Christine Feehan

Drake 04. Nebezpečné proudy

Kapitola 1

Vítr zaskučel. Zprvu nenápadné kvílení postupně rostlo v děsivý nářek, jako by ho volal něčí hlas. Vlny se tříštily v bílé pěně o rozeklané skály a vystřikovaly vysoko do vzduchu. Jejich zvuk ohlušoval v hromových burácivých úderech a rozléhal se nad útesy. V hustém dešti byly skály kluzké, ale Drew Madison nedbal na varovné označení na plotu, přelezl ho a klopýtavě se prodíral kluzkou, rozměklou a drolivou půdou až k okraji srázu.

Hluboko dole pod vyčnívajícími balvany se převalovala a kolotala voda jako vábivý temný vír. Ten pohled ho fascinoval. Ať se snažil sebevíc, nedokázal od ní odtrhnout zrak, ani přestat naslouchat hlasům volajícím ho skrze ohlušující burácení. Rukama si přejel přes obličej, aby se trochu vzpamatoval. Kůži měl mokrou a nevěděl, zda jsou to kapky deště nebo jeho vlastní slzy. Vlny znovu udeřily o útesy s ohromujícím rachotem, jež se mu zarýval do uší jako výkřik duše stejně zmučené jako byl on. Bylo to jako výzva.

Přitiskl si dlaně na uši, aby přehlušil truchlivý ryk, ale znovu se do něj opřel vítr, jakoby žádal o pozornost a trval na tom, aby mu naslouchal. Zapotácel se, hlava se mu zatočila a málem uklouzl, ale v poslední chvíli opět získal rovnováhu. Pojď. Pojď, zvaly ho hlasy ve větru. Vysvobození bylo už jen na dosah ruky.

„Ne!“ zavrtěl prudce hlavou a přitiskl se k pevnému bezpečí plotu. Prsty se mu zaryly do dřeva tak silně, až mu zbělely klouby na rukou. Přinutil se odtrhnout pohled od kypících vod pod sebou a zadíval se na své dlaně. Musí to někomu říct, musí přece vysvětlit, co se stane. Ale komu? Zavřou ho, když začne vykládat, že příliv je nebezpečný. Cosi v něm žije, a má to hlad.

Helena Drakeová stála na balkóně jejich domu nad mořem. Vítr se do ní opíral s mimořádnou zuřivostí a cuchal jí dlouhé vlasy, až ji divoce bičovaly přes tvář. Vlny neúnavně útočily na pobřeží a kdesi v dálce zaslechla jakýsi výstražný křik. Přistoupila blíž k ochrannému zábradlí a natočila se ve směru, odkud se jí zdálo, že se ozval ten prchavý zvuk. Třikrát se znepokojením zaslechla ten zvuk

– a třikrát se jí nepodařilo určit, odkud vychází.

Pohlédla na jejich dům. Sestry na ni čekaly. Jejich vřelost a štěstí dokázaly přehlušit studenou prázdnotu, ale ještě se k nim vrátit nemohla. Musela to zkusit ještě jednou. Zaklonila hlavu a zahleděla se k obloze. Mraky zčásti zakryly měsíc a vrhaly dolů temné stíny. Dech jí uvízl v hrdle, když spatřila kolem měsíce dvojitý kruh – tmavě rudý a černý.

„Heleno!“ zavolala ji Lea Drakeová. „Pojď mě zachránit! Už jsem od nich celá zničená!“

Helena si přitáhla svetr těsněji k tělu a pospíchala zpátky do bezpečného přístavu jejich domova. Věděla, že brzy přijdou problémy, jenže zatím jí nebylo jasné, kde – nebo na koho – udeří. Potřebovala teď smích a přátelské teplo svých sester, aby jí pomohly setřást obavy, jež v ní zvolna narůstaly. Její schopnosti pro ni někdy byly prokletím.

Jak společně scházely dolů po schodech, Lea ji vzala kolem ramen a zeptala se. „Jsi v pořádku? Celá se třeseš zimou!“

„Jsem v pohodě. Těším se na náš dnešní večírek,“ odpověděla Helena a pevně sestru objala. Už pouhý Lein dotek dokázal zaplašit její strach. Než došly zpátky, podařilo se jí vykouzlit na tváři úsměv. Vrhla se na podlahu do hřejivého kruhu k ostatním sestrám a hned chtěla vědět: „Honem mi řekněte, proč pořád Leu pokoušíte.“ Ještě jednou naposled vrhla pohled k oknu a pak se odvrátila. Neexistovalo nic, co by mohla udělat, a tak se zaměřila raději na sestry a radost, kterou jí vždy přinesly.

„Jenom jsem řekla, že už toho mám dost, být pořád za hodnou holčičku. Rozhodla jsem se změnit svou image a bude ze mě pěkně zlobivá holka!“ prohlásila Lea.

„Leo, já se z tebe potrhám smíchy,“ pravila Sára Drakeová své mladší sestře. „Vždyť k tomu nemáš vůbec žádné vlohy! Ty přece neumíš být zlobivá holka, ani kdyby ses nevím jak snažila!“

Lea se na Sáru zamračila a pak se rozhlédla po tvářích kolem. „Já vůbec nejsem žádný svatoušek, jak si všechny o mně myslíte.“

„Hmmm, vážně,“ pozvedla pochybovačně obočí Julie Drakeová z místa na podlaze, kde se pohodlně rozvalovala. „Tak nám teda aspoň jmenuj jednoho jedinýho člověka na světě, kterýho bys nejradši vystřelila na Mars. Někoho, koho teda fakt nesnášíš.“

Obývacím pokojem se ozval hlasitý smích. „To nejde, nikdo takový neexistuje!“ volaly sestry jedna přes druhou. Helena se natáhla a políbila sestru na spánek. „Všichni tě zbožňujeme, zlato, ale ty v sobě nemáš kousek špatnosti! Vážně nemáš vůbec nic takového, aby z tebe mohla být zlobivá holka. Nejsi třeba jako já – nebo Julie.“ Pak hodila pohledem na nejmladší sestru. „Nebo jako Ela.“

Smích se ozval ještě hlasitěji a Ela pokrčila rameny. „To je těmi zrzavými vlasy. Já prostě nedokážu nést odpovědnost za… za svou osobnost!“

„Jenže být zlobivka je mnohem zábavnější,“ spokojeně se protáhla Julie. „Nikdo od tebe nečeká, že se budeš chovat zdvořile a dělat ty správné věci, takže nemůžeš mít žádné problémy. Když jsem dospívala, mamka s taťkou ode mě nikdy neočekávali, že bych byla milá a způsobná. Pořád mi museli připomínat, abych se ovládala.“ Natáhla se pro koláček a posadila se, aby se napila čaje. „Snažila jsem se jim vysvětlit, že se ovládám, že z pěti věcí, které se mi vylíhnou v hlavě, si vyberu vždycky tu nejmíň urážlivou, ale stejně ze mě nebyli moc nadšení.“

Ela se na Julii ušklíbla přes okraj svého hrnku. „Byli zvyklí, že kvůli tobě museli pořád chodit do ředitelny. Byla jsem moc ráda, že jsem mladší než ty. Vyšlapala jsi mi cestičku! Pořád jsem se kvůli všemu hádala se všemi učiteli a výchovný poradce pak prohlásil, že mám problémy s přijímáním autorit.“

„Mě vlastně nikdy při ničem nechytili,“ vzpomínala Helena. Dýchla si na nehty a spokojeně si je přeleštila. „Pár učitelů možná mělo nějaké podezření, že mám něco společného s žábami, které

vyskakovaly z lavic holkám, co na mě nebyly zrovna moc milé, ale nikdy se to doopravdy nepotvrdilo.“

Lea si povzdechla. „Ráda bych byla taky taková. Nesnáším být pořád za hodnou holčičku.“

„Jenže ty opravdu jsi hodná holčička!“ připomněla jí Kamila a poklepala sestře na koleno. „S tím prostě nic nenaděláš. Už jako dítě jsi byla taková. Nemohla jsi mít žádné problémy, protože jsi pořád zachraňovala svět. A to není žádné zlobení.“

„Ty si ani nikdy nic špatného nemyslíš, Leo,“ dodala Adéla.

„Prostě to v tobě vůbec není!“

„Jsi zodpovědná,“ připomněla Sára. „To je moc dobrá vlastnost.“ Lea seděla se zkříženýma nohama na zemi. Přikryla si tvář rukama, naklonila se dopředu a s hlasitým úpěním si schovala obličej v Helenině klíně. „Ne. To je tak nudné! Já jsem celá prostě nudná! Chtěla bych být zlobivá až do morku kostí. Zkažená. Divoká.

Nepředvídatelná. Prostě úplně jiná než ta stará dobrá otravná Lea.“

„Mohla bych ti odbarvit vlasy, Leo,“ navrhla Julie. „Líbily by se ti růžové konečky a červené a fialové prameny?“

Lea na ni koukla mezerami mezi prsty. „Já nemůžu mít růžové konečky a červenofialové prameny, a pak čekat, že mě budou brát vážně v nemocnici, až tam přijdu do práce. Umíš si představit reakci mých pacientů?“

Julie si pohrdavě odfrkla. „To je právě to, Leuš. O tu reakci totiž jde. Musíš hodit za hlavu opatrnost a všechny ty takzvané rozumné názory. Když změníš barvu vlasů, nebudeš přece horší doktor! Jako lékařka máš přece u všech nejvyšší respekt!“

Lea si odkryla tvář, ale jen aby sáhla po jednom koláčku. Potřebovala se utěšit jídlem. „Jsem na rozpisu organizace Lékaři bez hranic pro další výjezd. Nemůžu jet do Afriky s růžovými vlasy.“

„To teda můžeš. Klidně. Dětem by se to tam určitě líbilo,“ nedala se Julie.

„U tebe je to něco jiného, Juli. Ty jsi zpěvačka. Od tebe lidé očekávají, že budeš dělat divoké a bláznivé věci. Já ale musím působit určitým dojmem.“

„Proč?“ Talíř s koláčky byl prázdný a Julie máchla rukou směrem ke kuchyni. Talíř se okamžitě vznesl do vzduchu a odplachtil do

kuchyně, odkud se už linula vůně další upečené várky až do obýváku.

„Julča se producíruje,“ podotkla Ela. „Trvalo jí celou věčnost, než se tohle naučila.“

Julie po sestře plácla srolovanými novinami. „To teda není pravda! Uměla jsem to dřív, než ty ses vůbec narodila! A vrať se k tématu, ježibabo, snažíme se přece naučit Leu, jak ze sebe má udělat zlobivou holku!“

„Když už teda mluvíme o ježibabách,“ opáčila Ela, „ráno, když jsem tě budila, vydávala jsi hrozné zvuky a nadávala jsi a vyhrožovala, že mě shodíš z věže do moře plného žraloků!“

Julie šťouchla do Ley. „Vidíš to, zlato? Takhle se to dělá, když chceš být zlobivka! Vstala jsem snad včas a šla vyluxovat, jak ode mě žádalo Její veličenstvo? Ne, klidně jsem si spala a ona to musela udělat za mě.“

„To teda určitě!“ odfrkla Ela. „Já za tebe nebudu dělat tvoji práci. Vyluxovala za tebe Lea, aby ses mohla pořádně vyspat, což bys vůbec nepotřebovala, kdybys tak neponocovala!“

Všechny sestry rozhořčeně zamručely. „Leo, to snad ne!“ Julie se snažila, aby to znělo zklamaně, ale povedlo se jí jen zakuckat se smíchy.

Lea sklonila hlavu, až se jí černé vlasy rozlily po obličeji a ramenou jako mrak. „Myslela jsem, že potřebuješ ještě pár hodin spánku. Vždyť to nic nebylo,“ bránila se.

Sára ji objala: „Leo, ty jsi neuvěřitelná, a ani si to neuvědomuješ.“

„Ne, to nejsem,“ odporovala Lea. „Chci být ježibaba. Jenom si prostě nechci obarvit vlasy. Lituju, Julie, díky za snahu, ale vážně, růžové vlasy nejsou nic pro mě.“

Julie se na ni usmála. „No vidíš, to jsi celá ty, jak se snažíš, abys mě neurazila odmítnutím. Potřebujeme školu pro zlobivé holky! Tam bys asi poprvé v životě dostala jinou známku než jedničku.“

Lea zvedla hlavu a zahleděla se na svou starší sestru: „Klidně bych mohla dostat jedničku i ve škole pro zlobivky. Já jsem přece vždycky dostávala samé jedničky!“

Julie pokrčila rameny. „Já jsem se radši nesnažila o dobré známky. Jak s tím člověk jednou začne, mamka s taťkou pořád čekají, že v tom budeš dál pokračovat. A už v tom lítáš.“

Helena strčila špičkou do Juliiny nohy. „To je dobrá filozofie. Škoda, že mě to nenapadlo taky.“ Máchla rukou ke kuchyni a připomněla: „Jak jsi spolehlivá! Klidně bys nás tu nechala zahynout bez koláčků.“

„Upekla jsi ty s tou tvojí máslovou polevou, Helenko?“ zeptala se Kamila. „Ty já miluju!“

„Jenom kvůli tobě,“ usmála se Helena na Kamilu, ale honem změnila výraz, když pohlédla na Sáru. „Ale pro tebe ne. Ty ses včera večer kvůli tomu filmu paktovala s Jonasem Harringtonem. Půjdeš do psí boudy a nedostaneš žádné koláčky s polevou!“

„Heleno!“ protestovala Sára. „Nemůžeš mě přece zatratit jenom proto, že se mi líbil film a tobě ne!“

„Já tě nezatracuju kvůli tomu, že se ti ten film líbil, ty jedna zrádkyně. Zatracuju tě proto, žes to přiznala před tím neandrtálcem a podpořila jsi tak jeho nafouknuté ego!“

„Jsem si jistá, že Sára určitě nechtěla stranit Jonasovi,“ podotkla Lea.

Pokojem se znovu rozlehla salva smíchu. „S tebou je to naprosto beznadějné, Leuš,“ vypravila ze sebe Helena. „Já přece jenom předvádím, jak to máš dělat, abys byla pravá ježibaba, a ty to vůbec nechápeš.“

Domem se prohnal poryv větru a dveře obývacího pokoje se otevřely. Dovnitř vstoupil vysoký muž se širokými rameny. Jonas Harrington, místní šerif, za sebou po svém zvyku hlasitě prásknul dveřmi a vpochodoval do pokoje, jako by mu to tady patřilo.

Helenin pohled zabloudil k velkému oknu vyhlížejícímu na moře a srdce jí poskočilo náhlým leknutím. Zuřivá síla větru sice rozehnala temné mraky, ale nedokázala zaplašit krvavě rudé kolo, zvolna se rozpíjející do temného kruhu okolo měsíce. Když se setkala očima s Elou, ruka jí vylétla k hrdlu v zoufalém gestu obrany. I její mladší sestra měla v pohledu vepsáno poznání bezprostředně hrozícího nebezpečí.

„Helenko?“ Lea přejela sestře po paži, aby ji uklidnila. „Děje se něco?“

Aby odvrátila pozornost, Helena mávla rukou směrem k šerifovi a zabručela: „My o vlku… Přísahám, vyslovíš jeho jméno a on se okamžitě zjeví, jako když vyvoláváš démona z pekla!“

Julie dloubla do Ley. „Vidíš, tak tohle je cenzura. Ona si myslela něco ještě horšího, viď, že jo, Heleno?“

Helena přikývla. „Radši tomu věř.“ Cítila náhlý tok energie v místnosti, lehký záchvěv, jímž jí sestry okamžitě začaly pomáhat, aby nepodlehla prokletí svého koktání, nebo, což by bylo ještě horší, aby ji nepřepadl jeden z jejích panických záchvatů jen proto, že se v její přítomnosti objevil někdo jiný než člen rodiny.

„Nazdar, barbíno,“ pozdravil ji Jonas a schválně ji tak provokoval užitím nenáviděné přezdívky. „To je úplně zbytečné, aby ses Leu snažila naučit, jak se stát ježibabou. Ty jsi taková od narození, ale ona je prostě vtělená dobrota.“ Hrábl rukou a nabral si hrst koláčků z talíře, který právě připlachtil. A pak zkušeně odhodil bundu na gauč, ani se nemusel dívat.

„Proč ho nepokousali ti tví protivní psi?“ zeptala se Helena Sáry.

„Až příště některý z nich přijde, že má hlad, budu jim muset připomenout, jak zklamali při plnění své nejdůležitější povinnosti!“

Sára pokrčila rameny. „Mají zkrátka Jonase rádi.“

„Mají totiž dobrý vkus,“ zaculil se Jonas. Posadil se na zem k ostatním a vmáčknul se mezi Helenu a Elu. „Posuňte se, buchty,“ vyzval je obě a klidně se nohou důkladně opřel o Helenino stehno.

„Tak, jdu se zapojit do dnešního večerního rodinného sněmu.“

Helena jen otevřela pusu, ale hned ji zase zavřela. Zahleděla se do rysů Jonasovy tváře s hlubokými vráskami kolem úst. Okamžitě si všimla, že úsměv, jenž měl na tváři, mu do očí nedosáhl. Věděla stejně dobře jako její sestry, že kdykoliv se Jonasovi v práci objevily vážné potíže, hledal útěchu u lidí a v místě, jež nazýval svou rodinou a svým domovem. Helena pohnula rukama v půvabném, složitém gestu, a z kuchyně se jako na zavolanou ozvalo pískání čajníku.

„Lea by se chtěla změnit ve zlobivou holku,“ informovala Sára.

Jonasovo obočí vylétlo vzhůru a přes obličej se mu rozlil pomalý úsměv. „Leo, zlato, to vůbec není možné, že by tě tvoje sestry mohly zkazit. Ty jsi prostě zlatíčko.“

Lea se po něm rozhořčeně otočila. „To teda ne. Nech toho, a radši mi trochu pomoz, Jonasi! Já přece taky mám nadání být stejně zkažená jako zbytek rodiny.“

„Slyšte, slyšte,“ zvolala Ela. „To jsi řekla moc hezky, sestřičko.“

Julie souhlasně přikývla. „Jo, řečeno to bylo hezky, ale bohužel to není vůbec pravda,“ upozornila.

Helena pozvedla ruku dlaní nahoru a z kuchyně vzduchem připlachtil hrnek s kouřícím čajem přímo do kruhu mezi sestry. Opatrně jej uchopila, zafoukala do něj, až v něm tekutina přestala bublat, a podala jej Jonasovi.

„A proč vůbec chceš být zlobivka?“ otázal se Jonas.

„Můj život je nudný. Přřřííííšerrrně nudný,“ vysvětlila Lea a záměrně protáhla výslovnost. „Chci se začít bavit. Nechci už být pořád ta zodpovědná.“

„Takže se hodláš odhlásit z Lékařů bez hranic a od Záchranářů velryb i od Organizace na ochranu velkých šelem?“ zeptal se Jonas.

„A skončíš s recyklováním odpadků a dalšími akcemi na obranu životního prostředí, na kterých ses podílela?“

„Počkej,“ zastavila ho Julie. „To už musíš opustit i Hnutí na záchranu dešťových pralesů. Získáš tak spousty času na to, abys mohla parádně zlobit.“

Lea sestru nakopla, ale s takovou mírností, jak to uměla jen ona.

„To od tebe není hezké a od Jonase jakbysmet. Vy si ze mě děláte legraci.“

„Ne, já si legraci nedělám!“ rychle odvětila Julie. „Já tě mám ráda právě takovou, jaká jsi. Jenom si zkrátka musíš připustit, že v sobě nemáš ani kousek špatnosti. Proto si taky neumíš přát, abys někoho strčila do rakety a vystřelila na Mars.“

„Třeba Jonase,“ podotkla Helena. „Za to, jak je panovačný.“

„Nebo Helenu,“ prohlásil zároveň Jonas, „za to, jak pořád vzbuzuje pozornost a vystavuje své tělo před každým Tomem, Dickem nebo Harrym, zkrátka před všemi, komu se zachce ji vidět.“

„Já jsem modelka, ty ropucho,“ odvětila Helena. „Já nepředvádím své tělo, já předvádím oblečení!“

„A umíš to báječně!“ zavolala Kamila a poslala sestře vzduchem polibek. „Já taky hlasuju pro vystřelení Jonase – za to, jak je na Helenu ošklivý.“

„To není fér, že se proti mně takhle paktujete,“ protestoval Jonas.

„Ona na mě byla hnusná první!“

„Vždyť jsi jí přizvukoval!“ namítla Kamila.

„Ale jenom proto, že jsem věděl, co řekne.“

„Já jsem pro Jacksona Deveaua,“ přidala Ela jméno šerifova zástupce. „Za to, že mě šíleně otravuje.“

„Ilja Prakenskij,“ vyhrkla Julie jen o zlomek vteřiny po ní. „Za to, že by měl opustit tuto planetu a za to, že je prostě příšerný a jde z něj strach.“ Přitom si třela dlaň, jakoby v ní měla zadřenou třísku.

„Frank Warner. Za to, že zlomil Inez srdce,“ přidala se Sára.

„No, já bych už nemohla říct Sylvii Fredricksonovou, protože ona už obrátila list,“ začala Adéla, „takže v tomhle se teda musím přidat k Julii.“

Všichni se otočili k Lee. Pod tíhou jejich pohledů si povzdechla.

„Jonase ne. Možná, že je panovačný, ale ve skutečnosti má vždycky na srdci naše dobro.“

Jonas strčil do Heleny a ta protočila panenky.

„Jacksona určitě taky ne. Vážně, Elo, jak tě může otravovat? Vždyť chudák skoro vůbec nemluví. Ilja Prakenskij nám pomohl, Julie, a Frank sedí ve vězení, kde pyká za své zločiny. Inez to ublížilo, to ano, ale ona je silná osobnost a ví, že lidi dělají chyby.“

„Tak koho bys tedy nejradši vystřelila na Mars?“ naléhala Julie.

„Přemýšlím,“ odvětila Lea. Usrkla si čaje a zamračila se. „Jedna sestra u nás v nemocnici si ze mě pořád utahuje. Říká mi, že nemám žádná prsa a že vůbec nejsem přitažlivá.“

Helena se okamžitě napřímila. „Která to je? Ráda bych jí teda něco pověděla!“

Vzduch v místnosti zhoustl náhlým napětím, až čaj v hrnečcích prudce zabublal.

Lea zavrtěla hlavou. „Ne, vždyť má chudinka tak příšerný život! Má tolik problémů, že se jí nikdo nemůže divit, když není zrovna příjemná. Je mi jí líto.“

Všechny sestry Drakeovy zafoukaly do svých hrnků a podívaly se jedna na druhou. Lea se soustředěním zamračila. „Na někoho jsem si vzpomněla.“

„Ale jdi, Leo. Přiznej si to, ty na nikoho nepřijdeš, protože jsi prostě takový dobrák.“

Lea sklonila hlavu. „Ale ano, na někoho myslím. Čas od času chodil se mnou do školy a patřil do programu pro nadané děti. Chodil pak dokonce na Harvard ve stejnou dobu, kdy jsem tam byla já.“ Podívala se na sestry. „A měl lepší známky.“

Jonas se na ni zasmál. „Tak to se vsadím, že ten ti ležel v žaludku.“

„Ale ne kvůli té škole. On jen prostě nevěřil na magii. Myslel si, že lžeme o svých nadáních, a že naše rodina jsou samí šarlatáni a podvodníci. Byl hrozně arogantní a sebevědomý.“

„No, tak ho pošli v té raketě na Mars, sestřičko,“ vybídla ji Ela.

Lea si povzdechla. „Jenže on má vážně mimořádný mozek. Svět ho potřebuje. Už získal Nobelovu cenu za medicínu. Je vážně mimořádně nadaný. Ale ne že by to všechno dělal z těch správných důvodů.“

„Žene se jenom za slávou?“ zeptala se Kamila.

„Ne, na publicitě mu tolik nezáleží. Je to spíš pravá laboratorní krysa. Stará se jenom o tu svoji vědu. No, tedy spíš jenom o vědu a adrenalin.“

„Tak to mluvíš o Tysonovi Derrickovi,“ napadlo Jonase. „Je to blázen. Pokud nepracuje zavřený ve své laboratoři, tak lítá po lesích. Je to totální adrenalinový šílenec. Provozuje skydiving, závodí na motorkách, jezdí divokou vodu, zkrátka ničeho se nezalekne. Je prostě takový.“

„Nemá právo takhle riskovat a ohrozit tím své nadání,“ prohlásila Lea.

„Však jsi ho taky nevystřelila na Mars,“ připomněla jí Julie.

Lea se začervenala. Krev jí zalila nejdřív hrdlo a pak tvář, až jí pleť změnila barvu na jasnou červeň. Rudou, krvavou. Tohle totiž byla kletba jejího života. Tohle a její plochý hrudník.

„Aha, aha!“ zbystřila Julie. „Tak bych řekla, že ten Tyson Derrick je docela zajímávej. No že jo, Jonasi?“

„Jak to mám k čertu vědět?“ namítl Jonas. „Já si toho chlápka nevšímám, dokud ho nechytím při překročení povolené rychlosti a nedám mu pokutu.“

„On jezdí moc rychle?“ otázala se Lea a ovívala se rukou, aby od sebe odpoutala pozornost.

„Na motorce i v autě. Ten chlap snad vůbec nezná pojem jezdit pomalu.“

„Vypadá dobře,“ připustila Sára, „ale je to potížista. S tím člověkem se vůbec nedá vést slušný rozhovor. Jednou jsem ho viděla, jak byli společně s jeho bratrancem na dvojitém rande a on z ničeho nic vstal a prostě odkráčel. Vůbec se neomluvil a nechal tam Sama sedět se dvěma rozzlobenými ženami. Prostě mu to bylo úplně fuk.“

„Kdyby nemluvil, tak by byl docela zajímavý,“ přiznala Lea. Nic víc ale přiznat nechtěla. Působila, jako kdyby snad vůbec neměla zájem o opačné pohlaví. Změnilo se to jedině tehdy, když byla v přítomnosti Tysona Derricka – tehdy jakoby se v ní konečně probudilo libido. Nikdy by ho nenechala běžet. Takže ho pochopitelně nemínila poslat raketou na Mars – aspoň pokud měla šanci se s ním vyspat. Jenže k tomu by nikdy nemohlo dojít, protože Tyson byl protivný šašek, který si o sobě moc myslel. Lea by se nikdy a nikomu nesvěřila, že o něm sní. Bylo pro ni příliš ponižující, že ji přitahuje člověk, který se k ní chová tak hnusně. Představoval dokonalý protiklad všemu, v co věřila a co uznávala.

„Copak se dneska večer přihodilo, Jonasi?“ změnila Ela náhle téma. „Jsi nějaký rozhozený.“

Z šerifovy tváře zmizel úsměv. „Přece nechcete, abych vám vyprávěl o práci.“

„Tady u nás k tomu máš nejlepší příležitost.“

Povzdychl si a upil čaj. Vždycky mu pomohl, nebo spíš to byla přítomnost sedmi sester. „Dnes nás volal jeden člověk, že u sousedů

slyší nějaké sténání. Nějaký čtyřicetiletý chlap měl na starosti svou matku, která je očividně nemocná. Bral jí důchod a sociální příspěvky, ale nedával jí jíst a určitě ji taky bil, když ho něčím obtěžovala. Měl tam špičkové domácí kino, poslední výkřik techniky, ale jeho matka ležela vzadu v kamrlíku ve špinavé noční košili bez jídla a bez vody. Nejradši bych ho…“ odmlčel se a pohledem přejel po pokoji. „Omlouvám se. Vím, že všechny cítíte to, co cítím já, ale pokouším se to zakrýt, jenže…“ znovu se odmlčel a pokrčil rameny.

Helena i Ela mu najednou položily ruku na kolena. Také Lea se natáhla a udělala totéž. Sára a Kamila se dotkly Jonasových ramenou a Adéla s Julií ho vzaly za ruce. Jonas okamžitě pocítil, jak mu do těla proniká příliv tepla rodiny.

„Neměly byste to dělat,“ namítl. „Já jsem nepřišel proto, abyste na mně plýtvaly svou energií. Jen jsem chtěl být s vámi. Doufal jsem, že rodiče a teta Carol se už vrátili.“

„Ne, ještě ne. Rozhodli se udělat si na pár dní výlet po vinařských oblastech. V údolí Napa je v tuhle roční dobu mimořádně krásně, a tak si řekli, že si to tam užijí a trochu se tam porozhlédnou,“ vysvětlila mu Kamila.

„Nejspíš si od nás potřebovali trochu odpočinout,“ podotkla Julie.

„Teta Carol přinesla domů nějaké časopisy, víš, takové ty s titulkem Šok! Další průšvih divoké zpěvačky Julie Drakeové! Myslím, že tentokrát jsem měla být na odvykací kúře.“

„To bylo o týden dřív,“ opravila ji Ela. „Další týden jsi zničila hotelový pokoj!“

„Fakt?“ zeptala se Julie potěšeně.

„Já bych taky chtěla zdemolovat hotelový pokoj,“ ozvala se Lea.

„No, možná, že vlastně ani ne. Já bych totiž nechtěla zničit něčí majetek.“

„A jestlipak jsem ještě pořád ve vězení?“ otázala se Julie potěšeně.

„Ne. Tvůj poslední milenec za tebe složil kauci. Pro případ, že bys nevěděla, o koho jde, tak má vlasy delší než ty, rozcuchané vousy a hraje s nějakou metalovou kapelou.“

„No, sice jsem se s ním ještě nepotkala,“ pravila Julie, „ale vyskytli jsme se asi tak na pět minut v tomtéž hotelu. Takže to musela být rychlá akce bez předehry.“

„Ty časáky po tobě teda ale fakt jdou,“ podotkla Sára.

Julie vzdychla. „Já vím. Naštěstí to snad brzo zase vyvane.“

„Já vážně nechápu, Julie, proč se s těmi pisálky nesoudíš, když si o tobě navymýšlejí takové lži,“ ozval se Jonas. „To mě hrozně rozčiluje.“

„Na začátku jsem se taky rozčilovala a ubližovalo mi to. Taky jsem si dělala starosti, že moje rodina musí číst takové odporné lži, a že musí dávat rozhovory a odpovídat na otázky kolem mě, ale naučila jsem se s tím žít. Všude je tolik šílenců, Jonasi, ale to ty nejspíš víš sám nejlíp.“

„Bohužel. Mluvil jsem s Douglasem o bezpečnostních opatřeních na tom tvém posledním koncertě,“ pokračoval Jonas. „Nechali přece kohosi proniknout až na scénu. Vůbec jsem tomu nemohl uvěřit. Kdyby to byl někdo, kdo by ti chtěl ublížit, mohl to klidně udělat!“ dokončil pochmurným hlasem.

„Byl to jenom příliš nadšený fanoušek, Jonasi,“ uklidňovala ho Julie. „Ochranka ho odvedla pryč a tím to všechno skončilo.“ Incident Julií otřásl, ale nechtěla to před Jonasem přiznat. Zpívat před třiceti tisíci diváků bylo snadné. Vyrovnat se s pronásledovateli a potřeštěnými fanoušky však bylo často o nervy.

„No,…“ zaváhala Ela a nervózně se hryzala do spodního rtu. „V tom časopisu bylo ještě něco dalšího.“ Podívala se na Leu.

„Pamatuješ si na ten případ před pár měsíci, kdy jsi vyléčila jedno dítě a jeho rodiče pak odvyprávěli do novin celou svou zázračnou story?“

Lea přikývla. V časopise tehdy vyšla její celostránková fotografie. Naštěstí ten článek byl tak teatrální a přehnaný, že mu lidé snad ani nemohli uvěřit.

„S rodiči toho dítěte pak dělal rozhovor ještě další reportér, a ten si k tomu udělal nějaké rešerše. Objevil ještě další dva pacienty a nechal je, aby na tebe v tom článku pěli chvalozpěvy. Jednou z nich byla Irena Madisonová.“

„To snad ne,“ vyhrkla Sára. „Irena by přece nikdy Leu nepodvedla.“

„Když jsme byli naposledy navštívit jejího syna, byla celá rozrušená, Sáro,“ připomněla Helena. „Trvala na tom, že mu Lea musí vyléčit leukémii. Lea mu jen poskytla nějaký čas navíc, ale Irena chtěla, aby ho vyléčila.“

„Ten časopis ji musel podplatit,“ napadlo Elu.

„Jak to můžeš vědět?“ otázal se Jonas. Ela se na něj jenom podívala.

Jonas zvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Promiň, že jsem se ptal.“

Lea si třela spánky, v nichž jí začalo náhle škubat. „Měla jsem to vědět. Dnes za mnou v práci někdo přišel. Měl prvotřídní oblek, určitě nebyl od nás z města, a chtěl domluvit schůzku mezi mnou a jeho šéfem.“

Jonasovi z tváře zmizel náznak úsměvu a přitáhl si židli blíž. „A kdo to byl?“

„To je právě ono. Nevím, ale zato jsem rozeznala jméno toho jeho šéfa. Edward Martinelli. Ve farmaceutickém průmyslu to je známé jméno, ale má svou pověst. O něm a o dalších lidech v pozadí kolem jeho společnosti se vždycky vyskytovaly nějaké zkazky. Řekla jsem tomu jeho zástupci, že mám moc práce. Ten člověk mi sice nevyhrazoval, ale já jsem měla pocit, že mě zastrašuje. Zmínil se o naší rodině, konkrétně o Heleně, že je moc hezká a velice známá.“

„Zatraceně, Leo, kdy jsi mi o tomhle malém rozhovoru mínila říct?“ vyštěkl na ni Jonas. „Měla jsi mi to povědět okamžitě!“

„Nahlásila jsem to nemocniční ochrance – a taky sestrám,“ bránila se Lea. „Přece mi vlastně nevyhrazoval, ani Heleně. Tak co bych měla policii vyprávět?“

„Ne policii,“ opravil ji Jonas. „Měla jsi to říct mně.“

„To se mi nestává moc často,“ znovu se bránila Lea. „Různé bulvární plátky mají rády příběhy o „uzdravení vírou“ nebo o

„zázračných léčitelích“, když zrovna nemají o čem jiném psát.“

Rukou si projela záplavu černých vlasů spadajících jí kolem obličeje. „Jenom doufám, že se to nebude opakovat.“

„Martinelli má vazby najeden zločinecký klan z Chicaga. Pár let sídlil se svou společností v San Francisku a podle všeho byl neprůstřelně čistý, ale celá jeho rodina byla několikrát vyšetřována.“

„Třeba je opravdu naprosto legální podnikatel,“ uvažovala Lea.

„Třeba má jenom smůlu na nešťastné rodinné svazky, když na něj nikdo nedokázal nic najít. Všichni mají nějaké ty kostlivce ve skříni.“

„Tak proč tedy poslal nějakého svého poskoka, aby vyhrožoval Heleně, pokud s ním odmítneš spolupracovat?“

„On jí ale přece nevyhrazoval,“ opakovala Lea. „Byla jsem unavená, Jonasi. Měla jsem za sebou osmnáctihodinovou službu a vůbec se mi nezamlouvalo, že za mnou přišel cizí člověk a chtěl po mně, abych se sešla s jeho šéfem. Neřekl mi ani, co ode mě Martinelli chce, ale když jsem mu řekla, že nestojím o žádné experimenty, odpověděl mi, že to nemá nic společného s jeho společností. Možná jsem jenom byla tak unavená, že jsem ho špatně pochopila.“

„Já se tomu Martinellimu podívám pořádně na zoubek. Neměl vůbec žádný důvod, aby se jakkoliv zmiňoval o Heleně. Už jsi viděla ten seznam různých pošuků, co jí píšou výhružné dopisy? Pronásleduje ji ještě víc všelijakých bláznů než Julii.“

„Tak to mám štěstí! Ale jak to, žes ty dopisy viděl ty?“ tázala se Helena.

„Protože jsem dobře věděl, jak jsi paličatá, že mi je nebudeš chtít ukázat, tak jsem se domluvil s tvou ochrankou a s tvým agentem.“

„Skvělý. A už jsi někdy slyšel třeba o soukromí?“

„Nech toho, barbíno. Já jsem to nikdy nehrál na politickou korektnost. Když si myslím, že je nutné některou z vás začít chránit, tak ochranu dostanete, ať už se vám to líbí nebo ne.“

Sestry Drakeovy se začaly usmívat.

„To by ti šlo, bušit si do mužné hrudi,“ pravila Julie. „Přísahám, Jonasi, že z toho asi omdlím.“

„Nikdo ti v tom nebrání,“ odsekl Jonas a zavřel oči, a ani v nejmenším se nedal zastrašit ženami kolem sebe.

Helena zamávala rukama, aby zhaslo světlo a rozžehnuly se svíčky. „Ty jsi tak arogantní a panovačný, Jonasi! Nejsi z toho někdy sám unavený?“

„Ne. Je vás tady se mnou sedm, ale aspoň někdo musí mít rozum.“

Sára po něm hodila polštářem. „Máš štěstí, že tě máme tak rády.

Jinak bychom nechaly Helenu, aby tě proměnila v ropuchu.“

„To už jednou zkusila, ale nepovedlo se jí to. Mám příliš silné kouzlo osobnosti. Kdepak jsou dneska večer ti chudáci vaši ženiši?“ chtěl vědět Jonas. Pohodlně se natáhl a založil si ruce za hlavou.

„Utekli snad do lesů?“

„Chtěly jsme si dneska udělat holčičí večírek,“ pravila Sára s úšklebkem. „Bez snoubenců, jenom my sestry.“

Jonas něco zamručel a otevřel oči jen natolik, aby na ni mohl významně zazírat. „Měly jste mi to říct. Nemusel bych to taky přežít. Umíte být pěkně nemilosrdné!“

„Taky by sis to zasloužil,“ vyjela na něj Helena. „Ty sem vážně chodíš jenom proto, abys nás sekýroval a jedl koláčky.“

„To je pravda,“ přikývl. „Vždycky je mi pak mnohem líp. Jenže Kamila mi schlamstla ten poslední koláček s polevou. A vůbec, kdy má být ta svatba? Začínám si myslet, že ve skutečnosti žádná ani nebude, že všechny chcete zůstat na věky žít v Mořském ráji jen proto, abyste mě otravovaly.“

„To je smysl mého života,“ přikývla Helena.

