Nakláněla se přes okraj vířivky a její světlá pleť se odrážela od černé podprsenky a tang jako hebké růžové poupě. „Možná by sis mohl sundat tu deku z klína, ať

aspoň vidím, do čeho jdu.“ Hezky tvarovanou nohou kývala sem a tam. „Vytáhla jsem tě z moře a uzavřela jsem smlouvu s ďáblem, jen abych ti zachránila život. Co ještě by sis přál, abych udělala, abys mi věřil, že ti nikam neuteču?“

„Nejsem si jistý, zda bych Prakenského nazýval ďábel,“ pravil Alexander a z ničeho nic odhodil deku, kterou měl na klíně. Bez sebemenšího uzardění odhalil svou nahotu. „Jonas měl dost velké podezření, že jsi pomohla Iljovi zmizet. Říkal, že jeho stopy vedly do moře, ale že mu to připadalo nastražené, a nikoliv skutečnost. Jonas mě už kvůli tomu vyslýchal. Když ke mně Prakenskij přišel, naštěstí jsem byl v bezvědomí, takže jsem pak Jonasovi aspoň nemusel lhát.“

„Já jsem Jonasovi taky nelhala,“ pravila Adéla. Pohledem chtivě sklouzla od Alexanderova zafačovaného hrudníku ke klínu.

„Doufám, že jsi tu deku měl na sobě, když sem přišly všechny tvoje návštěvy.“

„Řekla jsi mu, že Prakenskij už je dlouho pryč, že ti zachránil život a pak zachránil mě.“

„To je absolutní pravda,“ podotkla a poklekla před ním na kolena.

„Hrozně miluju způsob, jakým se ti po mě stýská, Sašo.“

Vzala do dlaní jeho rozbolavělá varlata a prsty začala hladit kořen jeho mužství. „S tebou se pořád cítím krásná.“

„Však ty taky jsi krásná.“

„A že po mě šíleně toužíš.“

„Já po tobě ale opravdu šíleně toužím.“ Zavřel oči a oddával se čiré slasti, již mu poskytovaly její doteky. Měla kouzelné prsty. Kouzelná ústa i celé tělo.

A když se ho dotýkala tak, jako právě nyní, cítil, že ho miluje víc než všechno na světě.

„Chtěl bych se s tebou milovat pořádně,“ pravil a shlédl na ni shora. Vlasy jí plály ohnivou červení, že nikdy neodolal a musel se dotknout jejích hedvábných pramenů. Zabořil dlaně do hebké záplavy. „Chci být v tobě. Adélo.“

„Jsi hrozně nedočkavý.“ Dotýkala se ho jazykem a obklopil ho její horký dech.

Alexanderovy ruce zabloudily k jejím ňadrům. Usmál se, když se v reakci na jeho dotek celá zachvěla. „Kdy si mě vezmeš?“

„Myslela jsem, že jsme se dohodli, že při milování nebudeme mluvit o svatbě.“ Dráždila ho lehkým sevřením zubů, po němž následoval horký dotek jazykem. „Dohodli jsme se, že by to nebylo fér.“

„To jsme se teda nedohodli. Já si tě chci vzít hned!“ Málem se udělal rovnou v křesle, když sevřela žhavé rty kolem jeho pohlaví a začala ho cucat a sát, a pohybovat přitom jazykem sem a tam.

„Hned, okamžitě!“ zaúpěl.

Adéla se zasmála a ten zvuk pronikl jeho ztopořeným mužstvím a přenesl vlny slasti až do jeho břicha. „Já si tě přece nemůžu vzít, dokud se moje rodiče nevrátí z cest domů. To by mi nikdy neodpustili.“

„Tobě prostě dělá moc dobře skutečnost, že tě musím nechat dělat, co se ti zachce, a nemůžu ti to nijak oplatit, viď?“ zeptal se.