„Aleksander se chce trhnout,“ přiznala Adéla. „Nechce se mu čekat na tu svatbu století. Připadá mu to bláznivé a byl by radši, kdybychom se vzali v tichosti.“

„V tichosti?“ opakoval Jonas pohrdavě. „Ta vaše hromadná svatba století bude dokonalý cirkus. Copak si neuvědomuje, že celé město očekává pozvání, jinak že se všichni urazí?“

„Tak právě proto se chce trhnout.“

„Já myslím, že spíš se chceš trhnout ty, Adélo,“ mrkla na sestru Sára. „Ty jsi přece vždycky nesnášela davy.“

Adéla sklonila hlavu. „Mamka s taťkou by byli hrozně zklamaní.

Přiletí všichni příbuzní a má to být obrovská událost.“

Kamila položila Adéle ruku na paži. „To není vůbec důležité. Je to přece tvoje svatba! Pokud si přeješ mít jen malý obřad, tak sem propašujeme pátera a můžete se vzít přímo tady – jenom s mamkou, taťkou, tetou Carol a s námi jako hosty.“

Jonas zvedl ruku. „Nakopu Aleksanderovi zadek, jestli nepozvete taky mě, Aduš. Ale jinak jsem taky pro. Jemu se taky nelíbí představa tak obrovské svatby, stejně jako tobě.“

Adéla zatajila dech. „Co myslíte, jak moc se budou mamka s taťkou zlobit?“

Ela se převrátila na břicho a natáhla se na podlahu vedle Jonase.

„Máma už stejně ví, že nechceš mít velkou svatbu. A jsem si jistá, že to řekla i tátovi. Chtějí, abys ve svůj velký den byla doopravdy šťastná, Adélko, a ne aby ses cítila mizerně. To bys mohla vědět.“

„Jenže mamka byla tak šťastná, když ty naše společné svatby plánovala.“

„Já tím Damona mučím,“ přiznala Sára. „Musí to vydržet, protože já jsem si vždycky přála mít velikou svatbu, a taky ví, jak jsou pro mě důležití lidé z Mořského ráje.“

„Ty ho zkrátka mučíš jen tak z principu,“ komentoval to Jonas.

„A co Matt, Kamilo? Jemu se velká svatba zamlouvá?“

Kamila na něj vrhla letmý úsměv. „Jeho matka je z toho v sedmém nebi. A chce, abychom měli okamžitě miminko. Prostě nám řekla – jděte a množte se. A rychle. Ještě nikdy jsem neviděla nikoho, kdo by se tak strašně těšil na vnoučata. Už skoro dala vybudovat u jejich domu hřiště! Nerada bych jí to všechno zkazila, a Matt taky. U tebe je to něco jiného, Adélko, ty nemusíš myslet na nikoho dalšího, abys ho potěšila. Myslím, že bys vážně měla mít jen malý obřad u nás doma. Udržíme to v tajnosti.“

„Já ti obstarám hudbu,“ přihlásila se Julie.

„Já všechno napeču. Včetně svatebního dortu!“ prohlásila Helena.

„Tak aspoň nikdo mimo naši rodinu nepozná, že něco chystáme.“

„Já vyzdobím dům,“ ozvala se Kamila. „Matt mi s tím pomůže.“

Adélina tvář se projasnila. „Tak myslíte, že mamka s taťkou se nebudou zlobit?“ pronesla a zadívala se přitom na Elu.

Nejmladší sestra pokrčila rameny. „Už stejně dávno čekají, až jim řekneš, že si přeješ mít jen malý soukromý obřad. Mamka i teta Carol přece mají své schopnosti, to byste měli přece všichni vědět.“

„Mamka má veškeré schopnosti,“ připomněla Ela tichým hlasem.

Julie na ni udělala grimasu. „No jak říkám. Máma vždycky věděla, že chci vyrazit potají z domu ještě dřív, než jsem to zkusila. Sáro, ty budeš mít určitě štěstí, až budeš mít děti. Ty tvoje jistě nebudou nic provádět. Zato ty moje, ty by se určitě vyvedly celý po mně, takže je radši vůbec nebudu mít. Svět, a já obzvlášť, by to nevydržel.“

„Ty ale budeš mít děti, Julie,“ odporovala Sára.

„A jak by se to tak asi mohlo stát? Já se rozhodně nemám v úmyslu dát připoutat k nějakému idiotskému chlapovi,“ zavrtěla Julie neoblomně hlavou.

„Nesnesu, aby mi někdo šéfoval. A když se vyskytne nějaký mužský, co umí říkat jenom ano, tak se zase tak nudím, že bych z toho řvala. Nic mezi tím neexistuje. Jsem odsouzená k samotě.“

Jonas si posměšně odfrknul. „Nezní to, jako bys z toho byla nějak nešťastná.“

„Ty taky chceš žít jenom sám se sebou?“ obrátila se k němu Julie.

„Jenže já jsem dokonalý,“ prohlásil nevzrušeně Jonas.

„Dokonale mužný,“ škádlila ho Sára.

„Přesně tak, holčičko.“

„Já tě prostě proměním v ropuchu,“ vybuchla Helena. „S tou tvojí arogancí a panovačností by s tebou nikdo nevydržel. Chudinka tvoje žena by byla celá vystrašená a tvoje děti by utekly z domu.“

„Chudinka moje žena by si hlavně musela nechat šaty na sobě před ostatními chlapy a vůbec před celým světem, a sundávat je jedině kvůli mně!“ pravil významně.

„Co pořád máš s tím, že si někde sundávám šaty? Já naopak šaty

nosím a oblékám, to je moje práce!“

„Inez mi vždycky přinese všechny časopisy, když jsi na jejich titulní stránce, barbínko! A já si teda vůbec nejsem jistý, jestli bych se tomu, co obvykle máš na sobě, odvážil říkat šaty. Kdy si najdeš normální zaměstnání?“

Helena odvrátila od Jonase tvář. Lea a Ela se jí dotkly rukou a okamžitě do ní začala proudit energie a teplo.

Sára do Jonase kopla špičkou nohy. „Hele, jdi domů. Už nás všechny otravuješ. Sám víš, že nechceš, abychom se na tebe rozzlobily.“

Jonas se okamžitě zvedl. „Jen tu barbínu zase braňte. Nijak jí tím neprospějete. Nemůže přece žít ze svého vzhledu věčně.“

Helena viditelně zamrkala a ruce se jí tak roztřásly, že je musela sevřít v pěst.

Elina drobná postava se vztyčila proti Jonasově hromotluckému tělu. „Víš, Jonasi, kdybych o tobě nevěděla všechny ty věci a nemyslela si, že máš ty nejlepší úmysly, tak bych ti osobně nakopala zadek. Jdi pryč, a jdi hned.“ Rudé vlasy jí sršely elektřinou a v zšeřelé místnosti to působilo, jakoby její tělo vyzařovalo záři, jakoby si všechna energie, již měla v sobě, hledala cestu ven. Stěny domu se nadouvaly a zase stáhly a podlaha pod jejíma nohama se pohnula.

Jonas se na ni naprosto nevzrušeně zamračil. „Je mi fuk, co o mně víš, Elo. A nevyhrožuj mi.“

„Já ti nevyhrožuju. Kdybych to fakt dělala, tak bys tu nestál, ale utíkal bys pryč, aby sis zachránil život. Pro případ, že bys na to ještě sám nepřišel, tak ti jenom připomenu, že to nemám se sebou lehké. Myslíš si snad, že si přeju v každém okamžiku vědět, co si všichni myslí a co cítí? Myslíš si, že je jednoduché mít stejnou povahu jako všichni ostatní, ale nesmět vyjádřit vztek jenom proto, že je to příliš nebezpečné?“

„Právě jsi ho ale vyjádřila.“

„To jenom proto, že tě mám ráda a nikdy ti proto nemůžu omylem ublížit. Ty ostatní ale ráda nemám, ty trdlo. Radši jdi, než se nám rozpadne dům na kusy a mamka s taťkou se pak na mě fakt královsky dožerou.“

„Ty bys to dokázala? Aby se dům rozpadl na kusy?“

„Nevypadá to snad tak, že bych to uměla?“ opáčila Ela a ukázala rukou na chvějící se stěny.

Sestry se shlukly kolem ní. Lea položila mladší sestře ruce na ramena, takže její léčivé teplo prostoupilo masy bublající energie.

Ela couvla a opřela se o ni, takže ji Lea mohla obejmout oběma pažemi.

„Je to pro tebe čím dál těžší, viď?“ zašeptala Lea.

Ela jen přikývla a schovala si rozpálenou tvář na sestřině rameni.

„Vůbec nevím, co mám dělat.“

Jonas přistoupil blíž a vzal obě sestry do náruče. „Omlouvám se, Elo. Nikdy bych ti nechtěl schválně ztrpčovat život. Jenom nemůžu být jiný, než doopravdy jsem, a totéž přeju i tobě.“

Ela se na něj chabě usmála. „Já vím, že jo, Jonasi. Jsem moc ráda, že patříš do rodiny.“

Lea sestře útěšně poklepala na záda a přitom pozorovala, jak Jonas vychází ze dveří. Když je otevřel, zvenku zadul vítr tak silně, až plaménky svíček zaprskaly a roztančily se, a vrhaly divoké stíny po zdech pokoje. Lee se ten obraz vůbec nelíbil. Vypadalo to, jakoby se ty stíny natahovaly po sestrách Drakeových a sahaly po nich dlouhými spáry. Znepokojeně se podívala na Sáru, nejstarší z nich, a v jejích očích spatřila stejné poznání. Také Helena s Elou si vyměnily dlouhé vědoucí pohledy plné obav. Lea sevřela Elu v objetí pevněji, aby přinesla trochu útěchy jim oběma.

Kapitola 2

Sedmnáctiletý Péťa Granger hleděl na moře. Skrze padající provázky deště spatřil neurčitý záblesk něčeho – nebo někoho – pohybujícího se přes čnějící útesy nad Zátokou lachtanů. Srdce mu v prsou poskočilo a dupnul na brzdu své staré otřískané dodávky. Naštěstí za ním nikdo nejel. Péťa zíral na strmou skalní stěnu, vypínající se nad bouřícím oceánem, a spolkl knedlík, který se mu ze strachu náhle vytvořil v hrdle.

Po paměti sáhl po svém mobilním telefonu. Uvědomil si přitom, že tady na pobřeží je jen omezený signál a že na místě, kde se tyčí útes, nepůjde volat. Postava se znovu pohnula a i přes vzdálenost mezi nimi si Péťa začal být jistý, že je to jeho kamarád z dětství Drew Madison. Se srdcem bušícím strachem se s dodávkou rozjel po silnice plné ostrých zatáček až k místu, kde z ní odbočovala prašná cesta vedoucí až k úpatí skal. Zastavil, ale málem zapomněl zatáhnout ruční brzdu.

Když otevřel dvířka vozu, vítr se do něj opřel nečekanou silou. Rozběhl se přes rozblácenou půdu k vrcholku srázu. Čepice mu uletěla a vítr mu rval košili z těla. Nevšímal si ani malého plotu, ani značek varujících před vstupem k okraji skály. Vrhnul se k zemi a po břiše se doplazil k hraně útesu a nahlédl dolů.

„Drew!“ Vykřiknuté jméno se ztratilo ve zvucích rozbouřeného moře. Péťa si udělal z rukou trychtýř a zkusil zavolat znovu, tentokrát ze všech sil, které měl. „Drewe! Co s tebou je?“ Pochyboval, zda ho kamarád může zaslechnout, ale náhle přece jen něco upoutalo jeho pozornost, možná, že pouze kousek kamínku, který svým pohybem strhnul, protože Drew k němu zvedl tvář.

Drew Madison vězel na kluzké, mazlavé skále o pár metrů pod ním. Skoro o sto metrů níž se rozbíjely vlny o velké, rozeklané skalisko a rozstřikovaly spršky bílé pěny vysoko do vzduchu. Oceán

hlasitě řval a jeho zvuk se dál šířil odrazem od mohutných kamenných stěn. Déšť, neustálý příval vlhkosti, se proměnil v hustý šedostříbrný závoj, v němž bylo pro Péťu ještě mnohem těžší zachytit pohled Drewovy strnulé bledé tváře.

Drew působil drobně a bezmocně. Tvář měl zašpiněnou blátem. Zavrtěl hlavou a pohybem ruky Péťu odháněl. Celý se přitom shrbil před stříkanci mořské vody, jak se další z vln rozbila o rozsáhlý skalní útvar přímo pod jeho nohama. Péťa viděl stopy, kde Drew uklouzl po zabahněné stěně, jak se sunul dolů až k malé rozsedlině, kde teď visel.

Péťa zvedl mobil a gestem naznačil, jako když se hází záchranné lano. K jeho údivu Drew zavrtěl hlavou ještě důrazněji. Neustálé přívaly deště Péťu takřka oslepovaly, takže si musel klouby rukou protřít oči. Na okamžik tak ztratil z dohledu Drewovu bílou, zoufalou tvář. Když se zase mohl dívat jasněji, srdce mu vyskočilo až do krku. Drew byl pryč.

„Drewe!“ řval Péťa ze všech sil, až začal chraptět. Sunul se kupředu, až mu to na kluzkém povrchu začalo ujíždět a musel se zaháknout botami o plot, aby nespadl dolů. Vyděšeně shlížel dolů na běsnící hladinu s bílými hřebeny a stříkajícími vlnami, dorážejícími na skalní stěny. Zdálo se, že takový pád by nikdo nemohl přežít. Jedině snad, že by se Drewovi povedlo vyhnout útesům a spadnout rovnou do bouřícího moře.

Slzy mu zastřely pohled. Dlouho zíral dolů k úpatí srázu, až konečně spatřil, že se tam něco pomalu pohybuje. Znovu si prsty rukou osušil oči a podíval se ještě jednou. Kamenné výčnělky ve skalní stěně mu bránily ve výhledu. Odplazil se kousek zpátky a změnil pozici. Mezi balvany, zvedajícími se vzhůru k útesům, uviděl Drewovo tělo. Leželo tam jako drobná zmuchlaná hromádka, ale hýbalo se! Péťa s dlaněmi kolem úst se vší silou zařval:

„Drewe!“

Odpověď nepřišla, ale i tak věděl, že kamarád stále žije. Vypadalo to, že je vmáčknutý mezi dva balvany vykukujícími z moře, kde tvořily součást soustavy podmořských jeskyní. Zdálo se nemožné, že by to přežil, ale přesto se hýbal.

„Zavolám pomoc. Přijdou pro tebe, Drewe!“ zakřičel ještě jednou.

Péťa se sunul pozadu jako krab, až se dostal do relativního bezpečí za plotem. Tam se zvedl a letěl ke své dodávce. Musel odjet o kus dál na opačnou stranu zátoky, kde už jeho mobilní telefon konečně chytil signál. Zavolal do úřadu šerifa a předal policii všechny potřebné údaje, ale stálo ho to hodně sil. Jeho tělo, nabité adrenalinem, se potřebovalo hýbat, jenže musel vydržet na místě, aby dokončil volání.

Když se vrátil zpátky na útesy, slyšel už kvílení sirén. Věděl, že Jonas Harrington a Jackson Deveau, šerif a jeho zástupce, jsou už nablízku. Úlevou se svezl na zem a čekal, až se objeví hlídkový vůz.

„Tyson nás pěkně vytáčí,“ prohlásil Sam Chapman k partě hasičů sedících kolem stolu a hrajících karty. „Takhle si on představuje prázdniny, však ho znáte. Tráví týdny, možná měsíce, zavřený ve své biolaboratoři. Celou dobu snad ani nejí, ani nespí a zapomene na celý svět, jen pořád zírá do toho svého mikroskopu. Živá duše s ním nepromluví, a tak jenom furt zírá na ty mrňavé potvůrky, co se mu kroutí na sklíčku.“

„On toho stejně nikdy moc nenamluvil,“ podotkl Doug Higgens.

„Každé tři měsíce si dělá znovu papíry na záchranářský vrtulník,“ pravil znovu Sam. „Ale to není tím, že by nás nějak miloval. On jenom miluje vzrůšo.“

„Já vás taky zrovna moc nemiluju, Same,“ ozval se Jim Brannigan, jinak pilot vrtulníku. „Jak jsme posledně hráli karty, tak jste mě obehrál o všechny peníze.“

Tyson Derrick nekonečné rýpání ostatních hasičů z letecké základny sotva registroval. Měli pravdu, často se skutečně zapomněl najíst a jiné dny zase nestihl jít spát, protože byl tak soustředěný na svůj výzkum, že dokázal zapomenout na celý svět okolo sebe. Když během období požárů pracoval pro záchranáře, bral to jako občerstvující moment, který mu poskytoval možnost kontaktu s lidmi a zároveň dostatek adrenalinu, jenž potřeboval mimo svou laboratoř. Jenže v poslední době se mu zdálo, že už to nefunguje tak jako dřív. Něco mu scházelo. Musel najít, co mu v životě chybí.

„Prober se, Tysone,“ připomněl mu Sam Chapman a plácl ho po zádech. „Že jsi neslyšel ani slovo z toho, co jsme tu říkali?“

„Ale slyšel,“ bránil se Tyson. „Jenom se mi nechtělo odpovídat. A mimochodem, Same, pořád ti říkám, že při kartách je všechno proti tobě. Teď zrovna máš šanci dvě stě dvacet ku jedné. To teda není nic moc. Sean je na tom líp, ten má čtyřicet tři celé dvě ku jedné.“

„Mockrát děkujeme za lekci z matematiky,“ řekl Sam a odhodil své karty na stůl. Zašklebil se na kolemsedící, přihlížející jak si dobírá svého bratrance. „Tyson se mi včera večer svěřil, že by se rád usadil s nějakou skvělou ženskou. Prostě potřebuje sehnat takovou, které nebude vadit, když zmizí na celé týdny nebo dokonce měsíce do té své laboratoře, nebo si vyjede do hor či se vydá padákem kroužit nad zemí a vodou. Chápejte, nějakou, co by byla svatá!“

Místností se rozlehl výbuch smíchu na Tysonův účet. Tyson nebyl tak bezproblémový a lehkovážný jako jeho bratranec Sam. Sam prostě zapadl do každého prostředí a vládl přirozeným talentem lidi bavit a rozesmát. Tyson se přiměl k chabému úsměvu. „Přesně něco takového jsem měl na mysli,“ přikývl. „Nemůžu dostat z hlavy jeden z projektů, na kterých dělám v BioLabu.“

Sam zabručel: „Myslel jsem, že jsi dokončil všechny projekty a vůbec všechno, na čem pracuješ…“

„No, úplně ne, podílím se taky na jednom projektu, kde se snažíme objevit několik sloučenin při inhibici in vitro…“

„Přestaň, Tysone,“ přerušil ho Sam a popadl se za hlavu. „Z tebe by nás všechny rozbolela hlava! Není divu, že by ses chtěl usadit. Nikdo se přece nemůže v jednom kuse zabývat jenom takovýma věcma! Já bych půlku z nich neuměl ani vyslovit!“

Tyson pokrčil rameny a zamračil se. „Já jsem ale nemyslel na tu moji studii ohledně žloutenky typu C. Naše firma před časem začala vyvíjet nový lék a využila přitom základní poznatky ze studie o buněčné regeneraci pro vnější poranění. Dělal jsem na tom před pár lety. Domnívali se, že získali potenciální lék proti rakovině, ale já jsem prostě měl takové tušení, že s ním není všechno v pořádku. Tak jsem se do toho po večerech sám trochu pustil…“

„Tysone,“ zavrtěl Sam hlavou, „Víš, že když přijdeš sem, máš na to přestat myslet. Vypadal jsi strašně, když jsi sem přišel. Člověk by řekl, že tě zrovna pustili z vězení, jak jsi z toho všeho byl celý zničený.“

„To je kvůli tomu, že ten lék mohl být opravdu velice účinnou pomocí pro spoustu pacientů trpících rakovinou, pokud by ho dostali včas. Ten projekt vede Harry Jenkins, ale nepostupuje správně. Hrozně to žene kupředu a přeskakuje důležité kroky, protože mu jde víc o osobní uznání než o skutečné výsledky.“ Náhle si uvědomil ticho, které se kolem rozhostilo. Takhle to bylo vždycky. Nezapadl, i když se o to snažil. Běžné rozhovory s lidmi mu obvykle připadaly banální a nudné, protože jeho mozek stále pracoval na rozluštění nějaké záhady, a stejně vždy dal přednost práci, i když se upřímně snažil aspoň na chvíli ji odsunout stranou.

„Ten nový lék přece vůbec nespadá do tvého oddělení,“ pravil Sam. „Vsadím se, že starej Harry tě nejspíš moc nemiluje, co?“

„No, to asi ne,“ váhavě připustil Tyson. Harry ho opravdu vůbec neměl rád. Pochyboval, jestli ho vlastně vůbec má někdo rád. Přál si, aby mu to nebylo jedno, ale jediný na kom mu opravdu záleželo, byl Sam. Nechtěl by Sama zklamat. „Jenže tohle není soutěž o nejoblíbenějšího zpěváka. Ten lék by mohl zachránit spousty životů. A je přitom založený na objevech z mé dřívější práce o buněčné regeneraci. Pokud se to nepovede, budu se za to cítit spoluodpo-vědný.“

„No to je teda skvělý! Takže ty strávíš svoje volno tím, že se zavřeš v té své provizorní laboratoři, co máš ve sklepě, že jo?“ hádal Sam. „Já jsem doufal, že si vyjedeme na divokou vodu, slezeme pár skal a pak si užijeme parasailing. Příště si se mnou radši nic ne-domlouvej, když z toho chceš vycouvat.“

Tyson se na židli narovnal a zahleděl se do bratrancova hezkého obličeje. Sam se občas uměl tvářit dost nedůtklivě. Z Tysonova okruhu známých to byl jediný člověk, co tak málo dbal na svůj vzhled a přesto byl přitažlivý pro ženy. Sam měl prostě šarm. Tyson si velmi často přál, aby měl také aspoň část jeho kouzla, ať už spočívalo v čemkoliv. Sam to s lidmi prostě uměl. Dokázal si ze všech dělat legraci a všichni ho měli rádi.

Tyson si uvědomoval, že kvůli svému prudkému, neomalenému chování za posledních pár let nechal Sama nejednou na holičkách. Kolikrát zrušil naplánovaný výlet nebo dohodnutou výpravu jen proto, že zapomněl na hodiny a zábava s přáteli mu nepřipadala tak zajímavá jako práce v laboratoři, kde zkoumal inhibitory, jež by mohly působit na T-buňky. Podstatou toho všeho nebyl fakt, že měl mimořádně vysoké IQ, ale že si vždycky připadal – a zřejmě to tak mělo i zůstat – ve společnosti druhých poněkud trapně, a že mu na tom nezáleželo natolik, aby se pokusil vylepšit své komunikační schopnosti.

Ty tři měsíce v roce, které pravidelně trávil se Samem mimo své obvyklé prostředí, ho vždycky trochu srovnaly. Když před pěti lety zamřela Ida Chapmanová, zanechala svůj dům synovi Samovi a svému synovci Tysonovi. Tyson se pokaždé na setkání se Samem těšil, ale první měsíc nikdy neprobíhal jednoduše. Byl zvyklý být sám a s nikým nemluvit, zatímco Sam se bavil rád. „Já přece necouvám,“ odpověděl konečně bratranci. Sam mlčel, a Tyson se zamračil ještě víc než předtím. „Nebo jo?“ zaváhal a rozpačitě si třel kořen nosu. Nejspíš to tak bylo, a ne jenom jednou. A teď Sama zklame znovu.

Sam pokrčil rameny. „To je fuk, Tysone. Já tě jen tak dusím. Jsi biochemik, a ti jsou přece všichni potrhlí.“

„A ti, co lítají s vrtulníkem, nejsou?“

Kolem se opět ozval bouřlivý smích. Sam zvedl ruce dlaněmi nahoru a přiznal: „Tak jo, teď jsi mě dostal.“

„Já bych se rád dozvěděl něco o té Tysonově světici. Je blonďatá a pěkně stavěná?“ dotazoval se Rory Smith. Zamnul si ruce a pokračoval: „To je moc zajímavé téma!“

„Tak takhle si ty představuješ dokonalou ženu, Rory?“ zeptal se ho Doug Higgens a dloubnul kolegu do ramene. „Jenže ty bys určitě žádnou světici nechtěl. Jak tedy vypadá ta tvoje, Tysone? Už jsi ji našel?“

Samův obličej zvážněl. „On si myslí, že ano.“

Tysonovi prošlehl na kratičký okamžik hlavou obrázek, než zase zmizel. Její bledá tvář. Vlasy temné jako půlnoc. Velké zelené oči. Ústa, pro jaká se muži vraždí. Tyson zavrtěl hlavou. „Musela by být

inteligentní. S někým, kdo je blbý, nedokážu strávit víc než jen pár minut.“ Právě v tomhle byl jeho problém, vždycky to byl problém. Chtěl se bavit o věcech, které ho jediné dokázaly nadchnout. Chtěl s někým sdílet své pracovní problémy. Dokonce ani Sam často vůbec neměl ponětí, o čem s ním mluví, a to byl Sam hodně tolerantní. Většina žen však raději odvrátila pohled, když začal mluvit. A pokud dívka, kterou pozval na rande, začala mluvit o vlasech, nehtech a mejkapu, to byl rovnou se vším konec.

„Kristapána, Tysone. Co to s tebou jenom je? Koho zajímá, jestli mají holky taky mozky? To na to jdeš úplně špatně,“ poučoval Rory.

„Přestaň s nimi mluvit a pusť se radši do akce. Ty potřebuješ pomoct, chlape!“

Kolem stolu se opět všichni bouřlivě rozesmáli.

Vzduch náhle prořízly tři ostré tóny. Všichni muži okamžitě ztichli. Tři tóny se ozvaly znovu, ale to už byli všichni na nohou. Ve vysílačce to zapraskalo a dispečer z velitelství oznámil, že na útesech nad zátokou Lachtanů, kousek jižně od Fort Bragg, se nachází zraněný člověk.

Tyson i ostatní popadli své záchranářské vybavení a rychle, i když systematicky, je začali nakládat do helikoptéry.

„Bene, nejdřív jeď směrem k centrále ve Fort Bragg, ale chtěl bych, aby ses dostal co nejblíž k tomu místu,“ pravil Brannigan, pilot vrtulníku, muži, který ovládal hasicí techniku. Ben měl přijet s doprovodným vozem, který vezl palivo pro vrtulník i další nutné vybavení – například záchranné koše, do nichž se ukládají zranění – a všechno ostatní, co je nutné při záchranné akci. S obrovským náklaďákem měl přijet přes kopcovitou silnici až k Fort Bragg, což mu mohlo trvat přinejmenším hodinu, ale spíš déle. Vrtulník tam však bude už za čtrnáct minut.

Ben přikývl a odběhl ke svému vozidlu. Helikoptéra potřebovala hodně paliva, a tak nikdy nelétali bez podpory doprovodného vozidla.

Tysonovi proběhl tělem důvěrně známý proud adrenalinu. Díky němu se po všech těch dlouhých měsících ve své jeskyni – v laboratoři – konečně cítil zase naživu. Potřeboval to, potřeboval čas od času zažít splašený tepot srdce, dobrodružství a pocit spřízněnosti

a přátelství s ostatními hasiči. Usadil se na své místo mezi ostatní hasiče vzadu ve vrtulníku, kapitán a pilot seděli vepředu. V helmách měli zabudované vysílačky, z nichž se postupně ozývaly jednotlivé položky všem známého seznamu věcí, jež bylo nutné před akcí prověřit.

„Zkouška spojení,“ pravil Brannigan do svého mikrofonu.

Nejdřív odpověděl šéf záchranného týmu, po něm se přihlásili jednotliví členové.

„Izolujte komunikační kanál,“ zavelel Brannigan.

Tyson s ostatními vzadu zkontrolovali své vysílačky a vypnuli na nich všechny ostatní kanály, aby se odizolovali od jiných rušivých hovorů. Bylo důležité, aby je během záchranné operace nic nerozptylovalo.

Sean Fortune, velitel posádky, pak ohlásil: „Hotovo!“

„Pilot je izolován, na příjmu je na kanále číslo 20. Zajistěte všechny volné předměty na palubě!“

„Zajištěno!“ ohlásil Sean.

Tyson cítil známý tlak kolem žaludku. Miloval nebezpečí a k životu potřeboval vzrušení. Za pár minut už budou ve vzduchu.

„Dveře.“

Sean zkontroloval dveře. „Pravé dveře otevřeny a zajištěny. Levé dveře zavřené a zablokované.“

„Bezpečnostní pásy.“

„Upevněny!“ potvrdil Sean.

„Poutači postroj šéfa záchranné operace a velitele posádky!“

Sean se Samem velmi pozorně prověřili jejich bezpečnostní popruhy.

„Šéf záchranné operace připoután. Velitel posádky vrtulníku připoután!“ ohlásili.

„Záchranářská výstroj?“

Sam pokročil kupředu, aby prověřil výstroj a ukázal Seanovi palcem nahoru. „Zajištěno!“

„Záchranné vesty?“ pokračoval Brannigan podle seznamu.

Napětí na palubě vrtulníku citelně vzrostlo. Měli letět nad vodou, a tak pilot i posádka museli podle předpisů mít na sobě záchranné

vesty. Pokud by se při akci helikoptéra dostala pod vodní hladinu, pilot by mohl zůstat uvězněný uvnitř.

„Hotovo!“ přišla odpověď.

„Zkontrolujte H.E.E.D.S. a tlak!“

„Pilotův H.E.E.D.S. aktivován a tlak je tři tisíce!“

H.E.E.D.S. je anglická zkratka pro evakuační zařízení, které se v případě nouze katapultuje. Jde o záchranný modul – malou ponorku se dvěma stupni ovládání.

„H.E.E.D.S. velitele posádky aktivován, tlak dobrý!“

Také Sam odpověděl: „H.E.E.D.S. velitele záchranné operace je aktivován a tlak je dobrý!“

„Karabiny!“

Tyson se pevně chytil okraje svého sedadla. Už to začalo. Právě startovali a on za sebou v posledních dvou letech neměl žádnou zkušenost s prací ve vodě. Stále sice poctivě trénoval a věřil, že by kamarády nenechal ve štychu, ale záchranáři se ve svých úkolech střídali a on si dnes při losování vytáhl krátkou sirku, takže na něm byla řada, aby při akci vystoupil ven, připoutaný na laně.

Sean odpověděl pilotovi. „Uvolněny.“ Nad vodou vždy přelétávali s karabinami odepnutými. Kdyby vrtulník spadl, trvalo by totiž příliš dlouho je odepnout.

„Odlétáme,“ oznámil Brannigan klidně na základnu a vznesl se se strojem do vzduchu.

Tysonovými tepnami proletěl příliv adrenalinu. To vzrušení se nepodobalo ničemu jinému na světě. Nic se s ním nedalo srovnat, dokonce ani ta chvíle, kdy se mu podařilo odhalit klíč k buněčné regeneraci a získal Nobelovu cenu za medicínu. Nic se nevyrovnalo pocitu, kdy se v helikoptéře ocitl ve vzduchu obklopený muži, kteří byli stejně jako on odhodláni udělat všechno, co je potřeba.

Základna jim odpověděla určením souřadnic, vzdálenosti a azimutu, podle něhož měli letět. Brannigan zadal údaje do navigace a zamířil rovnou k místu neštěstí.

Tyson slyšel, jak velitel hasičů na místě doplnil potřebné informace. Pak se ozval krátký rozhovor o oběti, a zda se přítomní hasiči domnívají, že by se měli pokusit spustit k ní přímo z paluby. Pokus o záchranu, kdy se k zraněnému chtěli dostat z útesů, se

nepodařil. Tysonovi se srdce v hrudi skoro zastavilo. Tento manévr totiž patřil k nejnebezpečnějším a používali ho jedině v případě, že se všichni členové posádky shodli, že je pro záchranu života poraněného nevyhnutelný, a že ho mohou za daných okolností provést bezpečně. Tyson věděl, že se o tomto způsobu záchranné akce musí dohodnout celá posádka, ale sám už s tím vnitřně počítal.

Jejich stroj dokázal letět v dešti i za vytrvalého větru stálou rychlostí šedesáti mil za hodinu, ale při větrných poryvech silnějších než 20 mil v hodině už nikoli. Na celém pobřeží pršelo, ale vítr vanul rovnoměrně a nikde nebyly známky mlhy. Přesně to byl důvod, proč se sem každým rokem vracel. Proto se také zabýval skydivingem a parasailingem. Potřeboval se zabývat něčím, co vyžadovalo plnou pozornost. Dávka adrenalinu byla jediným způsobem, který mu uměl vyčistit mozek od biochemických problémů a šroubovic DNA, a dovolil mu upřít všechny své myšlenky jedním směrem.

Ucítil na sobě Samův pohled a usmál se na něj, aby ho uklidnil. Když teta Ida zemřela, Sam zůstal jedinou bytostí, na níž mu záleželo. Nepřál si, aby si jeho bratranec dělal starosti, zda to zvládne. Nervy se mu už zklidnily a ruce se mu přestaly třást. Dokonce i srdce se mu vrátilo k pravidelnému rytmu. Jo. Byl připraven. Náročný výcvik ho dokázal dostat znovu do formy.

Let přes kopce byl překvapivě krátký. Brannigan nechal stroj vznášet se přímo nad obětí, aby mohli posoudit šance na bezpečnost záchranné akce. Jako pokaždé i tentokrát prošli celý seznam položek pro záchranu ze vzduchu a porovnávali, zda je manévr skutečně nutný, a jak při něm zajistit bezpečí pro posádku. Všichni muži prošli důkladným tréninkem, letové podmínky byly příznivé. Odhad váhy, kterou by představoval zraněný, byl pod limitem. Hasiči se pokusili uskutečnit alternativní záchranný plán, jenže se ukázal jako příliš rizikový. Posádka se shodla, že spustit se dolů z útesu by ohrozilo bezpečnost zraněného.

Všichni si prohlédli pozici oběti ze všech úhlů, a zatímco probírali možnosti a rozebírali postup, jak zraněného vytáhnout, Brannigan jako vždy přivřel přítok paliva, aby ho šetřil. Pak se s vrtulníkem snesl níže.

Tyson cítil, jak ho celé tělo brní napětím. Každá buňka byla napjatá, připravená, ve střehu. Velitel se zeptal každého člena záchranářského týmu na jeho názor, zda do toho jít nebo ne. Bylo to teď anebo nikdy. Stačil by jeden jediný nesouhlasný hlas a s akcí by byl konec. Prostě by všichni odletěli domů a zůstali živí…

Ani jeden člen posádky však nebyl pro odlet, a Tyson tím méně. Ukázal palcem vzhůru a Sean vysílačkou sdělil souhlas pilotovi. Šli do akce.

Z které strany helikoptéry se záchrana uskuteční se pokaždé řídilo podle tvaru pobřeží. Břeh moře se táhl od jihovýchodu k severozápadu, takže obvykle sestup prováděli z pravé strany. Výjimkou byly situace, kdy mimořádně foukal vítr z jihu, ale to naštěstí nebyl dnešní případ. Vrtulníkům sice vyhovuje vítr, ale nesmí přicházet z levé strany. Pokud fouká dovnitř levými dveřmi, stroj pak není aerodynamicky stabilní.

Brannigan si pak potvrdil s lékařskou helikoptérou, že už je na cestě, a instruoval její posádku, aby přistála na volném prostranství u starého mlýna na opačné straně útesu. Znovu se vznesl do vzduchu, aby zkontroloval elektrické okruhy. Aby dokázali bezpečně dokončit celý manévr, museli mít dostatek energie, jež by jim umožnila vznášet se na místě po celou potřebnou dobu.

„Kontrola provedena, elektrika v pořádku,“ ohlásil za okamžik. Na řídícím panelu se rozblikaly jasné barvy kontrolních světýlek.

Tyson hleděl na mraky a spršky vody. Kapky deště se třpytily jako diamanty. Natáhl do sebe typickou vůni, vůni moře. Sam vedle něj byl cítit po kořeněné vodě po holení a po česneku. Doug by potřeboval nový deodorant a Sean na sobě měl nějakou kolínskou. Sám ze sebe zachytil slabý závan chloroformu a s úsměvem potřásl hlavou, aby si důkladně vyčistil mozek od svého druhého života. Soustředil se na pilota a jeho zručnost, s níž prováděl všechny letové manévry.

„Jdeme na závětrnou stranu. Jsem přímo nad obětí. Ozvu se, až ho ztratím z výhledu.“

Tyson cítil vůči Branniganovi velký respekt. Létal s helikoptérou už víc než dvacet let a dokázal s ní učiněná kouzla. Vždycky vycítil,

co je potřeba. Čím víc se blížili k hraně útesu, tím bylo řízení stroje obtížnější. Vrtulník citelně zpomalil. Tysonovi se sevřelo břicho.

„Zpětný chod, máte povolení vystoupit na lyžiny.“

Sean odepnul své jistící lano a odpověděl: „Velitel posádky připraven k výstupu na lyžiny.“ S dokonalou přesností každého pohybu vystoupil na nádrž a odtud na lyžinu, a znovu podal hlášení:

„O.K. Velitel posádky na lyžině. Zajištěn!“

Pro uskutečnění manévru bylo nutné uvést stroj na závětrnou stranu, pak zatočit doprava, provést klesání a nakonec dokončit obrat. Brannigan se strojem sestoupil do potřebné výšky a dal znamení, že na lyžinu může vystoupit další muž.

Tysonovo srdce sebou trhlo. Připojil se k záchrannému lanu a velitel posádky mu gesty rukou signalizoval, že se má odpoutat od bezpečnostního pásu sedadla.

„Záchranář číslo jedna připraven k výstupu na lyžiny!“ oznámil. Jak vykročil ven na pravou stranu vrtulníku, stroj se pod jeho tíhou začal naklánět, a pilot musel váhu vyrovnat. Sam se jako velitel zásahu přesunul na místo, odkud mohl pozorovat a dvakrát prověřit každý krok. Tyson počkal, až oba muži potřetí zkontrolovali všechno vybavení od lan po záchranářské postroje.

„Velitel posádky provádí konečnou prověrku výstroje a bezpečnosti. Velitel záchranné operace souhlasí?“

Samův hlas zněl ochraptěle. „Velitel záchranné operace souhlasí.“

„Pilot souhlasí s akcí?“

„Pilot souhlasí. Pilot ztratil oční kontakt.“

„Velitel posádky vidí cíl, pokračujte kupředu, výška padesát, čtyřicet, třicet, dvacet metrů. Ocas a hlavní rotor v pořádku, běžte dolů na deset metrů.“ Sean vedl svými pokyny pilota tak blízko k cíli, jak jen bylo možné, aby stroj a posádka uvnitř nebyli ohroženi.

Tyson vyčkával. V uších cítil ozvěnu tlukotu vlastního srdce stejně tak hlasitě jako zvuk motoru. Teď přišel ten správný okamžik. Vrtulník se vyrovnaně vznášel přímo nad cílem záchranné operace.

„Vypustit záchranáře dveřmi ven!“

Sam začal odvíjet lano z navijáku, aby ho mohl spustit. Tyson se obratným, zkušeným pohybem svezl na lyžinu a pořádně se zapřel podrážkami bot, aby předešel následkům vibrací.

„Záchranář číslo jedna se obrací,“ informoval Sean pilota, že se Tyson spouští hlavou dolů.

Od tohoto momentu bylo všechno už jen na Tysonovi. Mohutným pohybem paže signalizoval své pohyby veliteli posádky, který je dál předával pilotovi. Vše nyní záviselo na tom, co zjistí, až se ocitne přímo u oběti. Krev mu zběsile kolovala celým tělem a srdce mu bušilo tak nahlas, jako divoké vlnobití moře pod ním. Zdálo se, že se čas zpomalil. Všechna jeho pozornost se nyní upřela na čekající oběť.

Jak klesal dolů, sledoval vlny, rozbíjející se o rozeklané skalisko pod ním, kde ležel raněný, dospívající chlapec. Zdálo se, že je při vědomí, ale přitom se svíjel bolestí. Jak se k němu Tyson blížil, slyšel ho naříkat.

„Záchranář je čtyři metry nad cílem, tři, dva, jeden. Záchranář stojí na zemi. Popusťte lano o pět metrů.“

Tyson se odpoutal, jakmile bezpečně stál na vrcholku skály.

„Záchranář uvolněn. Záchranář pokračuje kupředu vlevo.“

Poutači lano se začalo navíjet zpět a Tyson se vydal k poraněnému chlapci. Skála byla vlhká, a tak se musel pohybovat s nejvyšší opatrností.

„Lano je na palubě. Velitel záchranné akce je na palubě. Velitel posádky se vrací na palubu. Velitel posádky je na palubě. Máte povolení letět dopředu.“

Brannigan zvedl stroj k odletu na volné prostranství, aby měl Tyson čas posoudit stav pacienta bez rušivých vlivů. Zhluboka se nadechl a vydal se k němu. Chlapcova tvář byla zkřivená bolestí, ale pohledem sledoval svého zachránce, jak se blíží přes pukliny a propadliny ve skále. Ke svému úžasu Tyson kluka poznal.

Drew Madison měl leukémii. Co jenom proboha mohl dělat na strmých útesech nad Zátokou lachtanů?

„Drewe! Ty ses teda dostal do pěkné kaše, ale už jsem u tebe. Neboj se, dostanu tě odtud.“ Snažil se mluvit klidně a konejšivě.

„Musíš mi ale trochu pomoci. Vím, že máš bolesti, ale zato se

proletíš vrtulníkem. Kolik lidí se může pochlubit něčím takovým?“ Zatímco mluvil, v rychlosti mu zkontroloval životní funkce a ohledal, odkud krvácí. „Víš, kde jsi?“

Drew přikývl, v očích strach. „Na skále.“

„Přesně tak, jo. A víš, jak se jmenuješ?“

„Drew Madison.“

Tyson se na něj usmál. „Vypadá to, že jsi spadl z útesu, Drewe, a nejspíš jsi to odnesl několika zlámanými kostmi. Teď, prosím, tiše lež a buď v klidu, už kvůli mně. Pořádně to tady klouže.“

Drew měl na čele obrovskou bouli, ale největší část dopadu ztlumily nohy. Dopadl na chodidla, pak na kolena, a teprve nakonec se převalil dopředu přímo na obličej. U většiny pádů tomu však bývá jinak. Lidé, zranění při pádech totiž obvykle dopadnou na hlavu, kde pak mají masivní poranění.

Drew měl určitě mnohačetné zlomeniny na levé noze a nejméně jednu další zlomeninu na pravé. Na mnoha místech těla utrpěl pohmožděniny a k tomu pár hlubších odřenin. Vypadalo to i na zlomené žebro, když se při dopadu zabořil z boku do těla vlastním loktem. Nejdůležitější však bylo, že jeho hlava vyvázla jen s modřinami a boulemi. K tomu vykazoval známky šoku – kůže byla chladná a vlhce lepkavá, a měl rychlý puls.

„Vrtulníku jedno sto jedna, tady je záchranář jedno sto jedna.“

„Záchranáři jedno sto jedna, tady je vrtulník jedno sto jedna, pokračujte,“ ozval se klidný Branniganův hlas.

„Potřebuju druhého záchranáře a nosítka.“

„O.K. Jsme tam za dvě minuty. Za dvě minuty!“

Drew popadl Tysona za ruku. „Nenechávejte mě tady. Neměl jsem to dělat. Je mi to líto! Je mi to líto. Bolí to. Hrozně to bolí.“

„Já tě tady přece nenechám, chlapče. Hezky se spolu proletíme,“ odpověděl Tyson a mozek mu zatím pracoval na plné obrátky. Rozebíral v duchu všechny okolnosti, ale nic z celé situace mu nedávalo smysl. Drew Madison byl sedmnáctiletý kluk, který skoro po celý svůj život bojoval s leukémií. Neměl žádný důvod, proč by měl lézt po útesech, navíc sám a v den, kdy lilo jako z konve. Měla to snad být nějaká sázka? Nebyl snad ten druhý chlapec, který je zavolal, součástí nějaké lumpárny, která se pak nešťastně zvrtla?

Tyson ošetřil Drewova poranění, aby ho stabilizoval před převozem v nosítkách. Měl velké bolesti, ale přesto se dokázal ovládnout a nekřičel, a dokonce s Tysonem spolupracoval. Stále byl ale v šoku a třásl se na celém těle.

Tyson s ním nepřestával mluvit. „Nebude to trvat dlouho. Ve vrtulníku se ti bude líbit, uvidíš. A záchranáři už čekají, takže ti pak hned dají něco proti bolesti a bude ti líp.“

„Nenecháte mě tady?“ popadl ho Drew úzkostně za rukáv.

„Ne, poletím s tebou. Vidíš, helikoptéra už je tady. Pošlou nám sem nosítka a ještě jednoho záchranáře.“ Chlapec se třásl tak silně, až měl Tyson obavy, že mu spadne dolů ze skály. Snažil se na něj pořád mluvit, aby nemusel tolik myslet na svou bolest. „Ta nosítka, to je vlastně takový koš, kam tě položíme, a pak tě i s nimi připneme k lanu a oni tě vytáhnou nahoru. Za chviličku budeme na palubě!“

Druhým mužem, který jim přišel na pomoc, byl Doug Higgens. Bezpečně se spustil na vrcholek skály a za ním následovala nosítka.

Pilot mezitím přilétl s vrtulníkem blíž. „Záchranáři jedna, jak dlouho myslíš, že to bude trvat?“

„Asi patnáct minut,“ odhadl potřebný čas Tyson.

„O.K., tak my zatím odletíme a přistaneme.“

Tyson s Dougem rychle připravovali Drewa pro transport v nosítkách, aby při cestě vzhůru po laně netrpěl otřesy. Připoutali mu nohy a zafixovali všechny důležité body na těle. Měli s touto činností tolik zkušenosti, že nehledě na kluzkost balvanů a bouřící oceán kolem nich šlo všechno hladce. Tyson udržoval s Drewem rozhovor. Mluvil tiše a konejšivě, protože si všiml, že kdykoliv se odmlčel, chlapec začal být neklidný.

„Hotovo,“ oznámil konečně Branniganovi.

„O.K., jsme tam za pět minut,“ přišla okamžitě pilotova odpověď.

„Co když vypadnu z nosítek?“ dostal Drew náhle strach. Tyson si všiml, jak se mu roztřásl hlas. Přes jeho hlavu se zamračil na Douga.

„Jsi připoutaný k lanu samostatně, nejen k nosítkám, Drewe. Kdyby se něco stalo a nosítka spadla dolů, tak ty budeš pořád bezpečně na laně. Tak se neboj a nedělej si starosti. Celou dobu budu s tebou. Prostě se jenom prolétneš vzduchem.“

Vrtulník se už vznášel nad jejich hlavami. Brannigan s ním se svou obvyklou dokonalostí zamanévroval pod okraj útesu. Lano dopadlo Tysonovi téměř rovnou do klína. Připnul nejdříve sám sebe, pak Drewa, a až nakonec celá nosítka. Pak dal znamení veliteli posádky, že mohou začít.

„Pojďte na deset kvůli lanu,“ instruoval Brannigana Sean. „Lano je napjaté. Nosítka se zvedají od země, počkejte na záchranářovo zajištění.“

Tyson zajistil nosítka prusíkovými uzly tak, aby je po celou cestu vzhůru měl vedle sebe. Záchranář je musel pokaždé mít ve výši pasu, aby zraněného během transportu udržel v klidu a mohl ho utěšovat. Pak dal znamení, že jsou připraveni.

Ve sluchátku zaslechl Seanův hlas, jak předává pokyn Branniganovi, a helikoptéra začala pomalu stoupat. Drew vykřikl a pevně zavřel oči.

„To bude dobrý,“ ujistil ho Tyson. „Zkus se rozhlédnout kolem sebe, abys…“

Tyson se náhle s hrůzou odmlčel. Byl to naprostý šok. Náhle se zničeho nic ocitl uprostřed volného pádu. Naprosto bez varování se prostě najednou začal vzdalovat od nosítek i od Drewa a padal dolů na rozeklané balvany pod nimi. Čas se zastavil. Připadalo mu, že se vznáší ve vzduchu jako ve zpomaleném záběru. Slyšel bouření oceánu, ale uvědomil si, že je to hučení jeho vlastní krve v uších. Spatřil strach v Seanových očích, ale pak se mu pohled zastřel. Jeho tělo se řítilo dolů a ostré hroty balvanů byly stále blíž.

„Do prdele! Kurva! Drž se! Drž se! Drž se! Záchranář spadl!“ křičel Sean. „Zatraceně, záchranář spadl!“

Nastal okamžik užaslého, strašlivého ticha. Anebo pochopení.

Brannigan se ihned vzpamatoval a duchapřítomně se pokusil ostatní udržet v klidu. „Jak je na tom raněný?“

Sean hleděl s hrůzou ve tváři dolů na skály. Na krev, která byla prostě všude. Na mrtvě ležící tělo, zkroucené prakticky přímo pod jeho nohama.

„Opakuji: Jak je na tom raněný?“

Sean těžce polknul, potlačil strach a přiměl se odvrátit pohled i své myšlenky od těla, ležícího dole. „Raněný je stále zde. Nosítka kloužou. Leťte doleva.“

„Vydržte. Zadržím nosítka.“

Posádka na palubě automaticky popadla všechny věci, které by mohly vypadnout, aby Brannigan mohl manévrovat se strojem a zabránil tak nosítkám v pádu.

„Nosítka stabilizována,“ hlásil Sean.

„Mám raněného spustit zpátky?“

Sean se zhluboka nadechl. „Ne. Transponujte ho odtud k lékařské pomoci.“

Do ticha se z rádia ozvalo: „Záchranář číslo jedna je ve špatném stavu. Vypadá to fakt zle.“

„Udělejte, co půjde, číslo dvě,“ zavelel Brannigan. „Hned se vrátíme. Základno, slyšeli jste to všechno? Potřebujeme hasiče, aby převzali raněného. Potřebujeme další nosítka a další vrtulník. Bene, za jak dlouho tady můžete být?“

„Za deset minut.“

„Pozemní posádko, buďte připraveni. Předáváme oběť k prohlídce.“ Nikdo se nedíval na Sama, který zůstal tiše stát se zachmuřeným obličejem a strachem a šokem v očích. Nikdo nemluvil. Čekali, až si zdravotníci převezmou zraněného, aby se mohli vydat pro svého zraněného parťáka.

Kapitola 3

„Tak tohle byl dnes můj poslední pacient,“ pravila s unaveným úsměvem Lea zdravotní sestře. „Konečně můžu domů.“

„Slyšela jste o tom zmatku na příjmu, paní doktorko?“ otázala se ji Evelyn.

„Slyšela jsem, že přiletěly dva vrtulníky,“ přikývla Lea. „Měla jsem ale moc velký fofr, takže jsem nezjišťovala, co se přihodilo.“ Přílet dvou vrtulníků byl krajně neobvyklý, a tak se zprvu domnívala, že šlo o havárii na dálnici.

„Zaslechla jsem jenom sem tam něco, ale vypadá to, že Drew Madison lezl na útesy nad zátokou Lachtanů a spadl dolů. Volali pro něj záchranný vrtulník, ale něco se přitom zvrtlo.“

Lea se prudce nadechla. „Drew? Jste si tím jistá? Co by pro všechno na světě mohl dělat na skálách? Přece ví, jak je to nebezpečné.“ Útesy byly mimořádně zákeřné, plné puklin a širokých rozsedlin od neustále dorážejícího moře a kvůli erozi se tak každou chvíli kus utrhl. Místní lidé věděli moc dobře i bez varovných značek nahoře i dole u pobřeží, jak riskantní je tam lézt. Na zrádných drolících se skalách mohlo jít o život. „Jak moc se zranil, nevíte?“

„Teď je u něj ortoped. Měla byste se zeptat doktorů na pohotovosti. Dneska jsme tady na chirurgii měli tolik práce, že jsem neměla čas toho zjistit víc.“

„Děkuju, Evelyn. Zastavím se u něj, až půjdu domů.“

Lea stáhla gumové rukavice a odhodila je do koše na odpadky. Mávla rukou na pozdrav a pospíchala přes nemocniční halu k pohotovostnímu oddělení. Drewa znala od chvíle, co se narodil. Nikdy se nechoval jako uličník, co vyvádí lotroviny. Vyrostl v malém městečku Mořský ráj a docela určitě musel vědět, jakému riziku se vystaví každý, kdo by chtěl šplhat na rozpadající se skály, vystavené erozi vody a vzduchu. To, že se Drew ocitl za hustého deště na nebezpečných útesech, vůbec nedávalo žádný smysl. A už

vůbec ne poté, co si dala tolik práce s tím, aby udržela jeho leukémii v remisi.

Pohotovost kypěla ještě větším ruchem než obyčejně. Sotva se ocitla uvnitř, okamžitě ucítila, jak její tělo reaguje. Někdo potřeboval pomoc, potřeboval její léčivé síly. Žaludek se jí sevřel a ve spáncích jí začalo bušit. Někdo na tom byl zle. Obvykle necítila volání o pomoc tak naléhavě, ale tentokrát je vnímala všemi buňkami svého těla, jež začaly sršet energií. Dlaně měla horké.

Jednou ze sester sloužících na pohotovosti byla Linda Bowersová, kamarádka, s níž chodila na střední školu. „Co se tu děje?“ otázala se jí Lea úzkostlivě.

„Přiletěl záchranný vrtulník od útesů nad zátokou Lachtanů,“ vysvětlila jí Linda.

„Dnes je hrozné počasí, takový déšť a vítr! Slyšela jsem, že jde o Drewa Madisona. Vůbec nechápu, co ho to napadlo tam lézt. Každý přece ví, jak je to nebezpečné.“

„Drewa přivezli Jonas s Jacksonem, a z útržků rozhovoru jsem pochopila, že si nejsou jistí, zda to byla nehoda. Zahlédl ho Péťa Granger. Viděl, jak Drew už jednou málem spadl – nebo možná sklouzl. Ocitl se v půlce výšky útesu, no a pak spadl úplně až dolů.“

„Jak moc se přitom zranil?“

„Na mozku nemá nic, ale určitě mu budou muset operovat nohy. Už ho prohlédl ortoped. A představ si, že odmítl mluvit s matkou! Vůbec ji nechtěl vidět, a ona byla úplně hysterická. Museli jsme jí dát dokonce nějaká sedativa,“ zamračila se Linda. „Myslím, že bys měla vědět, že to dává za vinu tobě a tvým sestrám.“

„Cože? Jak bychom mohly být zodpovědné za to, že se Drew vydal na útesy a spadnul? Ten pozemek sice patří Kamile, ale skály jsou jasně označené jako nebezpečné území, a navíc tam je plot kolem celého srázu. A všude visí cedule, varující před vstupem! Nemůže za to přece dávat vinu ani Kamile, ani žádné jiné z nás!“

„Vlastně si ale přála, abys Drewa léčila ty.“

Lea si přitiskla ruce na břicho. Potřeba začít jednat byla stále naléhavější. Někdo tady byl v nouzi, ale Drew, jehož měla čekat operace, to nebyl. Cítila, jak ji to táhne vlevo, a než se stačila ovládnout, vykročila tím směrem. „Nemůžu Drewa vyléčit. Už jsem

jí to řekla. Společně se sestrami jsme udělaly všechno, co jsme mohly, abychom mu dopřály víc času. Doufáme, že zatím výzkum víc postoupí.“

Lea se snažila soustředit na rozhovor. Byl pro ni sice důležitý, ale něco ji stále silněji táhlo vlevo přes místnost. Přes skleněnou přepážku zahlédla, jak tam leží nějaké tělo, připojené na přístroje. Ať už tím nehybným pacientem by kdokoliv, život zvolna odcházel z jeho těla.

„Irena si myslí, že Drew se chtěl pokusit o sebevraždu.“

To přitáhlo Leinu pozornost. „To je prostě nemožné. S leukemií bojuje už roky, a vždycky byl odhodlaný zvítězit a přežít.“

„Dala ho do výzkumného programu, v němž se zkoumá nějaký nový lék. Doufala, že by se mohl úplně uzdravit. Teď dává vinu i tomu novému léku. Prý má vedlejší účinky – deprese.“

Lea okamžitě zpozorněla. „Nejde náhodou o PDG-ibenregen?“ Linda přikývla. „To je on. Proč? Už jsi o tom léku slyšela?“

„Říkala jsem Ireně, aby si na ten lék dala pozor. Drew je ve věkové skupině, v níž předběžné testy odhalily problémy s depresemi. Myslím, že ten lék ještě nebyl připravený na klinické zkoušky na lidech, a to jsem jí řekla taky.“ Lea si třela bušící spánky a snažila se odolat nutkání vydat se za pacientem ve vedlejší místnosti. „Proč mě jenom, proboha, neposlechla? Ptala se mě na to a já jsem si o tom zjistila všechno, co se dalo. Velice mě to zajímalo, protože ten lék je založený na výzkumu někoho, s kým jsem chodila do školy. Jenže v prvních fázích klinických testů se u dvou dospívajících pacientů objevily problémy s depresemi, a to mě varovalo. Možná si taky vzpomeneš, kdo byl tím původním výzkumníkem. Je to Tyson Derrick, občas tady bydlí se svým bratrancem Samem Chapmanem. Před pár lety dostal Nobelovu cenu v medicíně za svůj výzkum buněčné regenerace při hojení ran.“

„No, ten už teda žádnou další nobelovku určitě nezíská. To on byl ten záchranář, který se za Drewem spustil na laně. Jenže mu selhal postroj a on sám spadl. Těžké mozkové trauma a další vnitřní zranění. Chtějí ho posílat do San Franciska, ale já osobně pochybuju, jestli přežije do zítřka.“

Lea zalapala po dechu a přiložila si ruku k rozbouřenému žaludku. „Tak Tyson tam byl jako záchranář?“ Obrátila hlavu ke skleněné přepážce a snažila se zahlédnout pacientův obličej. „Jseš si tím jistá? Vždyť on je přece biochemik! Známý vědec a badatel. Je skvělý, naprosto skvělý! Zrovna včera večer Jonas vzpomínal, že Tyson občas pracuje pro Lesní správu, ale nevěděla jsem, že…“ hlas se jí vytratil.

„Rodiče mu zemřeli už před několika lety a nechali mu víc peněz, než má kdokoliv jiný v celém Mořském ráji. Sam teď po něm všechno asi zdědí. Musí to pro něj být příšerné. Byli si vždycky hrozně blízcí a Tyson je navíc jeho jediný žijící příbuzný.“

„Tak proto pracoval pro Lesní správu! Sam je přece u hasičů.“ Lea nemohla odtrhnout zrak od skleněné přepážky. „Nechci uvěřit, že k tomu dojde. Kdo Tysona ošetřoval?“

„Bohužel, Leo. Vidím, že tě to vzalo, ale doktor Shayner dělal, co mohl. Okamžitě ho zaintubovali a doktor mu nechal udělat CT i sken hlavy a celé páteře. Zorničky měl však ztrnulé a nereagovaly a byl bez dávícího reflexu. Je prostě v hlubokém komatu.“

„Chtěla bych vidět jeho snímky.“

Linda ji beze slova vedla s sebou do místnosti za přepážkou.

„Doktor Shayner ho připravil k leteckému převozu do San Franciska. Už konzultoval neurologa.“

Lee srdce pokleslo, když si prohlížela snímky. „Úmrtnost při difusním axonálním poranění mozku patří k nejvyšším,“ zašeptala si pro sebe nahlas, a vrásky ve tváři se jí prohloubily. Tato diagnóza znamenala, že mozek byl při pádu vážně poškozen, takže se v něm přetrhaly axony – jemná elektrická vlákna, která vedou nervové vzruchy, „jediným způsobem léčby je klid a stabilizace na lůžku. Tyson má jak subdurální, tak durální hematom,“ nepřestávala Lea mluvit sama k sobě.

Znamenalo to, že Tyson krvácí jak do mozku, tak do celé hlavy, a na mozku se v důsledku toho rychle vyvíjel otok. Lea rychle zavřela oči. Nedokázala se na něj dívat. Měla by jít odtud, dokud je ještě čas. Projít dveřmi a neotáčet se. Nohy měla jako z gumy. Zapotácela se a musela se podepřít jednou rukou o zeď. Sklonila hlavu a začala se zhluboka nadechovat.

„Leo, co je to s tebou?“ lekla se Linda a položila jí ruku na rameno, aby ji uklidnila. S výkřikem však hned stáhla ruku zpátky.

„Leo, ty celá hoříš.“ Prsty ji pálily a štípaly.

Před tímhle nemohla utéct. Lea přece nemohla Tysona nechat jen tak ležet. Nemohla opustit tak skvělou osobnost s výjimečně schopnou myslí, jež mohla vykonat tolik dobrého pro celé lidstvo. Nesměla přece odtud jen tak odejít. Slyšela Lindu jakoby z velké dálky, její slova jí bzučela v hlavě, ale nedokázala se na ně vůbec soustředit.

Lea se odlepila od zdi. Uvědomila si, jak se její tělo automaticky natočilo k pokoji, kde ležel Tyson Derrick, blízký smrti.

Ne! Leo, vypadni odtud! Je to příliš nebezpečné!

Ela, Leina mladší sestra, měla výrazné telepatické schopnosti. Lea slyšela v jejím hlase naléhavost, strach, rostoucí v čirý děs, ale přesto si nedokázala pomoci. Nedokázala se zastavit, třebaže vycítila, že nebezpečí nehrozí pouze jí, ale všem sestrám. Byly společně propojeny pevným poutem, stejným, jaké spojovalo i jejich předchůdkyně. Každá měla sice své vlastní schopnosti, ale společně sdílely zvláštní sílu a energii, která je způsobem, jemuž samy nerozuměly, spojovala pevným poutem jednu s druhou.

Zaslechla svůj vlastní vzlyk. Bylo v něm zoufalství, prosba o pochopení i omluvu od jejích sester za to, že se nedokáže zarazit. Přidržela dveře, aby si poskytla víc času na rozmyšlenou. Nohy ji však nesly dál, jako kdyby byly poháněné vlastní vůlí, až k nemocničnímu lůžku. Jak se blížila k Tysonovi, z těla jí jakoby vycházelo světlo a konečky prstů jí žhnuly.

Lea se zadívala do bledé tváře s krvavými šrámy. Srdce jí začalo splašeně bušit. Ano, nad vší pochybnost to byl Tyson Derrick, kterého si pamatovala, třebaže měl pronikavé modré oči zavřené. Černé řasy tak vykreslovaly dva oblouky nad temnými stíny. Černé vlnité vlasy měl nad čelem slepené krví. V ramenou vypadal ještě širší, než si ho pamatovala, a na pažích se mu rýsovaly výrazné svaly. Dech se jí málem zastavil a z nějakého nepochopitelného důvodu jí srdce začalo zběsile tlouct.

Tyson Derrick byl jediným mužem, který se jí dostal pod kůži. Lea byla sama zvyklá na uznání a respekt, kterého se jí za její práci

dostávalo. Byla ve svém oboru mimořádně dobrá a věděla to o sobě. Pouze jeden jediný člověk na fakultě měl ještě lepší výsledky než ona sama. Pouze jediný člověk s ní mluvil svrchu, někdy dokonce tak hrubě, že pak doma plakala tak dlouho, dokud z toho neusnula. Bylo to úplně nepochopitelné, ale přesto ho nedokázala pustit z hlavy. Myslela na něj víc, než si sama dokázala přiznat. Vůbec jí nezáleželo na tom, že ji nebere jako sobě rovnou. Stejně si na něj myslela. Skrývala v sobě toto poznání tak hluboko, že nikdo, dokonce ani její sestry, o tom neměly ani tušení. Styděla se, že ji přitahuje muž, který s ní jedná tak povýšeně a který ji vůbec neuznává.

„Tolik krve. Tolik bolesti,“ zašeptala. Tyson vypadal zuboženě. Tvář měl šedivou a staženou. Nebylo to fér. Tyson Derrick byl mužem, kterého svět medicíny nutně potřeboval. Dokázal vidět věci, které ostatní nechápali, a neúnavně hledal odpovědi na důležité otázky vědy.

Lea se opatrně dotkla konečky prstů obou jeho spánků.

„Leo! Přestaň!“ zaslechla v duchu výkřik Elina a Helenina zoufalého hlasu. Pak se ozvaly hlasy dalších – Sáry, Kamily, Adély a Julie – a zase utichly. Tělo jí zaplavila vlna horka.

Kolem ní sršela energie. Zhluboka se nadechla, aby se mohla víc soustředit. U většiny pacientů se spolehla na poznatky standardní medicíny. Teď se ale přihlásilo ono tajné místo hluboko v jejím nitru, zdroj energie a světla. Otevřelo se a síla vyvěrající síla jí zaplavila tělo až do poslední buňky.

Už bylo pozdě na to, aby odešla. Potřeba pomoci už byla příliš silná, bylo to puzení, jemuž nešlo vzdorovat. Musela se pokusit zachránit toho muže i za tu cenu, že přitom ohrozí své vlastní zdraví a možná i život, a dokonce i ty, které tolik miluje. Ten nápad byl šílený, ale nutkání bylo stejně silné jako potřeba dýchat. A tak nechala energii a světlo proudit do Tysonova těla.

Okamžitě pocítila bolest. Bolest tak silnou, že jí projela celým tělem. Zabodla se jí do hlavy, do prsou, do všech vnitřností, až si myslela, že omdlí. Přiměla se vtáhnout vzduch do plic a dýchat zhluboka, aby bolest přemohla. Tělem jí protékala horkost, proudila dolů pažemi a vyvěrala z jejích dlaní do jeho mozku, a přinášela s sebou čirou energii a světlo. Rty jí zbledly, jak se z nich vytratila

krev. Opustila celou její tvář i paže. Na hrudi jí tížily jakoby tuny kamení a drtily jí plíce, že se nemohla nadechnout.

Lea začala ztrácet sílu. Zapotácela se a ustoupila o krok, a právě v tu chvíli se Tyson pohnul. Monitor srdečních funkcí zablikal a ukázala se na něm zvýšená aktivita, stejně jako u mozkových funkcí. Tysonovy řasy se zachvěly. Rychle zamrkal a zahleděl se jí přímo do obličeje.

Tyson věděl, že se mu něco zdá. Když se někdy cítil naprosto a úplně osamělý, občas se mu stávalo, že se mu zjevila její tvář. Lea Drakeová. Tak jako teď. Dokonalá. Žádná jiná neměla tak dokonalé rysy. Pohledem se vpíjel do ní, do její oválné tváře. Pleť jí zářila přesně tak, jak si vždycky pamatoval.

Bledá, jako alabastrová, a tak hebká, že zatoužil natáhnout ruku a konečky prstů po ní přejet v jemném pohlazení. Rty měla tak plné, jakoby je měla našpulené k polibku. Rty, které dokázaly probudit množství erotických fantazií, i když se na něj většinou jen nesouhlasně mračila. O jejích rtech se už tolik napřemýšlel! Dokonce i v těch nejvypjatějších okamžicích, kdy se hnal za prchavým náznakem nějakého objevu a zapomínal přitom jíst a dokonce i spát. Upíral na ni oči, a jak se na ni soustředil, bolest na pár cenných minut uvolnila jeho tělo ze svých spárů.

Právě na ni myslel, když včera večer Samovi vyprávěl, že by se rád s někým začal scházet a pak se třeba i oženil. Poprvé si Ley Drakeové všiml jako ženy před pár lety, když ji potkal v univerzitním kampusu a uvědomil si, že jde o tutéž dívku, s níž chodil do školy, ale nyní už dospělou. Poznal ty její oči. Obrovské, krásného tvaru, zářící živou zelení, orámované dlouhými, hustými řasami. Pokaždé, když na něj pohlédla, měl chuť ji popadnout, přitisknout k sobě a líbat tak dlouho, až by oba ztratili rozum. Měla přesně ty zasněné, k milování zvoucí oči, jimž nemohl odolat, ani je dostat ven z hlavy.

Pohled mu sklouznul na její vlasy. Ve svých snech ji viděl vždy s kadeřemi rozpuštěnými v sexy, jakoby větrem rozcuchaném účesu, který nosila během celé školní docházky. Dnes je ale měla stažené dozadu a spoutané do přitažlivého uzlu vzadu na hlavě. Zářily temnou, půlnoční černí, stejně hladce hedvábné, jako byla ona celá.

Účes možná působil trochu stroze, ale vlastně tak jen podtrhoval její klasickou stavbu kostí a zdůrazňoval dokonalost pleti. Když o ní snil, dokázal si představit ledacos… Dokonce i teď, když se mu hlava chtěla rozskočit pod neustálými údery mocného pneumatického kladiva a celé tělo mu pulsovalo bolestí, pocítil známé tuhnutí, stejné, jako kdykoli, kdy ji spatřil.

Přál si zvednout ruku a dotknout se její tváře. Aspoň jedenkrát cítit dotek její kůže. Ale když se pokusil otočit hlavou, pneumatické kladivo se rozbušilo ještě silněji, až si myslel, že se mu rozskočí lebka. Slyšel sám sebe, jak mu skrze zaťaté zuby unikl sten. V ústech ucítil pachuť krve.

Znovu upřel pohled na její tvář, v níž se zračilo hluboké soustředění, skoro jako kdyby byla v tranzu. Bolest podivně zesílila a začala mu stoupat břichem do hrudníku a odtud do ramen a ještě výš do hlavy, až se mu chtělo křičet. Leina tvář se zkroutila do masky plné utrpení.

Bolest z Tysonovy hlavy byla náhle pryč a na její místo vstoupilo plné vědomí. Sen se jako mávnutím kouzelného proutku proměnil v noční můru. Uvědomil si, že je připojený na přístrojích na místě, které nepoznával. Podivná mlha, jenž mu dosud zahalovala mozek, se konečně zvedla, a pomalu se mu navracela paměť. Šel zachránit toho Madisonovic kluka na útesy a něco se tam zvrtlo. Vzpomínal si, jak letí vzduchem, ale to přece nebylo možné. Znamenalo by to, že jeho bezpečnostní postroj selhal, a záchranářské vybavení přece nikdy selhat nemůže. Vzpomínal si na zvuk drcených kostí, na to, jak mu lebka praskla zvukem, jako když praskne slupka zralé dýně. Byly to mučivé vzpomínky, které by si správně neměl pamatovat.

Jeho pozornost přitáhl tichý, žalostný zvuk, a Tyson obrátil hlavu. Kousek od sebe spatřil skrčenou Leu Drakeovou. Skoro si nebyl jistý, zda je vůbec skutečná. Jejich pohledy se setkaly. Dívali se jeden na druhého a čas se zastavil. Hleděl na ni a uvědomoval si každý detail. Tvář měla ještě bledší než jindy. Na kůži se jí perlily drobné kapičky potu. Ruce se jí třásly, až se musela opřít o zeď, aby neupadla. Vypadala jako těžce nemocná.

Lea si přitiskla ruku na rozbouřený žaludek a nejistě se kolem sebe rozhlédla. Kde to vlastně je? Elo? Heleno? Kde jste vy?

Pomozte mi! Ustoupila o další krok dozadu, dál od nemocniční postele a od všech těch přístrojů. Někdo ji pozoroval, někdo s pronikavýma modrýma očima. Zíral na ni, až začala dýchat rychle a přerývaně.

Jdi ke dveřím, Leo. Jdi ke dveřím. Elin hlas byl klidný. Nejsi tady sama. Budu s tebou při každém kroku celé cesty.

Lea slyšela, jak s ní sestry hovoří a jak ji povzbuzují, ale jejich hlasy k ní doléhaly jen jakoby z velké dálky. Kupodivu je nemohla rozeznat, a nerozuměla ani slovům, jež jí říkaly – kromě Eliných.

Je mi hrozná zima. Lea se celá chvěla, když sáhla po klice a dveřmi klopýtavě vyšla na chodbu. Rozhlédla se kolem sebe. Nedokázala poznat, kde to vlastně je. V nějaké hale? Kolem byli lidé, někteří se na ni dívali, jiní pospíchali za svými vlastními záležitostmi. Hned vedle dveří, jimiž právě vyšla, stál muž v šedivém obleku. Připadal jí povědomý, snad ho odněkud zná. Pokročil dopředu směrem k ní, ale Lea se mu vyhnula a natáhla k němu roztřesenou ruku, aby ho zadržela. Muž se zatvářil překvapeně a kousek ustoupil. Lea několikrát zamžikala a říkala si, zda to nejsou jenom halucinace.

Jdi dál, Leo. Soustřeď se na mě, povzbuzovala ji Ela. Jsem s tebou. Ochráním tě. Nevšímej si ho a pojď za mnou. Už jsem na cestě.

Ostatní sestry Lea neslyšela ani necítila, možná snad jedině Helenu. Že by plakala? Jestli Helena pláče, musí jít okamžitě za ní. Lea přiměla tělo, aby se dalo do pohybu, kladla jednu nohu před druhou a šla. Dvě zdravotní sestry, stojící na druhém konci haly, přestaly mluvit a zíraly na ni. Lee se zamlžil zrak a třela si oči. Když se pak podívala na ruku, byla rudá od krve. Zaraženě hleděla na své prsty.

Pojď ke mně, Leo. Helena tě potřebuje. Slyšíš, jak pláče? Pojď ke mně, nezastavuj se. Už jsem skoro u tebe.

Lea teď vnímala jen Elin hlas, který však téměř přehlušovalo podivné hučení uvnitř její hlavy. V uších jí tepaly ozvěny úderů srdce a stále nemohla pochopit, kde je a co tam dělá. Slepě poslechla sestru a klopýtala halou k východu.

Než stačila ujít pár metrů, přiletěla k ní nějaká žena a postavila se jí rovnou do cesty.

„To je tvoje vina, Leo. Je to všechno jenom tvoje vina!“ křičela Irena Madisonová z plných plic svá obvinění. Tvář měla zkřivenou vztekem a svírala kabelku jako nějakou zbraň. „To ty jsi zodpovědná za to všechno.“

Lea se roztřásla a zvedla ruce v obranném gestu. Cítila, jak se na ni lidé dívají, ale stále netušila, kde vlastně je. Ženin křik jí nedával žádný smysl. Vyděšeně se obrátila k sestře. Elo? Co to se mnou jenom je?

„Snad je ti jasné, že ten pád mého syna nebyla žádná náhoda,“ Irena stále zvyšovala hlas až k nepříjemnému jekotu. „Proč by Drew lezl na útesy? Kdybys byla projevila trochu soucitu, Leo, tak se to nikdy nemohlo stát!“

Lea zatřásla hlavou, aby se probrala, ale výsledkem byly jen tisíce drobných jehliček, jež se jí zabodly zevnitř do lebky. Vykřikla a přitiskla si dlaně ke spánkům. Zoufale se rozhlížela okolo sebe a hledala, kudy uniknout.

„Ty jsi ho nikdy neléčila. Měl rakovinu, žrala ho zaživa, a já jsem se nedokázala jenom dívat, jak mi umírá před očima. Musela jsem něco dělat. Nedala jsi mi na výběr. Odmítla jsi ho léčit, a jedinou další možností byl výzkumný léčebný program. Řekla jsi mi, že po tom léku jsou deprese. Jenže jsi mi neřekla ani slovo o tom, že by mohlo dojít i na sebevraždu!“ Irenin hlas dosáhl vysokých, do uší se zařezávajících tónů. „Měla jsi ho léčit. Proč jsi ho neléčila?“

Dvojité dveře se otevřely, dovnitř vletěla Ela a běžela dlouhou chodbou k nim. Právě v tom okamžiku Irena tvrdě udeřila Leu svou kabelkou, nejednou, ale několikrát. Lea ustoupila dozadu a pokoušela se chránit před údery rukama. Byla však příliš zesláblá. Zapotácela se a prudce upadla na zem.