„Hmmmm, přééésně tak,“ protáhla. Zvedla hlavu, v očích jí jiskřilo a široce se usmála. „Já tohle miluju.“

„Jenže já pro tebe mám novinku, bajuški baju. Už jsem zase docela ve formě!“

Znovu se zasmála a kmitala jazykem dopředu a dozadu v drobných, žhavých olíznutích, jež vysílaly elektrické impulsy do jeho žil. „To si teda nemyslím.“

„Já jo. Pojď sem,“ poručil, a silnýma rukama ji táhl k sobě.

Adéla na něj udělala obličej a zakňourala: „Ty mi zkazíš celou radost.“

„Celou ne,“ pravil. Rukama se probíral tuhými kudrlinami pod černým saténem, a prsty zabořil do zvlhlých hebkých záhybů.

„Myslím, že tohle nepotřebuješ.“ Stáhl jí tanga a odhodil je někam za hlavu. „Sedni se na koníčka, Aduš. Musím být v tobě, už nevydržím čekat další den. Ani další minutu.“

Adéla ho vzala kolem krku a opatrně, aby se nedotkla obvazů na jeho hrudi, roztáhla nohy a obkročila ho kolem stehen. Pohyb, jímž se spojila s jeho tělem, byl záměrně pomalý a vyzývavý.

Alexander zaklonil hlavu, jak ho zalila slast. Když pronikal hlouběji a hlouběji dovnitř, její pochva ho sevřela jako úzká horká pěst s hedvábně hebkými záhyby. Dech opustil jeho plíce se slastným zasténáním. Milování s Adélou se nedalo k ničemu přirovnat. Sladké,

horké naléhání, závislost jejího těla, způsob, jímž se pohybovala v dokonalém rytmu s jeho tělem, ať už zvolil jakékoliv tempo. Pokaždé si připadal jako v hebké kolébce, kde našel svůj ráj.

„Miluju to, že mě pokaždé chceš, Adélo. Víš ty vůbec, jaký je to dar pro každého muže?“

Rukama ho hladila po vlasech vzadu na hlavě. „A víš ty, jaký je dar, když se muž dívá na ženu tak, jako se díváš ty na mě?“ Jezdila na něm pomalými, lehkými skluzy. Pojímala ho do sebe jeden mučivě slastný centimetr za druhým a stále tak zvyšovala jeho rozkoš, ale přitom pořád dbala na jeho zranění.

Když se nadzvedávala, sevřela svaly, a míra tření ho připravila o dech.

„Vím, jak se cítím pokaždé, když se mě dotkneš, rebjonok, pokaždé, když vejdeš do dveří a rozzáří se ti oči, že mě zase vidíš.“ Nečekanou silou ji sevřel, až se mu prsty zaryly do jejích boků. Tak si ji přidržel, aby mohl tvrdě proniknout co nejdál.

Adéla vykřikla, neschopná se ovládnout. Rozkoš jí pronikala až do morku kostí. S Alexanderem to bylo pokaždé stejné. Když začala ztrácet sebekontrolu, on ji o ni definitivně připravil tím, jak naplnil její tělo a přivedl ji do takové extáze, až si myslela, že vybuchne a rozpadne se na milión kousků. Dál ji držel a zastrkoval ho do ní jistými, tvrdými zásuny. Její tělo tepalo kolem něj, a tálo do intenzivního žáru. Téměř ji tak připravoval o rozum, a dusivá žádost jí prostupovala tak silně, až byla schopná jedině opakovat jeho jméno.

Potřebovala uvolnění. Potřebovala uvolnění víc než cokoliv jiného. Už to skoro měl, už byla na okraji, tak blízko, že mohla cítit, jak se v ní svírá každičký sval očekáváním. Nutkavou žádostí, která však stále nebyla naplněná. Adéla věděla, že Alexander by neměl vzhledem ke svým zraněním vyplýtvat tolik energie, ale nedokázala si pomoci. Toužila po něm, prosila ho. Nemohla už čekat, jinak by zemřela. Nemohla už snést být dál jen na okraji propasti a nemoci vzlétnout.

„Slib mi to.“

„Co ti mám slíbit?“ Vůbec nedokázala myslet, jen její tělo se svíralo a bolelo a zoufale potřebovalo vybít. „Sašo! Co ode mě

chceš!“ Nedočkavě přirazila boky ve snaze přimět ho, aby jí umožnil vyvrcholit.

„Slib mi, že si mě vezmeš hned, jak přijedou domů tví rodiče.“ Téměř vzlykala slastí. „Ty mě prostě zabiješ. Já už nemůžu dál.

Myslela jsem si, že jsi byl na prahu smrti.“

„Tak to ses spletla,“ ozval se a znovu se pohnul. Dlouhým táhlým pohybem pronikl hluboko do jejího těla a hned zase úd vytáhl. Přitom ji pevně držel za boky, aby ho nemohla pohybem následovat.

„Až se rodiče vrátí, tak se za mě provdáš. Opakuj to.“

„Jasně. Cokoliv, co chceš. Slibuju. Jsi strašný diktátor.“ Nechtěla mu říct, že jejich rodiče přijedou zpět až na chystanou dvojnásobnou svatbu jejích sester, a to má být až za kolik měsíců! Tělo se jí chvělo naléhavou touhou, a tak když znovu důkladně přirazil, v zoufalé snaze po vyvrcholení schválně stáhla svaly kolem jeho pohlaví.

Vrazil ho do ní znovu a tentokrát téměř s brutální silou. Překvapeně vydechla, a nesnesitelná slast zaplavila její tělo. „Víc!“ poručila a cítila, jak na ni zespodu dorážejí jeho mocná stehna. Připadalo jí, že tím, jak tiskne hebké svaly pochvy, ji celou prostupuje a vyplňuje. Pevně ho sevřela a přitáhla ho k sobě. Přitáhla ho do sebe.

Adéla se mu dívala do očí. Celou ji okouzlila hloubka emocí, kterou nalezla na dně jeho pohledu. Viděla tam všechnu jeho lásku, jež k ní choval, všechnu touhu a žádost, do níž byl ponořen stejně hluboce a vášnivě jako ona. Začala se bát, že to zakusí znovu, tu srdcervoucí, nervy drásající lásku, která ji naplňovala a nedovolila jí ani pomyslet na nic jiného. To vše nalezla v jeho očích.

Vnikl do ní tvrdě ve snaze proniknout tak daleko a hluboko, jak jen to je možné. Cítila, jak se v ní pohybuje svým mužstvím, silným, tvrdým a tak horkým, že se dotýká až okraje její dělohy. Cítila, jak se jeho tělo otřáslo, když ho v sobě stiskla jako ve svěráku a nedovolila mu vyklouznout ven. Svaly se jí napínaly a svíraly, a celou jí otřásly tvrdé, o rozum ji připravující orgasmy. Slzy se jí zatřpytily v očích. Hluboko v ní vystříkla jeho horká šťáva, a Adéla se musela opřít čelem o jeho rameno. Tak si vychutnávala drobné následné křeče, které otřásaly slastí jejím tělem.

„Miluju tě, Sašo. Miluju tě víc než cokoliv jiného. Úplně mě děsí, jak moc tě miluju.“

„Nejsi v tom sama, Adélo. Já tě miluju tak, že bez tebe nemůžu žít. Ty jsi beze mě žít dokázala. Ty jsi na mě dokázala úplně zapomenout, a to zase děsí mě.“

„Neměla jsem jinou možnost, jak to přežít.“

„Podívej se na mě, Adélo.“ Odtrhnul jí prsty ze svého krku a naklonil ji celou dozadu. Pohyb znovu vyvolal další křečovité sevření jejích svalů kolem jejího těla.