Ella se rozběhla k sestře ještě rychleji. Přitom si stačila dát ruku před obličej, aby zamaskovala zuřivý výraz. Zároveň s ní vrazil dovnitř poryv větru, mocný a zlobný. Svištěl chodbou jako tornádo a vrazil do Ireny takovou silou, že rozrušenou ženu málem zvedl ze země.

Irena zaječela a přikryla si obličej. Vítr ji bičoval stále silněji a přikoval ji na místě. Pečlivě načesané vlasy se jí rozlétly všemi směry a šaty na těle jí vlály. Náušnice jí vyletěly z uší a narazily do přepážky tak tvrdě, že dokázaly poškrábat sklo.

„Elo!“ zvolal Jackson Deveau, který se jí objevil v patách. Vklínil svou rozložitou, mohutnou postavu mezi Irenu a nejmladší ze sester Drakeových. „Nech toho!“ Jeho hlas byl tichý, ale zněl jednoznačně jako příkaz. Vítr mu narážel do ostrých rysů ve tváři a rval mu vlasy s divokou silou, ale Jackson stál pevně jako skála a čelil jejímu hněvu.

Eliny oči se blýskaly zlobou. „Řekni radši jí, ať toho nechá. Zaútočila na mou sestru a ty si tu jen tak stojíš. Měl bys ji zatknout pro napadení! Měl bys hájit právo a pořádek!“

Zástupce šerifa nebyl zvyklý, aby se s ním někdo dohadoval. Nedělali to dokonce ani největší opilci, na to byl Jackson příliš háklivý. Vždycky byl klidný a málokdy mluvil, ale když už někomu něco nařídil, každý ho raději poslechl. Oči měl prázdné a chladné, chladné jako led. Na obličeji měl několik jizev, které končily až pod košilí. Tmavé vlasy byly husté a nezkrotné, a rysy tváře mu ztvrdly tím, co zažil v drsných časech. Vedle Jacksona Ela vypadala malá a křehká. Byla sotva poloviční postavy, ale přesto před ním neustoupila ani o krok. Ani Jackson se nehnul, třebaže mu divoký vítr začal rvát šaty z těla.

Kolem nich se protáhl Jonas a poklekl vedle Ely. „Vykašli se na to, Elo,“ přerušil zkrátka tichý souboj dvou nezkrotných vůlí. Šerif se dostavil zároveň s Jacksonem a zachytil tak závěrečný moment Irenina útoku na Leu. „Tímhle ničemu nepomůžeš. Lea ti za to nakope zadek, až se z toho dostane.“ Pak obrátil rozzuřený pohled na Irenu. „Lea je těžce zraněná. Je v bezvědomí. Zatraceně, Ireno, cos jí to jenom provedla?“ syčel na ni. Kolem Leiných úst a nosu byla krev.

Irena hystericky vzlykala. „Já nevím. Prostě jsem se zbláznila. Snad jsem ji nezabila?“ Schoulila se u zdi a vypadala jak divoká šelma po zápasu. „Nechtěla jsem jí ublížit!“ Rozvzlykala se ještě víc a pomalu se svezla podél zdi na zem. Zůstala sedět na podlaze, nohy natažené, v ruce stále svírala svou tašku a vzlykala.

Ela se vrhla na kolena vedle Jonase a její dlaně se rozběhly po Leině těle. Lea vykřikla a snažila se sestřiny ruce setřást. Přitáhla paže k tělu, objala se jimi a stočila pohled k Tysonovi, který se na ně díval skrze skleněnou přepážku.

„Potřebuje se dostat domů za ostatními. Zavolám jim, aby na ni čekaly. Je na tom špatně. Jonasi, mohl bys ji odnést do auta?“

„Možná by ji měl prohlédnout lékař,“ navrhnul Jonas. „Už jsem vás viděl všechny v různých stavech vyčerpání, ale tohle jsem ještě neviděl. Vypadá to dost vážně.“

„Potřebuje se dostat domů. Tam se o ni postaráme,“ odpověděla Ela, a tentokrát v jejím hlase zazněl jednoznačně rozhodný rozkaz.

Jacksonův pohled se zabodl do Eliny tváře. „Vy jí předáváte svou sílu.“ Stál nad ní a vztáhl ruku, aby jí odstranil rozcuchané rudé prameny z čela. „Vždyť se celá chvějete, Elo.“

Odehnala jeho ruku. „Je to moje sestra. Udělám pro ni všechno, co je třeba. Ona se taky pořád všem rozdává.“ Pohledem sklouzla k Ireně, tvář záměrně bez výrazu. „Nikdo není tak soucitný jako Lea. Pořád jen druhým ze sebe dává a dává, až je naprosto vyčerpaná.“

„Je mi to líto, moc líto,“ popotahovala Irena. Pokusila se ovládnout a hlasitě se vysmrkala.

„Jenže ne za tu cenu, že ohrozíte vlastní život. Ani ona by si to sama takhle nepřála,“ pravil Jackson. Natáhl ruku a sevřel prsty kolem Elina zápěstí. „Vypadněte odtud, Drakeová.“

Ela se nemohla nijak vymanit z jeho železného stisku, a tak ho bez odporu následovala. Pohledem však stále visela na sestře, kterou Jonas právě uchopil do náruče a zvedl. Leiny dlouhé černé vlasy se uvolnily ze staženého uzlu a splývaly dolů po šerifových pažích. Tvář měla bílou jako křída, oči zavřené, a po tváři jí pomalu stékal potůček temně rudé krve. Jonas si vyměnil dlouhý pohled s Jacksonem.

„Nemůžu si pomoci, Jacksone,“ vysvětlila mu Ela. „Cítím totéž, co cítí ona, a nedokážu naše spojení přerušit. Bez mé pomoci to nezvládne. Helena už je s námi a ostatní budou brzy také. Helena to odnesla nejvíc. Jakmile se o ta zranění a jejich bolest podělíme, bude hned všechno lepší.“

Irena se začala sbírat z podlahy. „Elo. Je mi to opravdu strašně líto! Vůbec nevím, co to do mě vjelo. Myslím, že jsem na chvíli prostě ztratila rozum. Lea na nás byla vždycky tak hodná! Ublížila jsem jí? Je zraněná? Prosím, řekni mi, že jsem jí nic neudělala.“

Ela pohlédla na drsné rysy Jacksonovy tváře, tmavý stín pod lícními kostmi a prázdné, chladné oči. Hleděl na ni bez výrazu, ale jeho prsty zesílily sevření kolem jejího zápěstí. Ela povzdechla.

„Nejhorší rány, co má, utrpěla ještě před tím, než jsi ji uhodila ty, Ireno. Měla bys jít radši za Drewem.“

„Ale on mě u sebe nechce!“

Ela na okamžik zavřela oči a soustředila se. Přes tvář jí přelétly stíny. Znovu si povzdechla a podívala se na Irenu, na tváři unavený výraz. „Potřebuje potěšit a potřebuje, abys byla u něj. Je hrozně zmatený a vyděšený. Musíš jít za ním.“

Irena přikývla a stále svírajíc svou kabelku se vydala přes chodbu k nemocničnímu pokoji, kde už lékaři připravovali jejího syna k převozu na operační sál.

„To bylo od tebe milé, Elo,“ podotknul Jonas, a s Leou v náruči se vydal chodbou ke dvojitým vchodovým dveřím.

„Já nejsem milá,“ odpověděla vážně Ela a podívala se přitom na Jacksona. Zástupci šerifa přeběhl přes rty mdlý úsměv, který zmizel dřív, než stačil dorazit až k jeho očím a trošku zmírnit jeho výraz.

Jonas se podíval na nejmladší ze sester Drakeových. Bylo vidět, že má bolesti. Jackson ji dokonce musel podpírat, jak společně kráčeli k východu.

„Nic naplat Elo, jsi dobrá. Chránit Leu, když ji někdo námele, to přece není nic špatného. A přitom jsi Ireně neublížila, ani jsi ji neurazila.“

Elu v očích zašimraly slzy, ale pohodila hlavou. „Jenže jsem jí chtěla ublížit.“

„Já vím, holčičko,“ pravil Jonas jemně. „Ale neudělala jsi to, a to je důležité.“

Ela se pokusila o úsměv. „Díky, Jonasi. Ty taky nejsi špatný.“ Jonas odnesl Leu ke svému autu a tam ji položil na zadní sedadla,

s hlavou Ele do klína, „odvezu je domů, a ty jdi zatím vyslechnout Péťu, Jacksone. Zjisti, jestli se z něj nedá ještě něco dostat. Já se

vrátím co nejdřív. Drew mezitím půjde na operaci a tak to bude ještě nějakou chvíli trvat, než s ním budeme moci zase mluvit. Nechce to sice přiznat, ale z toho útesu určitě schválně skočil. Byl by spadl přímo do moře, kdyby tam nebyl ten skalní výběžek. Rád bych, aby na něj někdo dohlédl, než ho pustí z nemocnice.“

Jackson přikývl. Jakoby náhodným pohybem znovu uhladil Ele vlasy z čela, ale prsty jí přitom přejel po pleti. Když pak beze slova odcházel, Ela ho sledovala zamračeným pohledem.

„Proč jsi ho schválně provokovala?“ nadhodil Jonas. Vklouznul za volant a pohlédl na ni přes zpětné zrcátko.

Ela uchopila Leu za ruku a pevně si s ní propletla prsty, jako by se bála, že je opustí. „On se pořád tak ovládá a přitom si myslí, že každý musí dělat přesně to, co mu nařídí. A každý to taky udělá, aby ho nerozzlobil. Velký zlý Jackson! Všichni se ho máme bát!“ Sehnula se, aby políbila sestru na čelo. „On si myslí, že mi může velet. Ale mně nikdo nebude nařizovat, co mám dělat, Jonasi, a on už vůbec ne.“

Jonas nespouštěl oči z úzké, klikaté cesty. Silnice stoupala prudce vzhůru a točila se v ostrých zatáčkách. Po jedné straně se zvedaly vysoké hory, na druhé se třpytil nedaleký oceán. „Ty jsi jediná, kdo si na něj troufne.“

„No, někdo to občas udělat musí,“ poznamenala Ela. Zavřela oči a opřela se. „A já to teda fakt umím,“ pochválila se. V hlavě jí bušilo a hruď se jí chtěla rozskočit na tisíc kousků. Cítila přítomnost svých sester, které se přidaly k její snaze udržet Leu při životě. Dokázaly převzít tíhu zranění na sebe a rozdělit si mezi sebou její bolest tak, aby Leino tělo dostalo šanci se uzdravit.

„Co to mezi tebou a Jacksonem je?“ otázal se Jonas zvědavě.

„Vůbec nic,“ zachmuřila se Ela. „Jonasi? Nevíš, kdo byl ten člověk, kterého ošetřovali předtím, než tam vletěla rozčilená Irena? Nevíš, jak vážně byl zraněný?“

„To byl Tyson Derrick. To on vytáhl Drewa z té skály. Zrovna je táhli na laně nahoru do vrtulníku, ale něco se stalo s jeho bezpečnostním postrojem a on spadl třicet metrů hluboko, rovnou na balvan. Doktor Shayner říkal, že je v kritickém stavu. Má poranění hlavy a několik dalších vnitřních zranění.“ Chvíli se odmlčel a

podíval se na ni do zpětného zrcátka. „Jestli to s ním bylo tak zlé, tak jak mohl ke všem čertům všechno pozorovat přes sklo? Zatraceně, že ona ho chtěla uzdravit, viď? Vy mi, holky, občas dáváte zabrat.“

„Proč by Lea něco takového dělala? Vždycky přece bývá tak opatrná! Myslím tím, že se sice snaží pomoci, ale aby na sebe brala cizí poranění, to je příliš riskantní – a nejenom pro ni, ale pro nás všechny. Měla by to vědět!“

„Já vás nechápu ani jednu, takže mě se teda neptej!“

„Ty nás máš rád,“ odvětila Ela s naprostým přesvědčením.

Jonas to ignoroval. Byla to sice pravda, ale nechtělo se mu to přiznávat nahlas. „Jak jsi to mohla vědět, že Irena na Leu zaútočí?“ zeptal se tedy místo odpovědi. Než mu stačila něco říct, zvedl ruku a prudce s ní zamával. „Já vím, já vím. Zapomeň, že jsem se ptal. Já to snad radši ani nechci vědět.“

Když dojeli na místo, Jonas zaparkoval svůj vůz tak blízko Drakeova domu, jak to jen bylo možné.

Drakeův dům stál nahoře nad útesy a se svými balkóny, věžičkou a cimbuřím poskytoval úchvatný pohled. Z něj se naopak otvíral nádherný výhled na oceán. Jonas vzal Leu opět do náruče a nesl ji po schodech přes krytou verandu do obývacího pokoje, kde už na ně čekaly ostatní sestry.

„Vezmi ji do jejího pokoje, Jonasi,“ požádala šerifa Sára, nejstarší z nich. „Tam bude mít větší pohodlí. Helena říká, že to bude chvíli trvat, než bude zase v pořádku.“

Jonas se rozhlédl po sestrách, jež obklopily Leinu postel ze všech stran. Když se všechny vzaly za ruce, cítil silný proud energie. Znal je všechny po celý život, a přesto ho svými mimořádnými schopnostmi nikdy nepřestávaly přivádět v úžas. Lea byla léčitelka, nejsoucitnější ze všech sester Drakeových. Neuměl si představit svět bez ní. Jenže právě teď byl její dech sotva znatelný. Úlekem ztuhnul a rychle jí změřil puls, a pak vyklidil pole.

Co si pamatoval, vždycky na sestry Drakeovy zpovzdálí dohlížel. Někdy to nebylo vůbec snadné, často je to dokonce obtěžovalo, protože jim připadal příliš panovačný. Ale všechny často riskovaly v různých nebezpečných situacích. Jako třeba nyní. Zamračeně shlédl dolů na ležící Leu. Měl chuť s ní zatřást, pořádně zatřást s každou z

nich. Za to, jak se neustále dostávaly do potíží a vystavovaly se újmám.

Sára povzdechla. „Jonasi. Jdi radši dolů a udělej čaj.“

„Proč? Jestli chcete čaj, tak stačí, aby Helena prostě zamávala rukou a hrnek sám přiletí vzduchem.“ Znělo to víc ironicky, než sám zamýšlel, ale ženská atmosféra tohoto domu ho pokaždé nadzvedla.

„My se tady o něco snažíme,“ odpověděla mu Sára, „a ty nám v tom bráníš, jak z tebe ze všech stran vyzařuje nesouhlas.“

„Já nic nevyzařuju, já jsem totiž normální!“ nedal se Jonas.

„Uzdraví se?“

Zabodlo se do něj šest párů očí. Zvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Tak jo, jdu uvařit ten čaj. Jaký budete chtít? Máte v kuchyni tolik druhů, že byste mohly zásobovat samoobsluhu. Já bych vám rád uvařil ten s drcenými ještěrčími jazyky.“

„Plechovka je vedle dřezu a už na tebe čeká,“ ujistila ho Sára. „A samozřejmě, že se Lea uzdraví. Nic jiného zkrátka nepřipustíme!“

Kapitola 4

Lea si položila hlavu na opěrku křesla a zahleděla se na třpytící se modř mořské hladiny. V neustálém zvedání a klesání vln a v bílé pěně na hřebenech vln, ubíhajících do dálky, bylo něco nesmírně uklidňujícího. Věčný křik racků a svěží vůně přicházející z pobřeží pokaždé odehnala trochu smutku, který však ze sebe nedokázala úplně setřást. Bylo chladno, ale foukal mírný větřík, a tak bylo příjemné si posedět a zaposlouchat se do zvuků přílivu.

Omotala si nohy silnou dekou a pozorovala čeřící se vodu. Chovala se tak lhostejně a bezohledně k vlastnímu životu, a co víc, dokonce i k životům svých sester! Uzdravit Tysona Derricka z poranění hlavy bylo nebezpečně pitomé. Nepamatovala si sled událostí, jež ji přivedly k tomu, aby se ho dotkla rukama. Nepamatovala si ani to, co následovalo potom. Další dva týdny proležela s těžkou nemocí. Bez pomoci sester by nejspíš zemřela, a co mohlo být ještě horší, zůstala by navždy v komatu. Stejně jí ještě v hlavě dunělo a tepalo, kdykoliv s ní otočila nebo se pohnula, a často jí bývalo špatně od žaludku.

Sára se s ní několikrát pokusila hovořit o tom, proč riskovala svůj život, ale Lea to prostě nevěděla. Bylo to až děsivé. Ztratila tak celých deset dnů života. Byly prostě pryč. Neexistovaly ani žádné vzpomínky. Nikdy dosud nezažila tak totální výpadek. Ela jednoduše řekla sestrám i Lee samotné, že nutkání vyléčit Tysona bylo zřejmě příliš silné, než aby mu dokázala vzdorovat.

Najednou se nad ní objevil stín a Lea překvapeně vzhlédla. Srdce se jí splašeně rozběhlo a v ústech měla náhle sucho. Kniha, kterou držela na klíně, jí vypadla z prstů a sklouzla do písku. „Tysone,“ vyslovila zajíkavě jeho jméno. Tyson Derrick byl tou poslední osobou, kterou tady očekávala.

Lea byla ráda, že má na očích tmavé sluneční brýle a okamžitě odvrátila pohled k oceánu. Kde jsou sestry? Proč jim jenom říkala, že

by si přála být na chvilku sama? Necítila se na to, aby s ním hovořila. Připadala si nemocně a provinile až skoro k slzám.

Tyson na ni dlouhou dobu nejdřív jen hleděl. Vůbec netušil, proč na něj tak působí, ale už jen pouhým pohledem na ni se mu uvnitř něco pohnulo a pocítil náhlý příliv života. Za posledního jeden a půl týdne se ji pokusil mnohokrát navštívit. Nikdo ho ještě nikdy nezajímal tolik, jak to dokázala Lea Drakeová. Zajímalo ho na ní úplně všechno.

Jednou, ještě na univerzitě, ji viděl pospíchat přes kampus k jedné mladé ženě, která utrpěla zranění při nehodě v autě. Viděl, jak ta žena, která se svíjela bolestí, měla najednou jenom pár krvavých škrábanců, zatímco Lea strávila dva dny v nemocnici. Všichni se pak domnívali, že vůz porazil právě Leu. Protože skutečnou oběť ochránilo auto, nedokázal říct, jak moc vážná byla původně její zranění, ale Lea si očividně myslela, že dost.

Toho dne začal mít podezření, že Lea Drakeová potřebuje pomoc. Její rodina ji zřejmě nasadila do hlavy, že umí léčit lidi. Pamatoval si výraz utrpení na Leině tváři, když léčila oběť v autě. Někdo by ji měl zachránit, měl by ji přesvědčit, že kouzla a magie neexistují. Byla tak chytrá a přitažlivá, a přesto podlehla té své komediantské rodině, a dokázala na sebe přijmout symptomy nemoci skutečné oběti – něco jako falešné těhotenství.

Přitáhl si dřevěné křeslo vedle ní. Blízko vedle ní. Aspoň tak, aby se dotýkaly jejich opěrky. „Nebude vám vadit, když se tady u vás na pár minut posadím?“

Lea sevřela prsty silnou deku. „Jak jste se sem dolů dostal? Tahle pláž je soukromá.“

Nečekal na její dovolení a rovnou se posadil. Jejich paže se dotkly, ale Lea se i s křeslem odsunula stranou a skrčila nohy pod sebe, jakoby se chtěla vytratit.

„Zahlédl jsem vás shora. Vyřídily vám sestry, že jsem vás byl před pár dny navštívit? Řekly mi, že jste nemocná.“

„Ach, to nebylo nic vážného.“ Mohla snad říct něco ještě formálnějšího? Není snad Ela telepatka? A kde je Sára? Sára přece umí předvídat, nebo snad ne? Copak neví, že Lea má potíže? Jaký to

má smysl mít tolik sester, když jí ani jedna z nich nepřiběhne na pomoc? „A jak se daří vám?“ řekla nakonec místo toho všeho.

„Měl jsem pár polámaných žeber hrudní kosti. Pochroumané chrupavky, přetržené svaly a ještě pár takových věcí, ale hlava naštěstí vydržela.“

„Vy jste vytáhl Drewa z těch skal a zachránil jste mu život,“ konstatovala Lea. Přiměla sestry, aby jí několikrát zopakovaly všechny události, předcházející jejímu zranění, než se jí zase vrátí paměť. Na ten den v nemocnici tedy neměla vlastní vzpomínky a tak se cítila nejistá, když se o něm měla s někým bavit.

„Všimla jste si, že příliv ani odliv nedosahují takové výšky jako obvykle?“

Lea se zamračila. Neměla ani ponětí, kam Tyson tímhle obratem konverzace míří. To, jak přeskočil od nehody k úrovni přílivové vlny v ní vyvolalo frustraci, která se v ní stále šířila. Snažila se působit normálně, přestože se stále vzpamatovávala ze zranění, jež utrpěla minulý týden.

„To je nízký příliv,“ odpověděla.

„Přesně tak,“ zareagoval jako profesor, když ho svými znalostmi potěší pilná žačka. „Když je Měsíc ve své první nebo naopak poslední čtvrti, sluneční přitažlivost působí kolmo k přitažlivosti Měsíce. Slunce tak táhne vodu z oblastí s vysokým přílivem do oblastí s nízkým přílivem. Existuje tedy nižší vysoký příliv a vyšší nízký příliv. Tak máme i nízký příliv.“

Takhle zblízka vypadal ještě lépe než na dálku. Takhle zblízka ji také pěkně znervózňoval, ale jestli se rozhodl hrát si na vědeckého nadšence a opakovat jí základní vědecké poučky, může ona klidně dělat totéž. „Naprosto fascinující! A jestlipak jste věděl, že když je mořský příliv nejvyšší, říká se tomu skočný příliv?“

Pomalý úsměv zjemnil drsné rysy jeho tváře. „Chápu. Její Královské Veličenstvo Lea Drakeová mě odkázalo do patřičných mezí.“ Ale líbilo se mu to. Líbilo se mu, že mu na fakta dokáže odpovídat fakty. Jeho mozek mu občas „vyhodil“ namátkou nějaké informace, a lidé pak na něj zírali, jakoby mu narostly dvě hlavy. Zato Lea jen vystrčila bradu a odpovídala mu ve stejném duchu, tedy

fakty. Měla zřejmě v hlavě stejný sklad informací jako on. Trochu se mu ulevilo a začal si připadat méně jako podivín.

Natáhl k ní ruku. „Pojďte, půjdeme se trochu projít –“

Lea se vyděšeně zadívala na jeho ruku. „Jsem pořád ještě dost slabá.“ Tyson ji ustavičně vyváděl z rovnováhy.

Popadl ji za zápěstí a táhl tak silně, že ji přiměl vstát, „řekl bych, že se mi snad podaří udržet vás na nohou.“ Pohlédl na ni z výšky.

„Měla byste trochu přibrat, Drakeová. Nejste snad anorektička, nebo jo?“

Lee se zatajil dech a cítila, jak jí nebezpečně stoupá krevní tlak. Nesnášela skutečnost, že je malá. Bylo by se jí líbilo použít slova drobná, ale ona byla prostě malá. Vypadala jako tyčka – podobala se Heleně, ale neměla její vyvinutý hrudník. A za celý její život jí to nikdy nevadilo víc, než když se vyskytla v přítomnosti Tysona, toho nenápadně přitažlivého a podivínského génia, do kterého se zamilovala už tehdy, kdy poprvé vkročil do třídy, když byla v sedmičce. Teď už ho několik let neviděla, a teď tu byl, sebevědomý jako vždycky.

„Jsem skutečně okouzlena vašimi neobyčejnými komplimenty, Derricku,“ odvětila Lea hlasem, překypujícím sarkasmem. Nedovolí mu – prostě mu nedovolí – aby poznal, jakou nad ní mají stále moc jeho nedbalé poznámky, jimiž shazoval její ženské kvality. „Žena vždycky ráda slyší, že vypadá vyhladověle a nezdravě, děkuji vám!“

Udělala tu chybu, že se na něj podívala, a jejich pohledy se setkaly.

Díval se na ni s výrazem, který dosud nespatřila v očích žádného jiného muže, alespoň pokud ty oči byly upřeny na ni. Vypadal hladově, jako predátor, jako vlk. Těžce polkla a odvrátila tvář k moři. Nedokázala se na něj dívat a zůstat rozumná. Rozčilovalo ji všechno, co říkal. Byl snad jediným člověkem na světě, kdo ji dokázal navztekat, i když z nějakých logiku postrádajících masochistických důvodů po něm toužila. Vždycky po něm toužila.

„Vůbec jsem neřekl, že vypadáte špatně, Drakeová. Byl to prostě jen výsledek pozorování a upřímný zájem o vaše zdraví. Netušil jsem, že jste tak přecitlivělá.“ Dotknul se prsty jejího zápěstí, aby ji uchopil za ruku, a vlekl ji za sebou.

„Všiml jsem si omítky vašeho domu. Je velmi neobvyklá.“

Po očku na něj pohlédla, ještě zmatenější než obvykle. Zoufale se snažila sledovat nit rozhovoru. Začínala ji znovu bolet hlava.

„Omítky? Ach ano, jistě. Ta omítka. Co to jenom s tou omítkou a s muži je?“

„Prosím?“ nechápal pro změnu on.

„Damon, Sářin snoubenec, se o ni také zajímal. Nedokáže jen tak projít kolem, pokaždé se musí zastavit a zírá na ni.“

„Vážně? No, já jsem si z něj rovnou vzal vzorek.“

„Vy jste oloupal omítku na našem domě?“ nevěřila Lea vlastním uším. Omámeně se zastavila, ale Tyson nevzrušeně kráčel dál, jako by odlupovat barvu z omítky na cizích domech bylo tou nejpřirozenější věcí na světě.

„No jasně. Copak vy nechcete vědět, jestli váš předek objevil konzervační látku, která by pomohla celému světu? I kdyby se rozhodl ponechat její složení v tajnosti, aby přesvědčili lidi z městečka, že umí kouzlit, tak vy byste se měly snažit zjistit je.“

Lea pocítila nával pocitů tak neznámých, že jí trvalo chvíli, než je dokázala správně rozpoznat. Vztek. Pravý, nakvašený, vztek, jaký znají zlobivé holky, Vytrhla mu ruku. „Tak za prvé, Derricku, většina mých předků, kteří žili tady v Mořském ráji, byly ženy, takže je víc než pravděpodobné, že tu konzervační látku – pokud vůbec existuje – objevila některá z nich a ne muž. Ženy jsou totiž stejně schopné vědeckých objevů, jak jistě víte.“

Nezdálo se, že by na něj její výbuch nějak zapůsobil. Natáhl ruku a zastrčil jí pramen neposlušných černých vlasů za ucho a prsty se přitom zlehka dotknul její tváře. „Pokud si pamatuju, tak jste byla většinou při studiu skoro stejně dobrá jako já.“

„Většinou?“ opakovala po něm skrze zaťaté zuby. „Ve druhém semestru na Harvardu jsem vám totálně nakopala zadek!“

„Tak to si teda nemyslím, Drakeová. Ani zdaleka ne! Ale nechme to stranou, důležitá je teď ta konzervační látka! Ve zdejším slaném vzduchu omítka nikdy dlouho nevydrží. Víte, že staří Egypťané používali laky a fermeže vyrobené ze včelího vosku, želatiny a jílu už tři tisíce let před Kristem?“

„Fascinující,“ procedila Lea přes zaťaté zuby. „Víte, že starověcí druidové také uměli vyrábět trvanlivé ochranné omítky z krve a vápence?“

Všiml si jejího tónu a ze své výšky se na ni usmál. „Pamatuju si, jak jsme byli ještě kluci a Sam mi poprvé ukázal vás a vaše sestry. Měl jsem před vámi respekt. Sestry Drakeovy, šlechta Mořského ráje. Všechny jste byly moc hezké. Říkal jsem si, jak to děláte, že máte tak lesklé vlasy, a jak je možné, že se pořád jenom smějete. Už je to pěkně dlouho, a vlasy máte pořád stejně lesklé a pořád se smějete, když jste pohromadě.“

Lee se na chvíli zdálo, že se jí země pod nohama pohnula, tak si připadala nejistě a zaskočeně. Už ho chtěla posadit do rakety a vystřelit na Mars, a v tom on řekne něco takového. „Vy nás berete jako šlechtu?“

„Všichni vás tak berou.“

„Aha, no jasně. Přesně to si o nás určitě myslela třeba Irena, když mě mlátila po hlavě kabelkou. Ela mi vyprávěla, že si to docela užila, když mě tak zmastila,“ pravila pobaveným hlasem.

Náznak smíchu, společné zábavy, ho překvapil. Dosud mezi nimi pokaždé panovaly rozpaky. Jeho pevně sevřené rty se uvolnily a objevil se na nich náznak úsměvu, ale slova, která pronesla, ho zadržela. Znovu ji přiměl zastavit, sundal jí černé brýle a zadíval se jí rovnou do očí. „Vy si nepamatujete, jak do vás bušila tou kabelkou? Sestra vám to musela vyprávět? Irena vám způsobila otřes mozku? Tak tohle je ta vaše nemoc? Zatraceně, Leo, měla jste mi to říct. Měla byste radši zůstat sedět.“

„Mně je úplně dobře. A nechci o tom dál mluvit,“ uzavřela a vzala si od něho zpátky sluneční brýle. Posadila si je na nos a zamračila na se něj.

Tysona se zmocnil podivný nutkavý pocit, že by se měl naklonit a políbit ji rovnou na tvář. Zaváhal, protože ji nechtěl znovu dopálit. Uvažoval, zda by ji neměl přimět, aby se vrátila zpět do svého křesla.

„Vždycky, když se mnou mluvíte, tak se buď mračíte, nebo používáte takový nepříjemný, nesouhlasný tón,“ pravil nakonec. Přejel jí bříškem palce po rtech, jakoby chtěl smazat její zamračený

výraz. Cítil na kůži teplo jejího dechu a jemnost jejích rtů. Žaludek se mu sevřel a jeho slabiny okamžitě reagovaly ztuhnutím.

„To není pravda,“ ohradila se Lea, ale okamžitě i ona sama zaslechla svůj odmítavý tón. „Ale co čekáte, když provádíte takovéhle věci?“ Měla by se od něj odtáhnout. Ten drobný dotek, zvláštně intimní, jí zrychlil puls. Byla přece už dost stará, aby se před ním nechovala jako pitomeček jenom proto, že byl tak přitažlivý. Lea pevně sevřela rty, aby z ní nevypadlo něco trapného, jako třeba

„sklapni a nech mě, ať se na tebe můžu dívat“.

„Jako třeba co?“

Jeho hlas teď zněl pobaveně. Zaťala zuby. „Přišel jste za mnou jenom proto, abych si připadala jako blázen?“ Potlačila vzlyk, který se jí dral na rty, a chuť zakrýt si obličej. Pokaždé se mu povedlo udělat z ní během pěti minut naprostého idiota. Prostě na ni až příliš působil jako muž. Cítila teplo jeho těla, nebo to se snad rozehřála ona sama? Teplota jí určitě stoupla. Tyson byl docela jistě pěkně zlobivej kluk, ale Lea ani přes svou veškerou snahu zlobivka nebyla.

„Vy si kvůli mně připadáte jako blázen?“ zeptal se, a znělo to potěšeně.

Tentokrát si sundala sluneční brýle sama a pohlédla na něj. „Vy to děláte naschvál, že ano?“

Jeho úsměv ji okouzlil. Neměla tušení, že se taky umí usmívat. Většinou se tvářil zamyšleně a soustředěně, a tak roztržitě či arogantně, jakoby mu nestálo za to prohodit jediné slovo. Teď, když se usmál, byla z něj celá pryč. Lea si honem zase nasadila brýle a snažila se nedat najevo, jak ji okouzlil. Bylo to tak přízemní, a ona přece není přízemní osoba, nebo snad ano? A on taky přece není tak milý.

Vzal ji za ruku a bez odpovědi ji vedl dál za sebou po pláži až k malým jezírkům, která tam zanechal příliv. Vyvedl ji z míry, a Lea, místo aby se vzpamatovala a dovedla věci k nějakému konci, ho prostě jen následovala. Vedle jeho mohutného těla si připadala směšně drobná a ženská, což by si nikdy před svými sestrami nedovolila přiznat. Nikdy se s nikým za ruku nevodila. Nevzpomínala si, zda někdy šla s nějakým mužem za ruku, ale teď se jí to líbilo. Líbilo se jí, jak cítila jeho prsty, pevně svírající její dlaň.

Zastavil se, aby prozkoumal v písku ležícího kraba, a přitáhl si její ruku k hrudi.

„Krabi poustevníčci jsou úžasní. Pravé klepeto mají větší a má jiný tvar než to nalevo. Používají ho při obraně a k přidržování potravy, zatímco to levé je určeno k jídlu.“ Potměšilý úsměv zbrázdil jeho tvář a rozzářil jasně modré oči. „Tím menším taky samci přidržují samičky, aby jim neutekly. Úplně jako neandrtálci!“ Zabořil prsty do Leiných hedvábných vlasů. „Zatím zápasí s ostatními samečky tím druhým klepetem, dokud samička není nažhavená a nezačne být ochotná k páření.“ Zkusmo Leu zatahal za vlasy.

„Naštěstí nejsem krabí samička,“ odpověděla.

„Ale jste nevlídná jako poustevník,“ opáčil, a nechal hedvábné prameny jejích vlasů prokluzovat mezi svými prsty.

Srdce jí poskočilo. „Vlastně jsem měla dva kraby poustevníčky místo domácích mazlíčků. Museli to ale být dva samečci, protože si jeden druhého nepřidržovali. Říkala jsem jim Kartáček a Pasta. Pak mi utekli. Vydali se na sebevražednou misi a spadli z verandy. Plakala jsem celý týden.“

Vytáhl obočí. „Vy jste plakala kvůli krabovi?“

„Jistě, měla jsem ho jako domácí zvířátko.“

„Vy nejste normální, Leo,“ prohlásil s úsměvem laskavě.

„Asi ne. Každý si ze mě dělá blázny,“ souhlasila a ukázala prstem na malá jezírka. „Pak jsem si oblíbila hvězdici, ale tu jsem už radši nechala v jejím obvyklém prostředí.“

„Hvězdici?“ Tyson si povzdechl. „To se vám moc nepodobá, Hvězdice jsou masožravci, sežerou všechno, co se k nim jenom přiblíží. Umí vyvrhnout žaludek na povrch těla a strávit svou kořist zvenku. Teprve když je úplně strávená, vtáhnou zase žaludek zpátky dovnitř.“

„Jů. To zní, jako kdyby mluvila Adéla. Ponechte mi nějaké iluze!“

Tyson se zasmál, a sám z toho byl překvapený. On se přece obvykle vůbec nesmál. Ano, předstíral smích v těch správných okamžicích například kvůli svému bratranci Samovi, ale vždy šlo jen o drobnou úlitbu společenským zvyklostem a nikdy o skutečný, opravdový smích. Lee se však podařilo ho doopravdy rozesmát. Ta

dívka ho fascinovala. Pocházela z komediantské rodiny, a už jenom tohle přece stačilo k tomu, aby se od ní radši držel co nejdál. Jenže to nešlo. Byla tak… tak pěkná. Tak přirozená. Během let se dopracoval k názoru, že Lea do své rodiny vlastně vůbec nepatří, ale že je ve skutečnosti její obětí. Přitom ji museli mít tak rádi, stejně jako byl milován i on. Pochyboval, že by se bez vlivu své tety vůbec dokázal naučit fungovat ve společnosti.

„Už jste trochu spálená od sluníčka. Myslím, že bychom se měli schovat někde ve stínu.“

„Já používám ochranný krém.“

„No dobře, jak chcete, ale nos vám začíná pěkně rudnout.“

„Skvělé!“ pravila suše. Samozřejmě, že jí nos začal červenat. Měla tak citlivou pleť, že se hned spálila, a když si potom sundala sluneční brýle, vypadala s bílými kruhy kolem očí jako mýval. Proto teď brýle zůstaly na svém místě. „Nejsem si jistá, kde je na téhle části pobřeží nějaký stín,“ zavrtěla hlavou. Z nějakého podivného důvodu chtěla zůstat v jeho společnosti aspoň ještě chvíli, i když dobře věděla, že by se už opravdu potřebovala ukrýt před sluncem.

Uchopil její ruku a jemně ji vedl zpátky ke křeslům. Popadl obě dvě křesla, jako by nevážila víc než pírko a odnesl je tam, kde strmá stěna útesů vrhala aspoň nějaký stín. „Kde máte ten svůj krém? Tady se posaďte. Potřebovala byste se pořádně schovat, ale tohle snad bude stačit.“

Lea si rozhodně nemínila natřít nos bílou zinkovou mastí, když měla sedět vedle něj a mluvit s ním. „Nechala jsem si ho nahoře v domě.“

Založil si ruce na prsou. Měl silné paže, na nichž se ostře rýsovaly mohutné svaly. Vždyť je to biochemik, vědec, tak jak to, že vypadá takhle? Lea se kousla do rtu, aby na něj necivěla příliš okatě. Buď musí mít ještě tmavší brýle, nebo musí přestat zírat. Kdyby držel pusu zavřenou, mohla by o něm snít, a svět by byl zase v pořádku. Kdyby jenom přestal mluvit!

„Viděl jsem snímky své hlavy po tom úrazu.“

Lea ztuhla. Náhle byla celá napjatá, jak si uvědomila, proč za ní přišel. Hlas mu zněl útočně. Zůstala zticha a neodvracela pohled od zpěněného příboje.