Dívala se mu přímo do očí a cítila, jak se jí divoce sevřelo srdce.

Účinkoval tak na ni pokaždé.

„Miluju tě. Nikdy tě neopustím, Nikdy. Přečti si ty moje dopisy. Pochopíš, jak zoufale tě potřebuju mít ve svém životě, a nebudeš se už nikdy o mě bát.“

Adéla ho políbila. Jeho dopisy už měla přečtené. Četla je znovu a znovu během všech těch dlouhých hodin a dnů, kdy v nemocnici bojoval o svůj život. Pročítala každý z nich a nad tím, jak do nich vylil celé své srdce, plakala víc, než kdy v životě plakala. „Miluju tě, Sašo. Strašně tě miluju, opravdu.“

Od oceánu zavál vítr a přinesl na verandu spršku slané vody, soli a tichý zvuk ženských hlasů. Vzdálených. Melodických. Rozesmátých.

Adéla ztuhla a s očima rozšířenýma se poplašeně odtáhla od Alexandera. „Ach, panebože, to ne!“ Horečnatě se rozhlížela kolem sebe. „Moje šaty. Kde mám svoje oblečení?“

Alexander jí podal tričko a pobaveně sledoval, jak si ho zběsile rve přes hlavu. Vyskočila z jeho klína a hodila mu přes něj zpátky deku. „Honem. Musíš jít dovnitř a něco si obléct. Rychle!“

Vítr se ztišil, aby se za okamžik vrátil s novou silou, jež rozechvěla listy a větve stromů jako malé tornádo. Z nejrůznějších koutů celého domu se začaly ozývat melodické zvuky zvonků, tvořících podivně krásnou píseň.

„Co je to, Adélo?“ Vytáhl revolver zpod utěrky, kterou byl přikrytý tác od oběda, ležící vedle jeho křesla. Pohledem těkal do všech směrů, aby objevil, odkud přichází nebezpečí a odhadoval, jaké jsou šance.

Popadla kalhoty a spěšně si je začala natahovat. „To je moje matka. A můj otec! Nemůžu tomu uvěřit! Vracejí se domů. To je příšerné. Proboha, kde máš oblečení? Budou tady každou minutu. A neříkej nic pohoršlivého!“

Široce se na ni usmál a s viditelným ulehčením ji vzal za ruku.

„To je ale skvělá novina! Já se moc těším, až se poznám s tvými rodiči! Proč se červenáš?“

Přejela si po obličeji, jakoby tím z něj mohla setřít barvu. „Já se nečervenám. Já jenom nemůžu uvěřit, že ty moje příšerné sestry nás nevarovaly okamžitě. To je jasné, že museli přijet domů. Teta Carol jim určitě dala vědět, že mě Ignatěv pobodal.“ Natáhla ruku, aby mu pomohla vstát. „Říkala, že jim dá vědět, ale já jsem jí nařídila, aby jim o tom neříkala ani slovíčko. Jenže ona to nejspíš vyžvanila celé rodině. Budeme moci mluvit o štěstí, jestli se tu za chvíli neobjeví všechny moje tety, strýcové a sestřenice s bratranci.“

Alexander se zapotácel, a to ji konečně zastavilo. Zhluboka se nadechla. „Ne, už je to dobrý. Bude to dobrý!“ Náhle se zastavila a prudce na něj pohlédla: „Tys to věděl. Ty prohnilej, zrádnej parchantě, tys to celou dobu věděl, že moji rodiče přijedou, viď, že jo? Teta Carol ti to určitě řekla!“

Alexander zvedl obočí. Její obvinění ho ponechaly zcela chladným. „No, možná že se o něčem takovém zmínila, když se tady zastavila.“

„Jediným důvodem, proč ti pomůžu dovnitř do domu, místo abych tě šoupla dolů z téhle verandy, je, že jsi pořád ještě nemocný a zraněný. A všechny sliby jsou zrušené!“

„V žádném případě, Adélo! Koukej splnit své sliby, já na tom trvám!“ Posadil se na okraj postele a setřel si drobné kapky potu z čela.