„Doktor Shayner mi řekl, že jsem měl vážné zranění, celkové trauma hlavy. Proražená lebka, otok mozku, krevní sraženiny a takovéhle věci. Vlastně se dá říct, že jsem měl z mozku porci míchaných vajec.“

„Zajímavé.“

„Říkal, že si myslel, že skončím ve vegetativním stavu, navždy na přístrojích. Jenže nakonec si klidně chodím, jenom s pohmožděným hrudním košem a přeraženými žebry.“

„Aha.“

„Copak?“ Tyson se nahnul blíž a svýma pronikavýma očima se zadíval rovnou do jejích očí. „Co jste vlastně udělala? A nechoďte na mě s tou vaší zatracenou magií. Já na to nevěřím a chci od vás slyšet rozumné vysvětlení. Něco jste se mnou provedla. Musela jste něco udělat. Byl jsem v hlubokém komatu, a najednou mám jenom zlomená žebra, a až na pár dalších drobných zranění jsem naprosto fit. Tak co jste, k sakru, se mnou provedla?“

„Zatracená magie?“ zopakovala Lea. „Naše zatracená magie?“ Tělem jí projel vztek a popadl ji tak silně, že se skutečně začala rozhlížet kolem sebe, čím by ho praštila. Ohrozila své sestry i svůj vlastní život, on tomu bude říkat zatracená magie? „Tak takhle říkáte tomu, co já dělám?“

Rukama si vjel do vlasů. „Víte, já neříkám, že to, co děláte, nemá svůj malý okrajový význam. Jenom tvrdím, že to neděláte pomocí žádných kouzel. Vy přece doopravdy nevěříte na čarodějnice, vúdú a zaklínadla, nebo jo? Vždyť jste lékařka! Pro to, co děláte, přece musí existovat nějaké rozumné vědecké vysvětlení!“

„Existuje?“

„No samozřejmě, že ano! A já se ho teď chci dozvědět.“

„Proč?“

Pokrčil rameny. „Ptáte se proč? To myslíte vážně? Leo, pokud je pravda, co mi všichni řekli, tak se vám podařilo opravit podle všech známek nenapravitelně poškozený mozek – ten můj. Pokud to skutečně dokážete, možnosti a výhody pro medicínu a vůbec celou vědu jsou nedozírné! Kdo by k čertu nechtěl vědět, jakým způsobem jste to provedla?“

Dlouze si ho měřila. Nad hlavami jim křičeli racci a vlny neúnavně dorážely na břeh. Pokud by se jí krevní tlak díky jeho naprosté nevíře v její schopnosti ještě o něco víc zvýšil, určitě ji trefí mrtvice. „Hloubejte si o tom sám a pak mi přijďte říct, jak se sestrami provádíme tu zatracenou magii. Určitě nás to pobaví!“

Zadíval se na ni. Začínal mít vztek. Přišel za ní s těmi nejlepšími úmysly a neměl teď chuť poslouchat, jak hájí tu svou podivnou rodinu. „Je mi fuk, jestli si ze mě budete utahovat. Možná, že se vám podařilo přimět všechny lidi ve městě uvěřit vám, ale já vám na to neskočím. Tak mi to povězte.“

„Proč nezačnete třeba tím, že přezkoumáte všechny výsledky?

Třeba nebyly správné!“

„To už jsem udělal. Vypadá to, že byly přesné. Když mě přivezli, měla jste dost práce na jiném oddělení nemocnice, takže nevím, jak byste mohla fušovat do záznamů.“

„Vy jste si ověřil, jestli jsem nezfalšovala vaše záznamy?“ zděsila se Lea. Zhluboka se nadechla. „Okamžitě jděte pryč.“

„Musel jsem přece vyloučit zfalšování dokumentů. To je přece ten nejstarší trik na světě,“ pravil Tyson přezíravě. „Prostě mi jenom řekněte, jak jste toho dosáhla.“

„Vy si myslíte, že jsem vám dala nějaký nový lék, a neposkytla bych ho dalším pacientům s poškozením mozku?“ zuřila Lea.

„Neudělala jsem vůbec nic. Vaše ověřování mohlo být nesprávné. Třeba byla chyba v systému. Jsem unavená a vy mě vysilujete. Odejděte.“

Tyson nechal minout několik okamžiků ticha a doufal, že se Lea mezitím uklidní. „Vy mě odháníte, protože víte, že s tím nedám pokoj. To je od vás ošklivé, Drakeová.“ Zaclonil si oči a zadíval se nahoru na útes. „A mimochodem, vysvětlete mi, jak to, že na skalách u vašeho domu se neprojevuje žádná eroze, ačkoliv ostatní útesy se pořád bortí? Předesílám – ano, vzal jsem si taky vzorky půdy.“

„Jsem okouzlená jiskrnou konverzací s vámi, opravdu, ale problematika eroze a omítek mě bohužel zcela míjí. Já si čtu. Já odpočívám – nebo jsem aspoň odpočívala, dokud jste sem nepřišel vy. Pokud jste už skončil s urážením mojí rodiny, Tysone, proč se nevrátíte zpátky do své laboratoře? Jsem přesvědčená, že spát na

podlaze, živit se brambůrkami z pytlíku a přitom vynalézat léčbu na nejnebezpečnější nemoci světa je mnohem uspokojivější, než se poflakovat po Mořském ráji a obtěžovat jeho obyvatele.“

Pomalý úsměv nahradil neústupné sevření jeho rtů. „Vy jste se na mě snad musela někoho ptát. Nespím sice na zemi, ale na gauči, ale brambůrky z pytlíku opravdu jím. Princezna Lea Drakeová se o mě zajímá natolik, že se na mě vyptává. Kdopak vám to pověděl?“

Lea cítila, jak jí barva zalévá hrdlo i tvář. Svěsila hlavu, až jí vlasy zahalily obličej a ramena jako závoj, a předstírala, že si prohlíží nehty. „Jednou jsem se potkala se Samem, tak se o tom asi zmínil.“

„Ne, ne, kdepak, to ne. Sam neví nic o mých zvycích s jídlem v laboratoři a ani ho to tak nezajímá, aby se na to ptal,“ prohlásil vítězně. „Vy jste se na mě musela někoho extra ptát. A když mě přivezli do nemocnice, tak jste se na mě běžela podívat.“

Pokrčila lhostejně rameny. „Proč by ne? Chodili jsme přece spolu do školy. Zkoukla jsem vás a šla jsem pryč. Byl jste Shaynerův pacient a já jsem šla okolo.“

„To vám mám věřit? Copak chodíte prohlížet všechny Shaynerovy pacienty? Lituju, princezno, ale tohle nesedí. Umíte sice nasadit dokonalou výslovnost a přesně ten správný tón, kterým lidi odbýváte, ale já se odbýt nedám. Tentokrát ne. Přiznejte si to. Zajímáte se o mě…“

Lea jen polkla. „Já se o vás vůbec nezajímám. Vy jste ten nejarogantnější –“ náhle zmlkla, jak přes ně přelétl jakýsi stín a na okamžik přerušil sluneční svit. Zneklidněně se rozhlédla kolem.

„Něco se děje.“

„Co tím myslíte?“

„Ten stín.“ Stále neklidněji se rozhlížela okolo.

„To byl jen pták, Leo, racek.“

„To nebyl pták.“

Její neklid byl nakažlivý a rozčiloval ho. Nic se přece nedělo.

„Neblázněte, Drakeová. Vážně si myslíte, že vám na to skočím? Vy jenom nechcete přiznat, že se o mě zajímáte.“

Lea ho ignorovala. Pozvedla ruce do vzduchu, a vítr jí okamžitě odpověděl. Prolétl kolem nich v rychlém závanu od moře a hnal se k domu na útesech.

„Co to děláte?“ zeptal se Tyson podezíravě.

„Tu naši podělanou magii, ve kterou vy nevěříte. Buďte aspoň na chvíli zticha a nechte mě, ať se můžu soustředit. Něco se určitě děje, něco zlého. Cítím to.“ Zachmuřeně se podívala na moře a neklidnýma očima propátrávala pláž kolem nich.

Tyson se také začal rozhlížet po moři i po pobřeží. Všude panoval klid a nikde nebylo vidět žádnou známku, že se blíží přílivová vlna, natož třeba cunami. A co jiného by se mohlo stát? Podíval se vzhůru na oblohu.

„No, mohl by nás bombardovat racek,“ pravil, „ale nikde nevidím, že by padalo letadlo.“

Vrhla na něj pohled, který mu jasně říkal, že má být zticha.

Chtěl se usmát, pobavený její naprostou přesvědčivostí, ale něco uvnitř ho přimělo k reakci, jakýsi instinkt, jež mu velel rychle sebou hnout. Tyson skočil, popadl ji kolem pasu a táhl ji pryč od křesel ke schodům. Byla lehká, ale jeho žebra a zlomená prsní kost protestovala. Bolelo to, jakoby ho někdo trhal vejpůl. Pohyboval se rychle. Nevěřil na žádnou magii, ale důvěřoval instinktům, a jemu se právě uvnitř hlavy rozsvítilo červené světlo. Dobrý vědec musí dát na své vnitřní pocity, a on k tomu měl i trénink ze své hasičské záchranářské praxe.

Vyběhli po pár schodech k cestičce, která vedla z pláže nahoru na útesy. Náhle uslyšel shora zvuk. Jako zkušený horolezec už takové zvuky znal. Chránil Leinu hlavu oběma rukama a táhl ji za sebou, až vyběhli posledních pár schodů. Přitiskl ji ke skalní stěně a přimáčkl se na ni, aby ji chránil jako živý štít před balvany, kamennou drtí a bahnem, padajícím dolů přímo na ně. Přikrčil se co nejvíc a snažil se skrýt před sutí, dopadající na jeho paže a ramena. Vzduch byl plný prachu a úlomků a Lea se zoufale rozkašlala.

Přiložil ústa k jejímu uchu: „Snažte se nedýchat!“ Neodpověděla. Chytila se ho za ruku a on si přitiskl její hlavu na prsa. Držel ji v náruči a připadala mu drobná a křehká, naprosto nepodobná té obvyklé Lee, která se před ním chovala vždycky tak sebejistě. Sevřel ji pevněji a zabořil jí bradu do temene. Zdálo se to jako celá věčnost, než proud padajícího kamení ustal, ale on ji držel stále dál. „Myslíte, že už je bezpečné se pohnout?“

„Děkuji vám.“ Narovnala se a rukama ho odstrčila, aby od sebe byli kousek dál.

Zdálo se mu, že stále cítí dotek jejího těla. Byla to jen iluze, ale kupodivu Lee zároveň připadalo, jakoby tam patřila. „Za co?“

Lea opatrně překročila hromadu suti a ukázala k dřevěným křeslům, na nichž ještě před pár minutami seděli. Velké kameny je rozdrtily na třísky. „Zrovna jste mluvil o erozi útesů, viďte?“

Škádlivý tón jejího hlasu ho připravil o dech. Zdálo se, že se jí chce smát, a to stačilo, aby se mu zastavilo srdce. Přiložil si ruce na rozbolavělý hrudník. „Netušil jsem, že moje představy jsou tak silné. Příště si dám lepší pozor!“

„Jonas říkal, že po tom silném dešti došlo tady v okolí k několika různým sesuvům půdy. Nejhorší to bylo v zátoce Lachtanů. Útesy jsou opravdu dost nebezpečné, a je pravda, že jsme nebyli tak opatrní, jak bychom měli být.“

Tyson si měřil skalní stěnu, vypínající se nad nimi. „Nevypadají tak nebezpečně. Vždyť ani nebylo žádné zemětřesení. Všimla jste si snad, že by balvany vypadaly, že chtějí spadnout, když jste scházela dolů na pláž?“

„Nevěnovala jsem jim pozornost, Tysone,“ odvětila Lea. „Ani si nepamatuju, kdy jsem se na ně naposledy podívala. Jonas nám teď určitě uštědří další ze svých mnoha, mnoha přednášek.“

„Jak se vlastně Jonas dostal do vaší rodiny?“ napadlo Tysona.

„Co pamatuju, vždycky se kolem vás nějak pohyboval, ale ve skutečnosti váš příbuzný není, nebo ano?“ pokračoval a natáhl se, aby setřel Lee z čela rozmazanou šmouhu špíny.

Lea zvedla ruku a začala si uhlazovat modročernou hebkou záplavu vlasů, rozcuchaně visící kolem obličeje. Tyson ji chytl za ruku, aby nemohla ucuknout. „Jste moc hezká, i když jste se nečesala.“

V Lee se zatajil dech. Ještě před deseti minutami chtěla toho chlápka hodit do moře, ale teď měla chuť ho políbit. „To je od vás pěkné, že to říkáte, Tysone. Nepřipadám si moc hezká, takže to pro mě dost znamená, když to řeknete.“

Pokrčil rameny. „Jenom říkám, co vidím. Chtěla jste mi povědět, jak do vaší rodiny zapadá Jonas,“ připomněl. Prožil si pár ošklivých

nocí při vzpomínkách na výraz Jonasova obličeje, když se skláněl nad Leou, zbitou a krvácející na podlaze nemocnice. Stále také nedokázal zaplašit představu, jak ji odnáší ve své náruči pryč.

Lea zavrtěla hlavou. „Jonas patří do rodiny, ať už je pokrevní příbuzný nebo ne. A bude tam patřit vždycky. Myslím, že by nás občas rád zapřel, jenže to nejde. Patří k nám, i když se z nás občas může pominout.“

To si uměl představit. Jonas patřil k ochráncům zákona, a tak pro člověka v jeho postavení určitě nebylo snadné ochraňovat takovou rodinu šarlatánů. Tysonovi se teď ale nechtělo přemýšlet nad její rodinou, chtěl myslet jen na její přitažlivý úsměv, jímž po něm blýskla. Vzal ji za ruku. I když trochu hloupé, líbilo se mu držet se s ní za ruku. „Pojďme zpátky k vám domů. Myslíte, že tam vyšplháte?“

„Jsem v pohodě,“ odvětila Lea. Už celé dny ji bolela hlava, ale před Tysonem to nechtěla přiznat. Ruku neodtáhla a palčivě si uvědomovala, jak ji bříškem palce hladí na jemné kůži na zápěstí, až se jí rozechvěl žaludek. Z nikoho jiného se jí zatím žaludek nikdy nerozechvěl. „Určitě ty schody zvládnu,“ odpověděla.

Tyson si přitiskl její dlaň k hrudi a spolu s ní se vydal na dlouhý výstup. Schody do skály už začali vysekávat před sto lety, a každá nová generace přidala kus, aby si usnadnila cestu k moři. Na některých místech bylo při jedné straně schodiště dokonce vybudováno zábradlí. Tyson vedl Leu tak, aby se ho mohla bezpečně přidržovat. „To je dobře, že se cítíte v pořádku. Nerad bych, abyste tu malou nehodu použila jako výmluvu, jak se vytratit z našeho rande.“

„Rande?“ vyjekla překvapeně. „My přece nejsme na rande.“

„Ale jo, jsme.“

Lea rozhodně zavrtěla hlavou. „Ne, já na žádná rande nechodím.“

„No, se mnou jste teda na rande byla. Zeptal jsem se vás a vy jste řekla ano. Chcete to snad popřít? Vím jak vás přitahuju,“ dodal vyzývavě.

Lea se tvářila pohoršeně. Byl to jediný způsob, jak se nezačít smát. „To teda ne. Jak vás to napadlo?“

„Ale jo. Řekla jste ano, když jsem se vás ptal, jestli se mnou půjdete.“ Vážně pokýval hlavou a zahleděl se jí přímo do očí. „Tak

už toho nechte, Drakeová. Přece v té nemocnici. Nechcete přece tvrdit, že jste neřekla, že byste si se mnou ráda vyšla.“

„A co jsem říkala ještě?“ otázala se s čirou zvědavostí.

„Že jsem skvělý. Což tedy jsem!“

„To už přestává být legrace, Tysone. O tomhle jsme spolu nikdy nemluvili. A já nechodím na žádná rande.“

„Ale jo, chodíte. Chodila jste s tím připitomělým doktorem z úrazovky, však víte, koho myslím. Nosil příčesek.“

„Nenosil! To jsou jeho vlastní vlasy! A není vůbec připitomělý.“ Přimhouřila oči a zabodla do něj pohled. „Jak víte, že jsem s ním chodila?“

„Od Sama. To on je zdrojem všech informací. Však víte, to on vám řekl, že jím brambůrky z pytlíku. A ten doktor z úrazovky byl fakt idiot. Jednou jsem se s ním bavil a on mi řekl, že se dostal na svůj post díky rodinným konexím a politickým stykům.“

Lea si povzdechla. „No, ale já stejně skutečně nerandím, takže není možné, že bych vám řekla ano. A s tím doktorem jsem byla jenom jednou na večeři.“

„Protože je to idiot,“ triumfoval Tyson. „No tak, Drakeová, přiznejte barvu. Byl nudný, mluvil pořád jenom o sobě a v hlavě nemá nic.“

„Možná. Ale stejně moc dobře víte, že jsem se s vámi v nemocnici vůbec nebavila.“

Přiložil si ruku na srdce a naoko zkroušeně pravil: „Nemohu uvěřit, že tvrdíte něco takového. Je to přesně naopak. Přišla jste za mnou do pokoje a řekla jste mi, abych vydržel, že musím žít, protože mám pro lidstvo velkou cenu.“

Lea jen v úžasu vytáhla obočí.

„No dobře, také že můj mozek má velkou cenu. To je přece to samé, Drakeová, ať už to přiznáte nebo ne.“

„A taky jsem vám řekla, že jste skvělý,“ pravila tónem, z něhož kapala ironie.

„Ano,“ přitakal, „jen ne tolika slovy.“

„To bych se vsadila, že ne tolika slovy,“ souhlasila Lea. Otočila se a stoupala dál po schodech. Z onoho dne v nemocnici si nepamatovala vůbec nic. Ela jí jen vyprávěla o jejím rozhovoru s

Irenou. Irenina kabelka moc škod nenapáchala, a Lein kolaps s jejím útokem neměl nic společného. Sestra sice věděla, že má problémy, ale ani ona, ani nikdo jiný jí nedokázal říct, zda s Tysonem Derrickem skutečně hovořila. „Byl jste v bezvědomí.“

„Ne, nebyl.“

„Byl jste ve vegetativním stavu.“

„Byl to zázrak, aspoň podle doktora Shaynera. Možná že mě probraly všechny ty vaše šeptané komplimenty!“

„Vás to teda vzalo!“ V jejím hlase opět zazněl smích. „Všechno jste si to ale vymyslel.“

V jejím smíchu bylo něco, co ho zasáhlo víc, než si byl ochoten přiznat. Nešlo jen o to, že jeho tělo na ni reagovalo obvyklým ztvrdnutím a že celý ožil. Šlo o něco víc. Když si to rozebral, bylo mu jasné, že nepůsobí jen na jeho hormony. Když se zasmála, cítil, jak se mu uvnitř něco pohnulo a bylo mu lehčeji u srdce. Sám to moc nechápal, ale připadalo mu, že na jeho organismus působí jako droga. Už jen sám fakt, že byl s ní, mu dodával takovou dávku adrenalinu, na jaké byl závislý.

„Vypadám snad jako někdo, kdo si vymýšlí?“ opáčil.

Znovu se zastavila, o jeden schod výš než on, a obrátila se přímo k němu. Zadečkem se mu přitom otřela o slabiny, a neurčité napětí v této oblasti se okamžitě proměnilo v čirou bolest. Chytil ji oběma rukama a přitiskl ji k sobě.

Úsměv jí vyprchal z tváře. Tyson si neuvědomil, jak jsou od sebe blízko. Přímo se dotýkali hlavami. Její ústa s plnými měkkými rty, maličko rozevřenými, byla jako hříšné pokušení. Viděl, jak se jí rozšířily oči, a pak přitiskl rty k jejím. Vůbec nepřemýšlel. Jestli tady předtím nedošlo k zemětřesení, pak teď se právě jedno odehrálo.

Země se pohnula. Možná se otočila vzhůru nohama, Tyson nevěděl. A bylo mu to úplně jedno. Políbil ji znovu. Dorážel a hladil ji jazykem, až rozevřela rty a nechala ho vniknout dovnitř. Polibek byl čím dál hlubší. Tyson nedokázal přestat. Přitáhl ji blíž a jeho polibek přestal být jen něžný. Rozehřála se mu krev a tepala uvnitř těla tak, jakoby dostal injekci testosteronu. Přitiskl ji ještě blíž k sobě. Potřeboval cítit její hebkou pleť, její teplo, vychutnat její omamnou příchuť.

Tělem se pohnula blíž k němu, a on zapomněl na všechna svá zlámaná žebra a rozdrcený hrudník. Zapomněl na svůj výzkum i na otázku, proč vlastně selhaly jeho bezpečnostní popruhy. Oddal se jen svým pocitům. Jeho tělo bylo v pohotovosti, každý nerv rozdrážděný, jako kdyby visel padesát metrů vysoko na laně nad zuřícím lesním požárem. Teď ho spaloval vnitřní žár. Chtivě jí líbal na krk a na hrdlo, než se vrátil k jejím neuvěřitelně sladkým ústům. Tolik o nich snil, ale ani ty nejodvážnější erotické fantazie ho nepřipravily na šílenou touhu líbat ji dál a dál.

Lea ho objala rukama kolem krku. Úplně se odevzdávala jeho polibkům, a chtěla víc. Ještě víc. Být mu blíž, dotknout se jeho nahé kůže, cítit jeho tuhé svaly, rozehřát jeho tělo svým vlastním žárem. Toužila cítit jeho touhu, stejně žhavou, jako ta, která náhle vzplála v ní. Nevěděla, kde se v ní vzala, ale byla tu, drsná a primitivní, že se v ní sama nepoznávala. Jeho polibky ji strhly, takže zapomněla na svou obvyklou zodpovědnost, která ji obvykle držela jako kotva na krátkém řetězu. Teď se ale volně vznášela. Sršela sexuální energií a připadala si konečně přitažlivá.

Jako by se uvnitř proměnila. V jeho objetí byla úplně jiná. Nikdo nikdy ji nelíbal tak jako on – žhavě a náruživě. Chtěl ji, musel ji mít, znamenala pro něj všechno. Tím si byla jistá. Přejela mu po hrudníku, a Tyson se zkroutil bolestí. Na okamžik se jí vrátil zdravý rozum, a pokusila se odtáhnout. Tyson si ji však přidržel za zátylek a jeho ústa, stále přitisknutá k jejím, ji nepouštěla ze své moci.

Lein mozek prostě zachvátil zkrat. Ztratila schopnost přemýšlet a chovat se rozumně, mohla se jen nořit do tryskajícího pramene sexuálních pocitů. Nemohla ani dýchat. Sdíleli spolu stejný vzduch, ale to nestačilo. Tělo jí žhnulo touhou, prsty se probírala v jeho tmavých vlasech.

„Leo,“ zašeptal se rty přitisknutými k jejím ústům.

„Nemůžu dýchat.“

„Já taky ne. Nemůžu se dokonce ani pohnout. Asi tu budeme teda muset stát až navěky, jestli ovšem radši nechceš, abychom si našli pěkné tiché místečko někde na pláži…“

Lea se násilím přiměla vzpamatovat. „To se mi snad jenom zdá.

To nejde, to sám víš. Jsem jako zdrogovaná, úplně zdrogovaná!“

Přejela si prsty přes opuchlé rty. Bylo jí jasné, že je na první pohled vidět, že se právě líbala. Ostrý porost vousů ji poškrábal jemnou pleť do ruda a cítila, jak jí na krku něco pálí. Přitiskla si na to místo dlaň: „Snad jsi mi neudělal cucflek, proboha!“

„Ukaž, já se podívám,“ pravil a odtáhl jí ruku. „Upřímně řečeno, vůbec nevím, co jsem dělal.“ Nadzvedl jí vlasy a dlouze jí prohlížel krk. Pak se sklonil a přitiskl rty na inkriminované místo. „No, řekl bych, že tam máš cucflek, ledaže by to bylo červené mateřské znamínko.“

Lea na něj jen zírala. Nedokázala uvěřit, že ji dostal takhle daleko. Vždycky se ovládala. Vždycky! Nikdy kvůli žádnému muži neztratila hlavu. Nedala se od nikoho svést a nikdy nepodlehla tak silným sexuálním reakcím – a už vůbec ne s tak arogantním chlapem, co nemá žádné společenské chování a ještě ke všemu uráží celou její rodinu. Co se to s ní jenom stalo? Nebyla prostě při sobě, to je zkrátka jediné vysvětlení pro takové šílenství.

„Co to bylo za lék?“

Nechápavě zamžikala. „Co tím myslíš? Já jsem docela inteligentní, Tysone, ale s tebou nikdy nevím, o čem vlastně mluvíš.“ Nechala dlaň lehce sjet po jeho hrudníku, chvíli ji nechala ležet, a pak mu přejela po žebrech.

Zajel jí rukama do vlasů a nechal prameny volně klouzat mezi palcem a ukazováčkem. „Říkala jsi, že jsi zdrogovaná, že se ti to jenom zdá. Tak chci vědět, jaké léky bereš.“

„Aspirin. Bolí mě hlava.“

„A po aspirinu jsi sexuálně vzrušená? A chceš se líbat? A svádět?“

„Očividně ano.“

Přikývl. „Tak si hlavně nezapomeň jeden vzít, až spolu půjdeme na rande s večeří.“

Pomalý úsměv znovu přitáhl jeho pozornost k jejím rtům.

„Tysone, my nemáme žádné rande. To bych si pamatovala.“

„Třeba ne. Nějak zvlášť sis mě nepamatovala, dokud jsem tě nepolíbil. Škoda, že jsem tě nepolíbil už v té nemocnici. Teď vím, jaká to byla chyba.“

Lea zavrtěla hlavou a zkusila vyjít další schod vzhůru. Bez jeho silných paží se cítila nejistá. „Kdy teda máme to rande?“

Podíval se na hodinky. „Asi tak za půl hodiny.“

„Za půl hodiny se nestačím připravit. Mám děsné vlasy a musím se namalovat, abych mohla někam jít.“ Pevně se přidržela zábradlí a vystoupila na další schod. Byla celá poblázněná, že si s ním má vyjít. Byl arogantní a společensky naprosto nemožný, nevěřil v magii a byl přesvědčený, že všechny její sestry jsou komediantky. Přiváděl ji k šílenství. Lea se dotkla špičkami prstů svých rtů. Ale uměl líbat, a to převážilo.

„Nepotřebuješ se malovat, Leo. Mám rád, když vypadáš přirozeně.“

Zasmála se. „Tak to máš rád šikovně udělaný mej-kap, přírodní. Kdybych přišla tak, jak jsem, zase bys mi říkal, že mám spálený nos od sluníčka.“

„To taky máš.“

„Nechej toho, Tysone, nebo se proberu a rozmyslím si to.“

„Tak za hodinu, Leo. Přijdu pro tebe a uděláš líp, když se nebudeš schovávat uvnitř v domě.“

„No, aspoň že víš, jak se jmenuju křestním jménem. Jestli mi ještě jednou řekneš Drakeová, tak tě shodím z útesu.“

„Políbil jsem tě. Teď už ti nemůžu říkat Drakeová, když jsem tě políbil.“

„Bude lepší, když na to líbání zapomeneš. Žádné další líbání už totiž nebude.“

Přiložil prst na rudé místo na jejím hrdle. „Tohle je důkaz. Já nezapomenu – a ty taky ne. Vezmi si aspirin, Leo.“

Kapitola 5

„Máš obličej samou špínu a na krku cucflek,“ uvítala sestru Helena a rovnou jí podávala hrnek s čajem. „Nepředpokládám, že bys mi chtěla vyprávět, cos prováděla během té chvilky, co jsem si odskočila na nákup do potravin.“

Lea usilovně foukala do hrnku s čajem. „Mám na obličeji špínu?“ divila se. Cítila se hrozně. Samozřejmě, že má špínu na obličeji. Špínu, cucflek na krku a jasně červený nos, spálený od sluníčka. Přála si vypadat lépe. Zvlášť vedle Heleny si připadala nemožná. Její sestra, vysoká štíhlá blondýnka, nemohla nikdy vypadat špatně, i kdyby se o to snažila. Jako známá supermodelka neuvěřitelně exotického vzhledu se pravidelně objevovala na předních stránkách takřka všech módních magazínů.

„Jo. Tvář máš celou umazanou, jako bys patřila k vojenskému komandu nebo tak něco. Co jsi, proboha, dělala? A obzvlášť mě zajímá, jak jsi přišla k tomu cucfleku?“

„To je mateřské znamínko. Víš, takové červené mateřské znamínko!“ Lea usrkávala čaj a snažila se tvářit nevinně.

Helena přikývla. „No jistě. Mamka by se moc divila tomu tvému mateřskému znamínku. Vsadím se, že ho nikdy na tobě neviděla!

Vrátí se asi za týden nebo za čtrnáct dní. Dneska volala a říkala, že taťka s tetou Carol si prohlížejí údolí Napa a jezdí po vinicích, a že ona zatím lítá po všech svatebních salónech a hledá nové nápady. Myslím, že si to všichni náramně užívají.“

„Vždycky si užívají, když jsou spolu,“ podotkla Lea. „Když jsem je tak strašně vyděsila, tak je jedině dobře, že si teď trochu odpočinou.“ Chvíli se odmlčela, než vypustila bombu. „Dneska jdu na rande a myslím, že bych si měla obléknout něco fakt elegantního. Víš, něco jako džíny a tričko.“

Helena málem upustila svůj hrnek. „Ty a rande?“

„Tak hele, ty,“ zamračila se na ni Lea s výčitkou v hlase. „To od tebe nebylo moc hezké. Já bych se ti taky mohla divit, že jdeš na rande.“

„Promiň. Já vím, že by ses taky divila. Ale ty přece nikdy nechodíš! No a co, plánuješ si umýt obličej, neboje to rande s nějakým divokým týpkem?“

Lea se zřítila do křesla. „Já vůbec nevím, jak jsem k tomu přišla.“

„Soudím, že to tvoje zbrusu nové mateřské znamínko s tím má něco společného,“ pravila Helena s rošťáckým úsměvem. „Neválela ses s ním někde v bahně, že ne? A vůbec, kdopak je ten muž, kvůli němuž jsi zapomněla, že jsi doktorka Lea Drakeová, slušná a stále upjatá?“

„Já jsem pořád slušná a upjatá.“

„No, to nějak nesedí vzhledem k té špíně a tomu cucfleku.“

„Znamínku,“ opravila Lea sestru.

„Tak dobře, ale to velké podivné znamínko se k tvému stylu nehodí taky. Tak co, válela jsi se s ním ve špíně? To víš, jsem zvědavá!“

„Samozřejmě, že ne!“ zvolala Lea, ale červeň jí nekontrolovatelně zalila krk a stoupala nahoru k tvářím, až se zbarvily stejně jasnou červení, jako měl její spálený nos.

„Samozřejmě, že ne!“ zopakovala ještě jednou.

Helena zavrtěla hlavou a platinově blond kučery se jí rozlétly po ramenou a po zádech. „Ach, jo, Leo. Tak s tímhle chlapíkem to asi bude pořádný průšvih, viď? Kdopak to je?“

„Neřeknu,“ trhla Lea hlavou. Skopla boty a položila si nohy na gauč. „A kromě toho ho nesnáším.“

„Jejda, drahoušku, tak o to je to horší. Musí ale umět líbat jako bůh! Určitě je hrozně sexy, že jo?“

„Je to arogantní závislák na adrenalinu, který se vůbec neumí chovat. A má skvělé tělo.“ Lea se zamračila na sestru. „Chtěla jsem říct skvělý mozek.“

„Tak tělo, jo?“

‚Mozek! Myslela jsem mozek. Má opravdu dobrou hlavu, ale polovinu času ho vlastně vůbec nepoužívá. A taky nemá žádné

sociální schopnosti, to bys ani nevěřila. Kdyby aspoň uměl mlčet, tak bychom mohli mít krásný vztah, ale on vlastně pořád jenom mluví!“

„Prevít jeden,“ ulevila si Helena. „Ale pořád jsi mi ještě neřekla jeho jméno.“

Lea obrátila oči vzhůru. „Tyson Derrick.“

Helena si usrkla čaje. „Panebože. Ty jsi snad přišla o rozum, Leo. Přece ho znáš, ne? S tím zkrátka nemůžeš jít na rande. Je sociálně stejně nemožný jako Jonas.“

„Já vím, já vím,“ kníkla Lea. Zakryla si tvář rukama a koukala na sestru skrze prsty. „Myslím, že se můj mozek ještě nevzpamatoval z těch poranění.“

Mezi sestry padl stín, a když vzhlédly, spatřily, že prostor ve dveřích vyplnila široká ramena Jonase Harringtona. Helena udělala na sestru obličej a Lea si položila ruku na krk, aby zakryly všechny důkazy. „Jonasi, to je fajn, že ses sem tak vplížil,“ prohodila.

„Kdybych se neplížil, Helena by na mě pustila psy. A mimochodem, já nejsem sociálně nemožný. Spousta žen mě považuje za přitažlivého.“

Heleně se povedlo, že i opovržlivé odfrknutí v jejím provedení působilo elegantně. Šerif se na ni zadíval, ale ona se jen sladce usmála a způsobně upila čaje.

„Děje se něco?“ zeptala se zase Lea.

„Volala mi Ela. Měla o tebe starost. Říkala něco o sesuvu půdy.

Prosila mě, abych se na vás zašel podívat.“

„To je divné, že to Ela cítila taky,“ podivila se Helena. „Právě proto jsem se vrátila domů, Leo. Na pár okamžiků jsem měla pocit, že se blíží nějaké zlo, ale pak to zase pominulo.“

„Ela použila stejná slova,“ přikývl Jonas. „Jenže za sesuvem půdy nejsou žádné zlé síly. Nedávejte to dohromady se všemi těmi podivnými záležitostmi, které se začnou dít, kdykoliv jste všechny pohromadě. Já už nechci zažít žádné věci, kdy se v mlze plíží nějaké příšery a stíny, které natahují pařáty po lidech. Nedělejte věci složitější, než jsou.“

„Popadla mě úzkost, ale neumím říct, proč vlastně,“ přiznala Lea. Jonas přešel přes pokoj a sklonil se nad ni. „Jsi celá špinavá.

Něco se stalo, že?“ Z jeho hlasu zmizel škádlivý tón.

„Nic velkého. Ela je s námi ostatními tak propojená, že si pořád jenom dělá se vším starosti. Byla to jen taková menší nehoda. Pamatuješ si, jak jsme se po těch velkých deštích bavili o tom, že by se útesy mohly začít rozpadat? Seděla jsem dole pod skálou a najednou se začala hroutit. Muselo se uvolnit pár velkých balvanů, a tak to začalo. Kameny rozdrtily křesla, ale mě se nic nestalo. Jsem jen trochu špinavá a zaprášená, ale jinak ani škrábnutí.“

„Ale navíc má úplně nové červené mateřské znamínko na krku,“ informovala Helena nezištně.

Lea na ni chladně pohlédla. „Ty jedna práskačko! A to jsem ti vždycky pomáhala, abys mohla mluvit bez koktání. Co to do tebe vjelo?“

„Proč by Helena měla koktat?“ nechápal Jonas.

„Soustřeď se na podstatu věci, ó mocný šerife,“ napomenula ho Helena. „Červené fleky. Na krku. Válení ve špíně. Co jsi to za detektiva?“

Jonas se natáhl a sňal Lee ruku z krku. Dlouze si prohlížel červené místo a nakonec hvízdnul. „No to mě podrž. Kdopak ti to tam nechal svou značku?“

„Značku?“ rozčileně vykřikla Lea. „To není žádná značka! Je to jen malé znamínko, nějak jsem se škrábla – asi o kámen.“

Jonas a Helena se na sebe podívali, a pak oba propukli v řehot.

„No, to byl hezký pokus, Leo,“ pravil Jonas. „Ale teď uveď jméno!“

„Copak nemáš nějakou práci?“ bránila se Lea. „Já spěchám!“

„Na to teda nevypadáš,“ odpověděl Jonas.

„Ale jo, má na spěch! Musí se nachystat na dnešní rande!“ přispěchala hned s vysvětlením Helena. „S Tysonem Derrickem!“

Jonas znovu užasle hvízdnul. „S Tysonem Derrickem? S tím multimilionářem? To teda míříš do velkého světa, Leo! Ten je teda zatraceně lepší než ten chlápek s tím příčeskem. Tyson má snad místo krve led, žádné vzrušení mu není dost.“

„On je biochemik,“ zdůraznila Lea, „a ne multimilionář. A od školy už docela dospěl. Určitě už nechal všech těch bláznivých kousků, které tehdy tak rád vyváděl.“

„No, loni lezl na nějakou horu v Himalájích. A několikrát sjížděl divokou vodu na Coloradu. Leze po horách a pak pro změnu zase létá na padáku z útesů. Hasí lesní požáry, létá se záchranářskou helikoptérou, ale jinak máš bezesporu pravdu! Teda samozřejmě kromě ježdění automobilových závodů a pokut za příliš rychlou jízdu na té jeho motorce…“

„Už mi nic dalšího neříkej,“ chytila se Lea za hlavu. „Já to nesnesu. Proč jsem mu jenom slíbila, že s ním někam půjdu? Vlastně si ani nejsem jistá, jestli jsem to fakt slíbila. Mám dojem, že mě nějak podvedl.“

„Jak by tě mohl podvést“ otázal se Jonas. „Vždyť jsi docela ostrá, Leo!“

„Většinou ano,“ souhlasila Lea. „Ale nepamatuju si nic, co se stalo tehdy v nemocnici, a on tvrdí, že jsme se tam spolu bavili a že mě pozval na rande. Moc mu to nevěřím. Podle doktora Shaynera měl vážné poranění hlavy, což vylučuje veškerou konverzaci. Jsem si jistá, že si to prostě jenom vymyslel.“

„Jseš si jistá,“ škádlil ji Jonas.

„No, skoro jistá,“ přiznala Lea s povzdechem. „Jsem zmatená. Vlastně se mi ani nelíbí. Na to, že jde o člověka se skvělým mozkem, což jsem mu, jak jsem přesvědčená, určitě neřekla, říká hrozné blbosti.“

„Tak tys mu řekla, že je skvělý?“ nevěřil svým uším Jonas.

„Umí skvěle líbat,“ přispěchala Helena se svou troškou do mlýna. Jonas se na ni zahleděl. „Doufám, že nemáš osobní zkušenosti s tím, jak ten chlápek umí líbat, barbíno. Kdybyste se do něj měly

zbláznit obě dvě, bylo by to už trošku moc.“

Helena postavila hrnek na talířek, až to zařinčelo. „Já si budu líbat, koho budu chtít, Harringtone. Ty jsi tak panovačný, že si myslíš, že můžeš každému nařizovat, co má a nemá dělat.“

„Nezapomínej, že mám u sebe zbraň,“ pravil Jonas nevzrušeně.

„Znamená to, že mi vyhrožuješ, že mě zastřelíš?“ narovnala se Helena a z očí jí sršely jiskry.

„Ne tebe. Co bych si k čertu počal, kdybych tě neměl, abys mě bavila! Hodlám zastřelit jeho! Říkám ti jasně: radši se s nikým nelíbej, ať se mu nic nestane,“ uzavřel a vstal. „Půjdu se podívat na

útes, jestli je všechno v pořádku. Nechám tam dát provaz a výstražné značky, aby tam nikdo nechodil.“

„Dík, Jonasi,“ usmála se na něj Lea. „Já jsem se vlastně vůbec nepodívala. Tyson tam byl se mnou a tak jsem byla plně zaujatá jiskrnou konverzací.“

„Myslíš jeho polibky,“ opravila ji Helena.

Jonas přimhouřil oči: „Ty jsi tím jeho líbáním snad posedlá, Heleno.“

Pokrčila rameny. „Vlastně ani ne. Spíš bych dala přednost nějaké akci.“

Povytáhl obočí. „Vážně?“ Než se nadála, sklonil se, zabořil jí prsty do vlasů a přidržel si její tvář. Pak přitiskl ústa k jejím.

Lea překvapením zalapala po dechu. Zdálo se, že ten polibek trvá celou věčnost. A rozhodně při něm přišel ke slovu i jazyk! A Helena nejenže neodporovala, ale dokonce to vypadalo, že mu polibek oplácí. Pak se Jonas konečně od ní odtrhnul, posadil si na hlavu klobouk a zamířil ke dveřím. „To by ti mohlo na chvíli vydržet. Až budeš příště zase potřebovat, tak mi brnkni,“ oznámil, a vypochodoval z obýváku.

Helena se na okamžik zatvářila zmateně. Na tváři měla popletený výraz, pohled strnulý a rty opuchlé. Dvakrát naprázdno otevřela pusu, než se jí podařilo z ní něco vypravit.

„Jůůů,“ ozvala se konečně. Vypadala pobouřeně. „On se prostě úplně zbláznil, Leo. Vidělas to? Měla jsem ho nakopnout. Nebo zmlátit. Nebo aspoň proměnit v ropuchu. On mě políbil! Byla jsem úplně znásilněná!“ Zírala přitom za ním do otevřených dveří.

„Ale tys ho taky líbala, Heleno!“

„To teda určitě ne!“ odpověděla rozhořčeně. Jonas odcházel, pískal si a jako vždycky za sebou praštil dveřmi.

„Proč jsi ho nenakopla?“ chtěla vědět Lea. Helena ho docela jistě líbala také, ale Lea si řekla, že se o tom raději zmiňovat nebude.

„Nemohla jsem vůbec myslet,“ hájila se Helena. „Strašně mě překvapil. Nic takového ještě nikdy neudělal. Ufff. Ještě pořád to cítím.“ Dotkla se špičkami prstů svých rtů. Bylo to spíš pohlazení, než snaha setřít stopy. „On je taková krysa! Budu z toho mít noční můry! Však já mu to vrátím!“

„Jako že si na něj někde počíháš a taky ho políbíš?“ navrhla snaživě Lea.

„To vůbec není vtipné. Vymyslím takové kouzlo, že mu ochrnou rty.“

Lea se hlasitě rozesmála. „Tak to bys měla být radši opatrná.

Jonas to zjistí a jeho pomsta bude ještě horší!“

„On mě pořád otravuje, že ho dům pustil dovnitř, jakoby snad patřil k rodině, nebo co.“

„Však on patří k rodině, ty trdlo,“ pravila Lea přesvědčivě.

„Jonas je jediný bratr, kterého máme!“

Helena na ni udělala obličej. „Já teda ne. Zkusím vymyslet, jak to udělat, aby se mu všechny dveře zabouchly přímo před nosem, když se zase bude snažit dostat dovnitř. Zkoušela jsem to už se vstupní bránou, ale zámek se pokazil a nechal ho zase vejít, a já jsem s tím nedokázala nic udělat.“

„Trávíš nějak moc času vymýšlením, jak Jonase naštvat.“

„Jo, ale jenom proto, že on štve mě. Tuhle mi řekl, že jsem hubeňour. A taky mi řekl, že jsem zase zhubla, a že jestli zhubnu ještě trochu, tak uloží moje kosti k odpočinku.“

„Kdy ti to řekl?“ zarazila se Lea. Dobře rozpoznala ublížený tón v sestřině hlase.

„No, přišel sem včera a chtěl se zeptat, jak se ti daří. Ty jsi spala, takže otravoval mě. Já přece musím zůstat štíhlá, jinak bych přišla o práci.“

Lea si chvíli prohlížela sestřin obličej. Byla tak hezká, že člověk snadno opominul všechno ostatní, co zůstávalo skryté pod povrchem, ale nic naplat, Jonas měl pravdu. Helena vážně zhubla. Hodně zhubla. „Ty ale fakt ubíráš na váze, Heleno,“ pravila pak co nejněžněji. „Měla bys víc jíst.“

„Nemůžu. Čeká mě velká módní show v New Yorku, a řekli mi, ať si dám pozor, abych nepřibrala ani deko. Greg Simpson byl přesvědčený, že tloustnu.“ Helena se dívala dolů na své ruce.

„Když Jonas přišel, měla jsem telefon daný na hlasitý odposlech, a on se málem zbláznil, když slyšel Grega, jak mi říká, abych shodila. Jonas říkal, že je to úplná pitomost, abych shazovala. Že se připravím o život jenom kvůli tomu, abych byla slavná, a že za tím je

moje touha po neustálém obdivu.“ Helena se odmlčela a bezděčným, ale o to víc sexy pohybem si odhodila vlasy dozadu. „Dokonce tvrdil, že mám tak hubená stehna, že by je dokázal obejmout dlaní. Byl prostě příšerný a můj agent slyšel každé slovo.“

„Heleno, proč jsi o tom nikomu z nás neřekla? Jonas umí být vážně příšerný, ale jsem přesvědčená, že to myslel dobře – že tě chce chránit. Jsi moc hezká, ale už jsi opravdu hodně hubená. To vůbec není pravda, že bys přibrala.“

„Ne, ale začínám stárnout. Nemůžu být pořád na vrcholu.“

Lea natáhla k sestře ruku. „Nejsi vůbec stará a moc dobře to víš.“

„Tahle branže je pro mladé holky. Na předváděcím mole si těžko udržíš kariéru kolem třicítky. Natož po třicítce.“

„Však sis uložila skoro každý cent, cos vydělala. Jak dlouho bys v tom chtěla ještě pokračovat?“

„Ale co jiného bych mohla dělat, Leo? Nemůžu mluvit s lidmi, však to sama víš. Bez tebe a bez ostatních sester příšerně koktám a trpím na záchvaty paniky. A nic jiného neumím.“

„Mluvíš několika cizími jazyky, Heleno.“

Helena se hořce zasmála. „Jenže to mi není moc platné, když ze sebe před cizími lidmi nedokážu vypravit ani slovo. Jakmile skončím s modelingem, budu vyřízená. Vůbec nevím, kdo jsem, ani co mám dělat.“

„Netušila jsem, že se cítíš takhle.“ Lea se naklonila blíž k sestře.

„Helenko, jíš přece, že jo?“

Helena chvíli zaváhala, a pak pokrčila rameny. „Já už vlastně ani nevím, jak se má jíst. Posledních sedm let jsem skoro nejedla.“

Lea ztichla. Zamyslela se, co vlastně Helena dělá, když je čas jídla. V kuchyni bývá často. Vaří. Peče. Dělá čaj. Ale jí taky někdy? Lea si nemohla uvědomit, jestli ji viděla jíst. Helena vypadá hrozně vyhuble. Je krásná, ale opravdu moc hubená. Jonas by jí skoro určitě mohl dlaní obejmout stehno – a to znamená, že je příliš hubená. Proč si toho jenom nevšimla dřív? Je přece lékařka! „Je mi to moc líto, holčičko. Měla jsem si všimnout, že máš problémy. Pořád se tolik starám o cizí lidi, že ani nevidím, co mám přímo pod nosem.“

„Já nemám problémy!“ namítla Helena. „Kromě toho, že nesnáším Jonase Harringtona.“

„Jestli nemůžeš jíst, pak máš problémy, Heleno, a sama víš, že to tak je,“ pravila vážně Lea. „Musíš najít nějakou pomoc.“

„Ne, dokud nebudu mít za sebou tu přehlídku v New Yorku. Je to hrozně důležité! Pak si dám záležet, abych trošku přibrala,“ mávla rukou Helena s nuceným úsměvem, jak se snažila shodit celou záležitost ze stolu. „A zatím se pustím do vymýšlení toho kouzla, které by Jonasovi zabránilo vcházet k nám do domu a vůbec na náš pozemek. Což mi připomíná, že ten tvůj Tyson taky musel projít bránou, když se dostal až dolů na pláž.“

Lea se nadechla. Heleně se už očividně nechtělo dál probírat své jídelní návyky, ani pracovní záležitosti, a snažila se změnit téma rozhovoru. Lea to ale nechtěla jen tak vzdát, zároveň ale neměla v úmyslu sestru rozrušit. Bude si o tom muset promluvit se Sárou a společně pak najít cestu, jak celou situaci řešit.

Zdálo se víc než zřejmé, že Helena trpí poruchou příjmu potravy.

„To není žádný můj Tyson a brána nebyla zamčená. Nechala jsem ji otevřenou, pro případ, že by se za mnou chtěla zastavit Inez. Říkala, že za mnou možná přijde na chvilku na návštěvu, pokud se jí podaří utrhnout se z toho svého obchodu s potravinami,“ vysvětlila sestře. Pak se podívala na hodinky. „Radši se už půjdu osprchovat, abych byla připravená, až sem Tyson přijde.“

„Jestlipak si na večer vezmeš spodní kalhotky?“ otázala se Helena potměšile.

Lea zmačkala ubrousek a hodila jej po své sestře. „Hele, ať tě ani ostatní holky nenapadne řešit něco ohledně mého spodního prádla. Dost na tom, do jakých problémů se dostala Adéla po tom obřadu červených kalhotek…“

„Na kterém ses ovšem sama taky podílela,“ připomněla jí Helena.

„Jenže to bylo kvůli Aduš, a ne kvůli mně,“ namítla Lea. „Já přece nesháním žádného muže. A přestaň se takhle usmívat! Jestli padnu já, tak další na řadě jsi ty!“

„K tomu nikdy nedojde! Vždyť bych si s žádným mužem nedokázala ani promluvit, kdybyste mě všechny nepodporovaly. Buď bych koktala, nebo by na mě přišel další záchvat úzkosti, takže pravděpodobnost, že bych si našla přítele, se limitně blíží nule!“ pravila Helena spokojeně. „Prostě já si klidně můžu vymýšlet

zaříkávadla, dělat kouzla, míchat nápoje lásky a spolu s vámi se účastnit obřadů červených kalhotek, a budu v naprosté pohodě!“

„Zatím jsi ale v pěkném průšvihu,“ odpověděla vážně Lea.

Helenin smích ji provázel po cestě vzhůru po schodech. Lea se zastavila před zrcadlem a zadívala se na svůj odraz. Celý obličej měla kompletně zakrytý špínou a prachem a stejný nános pokrýval i vlasy. Nos byl zato jasně rudý, a protože odpoledne na sobě měla sluneční brýle, udělala se jí na tváři mývalí maska s bílými kruhy kolem očí přesně tak, jak předpokládala.

Znechuceně zabručela a udělala na sebe do zrcadla obličej.

„Heleno! Pojď sem honem. Takhle přece nemůžu nikam vyrazit! Proč jsi mi neřekla, jak strašně vypadám?“

Helena vyběhla po schodech za sestrou do pokoje. „Prostě budeš muset zůstat víc ve stínu a všechno bude v pořádku. Dáme na to trošku mejkapu a nikdo o tom nemusí vědět.“

„Já o tom budu vědět. Už takhle jsem z něho dost nervózní, a teď ještě vidím, že vypadám jako klaun,“ kvílela Lea.

„Já nechci nic říkat, ale už tě takhle přece viděl, a přesto se s tebou chtěl líbat,“ připomněla Helena. „To je jasné znamení, že se mu fakt líbíš. A navíc tě pozval na večeři! Co dělá tvoje hlava? Mamka s taťkou by nebyli moc nadšení, kdyby tě viděli, jak běháš po venku. Potřebovaly jsme sílu všech nás šesti a navíc mamky plus tety Carol, abychom tě udržely naživu, Leo. Jestli se necítíš opravdu dobře, neměla bys nikam chodit.“

Lea začala vyhazovat šaty ze skříní. „Pořád mě trochu pobolívá hlava a cítím se slabá, ale to není nic vážného. Věř mi, Helenko, já si opravdu uvědomuji, jak moc jsem ohrozila sebe i vás všechny. Ty a Ela jste to odnesly nejvíc.“ V náhlém popudu sestru objala. „Nevím, co bych si bez vás počala.“

„No, já to cítím úplně stejně,“ přidala se k ní Helena. „Proč kolem sebe hážeš všechno oblečení?“

„Nenávidím je. V ničem z toho, co mám, nevypadám dost…“ Lea zaváhala, jak hledala správný výraz. „No, tak jak vypadáš ty. Chtěla bych mít lepší prsa. Ačkoliv, když se nad tím zamyslím, tak bych chtěla mít prostě nějaká prsa. Lepší nebo jakákoliv jiná.“

Helena zavrtěla hlavou. „Ty k tomu přistupuješ špatně. Nikdy jsem tě zatím neslyšela mluvit o svém vzhledu. Dokonce bych řekla, že jsi o svém vzhledu nikdy ani nepřemýšlela!“

„Budeš muset jít ke dveřím a říct mu, že s ním nikam nemůžu jít. Myslím to vážně, Heleno. Já prostě nemůžu.“ Lea se zničeně svalila na postel, pokrytou poházeným oblečením.

Helena se posadila vedle ní. „Tobě se vážně líbí, viď? Neblázni. Vždyť by tě přece nezval na rande, kdyby s tebou nechtěl nikam jít. Jsi moc hezká, jsi chytrá a zábavná a on si to očividně myslí taky.“

„Našim schopnostem říká „podělaná magie“. Je hrozný drsňák, jezdí na motorce a je to multimilionář. Já nechci jít na rande s multimilionářem. Pamatuješ si vůbec na jeho rodiče? Já totiž vůbec ne.“

Helena zavrtěla hlavou. „Moc ne. Jenom vím, že hodně cestovali a že asi moc nestáli o to být s ním, protože ho vždycky odklidili k tetičce. Byl u ní každou chvíli, a tak to šlo pořád dokola celé roky. Sam mi jednou vyprávěl, že rodiče Tysonovi vůbec nerozuměli. Vlastně jim překážel, protože byl vždycky takový zvláštní. Oni patřili ke smetánce a sledovali módní trendy, ale on chtěl jenom koukat do mikroskopu a mluvit o objevech – třeba o hrozně zajímavých virech – o kterých se jim nechtělo ani přemýšlet. Zemřeli už před několika lety a zanechali mu po sobě velký majetek. Já sice nevím, co s ním udělal, ale proslýchá se, že od té doby je na tom naše městečko Mořský ráj moc dobře, takže se Tyson o své jmění nejspíš podělil.“

„To je divné, že jsem o tom nic nevěděla,“ uvažovala Lea. „Vím všechno možné o jeho studiích a vzdělání, i o práci, kterou dělá, ale nikdy jsem vlastně nepřemýšlela o tom, proč vlastně bydlel u Idy Chapmanové. Bylo jasné, že ho má moc ráda, takže jsem to asi považovala za normální.“ Zavrtěla hlavou. „Já s ním fakt nemůžu nikam jít.“

„Leo, koukej mazat do sprchy. Ty si musíš občas dopřát nějakou zábavu.“

Lea se na ni zašklebila. „Nejsem si moc jistá, jestli jít s ním na rande je fakt zábava.“

„Budeš mít zpoždění. Já ti zatím najdu něco na sebe, jo? Vždyť jdeš jenom na večeři, ne?“

„Jestli pro mě přijede na motorce, tak ať radši vůbec nechodí.“

„Leo!“ zvolala Helena výhružně a lehce do ní strčila. „Za chvíli tu bude a to teprve začneš panikařit! Co budu dělat, jestli přijde a ty budeš ve sprše?“

„Ježíšmarjá, hlavně ho nepouštěj sem nahoru! Prostě ho nějak zabav.“

„Třeba líbáním?“ navrhla Helena škádlivě. „To by ho Jonas zabil! To radši nedělej!“ při představě Tysona s Helenou si Lea přitiskla ruku na kroutící se žaludek. „Proč jenom musíš být tak krásná?“

Helena ztuhla. „Já vůbec nejsem krásná, a ty to víš,“ odvětila.

„Nevidíš přece žádné zástupy ženichů, kteří by mi ťukali na dveře a zvali mě na rande.“

Lea se otočila právě včas, aby stačila zahlédnout ublížený výraz na sestřině tváři. „Promiň, holčičko. Nechtěla jsem říct nic, aby ses cítila špatně.“

Helena se na sestru krátce usmála, ale úsměv nedorazil až do jejích očí. „Jsem nějaká přecitlivělá. Greg mi navrhnul, jestli bych si nechtěla dát zmenšit prsa. Zhubla jsem a mám teď dvojky, ale někdo si očividně stěžoval, že mám pořád moc velká prsa.“

„Heleno, měříš přece 180 centimetrů. Jsi přece dost chytrá na to, abys poznala, že pokud po tobě Greg chce, abys ještě ubrala, tak je idiot. Naopak, máš velké štěstí, že máš prsa a přitom jsi tak štíhlá!“

„Já vím. Jak říkám, jsem jen trochu přecitlivělá. Nic vážného to není.“

„Podle mě jo, pokud se cítíš špatně a nelíbíš se sama sobě.“

„Půjdu radši hlídat dveře pro případ, že by dorazil ten tvůj nápadník,“ vyhnula se Helena dalšímu rozhovoru.

Lea si pustila vodu tak horkou, jak jen mohla snést. Nechala po sobě stékat proudy a přemítala, co provést se svou mladší sestrou. Helena vždycky vypadala tak šťastně. K sestrám se chovala s nezištnou láskou a velkorysostí. Nenavazovala přátelství snadno a byla dost uzavřená, a tak to působilo, že je naprosto spokojená s tím, jak tráví čas střídavě mezi pracovními povinnostmi modelky a tichým životem v jejich domě v Mořském ráji. Helena byla tím

posledním člověkem na světě, o němž by si Lea pomyslela, že se cítí nešťastně. Proč si toho nikdy nevšimla? Byla snad tolik zaujatá svým vlastním životem, že vůbec nezaznamenala, že její milovaná sestřička ubývá na váze? Že vypadá smutně? Měla aspoň vycítit, že není šťastná. Jonas Harrington si toho všiml dřív než ona.

Vyšampónovala si vlasy a mezitím přemýšlela, jak Heleně co nejlépe pomoci. Předstírala snad, že je šťastná, aby ostatní sestry neobtěžovala? Neustále si vzájemně poskytovaly podporu a automaticky jedna druhé pomáhaly, aniž by o tom musely uvažovat. Možná až právě na Helenu. Připadala si snad méněcenná, protože potřebovala své sestry takřka neustále, aby mohla vystupovat na veřejnosti a dělat tak svou práci? Když se teď Lea nad tím zamyslela a vzala v úvahu i sestřinu povahu, znělo to pravděpodobně. Všechny doufaly, že Helena časem ze své úzkosti před veřejností vyroste, ale místo aby se její problémy zlepšovaly, byly čím dál horší.

Lea si omotala kolem těla velkou osušku, vlasy si zabalila do turbanu, vytvořeného z ručníku, a vyšla ze sprchy. Vyjekla, protože okamžitě narazila do Jonase. Šerif ji chytil za ramena, aby neupadla leknutím. „Co tu děláš? Ty jsi fakt čím dál divnější, Jonasi. Tohle je totiž koupelna.“

„Jak mám sakra poznat, co je to za místnost? Moc často se sem nahoru nedostanu. Potřebuju se tě na něco zeptat.“

„Jak se ti podařilo projít kolem Heleny?“

„Ta má moc práce s tím, jak proti mně vymýšlí nějaká kouzla,“ mávl Jonas rukou. „Vypadá moc pěkně, jak tam tak sedí a něco si pro sebe mumlá.“

„Její kouzla ale vážně fungují,“ varovala ho Lea. „Na mě teda ne. Zatím ne. A ona aspoň zatím má něco na práci, kromě toho, že se trápí. Jo, a kdepak zůstala celá tvoje intuice? Měla jsi poznat, že jsem zase zpátky v domě. A mimochodem, Helena zrovna tak.“

Lea pokrčila rameny. „Spoléháme se na to, že nás dům varuje.

Tebe on zná. Nejsi pro nás žádná hrozba.“

„Pro Helenu ano. Jestli se o sebe nezačne starat, tak provedu něco drastického.“

Při drsném tónu jeho hlasu Lea vzhlédla. Na Jonasově tváři spatřila známou tvrdou, odhodlanou linku kolem úst, kterou tak dobře znala. „Já na ni dohlédnu. Co bys vlastně chtěl?“

„No, uvažoval jsem o tom, jak je to podivné, že ses zapletla s někým, kdo byl tak vážně poraněný, a přitom jsi věděla, jak to bylo vážné. Vůbec se ti to nepodobá. Ty sis přece vždycky dávala dobrý pozor, aby žádná ze sester nepřišla k úhoně. A taky je tady ta záležitost s Irenou. To se taky vůbec nepodobalo její povaze, že přiběhla a začala tě mlátit kabelkou. Kromě toho jsem se byl podívat, jak eroze narušila skály na útesu. Ten sesuv půdy nezačal jen tak sám o sobě. Neprovedly jste někomu…“ odmlčel se a pak si odkašlal.

„No však víš. Nějakému kouzelníkovi? Královně vúdú? Nebo třeba některá z vás vyvolala nějakého ducha a ten je teď parádně naštvaný, že je tady?“

Lea se rozesmála na celé kolo. „Jonasi. Ty jsi ale naprosté trdlo. Vždyť přece naprosto přesně víš, co děláme a co neděláme. A my rozhodně nevyvoláváme duchy, ať už dobré nebo špatné.“

„No, ať je to jakkoliv, něco není v pořádku, Leo. Jeden z balvanů se uvolnil z místa, kde ležel, a to pak vyvolalo celý sesuv. Objevil jsem v půdě dvě stopy, ale nemůžu říct, zda jsou to otisky bot. Byl jsem i dole na pláži, abych ty balvany prozkoumal, na většině kamenů tam nic nebylo, ale na některých jsem našel škrábance od nějakého nástroje. Jak se někdo mohl dostat na váš pozemek a napáchat tam takové škody?“

„Nechala jsem bránu otevřenou, kdyby přišla Inez. Řekla jsme jí, že budu na pláži. Třeba někdo zahlédl něco podezřelého?“

„Sem nahoru není vidět ani z pláže, ani odtud, kde se půda svažuje, a ze silnice tam taky nikdo nevidí. Byla v té době Helena doma?“

„Ne, vrátila se jen pár minut předtím, než jsem přišla z pláže.“

„Máš nějaké nepřátele?“

„No samozřejmě, že ano. Lidé si myslí, že snad dokážu oživit i mrtvé. Třeba zrovna Irena. Někteří prostě mají dojem, že nechám jejich dítě zemřít schválně. Pokud je někdo přesvědčený, že mohu jejich umírající dítě uzdravit a já to nedokážu, nemyslíš, že se na mě

mohou doopravdy hrozně zlobit? Zvlášť, pokud to jejich dítě doopravdy zemře?“

„Vyhrožoval ti v poslední době ještě někdo kromě Edwarda Martinelliho?“

„Ale jdi. Pořád mi někdo vyhrožuje,“ odbyla ho Lea. Popravdě však nechtěla Jonasovi přiznat, že si nevzpomíná, kdo je Edward Martinelli. Musela se však zatvářit pořádně zmateně, protože Jonas jí na uklidněnou poklepal na rameno.

„Poslal přece za tebou někoho, kdo tě jeho jménem požádal o setkání, Leo. Nebyli na tebe příjemní a tys pak říkala, že jsi měla pocit, jakoby ti vyhrožovali. Zmínili se taky o Heleně. Rozhodně se na to budu muset podívat.“

Přitiskla si ruku k hrdlu. „Příšerně mi vadí, že si nepamatuji celý kus mého života. Vím, že mám někde celou složku s výhrůžkami, Jonasi. Jestli myslíš, že je to nutné, tak ti ji dám.“

„Samozřejmě, že ano! Chci to mít co nejdřív. Beru to se vší vážností a chci, abys to brala taky tak.“

„Ono je dost těžké brát něco vážně, když tady stojím jenom v osušce,“ připomněla mu Lea.

„Harringtone!“ ozvalo se zvenčí a vzápětí se rozrazily dveře, jak dovnitř vrazil Tyson Derrick. „Co tady k čertu s Leou ve sprše děláte?“

„On je s ní ve sprše?“ zajímala se Helena, která se protáhla kolem Tysona a s rukou přiloženou k ústům vyjeveně zírala na Jonase. „Ty jsi teda ale skunk!“

„Jak jsi se sem dostal?“ vyjela Lea na Tysona a honem si přitáhla osušku úžeji k tělu, aby se ujistila, že jí nesklouzne. „Tohleto je koupelna, a ne sjezdový sál. Copak se tady všichni zbláznili?“

„Helena mě pustila dovnitř,“ ospravedlňoval se Tyson. „A to je jedině dobře!“

„Proč by to mělo být dobře?“ nechápala Lea.

„Protože aspoň nakopu Harringtonovi zadek!“

„Tak to jo,“ spokojeně pravila Helena. „Konečně má někdo dobrý nápad.“

„Já jsem s ní nebyl ve sprše, Derricku,“ zasyčel Jonas přes zaťaté zuby. „Ať už si Helena domýšlí cokoliv, já jsem tady proto, abych se

pokusil vyšetřit záležitost, ze které se možná vyklube pokus připravit Leu o život, takže se laskavě uklidněte!“ zavrčel a z očí upřených na Helenu mu sršely jiskry.

Helena objala sestru kolem ramen a smích se ztratil z její tváře.

„Co tím myslíš, Jonasi? Tobě se zdá, že někdo chtěl Lee ublížit?“

„Nevím, a právě se to snažím zjistit. Je tady pár věcí, které se mi nějak nezdají.“

Dveře koupelny se znovu otevřely, Tentokrát jimi vstoupila Sára, nejstarší ze sester Drakeových. „Co to tady máte za zábavu?“ divila se. Za ní už natahovaly krky Adéla s Kamilou a pokoušely se zahlédnout Tysona.

Lea položila hlavu Heleně na rameno. „Tady je dnes úplný cirkus.“

„Takhle to u vás vypadá pokaždé?“ chtěl vědět Tyson, a zvědavě povytáhl tmavé obočí.

„Vlastně ano,“ odvětil mu Jonas.

„Leo, co to máš na krku?“ všimla si Sára.

Po těch slovech Adéla s Kamilou vpadly do koupelny a hned se jaly zkoumat Leino odhalené hrdlo. Lea okamžitě celá zrudla a pokusila se přikrýt postižené místo dlaní.

„To je úplně nové mateřské znamínko,“ pokyvovala významně Helena hlavou.

Tři sestry Drakeovy se jako na povel otočily a zíraly na Jonase. Ten jen zvedl ruce a zakvílel: „To jsem ale nebyl já! Proč ze všeho vždycky obviňujete právě mě? Já přece nekoušu Leu do krku!“

„To byl Tyson Derrick!“ přispěchala bez okolků Helena se jménem pravého pachatele.

Všechny oči se okamžitě stočily k němu a Tyson zvedl ruku. „To jsem já. Nejsem si jistý, jestli se tady se všemi znám. Samozřejmě Sáru a Kamilu znám.“

„Já jsem Adéla.“

„Těší mě. Měl jsem tady dneska s Leou rande, ale má zpoždění.“

„Neměla bych zpoždění, kdybyste mi laskavě přestali všichni courat do koupelny. Takže – vypadněte. A všichni. Tohle randění není tak jednoduché, jak se zdá.“

„Je úplně potrhlá,“ prohlásila Helena k sestrám. „Pojďte, necháme ji, ať se může obléct. Jonas nám zatím může vysvětlit, proč si myslí, že chtěl někdo Lee ublížit.“

„To je dobrý nápad,“ přikývl Tyson. „Jestli se ji někdo pokusil zabít, tak bych o tom rád věděl všechno.“

„Leo!“ vykřikla polekaně Sára. „Pročpak jsi mi o tom nic neřekla?“

„Začíná mě bolet hlava,“ kvílela Lea a přitiskla si hřbet ruky na čelo. „A jestli si hned nevyfoukám vlasy, tak je budu mít celé zkrepovatělé!“

„Leo!“ trvala Sára na své otázce.

„Jonas to ještě neví jistě. Prostě se stalo, že se kus útesu zřítil.“

„Už jsem tě viděl s krepatými vlasy,“ vmísil se opět do hovoru Tyson, „a nebylo to tak nejhorší. Tak trochu jako bys strčila prsty do elektrické zásuvky a vstaly ti všechny vlasy na hlavě! Tak šup, prostě na sebe hoď nějaké šaty, ať už můžeme jít. A mimochodem, já jsem s Leou byl, když se ta skála sesypala. Byla to prostě eroze, nic jiného než eroze.“

„Kdy mi vstaly všechny vlasy na hlavě?“ chtěla vědět Lea.

Helena na něj začala divoce gestikulovat, ale Tyson si jí absolutně nevšímal a zadumaně zíral do stropu. „Párkrát jo. Počkej. Tak třeba když jsi přišla o deset minut později na přednášku profesora Clanga a ještě jsi přitom práskla dveřmi a všechny jsi nás vyrušila. Každého jiného by určitě vyhodil, ale kdepak, když se jednalo o královskou princeznu, slečnu Leu Drakeovou. Měla jsi vlasy jako drátěnku a na sobě džíny s otrhanými lemy a dírou na pravé zadní kapse. Košili jsi měla aspoň o dvě čísla větší a zavázala sis ji v pase.“

Lea ukázala na dveře. „Ven. Okamžitě vypadni.“

„Páni, tak on si pamatuje každý detail z toho, co jsi měla na sobě před několik lety! Jsem z toho celá pryč!“

„Ty jdi taky pryč,“ pravila Lea. „Nemám vlasy jako drátěnku!“ Zírala pak na jednoho po druhém, až konečně vypochodovali ven.

Hned jak se za nimi zavřely dveře, strhla si ručník z hlavy a zadívala se na svůj obraz do zrcadla. Vlasy měla strašné, ale její vina to nebyla. Potřebovala je vždycky vyfoukat hned, jak vylezla ze sprchy.

A tamty džíny ještě má. Byly to její nejoblíbenější. Dokonce si myslela, že by si je oblékla na dnešní večeři, ale teď si tedy bude muset vzít něco jiného. Voda sice smyla prach a špínu, ale Lea měla stále obličej podobný mývalovi kvůli bílým kruhům od slunečních brýlí. A taky nos stále zářil jasnou červení. Vzdychla si a prostě to vzdala. Dnes večer ji už žádný zázrak nezachrání. Tyson ji už koneckonců viděl takovou, jaká opravdu je.

Kapitola 6

„Čínský znak pro problém vlastně představuje dvě ženy žijící pod jednou střechou. Co myslíš, co by asi mohl znamenat znak sedmi žen pod jednou střechou?“ otázal se Tyson a uďobl si kus čerstvě upečeného chleba z košíku na stole.

„Radost,“ odpověděla Lea bez rozmýšlení. „Mám to tady ráda. Občas sem se sestrami zajdeme. Jídlo tu mají fakt skvělé.“ Snažila se působit uvolněně a nedat najevo, že není zvyklá chodit na schůzky a cítí se příšerně nesvá. Nejspíš z ní má jenom legraci. Lea byla zvyklá létat po celém světě a nabyla tak dokonalého sebevědomí ve všech ohledech svého života s jedinou výjimkou – toho soukromého. Popravdě řečeno, vůbec netušila, proč teď sedí u stolu s Tysonem Derrickem.

„Věděl jsem, že máš tu restauraci ráda.“

Lea se opřela o židli a pohlédla na něj přes blikající plamen svíčky. Stíny, které vrhala, ještě zdůrazňovaly jeho hezkou tvář s odhodlanou linií brady a smyslným tvarem rtů. Na sobě měl tmavé sako a modrou košili, ale místo kalhot od saka si vzal vybledlé džíny. Lee připadalo, že vypadá prostě skvěle. „Zdá se, že toho o mně hodně víš.“

„Lidi toho o vaší rodině obvykle hodně namluví.“

Lea postavila skleničku na stůl a podívala se mu přímo do očí. V tom, jak to řekl, v jeho tónu, v tom, jak pohnul rty, a dokonce v jeho pohledu, zaznělo něco jako opovržení. „Co to má znamenat?“

Pokrčil rameny. „Tvoje rodina si potrpí na publicitu. To myslím každý ví.“

Lea ztuhla. „Nebudu tady s tebou sedět a jíst večeři, když děláš takové pohrdavé poznámky o mojí rodině. Jestli chceš, můžu se okamžitě zvednout a jít.“

„Neblázni, Leo. Jsi hrozně přecitlivělá, když se jedná o vaši rodinu. To je přece jasné, že o vás lidé mluví. Helena je

supermodelka. Její tvář se objevuje všude možně. Julie vyprodá každý koncert, a když natočí cédéčko, okamžitě se ho prodá přes milión kopií a začnou ho hrát ve všech hitparádách. Vyhrává všechny možné hudební ceny. Kamiliny knížky jsou samé bestsellery a drží se na žebříčcích nejprodávanějších knih v Timesech po celé týdny.“

„To jsou ale jenom tři z nás, Tysone. Já jsem lékařka, Sára pracuje v oblasti bezpečnosti a Adéla je mořská bioložka.“

„A co Ela? Tváří se nenápadně, ale vsadím se, že…“

Lea uhnula pohledem, když odpověděla: „Ela programuje počítače.“

Tyson se na ni usmál. „Radši nikdy nezkoušej hrát poker, Leo. Chtěl jsem jenom říct, že jste všechny známé osobnosti, ať už to chcete nebo ne. A když se dá někdo na dráhu zpěvačky, píše knihy nebo dokonce předvádí oblečení, copak to neznamená, že touží po pozornosti?“

„Ne,“ pravila pevně a podívala se na něj. „Julie dělá hudbu, protože jí žije. Měla štěstí, daří se jí a má úspěch, ale to je vedlejší. Ona se pro hudbu narodila a Kamila zase musí psát. Psala by, ať už by jí ty knížky někdo vydával nebo ne. Adéla miluje oceány a život v nich. A já zase potřebuju pomáhat lidem.“ Opřela si bradu o dlaň. „A co ty? Proč pracuješ v laboratoři a pak létáš se záchranným vrtulníkem?“

Povytáhl obočí. „Nenapadlo tě, že by to mohlo být z humanitárních důvodů?“

„Ne. Myslím si, že se obvykle dost vyděluješ od zbytku lidské rasy, Tysone. Což je taky zčásti důvodem toho, proč nerozumíš mojí rodině.“

Číšník před ně položil talíře a Tyson se svou odpovědí vyčkal, až odejde. Pak se opřel dozadu a vrhnul na ni pohled zpoza přivřených víček. „Nejspíš ano. Přál bych si, abych ti mohl říct, že hledám léky na nejrůznější nemoci proto, abych pomohl lidstvu, ale takhle dobrý já nejsem.“

Chtělo se mu zalhat, dát jí odpověď, která by v ní vzbudila obdiv, ale nechtělo se mu ji podvádět. Celý jeho život byl vystavěn na lžích a jeho nejbližší ho v nich neustále udržovali. Líbilo se mu dívat se, jak tam sedí u stolu naproti němu a stíny svíček jí tančí po obličeji, a

v tu chvíli ho napadlo, že by se měl nejspíš přiučit troše diplomacie – umění, které se nikdy neobtěžoval používat.

Lea si prohlížela jeho tvář. V očích se mu zračila dychtivost, touha, chtíč. Nedokázala to přesně rozeznat, jen poznala, že jí nechce říct pravdu. „Nejsi tak špatný, jak si o sobě myslíš. Vykonal jsi přece spoustu dobrého, Tysone,“ pravila jemně.

„Ale ze sobeckých důvodů.“

Potřásla hlavou. „Je snad sobecká Julie, že potřebuje dělat muziku? Nebo Kamila, když píše knížky? Děláš to, co děláš, protože si to žádá tvoje přirozená podstata. Ty potřebuješ hledat odpovědi na důležité vědecké problémy. Tahle potřeba tě přivedla na univerzitu a vede tě i dnes, kdy už jsi dospělý.“

Kdesi hluboko uvnitř se v něm všechno stáhlo a srdce se mu sevřelo jako ve svěráku. Byla tak chápavá, že přesně rozuměla jeho potřebám, jeho zuřivému nutkání, které ho pohánělo a které ho drželo v laboratoři často po celé týdny a měsíce. Ta nutnost byla často tak silná, že se nedokázal soustředit na nic jiného a neviděl ani nalevo, ani napravo, takže přitom často zanedbával i své vlastní zdraví, natož lidi kolem sebe. Nikdo, dokonce ani Sam dosud nepochopil jeho neúnavnou touhu po vědění, natož by ji přijal jako neoddělitelnou součást jeho osobnosti.