„Slíbila jsem ti to pod tlakem a tys mě podvedl,“ zlobila se dál. Podala mu žínku. „Na, tady máš, to ti pomůže. Moc ses přecenil, Alexandere. Po zranění, jaké máš, se nemůžeš dát dohromady takhle rychle. Musíš se přestat takhle honit. Vždy jsi málem umřel! Bez Prakenského a jeho kouzel bys byl už po smrti. Neměla jsem dovolit, abychom se milovali tak náruživě. Prostě jsme se nechali moc unést.“

Přitáhl ji k sobě. „Miluju tě, Adélo. Nedali jsme se nijak unést, prostě jsme jen potřebovali být spolu. A to je rozdíl.“

Adéla ho políbila. „Já tě na oplátku taky miluju, Alexandere Volstove, ale vůbec nechápu proč. Jsi hrozně panovačný a pořád si o sobě myslíš, že jsi naprosto nepřemožitelný.“ Rychle mu přejela žínkou obličej, krk a hruď, a pomohla mu navléct tepláky a tričko.

„Jsi hrozně bledý. Nechceš něco proti bolesti? Lea mě za tohle nejspíš zabije.“

„Klid, Aduš,“ opravil ji něžným hlasem. „Lea se to přece nemusí vůbec dozvědět. Vždyť se nakonec nic nestalo. Já se vlastně teď cítím mnohem líp!“ Objal ji kolem ramen a otíral se o vršek její hlavy.

Podívala se vzhůru: „Říkala jsem už, že jsi panovačný?“

„Myslím, že už mockrát. Pojďme do obýváku. Radši bych se s tvými rodiči poprvé setkal tam, a ne v ložnici.“ Pořádně se nadechnul a zaplavila ho vlna bolesti, která přicházela vždycky, když zapomněl na opatrnost a dýchal příliš zhluboka. Přesto se na ni usmál. Už měl dost odpočinku a churavění a léčby. Kdyby ale věděla, jak je doopravdy slabý, zahnala by ho okamžitě do postele a byl by konec s kousky, jež prováděla její dráždivá pusa a rozžhavené tělo, které z něj vysály všechnu sílu. Místo toho by ho nejspíš krmila slepičí polévkou.

Adéla na něj podezíravě pohlédla, ale ochotně mu pomohla vstát.

„Chápu, že by pro tebe byla určitá nevýhoda, kdyby ses měl poprvé setkat s rodiči v ložnici, ale jsou tolerantní a ohleduplní, tak je to. Jsou to milující a otevření lidé.“

Alexander se jemně zasmál. „Jenže já se s nimi nechci setkat kvůli tomu, že bych po celou dobu návštěvy musel myslet na to, jak tě mám ve své posteli a co spolu začneme provádět v ten moment, jak budeme zase sami.“

Zavrčela na něj, skutečně zavrčela a zamračila se na něj s výrazem, který ho varoval před podobnými dalšími nesmysly. Alexander propukl ve smích, po němž mu opět tělem projela bodavá bolest. Bylo mu to ale úplně jedno. „Vůbec nevíš, jak moc tě miluju.“

Adéla mu pomohla usadit se do pohodlného křesla právě ve chvíli, kdy se ozval domovní zvonek. „Už jsou tady!“ poznamenala poněkud zbytečně. Přála si, aby si ho rodiče zamilovali. Aby ho viděli jejíma očima. Aby v něm viděli skutečného Alexandera, a ne toho tvrdého, bezohledného muže, jak se prezentoval před zbytkem světa.

Když šla otevřít, uvědomila si, že se nemá čeho bát. Rodiče ji milovali, věřili jí, a proto jistě přijmou Alexandera rádi do rodiny.

Se srdcem bušícím radostí otevřela dveře.