Palčivě si uvědomoval její přítomnost. Touha se v něm šířila jako lesní požár, zachvacovala jeho tělo a rozněcovala všechny jeho nervy. Vnímal každé její nadechnutí, jeho mozek registroval a ukládal každičký detail – způsob, jakým otáčela hlavu, lehkost, s níž jí spadaly vlasy po ramenou jako hebký závoj – až zatoužil ucítit je na své kůži. Přitahovalo ho na ní naprosto všechno. A tak tomu bylo vlastně vždycky.

Upil doušek vína a dovolil svému pohledu, aby ji prozkoumával s nekonečnou pomalostí. Dokázal by se tak na ni dívat navždycky. Připadalo mu to skoro hloupé, jak moc se mu líbilo ji pozorovat. Přišel na to už dřív, v dobách, kdy se nudil na přednáškách na vysoké. Měla tak jasnou a čitelnou tvář, že se jí na ní zračily všechny pocity. Oči jí zářily, když se usmála – a pak tady byla ta její ústa… Líbila se mu. Líbily se mu její plné rty i způsob, jak se lehce zvedaly v koutcích. Líbilo se mu, že dokáže vypadat sexy i s rozcuchanými

vlasy, bez mejkapu a jen v džínách – tak jako právě teď. Která jiná by to dokázala? Pocítil náhlý popud naklonit se přes stůl a políbit ji. Její chuť měl stále na svých rtech – i v mysli, a začala se ho zmocňovat touha.

„Co tak na mě koukáš, Tysone,“ ozvala se Lea. V rozpacích si položila ruku na spálený nos. Teď večer už nemohla sedět v restauraci ve slunečních brýlích, a tak si byla jistá, že Tyson zírá na bílé mývalí kruhy kolem jejích očí.

„Že koukám?“ otázal se. Snil o ní už miliónkrát, ale ještě nikdy si neuměl představit, že by s ní seděl u jednoho stolu v restauraci a ona by se styděla. Přesto teď vypadala zmateně, a lehká červená barva, jež jí zaplavila hrdlo, jen víc přitáhla pozornost k její jemné pleti.

„Rád se na tebe dívám.“

„To je od tebe hezké, že to říkáš. Děkuji.“

„Není zač. Kolik toho víš o kultu vúdú?“

„Vúdú?“ podivila se. Náhle zostražitěla a stáhla se zpět. Dokonce se od něj i kus odsunula. „No, něco o tom vím. Proč se ptáš?“

„Prostě mě to zajímá, jako spousta jiných věcí. A vúdú je metoda, která má i dnes tisíce vyznavačů. Je to sice naprostá blbost, ale lidé, kteří ji praktikují, jsou tak fanatičtí, že doopravdy dokáží pocítit skutečné fyzické symptomy nebo dokonce i zemřít, když si myslí, že je někdo proklel. Což jenom dokazuje, jak mocná je naše mysl.“

Souhlasně pokývala hlavou. „Viděla jsem jednu ženu, která tak zoufale toužila po dítěti, že se na ní projevily všechny známky těhotenství. Mozek je opravdu zvláštní.“

„Kouzelníci a šamani mají nad svými ovečkami obrovskou moc, jenže – místo aby ji použili pro jejich blaho, podvedou je. Když se na to podíváš správně, jsou to vlastně samí šarlatáni.“

„Všichni ne, Tysone. Spousta šamanů, s nimiž jsem se setkala, opravdu provádějí přírodní medicínu a máji mimořádné znalosti o léčivé síle rostlin.“

„To bych řekl! Byliny a jedy! Přesně takhle si kněžky vúdú získaly pověst, že dokáží probudit mrtvé nebo vytvořit z lidí zombie, které pak využívaly jako své otroky. Pravda je ale prostě taková, že svým obětem podávaly silnou směs s obsahem různých neurotoxinů,

jako je například jed ryby fugu, což je jeden z nejsilnějších známých nervových jedů.“

Lea přikývla. „Klinický lék norcuron má podobné účinky. Používá se při chirurgických výkonech, aby se pacientovi uvolnily svaly. Jed z ryby čtverzubce může způsobit vážné neurologické poškození. Zasahuje primárně levou mozkovou hemisféru, která kontroluje schopnost řeči, paměť a motorické schopnosti. Oběť pak je zcela bezvládná a vypadá, že zemřela. Mimochodem, je přitom ale při vědomí a může tak přihlížet vlastnímu pohřbu i pochování do hrobu.“

„Nezkoušela jsi to někdy náhodou?“ zeptal se Tyson.

Lea se na něj zamračila. „Kromě rybího jedu do toho lektvaru patří také výtažek žláz ropuchy obrovské, což jsou vlastně jedy bufogenin a bufotoxin. Tyto látky jsou padesátkrát až stokrát silnější než digitalis a jsou základními složkami pro vytvoření zombie. V žabím jedu je obsažen také bufotenin, což je silný halucinogen.“

„Takže ty nejen znáš různé drogy, ale umíš taky vytvořit zombie.“

Lea se na něj usmála. „Jsem na tom stejně jako ty, taky mě zajímají nejrůznější věci.“

Tyson pomalu vydechl. Lea očividně vůbec nepochopila, že jí chtěl naznačit paralelu mezi šamany a kouzelníky a její rodinou. Byla sice mimořádně inteligentní, ale stejně jako vyznavači vúdú měla naprosto dokonale vymytý mozek.

„Nevadilo ti někdy tak trochu jako lékařce, když jsi měla někomu vyprávět o vaší rodině?“ Tyson položil svou otázku tak ledabyle, že jí v první chvíli vůbec nedošlo, co řekl. Když konečně pochopila jeho slova, musela přemoci silnou touhu vychrstnout mu do obličeje svou sklenici vody s ledem. „Tak tobě připadá, že moje rodina by mi měla vadit? Nenapadlo tě někdy, že i přes svůj skvělý mozek jsi ten nejstupidnější a nejbezohlednější člověk na světě a že vůbec nechápeš ostatní lidi? Mně moje rodina ani trochu nevadí, a nevadí mi ani to, co všichni děláme.“

„Ty se zlobíš, že jo? Není důvod se rozčilovat, Leo. Prostě se jen tak bavíme. Proč jenom ženský všechno berou tak osobně?“

„Když řekneš, že by mi moje rodina měla vadit, tak to teda osobní je!“

Tyson chvíli uvažoval. Postrkoval jídlo po talíři sem a tam, než konečně nabodl sousto kuřete, vložil ho do úst a se zamračeným výrazem pomalu začal žvýkat. Jestli chce, aby se Lea naučila používat vlastní mozek a konečně spatřila svou rodinu takovou, jaká doopravdy je, bude muset postupovat mnohem opatrněji. Byla jim oddaná, což je sice určitě dobrý povahový rys, ale právě on se mohl stát vážnou překážkou. „Nikdy jsem neřekl, že mi tvoje rodina vadí. Jenom jsem se ptal, jestli nevadí tobě. To ty jsi začala být osobní, když jsi mi řekla, že jsem stupidní a bezohledný. Co se týče té mé stupidity, tak tvé obvinění je prostě směšné a já na ně nebudu ani reagovat.“ Napil se vína a věnoval jí pohled přes okraj skleničky.

„Ale abych odpověděl na tvoji otázku. Jsem si vědom, že nemám žádné sociální schopnosti. Jen pro tvou informaci – mým rodičům jsem neustále vadil, dokonce tak moc, že mě neustále házeli na krk chudákovi Samovi a mojí tetě Idě. Umíš si vůbec představit, jaké to pro Sama muselo být, když mě měl pořád okolo sebe ve stejné třídě? Jsem o pár roků mladší než on, ale byl jsem naprosto otravný podivín. Hrozně jsem mu lezl na nervy už tehdy, a tak to zůstalo doteď.“

Lea nemohla odvrátit pohled od jeho pronikavých očí. V jeho hlase nezaznívala sebelítost, pouze konstatoval fakta. Dokázala se do něj vcítit, a tak poznala, že ať už si to Tyson uvědomuje nebo ne – a ona byla přesvědčená, že nikoli – je plný smutku, jakmile začne hovořit o svých rodičích. Mluvil o své minulosti a o tom, jak byla bolestná, ale oči prozrazovaly, že je tomu tak i dosud.

„Máš pravdu,“ konstatoval nakonec. Lea se okamžitě zastyděla, že na něj tak vyjela. Kdyby někdo jiný řekl to, co právě Tyson vyslovil, bylo by jí jasné, že ji chce urazit. Tyson byl ale jiný. Pochopila přísnou logiku jeho mozku, s níž rozebíral skutečnost a porovnával ji s vlastním životem. „Na něco jsem přišla. Tvým rodičům jsi určitě nevadil. Dětem se stává často, že správně nepochopí, proč jejich rodiče něco dělají.“

Tyson zvedl tázavě obočí. Lee se jeho obočí líbilo – bylo temné jako havraní křídla, což ještě víc přitahovalo pozornost k jasné modři jeho očí.

„Zní to úplně stejně jako to, co mi řeklo už sedmadvacet různých psychiatrů, ke kterým mě naši poslali. Prostě se chtěli dozvědět, co to se mnou je, proč nejsem normální.“

Lea se posadila zpříma. Cítila jeho vnitřní bolest, zasutou tak hluboko, že o ní ani sám nevěděl. „Tysone, oni tě fakt poslali k sedmadvaceti psychiatrům? Fakt?“ Bylo jí ho líto, litovala toho malého, osamělého a nepochopeného kluka, jímž tehdy byl.

„No jistě! Přáli si, abych byl normální. Myslím, že se jim líbilo, když mohli mluvit o tom, že mají doma malého génia, ale žít s ním bylo asi něco jiného. Pořád jsem se jenom zabýval věcmi, které je nezajímaly a pro něž neměli pochopení. Mockrát mi řekli, jak moc jim vadí moje asociální chování.“

Lea pevně sevřela rty, aby nepronesla něco účastného. Věděla, že by si to Tyson nepřál. Sama měla skvělé rodiče, kteří ji po celý život milovali a zbožňovali. Skvělé vztahy měla i se sestrami – měly se navzájem moc rády a ve všem si pomáhaly. Totéž mohla říct i o všech tetách, strýcích, bratrancích a sestřenicích. Nedokázala si představit rodiče, kteří nechtějí být se svým dítětem a říkají svému jedinému synovi zlé, zraňující poznámky. Slzy ji zaštípaly v očích a sevřely jí hrdlo.

„Netvař se tak smutně, Leo,“ oslovil ji Tyson. Natáhl ruku a prstem jí přejel po cestičce, již na její tváři zanechala slza. „Já jsem si toho brzo přestal všímat. Měl jsem plno jiných věcí, které mě zajímaly. Myslím, že mi na jejich mínění hodně záleželo, dokud mi bylo tak sedm nebo osm let, ale pak jsem prostě přijal fakt, že jsem odlišný a že oni se nikdy nezmění. A já koneckonců taky ne. Jakmile jsem si to uvědomil, začal jsem se zabývat jinými záležitostmi, které pro mě byly důležité. A kromě toho jsem měl tetu Idu. Možná mi taky moc nerozuměla, ale měla mě ráda a vždycky mě chtěla mít u sebe. Nechala mi celý sklep, abych si v něm zřídil laboratoř. Byl jsem v sedmém nebi. Rodiče si nepřáli, abych blbnul s nějakými chemikáliemi nebo s něčím, co prý mohlo vybuchnout. Teta Ida mě

naopak podporovala. Brzo jsem chtěl zůstat napořád u ní tady v Mořském ráji. Bylo to jednodušší.“

„Jenže jsi tu nezůstal.“

„Ne, rodiče si mě každou chvíli zase brali k sobě, aby to vypadalo dobře, když o nich psali v časopisech. Nechápej to špatně, oni se vážně snažili být dobrými rodiči, ale prostě neuměli být rodiči právě pro mě.“

„Teprve nedávno jsem se dozvěděla, že zemřeli. Jak se to stalo?“

„Letecké neštěstí. Je to už pár roků, ale pořád ještě jsem to nedořešil. Zdědil jsem po nich obrovský majetek, ale zalezl jsem do laboratoře a přestal jsem na to všechno myslet. Vím, že to musím dořešit, ale nepovažuji to za svou prioritu. Právě před pár týdny jsme se o tom se Samem bavili. On se skoro o všechno postaral za mě, ale nemůžu čekat, že to bude dělat napořád. Má taky svůj život a spravovat dědictví je práce na plný úvazek.“

„Vy jste si s bratrancem hodně blízcí, že?“

„On je pro mě spíš bratr než jenom bratranec. Vždycky se mi snažil porozumět, stejně jako tetička.“ Po tváři se mu rozlil plachý úsměv, v němž změkly ostré rysy jeho obličeje, takže na okamžik působil jako kluk. „No, snaží se porozumět, to je nejspíš to správné slovo. Například už spolu nechodíme na společné schůzky s holkama. Říká, že jsem hrozný drsan.“

„To si umím představit.“

Pokrčil rameny. „Při stupidních rozhovorech se strašlivě nudím. Vždycky se snažím mlčet a jenom poslouchat, ale po pár větách už toho mám dost a musím odejít. Já to sice považuji za menší zlo, než kdybych zůstal a začal mluvit. To je můj názor, ale jak to vidí ostatní?…“

„Nezdá se, že by ti to nějak vadilo.“

Sklonil hlavu. „Nijak zvlášť. Přál bych si, aby mi to trochu vadilo, opravdu. V podstatě je mi ukradený, co si lidi o mně myslí.“

„Dokonce ani na Sama nedáš?“

Opřel se v židli dozadu a pohrával si s nožkou sklenice na víno. Mírně se zamračil, jak se nad tím zamyslel. „Sam ode mě nečeká, že budu okouzlující společník. A většinou se nepohybujeme ve stejném

prostředí. Má svůj život a já taky. I když bydlíme pod jednou střechou. Já jsem ale vlastně pořád ve sklepě.“

„Takže ty pracuješ i doma,“ konstatovala. „Měl by sis někdy dopřát taky nějaké volno, ale ty zkrátka pořád pracuješ.“

„Nemůžu nikdy práci opustit na dlouho. Najednou mě něco napadne a hned to musím jít vyzkoušet. Sam už si zvykl, že najednou z ničeho nic zmizím. On je jediný, který se o všechno stará. Platí účty, naplňuje ledničku. Teprve nedávno jsem si uvědomil, jaká to pro něj musí být zátěž. Rozhodl jsem se, že se začnu starat taky. Rád bych převzal víc odpovědnosti, aby nebyl pod takovým tlakem.“

„Sam? Vždycky přece vypadá tak…“ zaváhala, jak hledala správné slovo. Sam na ni vždycky působil jedině jako pohodový člověk, rozhodně jí nepřipadal, že je pod nějakým tlakem… „Slyšela jsem, že ses s ním rozdělil o dědictví. To je od tebe velkorysé.“

Tyson se zasmál. „Velkorysé? Peníze pro mě neznamenají vůbec nic. Většinu času si na ně ani nevzpomenu. Se Samem jsme měli společný nejenom domov, ale vlastně i matku. Ve srovnání s tím nejsou peníze ničím, Leo.“

V jeho hlase zněla naprostá upřímnost. Možná, že to bylo tím, že peníze pocházely od jeho rodičů, nebo snad proto, že si sám dokázal vydělat na živobytí dost a dost. Anebo to byl jen důkaz jeho povahy. Ale ať tomu bylo jakkoliv, ona mu věřila – a obdivovala ho za to. Na Tysonovi bylo něco víc, než si dosud uvědomovala.

„A proč lítáš padákem, hasíš lesní požáry a sjíždíš ty nejdivočejší řeky? Co tě k tomu pudí?“

„Chci cítit, že žiju.“

„A nenapadlo tě, že přitom ohrožuješ ten svůj skvě –“ spolkla půlku slova, které chtěla použít, „svůj mozek?“

Úsměv mu přeskočil až do očí a rozpustil jejich ledovou modř. Bylo v něm možná až příliš vřelosti. Působil smyslně a Lee se zahřála krev v žilách.

„Žes chtěla říct „skvělý“, Leo? Vidíš to? Tys mi fakt řekla, že jsem skvělý, že jo? Tam v té nemocnici.“

Jeho úsměv byl tak sexy! Všechno na něm vlastně bylo sexy, zvlášť když ji takhle škádlil. „Určitě ne. Celý ten rozhovor sis vymyslel. Vůbec jsem ti neřekla, že s tebou půjdu na rande.“

„Ty si na to doopravdy nevzpomínáš?“

„Jenom sem tam něco. A co ty?“ Opravdu ji zajímalo, co z onoho dne si Tyson vybavuje.

„Tu záchrannou akci. A pak pád. Pak už se mi to plete. Dál už si pamatuju jenom to, jak jsem byl v nemocnici. Přísahám, že jsem tam viděl Joa Fieldse. Stál na chodbě, ale pokud tam opravdu byl, proč za mnou nepřišel a nepromluvil na mě?“

„Kdo je Joe Fields?“

„Pracuje na ústředí BioLabu a přátelí se s jedním z biochemiků, co pracuje na tom PDG.“

„Vážně? Nejspíš slyšel o té nehodě a přišel se na tebe podívat.

Pro společnost jsi určitě hodně důležitý.“

„Takhle rychle by to do Mořského ráje nemohl stihnout. Ani kdyby přiletěl letadlem. Na to neměl dost času. Musel tam být už před tou nehodou,“ zavrtěl Tyson hlavou. „Možné ale je, že jsem byl tak mimo, že jsem si ho jenom představoval. Na druhou stranu si ale pamatuju, o čem jsem snil, když jsem byl v bezvědomí.“ Koutky mu zkřivil slabý, napůl sebeironický úsměv. „Ty sny jsem měl dost často, takže to nebylo žádné překvapení. Pak jsem otevřel oči a myslel jsem, že sním pořád dál, protože jsem uviděl tvůj obličej. Bože, ty jsi ale hezká.“ Hlas mu zdrsněl a oči potemněly ještě víc.

Lea cítila, jak jí zvuk jeho hlasu vysílá do těla drobné elektrické šípy. Jak to, že je vůči němu tak vnímavá? Ještě nikdy ji to k žádnému muži tolik netáhlo. Nikdy v životě. V krku se jí udělalo sucho a v ústech jakbysmet. Toužila se ho dotknout. Úplně ji svrběly prsty, jak se ho chtěla dotknout. Lea Drakeová, vždycky tak upjatá, nad sebou rychle ztrácela sebekontrolu. Vinu nesl žár, jenž se zvolna šířil jejím tělem s každým dalším žhavým pohledem, který k ní vyslal.

„To ne,“ hlesla. „Nejsem hezká.“ Chvíli jí trvalo, než našla hlas. Nikdy jí ještě žádný muž neřekl, že je hezká, ale teď to vypadalo, že z ní Tyson nemůže spustit oči. Jeho touha byla tak silná a opravdová, že nemohla než uvěřit v její upřímnost.

„Pro mě jsi hezká. Já jsem o tobě opravdu snil.“

Znovu upil vína a Lea se dívala, jak polyká. Dokonce i to jí u něj připadalo erotické. Byla v tom až po uši. „Ty jsi o mně snil?“

Slabý úsměv dorazil až k jeho očím. „Kdybys věděla, o čem jsem snil, tak bys mi dala facku.“

Jasná červeň se jí pomalu rozlévala po celém těle. Jeho hlas na ni působil jako zaklínadlo. Panebože! Jediné, po čem právě teď toužila, bylo dozvědět se, o čem přesně snil. Jediné, na co dokázala myslet, byl dotek jeho kůže. Zavřela oči a upila vody s ledem v naději, že to trochu pomůže. Zmýlila se. Jazykem se dotkla krůpějí na venkovní straně sklenice a přála si, aby to byla jeho hruď.

„Zatraceně, Leo. Ty mě zabiješ. Já v sobě nemám tolik disciplíny, jak si asi myslíš. Měli bysme si najít někde nějakou postel a jít na to.“

Jeho hrubý tón znějící jako zavrčení, ji okamžitě probral. Co si to jenom namlouvala? Lea se znala skrz na skrz. Věděla, že není žádná holka na jednu noc. Neměla žádné úlety. A na Tysonu Derrickovi jí vždycky příliš záleželo, než aby si s ním jenom užila. Nedokázala by se z toho jen tak dostat. Chtěl sex. Prostě a jednoduše chtěl sex, a nikdo se mu nemohl divit, po tom všem, co tady předváděla. Skoro celý večer ho doslova svlékala očima. Přitiskla si skleničku k rozpálené tváři. „Leo?“

Odkašlala si a spustila. „Přestože nesmírně oceňuji tvou nabídku, a to především z hlediska jak jsi ji přednesl. Přesto ji bohužel musím odmítnout.“

„Proč?“

Vyzývavost v jeho hlasu jí pronikla pod kůži jako trní, až cítila, jak se v ní začíná vzmáhat hněv. Možná to ale nebyla vyzývavost, možná ho jen tak strašně chtěla, že z toho byla neklidná a podrážděná, a potřebovala se s ním aspoň pohádat. Touhou jí bodalo v břiše a vztek ji zachvátil tak, že musela odvrátit pohled.

V tom se Lein zrak setkal s mužem sedícím u stolu jen půl metru vlevo od nich. Okamžitě jí projelo poznání. Zatajila dech, posadila se zpříma a očima náhle plnýma strachu se otočila zpět k Tysonovi.

Jeho vlastní reakce ho zaskočila. V jeden moment cítil, jak mu tělo tuhne, zachvácené nesmírnou touhou. V hlavě mu hřmělo, krev zhoustla a přelila se do spodních partií s takovým žárem, že jen hořel, ale pak se na něj podívala, a vášeň vytěsnil strach. Už nepůsobila svůdně a smyslně, vypadala křehce a vyděšeně.

Všechno v něm okamžitě zareagovalo tím nejprimitivnějším způsobem. Stejně jako předtím v sexu. Ještě nikdy v životě nepocítil touhu někoho ochraňovat, a přesto měl teď chuť vstát a do něčeho – nebo do někoho – pořádně praštit. Chtěl ji popadnout do náruče a chránit ji vší silou svého těla. Zapomněl na polámaná žebra a natržené svaly, a náhle se cítil jako jeskynní muž. Zvedl se v něm adrenalin a touha ji ochránit ho zaplavila tak mohutně, že dokonce potlačila jeho sexuální vzrušení.

Vzal ji za ruku a silně stiskl, aby ji ujistil, že není sama. Uslyšel zaskřípění, a když zvedl hlavu, uviděl tři muže, kteří obklopili jejich stůl, přitáhli si židle a bez vyzvání se posadili k nim.

„Zdá se, že jste si nevšimli, že nás rušíte při soukromé schůzce,“ uvítal je Tyson sarkasticky. Zvedl ruku, že přivolá číšníka.

Jeden z mužů nedbale odhrnul bundu, a pod ním se objevila pistole v podpažním pouzdru. Místo aby se polekal, Tyson cítil, jak se ho zmocňuje hněv. Málem po chlapovi skočil a uškrtil ho. Viděl, jak Lea zbledla a stiskla mu ruku, aby ho zadržela. „Chcete mě zastrašit?“ vyjel na nezvané hosty.

„Rád bych si trošku promluvil s tou vaší dámou,“ pravil tiše nejvyšší z mužů. „Jmenuji se John Sandoval a tohle jsou mí kolegové. Přišel jsem z pověření mého šéfa, Edwarda Martinelliho. Stačí mi jen pár minut, a vyhneme se mnoha nepříjemnostem. Jsem si jistý, že dáma si nebude přát, aby se tyhle fotky dostaly na veřejnost.“ Hodil na stůl před Tysona pár snímků osm krát deset.

Tyson se podíval na obrázky. Byl na nich on sám v nemocničním pokoji, očividně vyfotografovaný přes skleněnou přepážku. Bylo znát, že je ve vážném stavu, v bezvědomí, hadičky a rourky vedly z jeho těla k přístrojům. Nad jeho bezvědomým tělem stála Lea. Musel to být zřejmě nějaký odraz světla v okně, protože se zdálo, jakoby zářila, jakoby z jejího těla vycházelo zvláštní světlo, jakási bílá žhnoucí aura. Ruce měla položené na jeho hlavě a oči zavřené.

Tysonovo srdce v hrudi klopýtlo a pak se splašeně rozběhlo. V Leině tváři se zračila bolest. Ne obyčejná bolest, ale omračující utrpení. A na každé další fotografii bylo znát, že její bolest stále roste, až jí z očí vytryskly slzy a v koutcích úst se objevily krvavé skvrny. Poslední fotografie ukazovala Tysona probuzeného a už

zcela při vědomí, zatímco Lea se podpírala o zeď a vypadala ztracená a poraněná.

„Tady to vidíte,“ pravil John. Předklonil se a prstem zaťukal na fotky. „To by nebylo moc dobré, kdyby se tyhle obrázky dostaly do rukou bulváru. Zvlášť kdyby k tomu dostali k dispozici snímky vašeho mozku, jak vypadal po tom pádu.“

„Jak jste se dostali k jeho důvěrným záznamům?“ okamžitě se zeptala Lea. Prsty svírala Tysonovu ruku tak silně, až jí zbělely klouby, ale hlas se jí ani nezatřásl.

John pokrčil rameny. „Nemocnice jsou strašně nedbalé a nechávají všude ležet dokumenty o pacientech. Můj šéf nechce nic víc než jen pár minut vašeho času. Umí být velkorysý, ale není trpělivý a neodpouští. Neměli byste si z něj udělat nepřítele.“

„A on by mi neměl vyhrožovat,“ pravila Lea a zelené oči se jí blýskaly potlačovaným hněvem. Víno v Tysonově sklenici začalo bublat a udělala se na něm krvavě rudá pěna. Snažila se nedat jim najevo, že ji zasáhli na nejcitlivějším místě. Pokud by se tyhle fotky dostaly do bulvárního tisku, pak už by mohla i se sestrami vystupovat v cirkuse.

„Edward Martinelli je můj známý,“ ozval se Tyson. „Jezdíme společně do hor a na vodu. Mám v úmyslu mu zavolat a sdělit mu, že jste vyhrožovali a zastrašovali slečnu Drakeovou.“ Postrčil fotografie přes stůl zpátky a z celého jeho výrazu vyzařovalo opovržení.

„Zfalšovat nebo pozměnit snímky dneska umí každý. Potřebujete k tomu jedině počítačový program a můžete vytvořit takový efekt, jaký se vám jenom zachce. Ty vaše takzvané důkazy na mě vůbec nezapůsobily.“

Lea se na Tysona neodvážila ani pohlédnout. Chápala, co si asi myslí. Tyson přece vůbec nevěřil ve zvláštní schopnosti sester Drakeových, a byl přesvědčený, že kdyby nebyly tak dychtivé, aby se svět o nich dozvěděl, že dokáží provádět různá kouzla, nikdy by k této situaci ani k výhrůžkám nedošlo. Vůbec si nevšiml, co se před chvílí dělo s vínem ve sklenici, ani jak vzkypěla káva v šálcích. Nabrala vzduch do plic a zvolna vydechovala, aby se trochu uklidnila. Jakoby mimoděk položila dlaň na sklenku s vínem, aby v ní přestalo bublat.

Tyson přejel Lee prstem po paži, aby přitáhl její pozornost, a vrhl na ni rychlý úsměv. „Za pár minut se tady objeví místní šerif. Má ji náhodou dost rád, a když se dozví, že jste se ji pokusili vydírat, určitě nebude nijak nadšený.“

„Vy mě nechápete,“ namítl John a sáhl po kupce fotek.

Přes jeho rameno se však natáhla něčí ruka a bleskurychle obrázky sebrala. „Leo, omlouvám se, že jdeme tak pozdě. Už jste si objednali moučník?“ Ela Drakeová s úsměvem podala fotografie muži, stojícímu za ní.

Jackson Deveau ji sice převyšoval o hlavu, ale jen proto, že Ela byla tak drobná. Šerifův zástupce byl podsaditý muž se širokými rameny, z něhož vyzařovala síla. Na rozdíl od méně hřmotného Jonase Harringtona měl tvrdé rysy v obličeji a v očích se mu teď hrozivě blýskalo. „Pánové, zdá se, že jste nám zasedli místa,“ procedil mezi zuby.

Tentýž muž, jenž už předtím ukázal, že má pod bundou pistoli, to udělal znovu. Nedbalé gesto mělo Jacksona zastrašit, ale on ho okamžitě popadl rukou za zátylek a zprudka jím uhodil čelem o stůl, až hlava zaduněla. Druhou rukou mu zaryl hlaveň pistole do spánku a nařídil. „Leo, Tysone, jděte od stolu. Hned!“

Tyson už vstával. Chytil Leu, zvedl ji ze židle a skryl ji za sebou. Rozhlédl se po restauraci. Ostatní návštěvníci ztichli a strnule sledovali drama, jež se před nimi nečekaně odehrálo. Mason Fredrickson, jeden z místních obyvatel, a další starší muž, jenž mu byl rovněž povědomý, přiskočili k Jacksonovi. Oba patřili k pomocníkům ochránců zákona a pomáhali zdejším úřadům, když nebyl nikdo jiný po ruce.

John se nepohnul, ale třetí muž se pokusil sáhnout pod svůj plášť. Mason ho hned zadržel. „Já bych to nedělal. Vy neznáte Jacksona. Klidně vás všechny zastřelí a my tady pak budeme uklízet, abychom mohli povečeřet. Tak jen nechte ruce pěkně na stole.“

Jackson nasadil prvnímu z mužů želízka a druhého spoutal plastovými pouty. John Sandoval po celu dobu zíral na Leu. „Mají zbrojní pasy,“ poznamenal k zástupci šerifa, ale nespouštěl oči z Ley.

„Tohle bylo úplně zbytečné. Chtěl s vámi jen mluvit, stačilo by mu pár minut vašeho času. Bylo hloupé ho rozzlobit.“ Zvedl Leinu

skleničku s vodou, nedbalým gestem ji pozvedl k ústům a napil se. Jeho tvář neodrážela žádný výraz.

Náhle se však zakuckal. Upustil sklenici, až se střepy rozstříkly po stole a tekutina se vsákla do ubrusu. Zvedl obě ruce ke krku a začal si zoufale trhat límec. Na obličeji mu naskákaly skvrny a svezl se na kolena. Jackson se svými pomocníky táhli oba zatčené pryč. Lea odstrčila Tysona stranou a poklekla na zem k Sandovalovi. Zachytila ho kolem ramen, aby neupadl, a zadívala se mu do obličeje s ústy divoce lapajícími po dechu. Pak se podíval na Elu a dlouze na sebe se sestrou zíraly.

Lea opatrně položila Sandovala na podlahu a uvolnila mu límec. Rty mu začaly modrat a vycházely z nich příšerné zvuky, jak se marně snažil nadechnout. Lea se svým tělem snažila co nejvíc zakrýt scénu před zraky ostatních návštěvníků. Pak začala rukama nad Sandovalovou hlavou opisovat složité symboly. Ve vzduchu po nich zůstávaly stříbřité linie, a jak z nich sršely drobné jiskřičky, odhalily jinou řadu symbolů. Lea sykla a znovu pohlédla na Elu.

Stříbrné jiskry pohltily tmavé symboly a Lea se naklonila nad ležícího muže, jako kdyby mu chtěla pomoci. Do ucha mu zašeptala:

„Od vás bylo velice hloupé, že jste se pokoušel vyhrožovat komukoliv z mé rodiny.“ Pak vstala, postavila se vedle Tysona k Ele a chytila sestru za ruce. Stály tam, hlavy těsně u sebe, až se téměř dotýkaly nosy, a dlouho zíraly jedna na druhou. Pak Ela strhla sestru do náruče a přitiskla ji k sobě. Cítím a vidím nebezpečí všude kolem tebe, kolem tvé aury, a nemohu nalézt jeho zdroj. Hrozně se o tebe bojím.

Ela používala mimoslovní komunikaci jen málokdy, takže Lee se často podařilo zapomenout, jak silný telepat její sestra je. Teď však v hlavě slyšela její hlas naprosto jasně. Strach mu dodal na síle. Lea si s ní propletla prsty, aby se jejich síly mohly vzájemně spojit.

Vzdáleně si uvědomovala, že Jackson odvádí všechny tři muže z restaurace a číšníci spěšně uklízejí stůl, ale její myšlenky byly jinde.

Je to Edward Martinelli?

Nedokážu to poznat. Nechci se od tebe odpoutat, a Helena je taky celá ustaraná. Potřebovala bych si promluvit se Sárou, jestli se jí nepovedlo poznat, jaké zlo se skrývá ve stínech, které tě obklopují.

Když jsem byla v nemocnici, ještě předtím, než jsem začala léčit Tysona, cítila jsi to taky?

Ela vypadala zmateně a blízka slzám. Nevím. Je mi to líto, ale opravdu nevím.

Elina mysl se jí na okamžik otevřela, a Lea tak mohla zahlédnout krátký záblesk strašné tíže, kterou sestra musela nést. Neustále ji bombardovaly myšlenky a emoce, uvědomování si ostatních lidí kolem ní, především sester a jejich soukromých strachů i nadějí. Ela znala jejich tajná hnutí mysli, ale přesto se snažila ponechat jim soukromí. Lea cítila nesmírnou tíhu všech těchto tajemství i nesmírnou sílu, kterou Elino tělo muselo vynakládat, aby všichni byli ochráněni.

Přitiskla sestru blíž k sobě a rukama jí třela paže, aby teplo vyvěrající z jejího nitra pomohlo Ele ulehčit její utrpení. Dnes jsem v bezpečí, holčičko. Děkuji ti, že mě máš tak ráda.

Ela se slzami v očích jen zamrkala. Když se rozhlédla kolem, spatřila Tysona, číšníka a Masona Fredricksona. Stáli těsně u ní a tvořili tak svými těly zeď, jenž měla sestry Drakeovy ochránit před slídivýma očima.

„Jsi v pořádku?“ otázal se Tyson, vzal Leu za ruku a přitáhl si ji na prsa. „Jsi hrozně bledá.“

„Jo, je mi dobře… Omlouvám se, že jsem tě dostala do takové situace. Martinelli musí být pěkně zoufalý, když neváhal poslat chlapy s pistolemi, aby mě zastrašili a donutili, abych s ním mluvila. Ty ho doopravdy znáš?“

„Ano. A právě proto, že ho znám, tak se mi to na něj vůbec nezdá. Ať už je John Sandoval kdokoliv, s Edem určitě nemá nic společného. Já Edovi zavolám a zeptám se ho na to,“ slíbil Tyson.

„Doufám, že máš pravdu,“ pravila zvolna Lea. Obrátila pozornost k Masonu Fredricksonovi, kterého znala už od doby, co chodil do školy s jejími staršími sestrami. „Díky, Masone. Chtělo to kus odvahy, takhle se mu postavit a podpořit Jacksona.“

„Byli jsme tady právě se Sylvií na večeři. To ona si všimla, že máte nějaké potíže. Poznala to podle toho, jak ses tvářila. Já dělám pomocníka šerifa a Mike Dangerfield taky, takže jsme oba zvyklí dávat pozor na věci okolo. Ještě se uvidíme,“ rozloučil se a zamířil

na opačnou stranu, kde v intimní méně osvětlené části restaurace byl jeho stůl.

Ela a Lea se na sebe rychle podívaly. „Že by se ti dva dali zase dohromady?“ vyslala Ela otázku ke své sestře.

Lea pokrčila rameny. Doufala, že ano. Mason se k Sylvii skutečně hodil. Také Sylvia svého exmanžela očividně milovala – i když si prožila románek s jiným – a ze všech sil se mu pokoušela zachránit život, když se ho kdosi pokoušel zabít. Lea vykoukla přes Tysonova široká ramena, zamávala na Sylvii a ústy naznačila slovo

„děkuji“.

Sylvia se rozzářila a zamávala jí zpátky. Teď se k sestřině širokému úsměvu přidala i Ela a vyslala k Sylvii rovněž drobný úsměv a zkusmo zvedla ruku.

„Myslím, že bych měla jít,“ obrátila se pak zpět na sestru.

Lea ji však chytla pod paží. „Pojď si dát s námi moučník,“ navrhla jí. Vůbec se jí nechtělo čelit Tysonovým otázkám, ani jeho názorům na to, co její rodina dělá. Teď měl příležitost spatřit krátkou ukázku magie obou sester – i jejich střetu. Ela sice ustoupila, ale také konflikt původně začala, když u ní strach o Leu převážil nad obavou předvádět jejich schopnosti na veřejnosti.

Ela zavrtěla hlavou. Celá se chvěla. „Musím si lehnout. Chci jít domů,“ zašeptala a nervózně si třela spánky. „Už zase začínám mít ty bolesti hlavy, Leo,“ postěžovala si.

„Půjdu s tebou,“ nabídla se okamžitě Lea. Usmála se na Tysona.

„Děkuji za opravdu nádherný večer! Fakt jsem se bavila – dokud nepřišel Sandoval a ti jeho dva nohsledi.“

„No, podle mě to byla taky docela zábava,“ pravil Tyson s lehkým úsměvem. „Nepřišla jste sem se šerifem? Mimochodem, já jsem Tyson Derrick. A vy jste Ela?“

„Se zástupcem šerifa,“ opravila ho Ela. „Ano, spěchala jsem za sestrou a on mě sem hodil. Těší mě. Omlouvám se, že jsem vám zkazila rande.“

„Já jsem si ho stačil zkazit sám,“ přiznal Tyson. „Hrozně jsem Leu otravoval.“

„Tak hrozně zase ne,“ podotkla Ela a významně odhodila sestře vlasy, až bylo vidět její hrdlo.

Lea na ni udělala obličej. „Nezačínej s tím, Elo. Helena, Sára a Kamila s tím nedají pokoj, a Ela jako správný člen rodiny holt musí taky,“ dodala na vysvětlenou pro Tysona.

„Tak pojďte. Hodím vás domů obě dvě,“ kývl Tyson. Položil ruku na Leina záda a jeho horká dlaň ji pálila přes tenké tričko. Náhle začala být velmi nervózní. Už zase tu byl ten jeho hlas, smyslně chraptivý a tak hluboký, že jí rozechvíval každý kousek těla a uvrhnul jí mozek do zmatku. Ela to pozná. Lea zrudla. Nedokázala zabránit, aby se jí barva nerozlila po celém těle.

Ela do ní šťouchla. Jackson na mě působí taky tak. Nenávidím to! Vážně? Sestřino přiznání ji šokovalo. Elu určitě stálo spoustu sil,

aby se přiznala, ale chtěla být fér.

Pokud znala Leino soukromé tajemství, na oplátku se před ní odhalila také.

Bohužel ano. Musím se od něj držet dál.

Já bych se taky měla držet od Tysona. Kdyby aspoň mlčel a nechal mě jen ho pozorovat, tak by bylo všechno v pořádku, doznala Lea.

„Co vy dvě si tu špitáte?“ chtěl vědět Tyson, když je doprovázel ven z restaurace.

Lea mrkla na Leu. „Ela má telepatické schopnosti. Právě jsme spolu mluvily o tobě.“

Zastavil se rovnou přede dveřmi a zamračil se. Prohlížel si je, jako by byly neznámým živočišným druhem přímo pod jeho mikroskopem. „To nemyslíte vážně, že ne?“

„Samozřejmě, že ano. Chceš, aby si Ela promluvila taky s tebou?“

Tyson se ovládl a spolkl to, co se mu jako první reakce dralo na jazyk. Nemělo zřejmě smysl, aby s ní mluvil o realitě, aspoň zatím ne

– Lea je očividně úplně mimo. Zavřel za nimi dveře a vedl je k autu.

„Otevřu vám.“

Přidržel Ele dvířka vzadu a nechal ji vlézt dovnitř. Pak se obrátil k Lee. Postavil se těsně k ní, aby nemohla nastoupit, a téměř se k ní přitiskl. „No, aspoň že jste se spolu bavily o mně. Pokud jsi jí něco o mně telepaticky sdělila, tak to muselo být něco fakt skvělého!“ Jeho

hlas byl nyní ještě o oktávu hlubší a Lee z toho přeběhl mráz po zádech.

Jak to vlastně dělá? Ona přece není žádný sexy vamp, tak se vždycky znala a přijímala. To z Julie sex jen kapal. Z Heleny se mužům zastavoval dech a Elin vzhled dokázal zastavit dopravu. Když ostatní sestry vstoupily do baru, všechny hlavy se po nich otočily – ale po Lee nikoliv. Prostě taková nebyla.

Necítila se sexy a ani tak o sobě neuvažovala. Muži byli prostě jen kolegové. Ona měla svou práci – moc práce, než aby se snažila zkrotit rozdivočelé vlasy, udělat si mejkap a předstírat, že má nějaká prsa. Stačilo ale, aby jen pohlédla na Tysona Derricka, a začala tát. Celá se rozpálila a napadaly ji samé erotické myšlenky. Cítila se sexy dokonce i teď, s mývalí maskou na tváři, do ruda spáleným nosem a divokým rozcuchem na hlavě. Z Tysona by si připadala sexy i krůta!

Prokristapána, Leo, já se smíchy neudržím. Ty máš teda nápady!

Krůta?

Lea se neubránila smíchu. Přestaň mi číst myšlenky!

Vyzařují z tebe tak silně, že by to stačilo na celé město! Ela se jí teď nepokrytě vysmívala.

Tyson vzal Leu za ramena a přitáhl ji k sobě. Shlížel na ni svýma modrýma očima a Lea dokázala jen zírat na jeho hříšně sexy rty a představovat si chuť jeho úst.

„Neměla by ses na mě takhle dívat, Leo,“ varoval ji. Pak přiblížil tvář k její, až byli od sebe vzdáleni jen najedno nadechnutí.

Při pohledu do jeho očí zeslábla v kolenou, zrak ale odvrátit nedokázala. Už si nemohla ani vzpomenout, proč vlastně byla tak odhodlaná si ho držet od těla. Přitáhl si ji blíž a ona cítila, jak se zachvěl. Ruka se jí zvedla, téměř jakoby měla svou vlastní vůli, dotkla se jeho hrudní kosti a pak zvolna přejela k jeho polámaným žebrům. Rozlilo se mezi nimi horko.

Tysonovy rty přejely přes Leina ústa zlehka, jakoby se jí dotknul pírkem. I to stačilo, aby jí z plic vyprchal všechen vzduch. Srdce jí klopýtlo a začalo zprudka bušit.

Leo! Ela se naklonila přes sedadlo dopředu a zmáčkla klakson. Ostrý zvuk prořízl tmu a Lea s Tysonem od sebe odskočili. Ela na ně vykoukla okýnkem: „Vy dva, kvůli vám se zamlžilo sklo.“

Tyson se zamyšleně podrbal na nose. „Nejsme přece uvnitř.

Technicky vzato je to nemožné.“

„No, úplně ne,“ podotkla polohlasně Lea a otevřela dvířka.

„Promiň, Elo.“

Kapitola 7

„Leo Kateřino Drakeová, ty jedna mrňavá couro,“ přivítala Sára Drakeová svou mladší sestru a hodila po ní přísným pohledem.

„Stála jsi na verandě a líbala ses s tím chlapíkem skoro půl druhé hodiny! Jsi tak poškrábaná od vousů, že jsi červená jako Rudolfův nos!“

„Ela mě s ním nechala samotnou,“ žalovala Lea. „Takže to je její vina! Dobře ví, že na něj mám slabost, a přesto si klidně jde domů a nechá mě tam. Odmítám jakoukoliv odpovědnost!“

Ela ze sebe vydala posměšný zvuk a vzala si jeden koláček z talíře, který právě plachtil vzduchem okolo ní. „Je to s ní fakt špatný. Málem z něj strhala oblečení už na chodníku před restaurací všem lidem na očích!“

Helena se vrhla na podlahu, natáhla své dlouhé nohy a ušklíbla se. „A je to tady. Lea už taky padla.“

„To teda ne,“ namítla Lea. „Nejsem zamilovaná. Je to čistě jenom sexuální přitažlivost a nic víc. Je prostě hrozně sexy a já mu nemůžu odolat. Jenom se s ním vyspím a pak ho jednoduše odkopnu.“

Pokojem se rozlehl smích. „Jasně, Leo,“ souhlasila za všechny Kamila. „Přesně tak to udělej. To je přesně ve stylu tvojí osobnosti.“

„No jistěže je to v mém stylu! Já jsem ten typ „pomilovat a opustit“!“

Ozval se další výbuch smíchu. „Jdi na to, holčičko,“ pobídla ji Adéla. „Všechny jsme proti tobě břídilky!“

„No, já už se s ním znovu nesejdu,“ pravila Lea a úsměv jí přitom zmizel z tváře. „Víte, je to hezké, ale…“ odmlčela se a mírně pokrčila rameny.

„Co ale?“ zeptala se zostra Sára. „Je jasné, že se ti líbí.“

„Vážně to je vidět?“ zamračila se Lea a foukala si do horkého čaje. Nemohla sestrám přece říct, že Tyson nemá rád její rodinu.

„Jsem z něj hrozně zmatená. Já prostě nevěřím na tak silnou přitažlivost. Já taková nejsem. Otravuje mě tak, že vlastně vůbec nejsem schopná myslet, když je vedle mě. A cítím se hloupě. Vezme mě za ruku, a mně začne bušit srdce, jako kdybych byla nějaký puberťák nebo co. Pro mě je to všechno strašně divné.“

„Ještě než ti řekneme, že jsme tě jmenovaly zbabělcem století,“ přerušila ji Sára, „tak si musíme přiznat skutečnost, že tě někdo ohrožuje.“ Lea se rozhlédla po sestrách. V obýváku seděly všechny, dokonce i Julie, ačkoliv včera večer vystoupila na koncertu před třiceti tisíci lidí. Julie polehávala na podlaze, jak to často dělala, prsty poklepávala na předložku a pokyvovala hlavou v rytmu nějaké písničky, která jí zněla v hlavě, ale evidentně slyšela přesně, co Sára právě řekla.

„To nedává žádný smysl, že by ten Ed Martinelli chtěl Lee nějak ublížit, když u ní hledá pomoc pro svoje nemocné dítě. Možná, že ji chce jenom vystrašit?“ nadhodila.

Sára přikývla. „Napadlo mě totéž. Jestli je pro něj tak důležité, aby si s Leou promluvil o svém dítěti, jak by mu mohlo pomoci, kdyby nebyla? Což je ovšem nejspíš ten důvod, proč Martinelliho nohsledi nadhodili Helenino jméno.“

„Pokud ovšem není totální debil,“ připomněla Adéla. „Což ale k němu nepasuje.“

„Mně to ale nepřipadá, že by mi chtěl vyhrožovat,“ namítla Helena. Rukama máchala nad Leou půvabnými, složitými pohyby.

Ve vzduchu po nich zůstávaly drobné symboly a zase hned mizely, jakoby tu ani nikdy nebyly. Potřásla hlavou. „Myslím si, že Lee určitě hrozí nějaké nebezpečí, ale vůbec nechápu, jak je možné, že nejsem schopná určit odkud.“ Podívala se na mladší sestru. „Elo, co si o tom myslíš ty?“

„Mám s tím naprosto stejný problém jako ty. Cítím nějakou hrozbu, která nad ní visí, ale nedokážu ji zaměřit. Vůbec nevím, odkud přichází.“

Sestry se zadívaly na Sáru. Ta pomalu zavrtěla hlavou. „Já taky nemůžu na nic přijít. V jednu chvíli cítím nebezpečí kolem Ley, ale hned se ten pocit zase rozplyne.“

„Mohly bychom se zeptat mamky nebo tety Carol,“ napadlo Elu.

„Třeba by některá z nich na něco kápla.“

„Pokud už se tak nestalo,“ podotkla Julie. „Mamka už dvakrát telefonovala, jestli je u nás všechno v pořádku. Tak jsem jí řekla, že z Ley se stala pěkná coura, a mamka byla děsně pohoršená. Zato já jsem teď ta hodná Drakeovic holčička.“ Mrkla na Elu a Helenu.

„Vy dvě nikdy nemůžete být za hodné, protože jste strašní vzteklouni.“

Ozvalo se nesouhlasné mručení. „Zato ty ne, viď,“ odfrkla posměšně Ela. „Ty jsi totiž mnohem horší než já, jestli je to teda vůbec možné. A Helena taky! Ona jenom vypadá jako andílek.“

„To je pravda,“ přikývla Helena.

„Mamka nikdy neuvěří, že jsi hodná holčička, Julie. Čte přece časopisy, ne? A já z nich dokonce vystřihuju články a posílám jí je, aby náhodou o nic nepřišla a určitě si je přečetla,“ pronesla Sára.

„Tak to ti teda pěkně děkuju,“ ušklíbla se na ni Julie, očividně naprosto spokojená se svou reputací. „Řekla jsem mamce, ať se uklidní, že to tady zvládneme, ale teď si přestávám být jistá. Nekoukly jste se náhodou některá na mozaiku?“

Všechny se hned podívaly na nádherné umělecké dílo, umístěné na podlaze v chodbě jejich domu. Vytvořily ho předchozí generace sester Drakeových. Kromě toho, že se jednalo o nádherný umělecký kousek, mozaika jim sloužila jako neocenitelná pomůcka při nahlížení do budoucnosti.

„Tak to zkusme,“ vybídla sestry Sára.

„Proč jsme se nic nedozvěděly od Jonase?“ pravila Helena, když se všechny usadily na zem kolem velké mozaiky. „Neměl by nám něco říct o tom chlapovi, co Lee dnes večer vyhrožoval? Měl spoustu času, aby toho člověka zastrašil. A zastrašovat, to on umí!“ Ustaraně se podívala na hodiny.

„Jo, na nás se to moc dobře naučil,“ podotkla Adéla.

„Jonas dneska není v práci,“ ozvala se Ela. „Jackson říkal, že odjel do Willitsu navštívit přítele, nějakého Brannigana.“

Jonas Harrington zastavil se svým džípem na světlech na křižovatce u dálnice jedna. Cesta z Willitsu mu díky slabému

provozu tak pozdě večer trvala mnohem kratší dobu než obvykle. Do přehrávače si dal své nejoblíbenější cédéčko od Julie Drakeové a otočil knoflíkem pro hlasitost na maximum. Nikdy by nepřiznal, že si během jízdy zpívá. Jim Brannigan ho požádal, zda by se mohl zastavit na stanovišti vrtulníků pro hašení lesních požárů. Jonas se tam zdržel déle než čekal, a teprve teď mířil zpět domů do Mořského ráje.

Brannigan přiznal, že si dělá starosti ohledně bezpečnostních popruhů, které měl Tyson Derrick na sobě v den záchranné akce. Po pádu je museli na něm rozřezat, a pak je vzali na hasičskou stanici k prozkoumání. Branniganovi se na nich něco nelíbilo, a tak požádal Jonase, zda by je vzal do laboratoře k bližší prohlídce. Popruhy teď ležely v sáčku na doličné předměty vedle něj na předním sedadle vozu. Brannigan byl přesvědčený, že se popruhy nemohly nijak zničit, ale přesto vypadaly jako prožrané. Pokud šlo o vadu materiálu, posádka vrtulníku se to musela co nejdřív dozvědět. Jonas slíbil, že je nechá přes noc prozkoumat a ráno dostane z laboratoře výsledek.

Zamračil se a zabočil na pobřežní silnici. V duchu si přehrával, co mu Brannigan řekl. Jestli u popruhů nešlo o vadu materiálů, co se tedy vlastně stalo? Před ním ležela dlouhá rovina, a tak zrychlil. Jeho vůz byl teď jediný na jinak prázdné silnici. Náhle zcela bez varování odkudsi z křoví kolem silnice vylétla láhev a přistála v Jonasově jízdním pruhu. Vybuchla a začaly z ní šlehat plameny.

Jonas dupl na brzdy a jeho džíp se ve smyku otočil napříč silnicí. Na přední sklo zabubnovaly kulky. Škubl volantem a pokusil se využít proti nim jako štít opěradlo u spolujezdce. Pneumatiky ve smyku zakvílely, jak se snažil získat nad vozem kontrolu. Další kulky prolétly dveřmi wrangleru, zaryly se mu do těla a odhodily ho až k protějším dveřím.

Nebylo to poprvé, kdy byl Jonas postřelen, ale už zapomněl jak intenzivní bolest to je. Střely se mu zaryly do masa a pronikaly hluboko k vnitřním orgánům. Dech se mu zastavil, začalo mu být slabo a zápasil s návaly mdlob. Nechtěl tady takhle umřít, ne kulkou nějakého zbabělce, který na něj vypálil ze zálohy. Ještě přece nestačil tolik věcí říct a udělat!

Džíp přeletěl příkop po straně silnice, klouzal po stráni a několikrát se otočil. Jonasovo tělo v něm poletovalo jako hadrová panenka. Bezpečnostní pásy se napjaly a když se proti němu nafoukl airbag, zůstal na několik okamžiků oslepený, hluchý a zcela dezorientovaný.

Jonas ucítil v ústech pachuť krve a na hruď mu dolehla tíha, jako kdyby ho nabral náklaďák. Sáhl po noži, propíchl jím airbag a odřízl popruhy. Rukou mezitím vyhledal důvěrně známou rukojeť pistole. Srdce mu bušilo. Netušil, kde se skrývá nepřítel. Kopal do dvířek tak dlouho, až je uvolnil, a mohl se vykutálet ven z vozu. Tvrdě dopadl na zem. Nohy měl jako z gumy, takže ho nedokázaly unést. Na loktech se proto odplazil stranou do úkrytu, jenž mu poskytla vzrostlá tráva a křoví pod příkopem.

Opět ho zkropil déšť střel. Část se odrazila od stromu, ale některé ho opět dostihly. Jonas znovu cítil, jak mu uvnitř rvou tělo. Převalil se na bok, aby překonal posledních pár metrů ke skále, která byla jeho jedinou šancí na záchranu. Nebyl ve službě, a tak si nevzal neprůstřelnou vestu. Kolik asi dostal zásahů? Kolem džípu se něco pohybovalo, ale nikoho nerozeznal. Necítil paži, takže v ní ani neudržel pistoli, ale přesto musel zůstat ve střehu. Sestry Drakeovy přijdou, a on je bude muset ochránit.

Jonas se díval nahoru na noční nebe a naslouchal zvukům přílivu. Kola džípu se ještě stále otáčela, ale jinak bylo všude kolem ticho a klid. Po chvíli už bylo jediným zvukem, který slyšel, pouze bušení jeho vlastního srdce a neustávající zvuk kapek krve, dopadajících na zem. „Heleno,“ zašeptal do noci její jméno.

Sestry Drakeovy se vzaly za ruce a zadívaly se na obraz, který se před nimi otevíral. Temně modrá půlnoční obloha, hvězdy a měsíc, a mezi nimi, zcela uprostřed mozaiky, stíny, míhající se, nabývající obrysy a vytvářející dlouhé šmouhy. Stíny se stále šířily, zatemnily nebe a zastínily i hvězdy, které dosud zářily jasněji než ostatní.

Helena polkla a s potlačovaným výkřikem se odvrátila. Ruce ji vylétly ke krku, v němž už cítila první známky přicházejícího záchvatu paniky. Zoufale se rozhlédla po sestrách. „Jonas,“ vypravila opuchlým, rozbolavělým hrdlem.

Ela vyletěla a hnala se k telefonu. Ve strnulé tváři se jí odrážel stejný strach a obavy jako v obličejích ostatních sester.

„Je pozdě, je už pozdě,“ lkala Helena, a kývala se dopředu a dozadu. „Proč jsme to jenom neviděly? Proč jsme to jenom necítily dřív?“

„Cítily jsme to. Jen jsme to nedokázaly rozeznat,“ pravila Sára a objala sestru, aby ji trochu utěšila.

Ela se vrátila od telefonu: „Volala jsem Jacksonovi. Hned tam posílá sanitku, ale jestli máme mít nějakou šanci, jak mu zachránit život, tak musíme taky okamžitě vyrazit. A všechny.“ Podívala se na Leu. „Budeme tě zase potřebovat, Leuš. Vypadá to dost špatně.“

Helena už běžela pro auto. „Honem. Nesmí umřít. Já ho nechci nechat umřít! Elo, spoj se s ním. Vím, že ho dokážeš udržet na živu!“

„Už ho mám, zlato, ale je slabý. Strašně slabý. Musíme ho najít co nejrychleji.“

Sára se nasoukala za volant a ostatní sestry také rychle naskákaly do vozu. „Kam mám jet, Elo?“ otočila se na ni.

Ela zavřela oči a s pobledlou tváří začala pátrat v dálce po informacích. „Vracel se z Willitsu a právě zabočil z dálnice jedna. Někdo vystřelil na jeho vůz. Dostal několik zásahů a je těžce zraněný. Má bolesti, myslí na Helenu a spoléhá na to, že nás za ním všechny přivede.“

„Pospěš si, Sáro,“ naléhala Helena zoufale.

„Proč by se někdo snažil Jonase zabít?“ zeptala se Adéla. Kamila pevně sevřela Heleninu ruku. „Nenecháme ho zemřít.“

„Leo, co na to říkáš?“ mrkla Sára do zpětného zrcátka na sestru. Lea zvedla odhodlaně bradu. „Jonas patří do rodiny. Neexistuje,

aby se ho někdo pokusil nám vzít. Jeď rychleji, Sáro.“

Všechny cítily naléhavost situace, kdy nad nimi všemi visela neznámá, ale o to nebezpečnější hrozba. Vnímaly, jak se mezi ně vkrádá temnota a zachvacuje je do svého područí. Jenže stále se jednalo pouze o nejasné náznaky bez určitého směru, které neukazují svou sílu – ale jen do chvíle, kdy bez varování udeří.

Sára ujížděla po dálnici, lemované z jedné strany útesy spadajícími dolů k moři a z druhé strany vypínajícími se kopci. Nedbala na úzké zatáčky a stále zrychlovala, aby k Jonasovi dorazily

dřív než sanitka. Konečně uviděly jeho džíp. Ležel na střeše, plechy zmuchlané a celý zničený. Jonas ležel pár metrů od vraku u příkopu, ukrytý za velkou skálou.

Když zaslechl, že se blíží auto, pokusil se převalit. Pořád ještě tvořil snadný cíl. Přepadl však dopředu, nedokázal se udržet zpříma dokonce ani v sedě. Myslel si, že vrah se přiblíží až k němu a dorazí ho, ale zatím ho stále obklopoval jen zvuk větru, čuchající mu vlasy a hladící mu hebkými prsty tvář. Slyšel, jak ho volá Helenin hlas, aby vydržel, a pak pocítil na paži Elin dotek, jako kdyby ho skutečně mohla fyzicky udržet mezi živými.

Teď, když se hlasy sester Drakeových začaly ozývat hlasitěji a úzkostlivěji, zkusil se znovu obrátit a dostat se tak z dohledu ostřelovače. Vždycky holkám říkal, že sice není žádné médium, ale že má zatraceně dobrý instinkt na nebezpečné situace, a teď věděl, že vrah je stále ještě nablízku.

Do jeho zorného pole připlul Helenin obličej. V očích se jí třpytily slzy a zvolna jí stékaly dolů po tvářích. Klesla na zem vedle něj, jemně mu pozvedla hlavu a položila si ji do klína. „Už jsme tady, Jonasi, budeš zase v pořádku.“

Pokusil se ji varovat, ale místo slov začal vykašlávat krev. Odvrátil se stranou, aby to neviděla. Cítil, jak ho sestry obklopily svým teplem a energií. Nad hlavou se jim začaly sbírat bouřkové mraky. Zuřivě poletovaly po obloze a jejich tvary působily jako hrozivé věže.

Do země kousek od Ley se zaryla kulka. Jonas zvedl pistoli a pokusil se odehnat Helenu pryč, do relativního bezpečí nedalekého příkopu. Ela se obrátila ve snaze zjistit, odkud nepřítel uhodil. Zvedla ruce do vzduchu, a vzduch rozčísl elektrický výboj. Od opačné strany silnice bylo slyšet, jak se dole do útesů vlny opřely s nebývalou zuřivostí.

Jonas se rozkašlal a těžce zápasil s dechem. Plíce se mu plnily krví a tak se v ní vlastně topil. Bez Ely, která ho stále pevně držela, by se už ponořil do bezvědomí a rychle by dospěl do bodu, odkud by ho už ani sestry Drakeovy nedokázaly vrátit zpět. Prsty mu zeslábly, takže neudržel pistoli a zbraň mu vypadla z ruky. Zoufale se zadíval na Helenu.

„Elo! Elo, ztrácíme ho!“ křičela zběsile Helena a naklonila se nad něj, jakoby ho mohla ochránit. „Pomoz nám!“

Ela na okamžik zaváhala. Bála se o životy svých sester, ale snaha zachránit Jonase byla příliš silná, a tak se obrátila znovu k němu.

Vtom se po silnici přihnalo šerifovo auto a smykem zastavilo tak, aby sestry chránilo před případným útokem ze silnice. Jackson vyskočil ven už se zbraní v ruce. Tvář měl strnulou a oči chladné jako led. „Jdeme vám na pomoc. Elo, postarej se o Jonase.“

Objevila se dvě další policejní auta, jedno z nedalekého městečka Fort Bragg, druhé patřilo k dálniční hlídce. Postavila se kolem Jonase jako ochrana proti další střelbě. Vrah však už nejspíš pochopil, že nemá šanci, a tak o sobě nedával vědět. Další policisté, kteří dorazili, začali systematicky prohledávat místo útoku.

Přidali se k nim i obyvatelé pobřežních městeček, kteří doma sledovali policejní hlášení, a vydali se zjistit, zda nemohou být nějak prospěšní. Mnoho z nich patřilo k pomocným silám šerifova úřadu nebo k dobrovolným hasičům a byli zvyklí si vzájemně pomáhat, když nebyla na dosah jiná pomoc. Jonase měli všichni rádi, a když se okamžitě rozkřiklo, že ho někdo postřelil, lidé hned přispěchali a teď se jich tu pohybovaly spousty.

Jackson rozrazil kruh lidí kolem zraněného Jonase a přiklekl k němu. Všude byla krev. Stékala na zem pod šerifovým tělem, zkrápěla kameny okolo a prosakovala Heleniným oblečením.

„Dokážete ho zachránit?“ vyštěkl Jackson bez okolků. Rysy jeho tváře potvrzovaly vážnost situace.

Lea přidržela ruce kousek nad Jonasovým tělem a zavřela oči. Vnímala jeho rány. Mapovala všechna poranění a viděla je snad ještě jasněji, než kdyby se dívala na rentgenový snímek. Ztěžka polkla. Do těla mu vnikly čtyři kulky, zranily některé orgány a potrhaly cévy a jednu arterii. Musí ji spravit rychle, jinak určitě odejde. Už mu zkolabovala jedna plíce.

K tomu měl několik dalších vnitřních zranění. Vypadalo to opravdu špatně. Nejhorší a nejnebezpečnější bylo poranění plicní tepny, která je nejdůležitějším přívodem kyslíku do plic. Krev už zaplavovala Jonasovy plíce a začínala ho dusit. Kdyby Lea čekala, až pro něj přijede sanitka, bylo by příliš pozdě. Nebyla šance, že by se

podařilo ošetřit poranění dost rychle, aby Jonase zachránili – na to bylo příliš vážné.

„Heleno a Elo, musíte mi rychle pomoci,“ zavolala Lea na sestry. Obě sice uměly také trochu hojit a léčit, ale ne v takovém rozsahu, jako Lea. Teď však nutně potřebovala jejich podporu. „Jacksone, zařiď, ať sem teď nikdo nechodí. Vyřiď taky záchranářům, že až tady skončíme, bude potřebovat hodně krve. Spoustu krve.“

„Může se to zvrtnout,“ varovala Ela. „Tady nejsme doma jako v Mořském ráji, a lidi odjinud sice znají Jonase, ale zato neznají nás.“

„Hlavně se už do toho pusťte. Zajistím, aby vás nikdo nerušil,“ ujistil je Jackson.

Lea cítila zoufalství svých sester. V davu cizích lidí, kteří přispěchali z okolních městeček, jim bylo do pláče. Zástup stále houstl. Na okamžik v něm zahlédla Tysona, jak se zuřivým výrazem na tváři odhodlaným krokem míří k nim. Zavřela oči, zhluboka se nadechla, aby si pročistila dech, a soustředila všechny své síly – všechno, co v ní bylo – na Jonase.

Bolest ji zasáhla silou hurikánu. Její strašlivá intenzita ji připravila o dech a sebrala jí schopnost uvažovat. Zaslechla, jak sestry strachy polkly. Přiměla svou mysl povznést se nad utrpení a přitáhnout sestry za sebou. Potřebovala jejich síly a schopnosti, ten nezměrný zdroj energie, jež společně dokázaly vytvořit. Vyvolávala světlo a energii, které čekaly kdesi hluboko uvnitř ní. Vyvěraly z neznámých hloubek a proudily skrze ni k Jonasovi. Také sestry se už přidaly: Helena, bezmála stejně schopná v léčení jako Lea, a Ela, na jejíž sílu se dalo spolehnout stejně jako u Heleny. Sára, Julie, Adéla a Kamila rovněž vyzařovaly svou energii, a dodávaly ji ostatním třem, pokoušejícím se zachránit Jonase.

Lea se zaměřila na nejhorší zranění. Přetržená tepna nutně potřebovala léčbu. Měla pravdu. Kdyby čekaly na převoz, Jonas by nepřežil. I teď byl na pokraji smrti. Zranění byla příliš závažná. Zaplašila vlastní strach a soustředila se na jeho hrudník a břicho, dvě nejhorší rány. Cítila, že Helena a Ela tu jsou s ní. Byla to pro ni útěcha, nebýt sama v úsilí o nápravu tak rozsáhlého poškození lidské bytosti.

Jakoby z velké dálky slyšela kvílení přijíždějící sanitky. Vnímala, že kolemstojící dav se rozdělil na dva tábory. Matt Granie, Damon Wilder a Aleksander Volstov stáli bok po boku vedle Jacksona a bránili každému, kdo by se chtěl dostat blíž ke smrtelně zraněnému šerifovi a zasahovat sestrám Drakeovým do činnosti. Přistoupila k nim i Inez z obchodu s potravinami, za ní Donna z dárkového krámku, Gene Dockins a jeho dva synové. K rostoucímu hloučku nad Jonasem se přidali i Mattovi bratři a za nimi i Mason a Sylvia Fredricksonovi.

Tyson nemohl věřit svým očím. Šerif ležící s těžkými poraněními a celý zalitý krví nutně potřeboval okamžitý lékařský zásah, ale místo toho jej obklopily sestry Drakeovy. I když Lea byla lékařka, a podle všeho velmi dobrá, její skálopevné přesvědčení, že dokáže léčit nemocné a raněné, jen oddalovalo skutečnou pomoc, kterou Jonasův stav vyžadoval. Tyson zuřil. Kromě Ley očividně podlehli takovému vymývání mozku i další lidé – pár policistů a spousta obyvatel Mořského ráje. Atmosféra zaváněla masovou hysterií, kvůli níž by dobrý šerif mohl zemřít.

Davem přihlížejících se prodíral Sam, propracoval se až k němu.

„Co se to tu děje, Tysone? Zachytil jsem nějaké hlášení, ale nemám žádné podrobnosti.“

„Někdo postřelil Jonase,“ odpověděl mu Tyson potichu, „a já nechápu, jak to, že ho neodvezou do nemocnice.“

„Tohle jenom přispěje k rostoucí pověsti nechvalně proslulých sester Drakeových,“ odvětil Sam. „Zase jim to bohužel pomůže ke slávě. Pokud přežije, tak to bude vypadat, že ho zachránily. A jestli ne, no, tak se o to aspoň pokusily.“

Tyson na něj ostře pohlédl. „Myslel jsem, že ty jim věříš.“

„Ale jdi, Tysone. Kouzla: Copak ty si vážně myslíš, že Lea dokáže uzdravit chlapa, rozstříleného skrz na skrz? Jestli jo, tak by byla národním pokladem! A Drew Madison by se byl uzdravil z rakoviny už jako dítě!“

„Mluv potichu, Same, ten dav kolem by se mohl rozzlobit,“ napomenul ho Tyson.

„Sám víš, že je to průšvih. Ty holky touží jenom po další pozornosti. Lidé v Mořském ráji si oblíbili myšlenku, že mezi nimi

žijí sestry ovládající magii, jenže tohle je realita a ony Jonase připraví o život.“

Tyson se varovně zamračil, když se jeho bratranec pokusil protlačit dál kolem zástupce šerifa. Jackson mu však neuhnul, a v Samovi se začal vzmáhat vztek. Strčil do Jacksona a pustil se do něj.

„Co si k čertu myslíš, Jacksone? Jde o Jonase! Myslíš, že by chtěl umřít kvůli takovému dramatickému představení? Zatraceně, uhni z cesty a nechej záchranáře, ať se na něj můžou podívat. Copak jste se tady všichni zbláznili? Matte? Masone?“

Tyson položil Samovi ruku na rameno, aby ho uklidnil. „Když se budeš takhle rozčilovat, tak ničemu nepomůžeš. Měli bychom umožnit záchranářům, aby Jonase naložili.“ Obrátil se k šerifovu zástupci a tichým hlasem pronesl: „Jestli Jonas nedostane okamžitě správnou lékařskou pomoc, tak může zemřít. A musí ji dostat hned!“

„Ne, že může zemřít,“ rozčiloval se Sam a jeho hlas se nesl nočním vzduchem, „ale určitě zemře! Jonasův život má jistě vyšší cenu než producírování těch komediantek, ať už s ním tady provádějí cokoliv.“

Pár dalších lidí z okolních městeček přidalo hlasitým nesouhlasem k Samovi a záchranáři se pokusili dostat blíž.

Lea slyšela jejich hlasy jako z velké dálky, ale dál se snažila soustředit svou pozornost na to, aby Jonase udržela naživu. Sestry do ní vyzařovaly svou sílu a energii. Vzduch se naplnil elektřinou, až jim vstaly vlasy a vytvořily jim kolem hlav jakousi svatozář jiskřící mezi jejich pozdviženými pažemi. Jonas měl tolik zranění, a už jen samotná tepna vyžadovala Leinu plnou pozornost. Jeho srdce stále tlouklo a zásobovalo mozek kyslíkem. Čas ubíhal, a Lee se konečně podařilo zvládnout paniku, která se o ni pokoušela. Náhle zaslechla, jak Helena vzlyká, a vycítila i to, jak Ela uvnitř pláče, ale ani jedna z nich nezakolísala, a ona sama také ne. Nevzdávaly to. Dnes večer Jonas nezemře. Sestry Drakeovy to nedovolí. Sára, Kamila, Adéla a Julie posílaly ostatním třem každou špetku své energie. Vydávaly ze sebe všechno, nic si neponechávaly, jen aby zachránily Jonase, i když věděly, že Lea bude brzy potřebovat jejich pomoc stejně naléhavě jako nyní Jonas.

Na Leino znamení Jackson přes ochrannou linii pokynul, aby přišli záchranáři. Okamžitě přispěchali i s celým vybavením až k Jonasovi. Ve chvíli, kdy se policisté rozestoupili, Tyson zahlédl Leu, celou pokrytou krví, s tváří bledou jako křída a s očima zavřenýma. Bylo znát, jak trpí, a do Tysona při tom pohledu vjel vztek. Chtěl srazit Jacksona k zemi a už agresivně postoupil dva kroky k němu.

„Moc mě dneska nedráždi,“ varoval ho Jackson.

„Vždyť je oba zabijete, a jenom proto, abyste udrželi ten stupidní mýtus o sestrách Drakeových a jejich magických schopnostech. Kdyby stačilo, že zamává rukama a vysloví pár zaklínadel, nemyslíš, že by Jonas už dávno vstal a chodil?“ Tyson nemohl nést představu Leiny pobledlé tváře, tak bílé, že vypadala jako průsvitná. Jako z jiného světa. Jako čarodějka. „Vy ji připravíte o život, když ji budete pořád podporovat v tom nesmyslném mýtu.“

Jackson neodpověděl, jen na něj nehnutě zíral prázdnýma, chladnýma očima. Očividně neexistovalo nic, co by ho přimělo ustoupit. Stejně jako neexistovalo nic, co by přesvědčilo fanatiky, kteří věřili, že sestry Drakeovy jsou skutečně novodobé čarodějnice. Přesto se Tyson o to musel aspoň pokusit. Ztišil hlas, aby ho nikdo jiný nemohl slyšet, a znovu policistu oslovil. „Jacksone, zapoj mozek. Tohle nemá žádnou logiku. Tohle jsou přesně ty věci, kvůli kterým pak ti pošuci pronásledují Leu. Oni věří všem těm kejklím, protože jim prostě věřit chtějí.“ Rozhazoval rukama ve vzduchu, ale Jackson stejně nezměnil výraz. „Ty ji prostě necháš zabít,“ zasyčel na něj Tyson skrze zuby.

„Tohle je místo činu,“ spustil na něj jeden z policistů. „Ustupte dozadu.“

„Tohle je vražda,“ vykřikl Sam a dav za jeho zády začal hučet silněji. „Radši byste neměli nechat Jonase umřít, zatraceně. Zařiďte, ať dostane správně lékařské ošetření!“

Tyson stiskl Samovi paži, aby ho uklidnil. Dav začínal být nebezpečný. Jonas Harrington byl hodně oblíbený po celém pobřeží, ale jen málo tamních lidí bylo zvyklých na kouzla Drakeovy rodiny. Nechtěl, aby se mu věci vymkly z rukou. Dal Samovi znamení, aby přestal rozdmýchávat vášně. Cítil se provinile, že do celé záležitosti Sama dotlačil. Jako hasič měl Sam na lidi velký vliv. Byl známý a

oblíbený, a také uměl být hodně přesvědčivý. Kdyby ho teď Tyson do toho nedotlačil, Sam by se nejspíš do věci vůbec nezamíchal.

Sam zavrtěl hlavou. „To není správné,“ odpověděl. „Ty Drakeovic holky ho zabijou! Říkají, že stejně umírá, má v těle čtyři kulky. Ale každé prodlení dál snižuje jeho šance. Proč proboha nedovolí, aby k němu přišel lékař?!“

„Už tam k němu pustili záchranáře,“ připomněl mu Tyson. „Ti už s ním teď něco dělají. Nevypadá ale moc dobře a vůbec se nehýbe.“

Dav se hrozivě přiblížil.

Tysonův pohled upoutal nějaký pohyb. Zahlédl, jak se Lea skácela k zemi. Zůstala ležet jako mrtvá a krev jí pokrývala šaty. Měla ji i na tváři, jinak bílé jako stěna. Leknutím se mu téměř zastavilo srdce, a pak začalo zběsile bušit.

Pak se zhroutila Helena, ale zachytil ji Matt Granite. Zvedl ji do náruče a odnesl ji do služebního vozu. Jackson vzal Elu a po ní Sáru, a když se vrátil Matt, odvedl k autům také Adélu, Julii i Kamilu. Záchranáři rychle přivazovali Jonase k nosítkům, aby ho mohli transportovat do nejbližší nemocnice. Tyson se začal prodírat davem za Leou. Cestu mu zastoupil podsaditý policista. „Dál nemůžete. Tohle je místo činu.“

„Zatraceně, to určitě! Lea je moje…“ nedomluvil. Co má k čertu říct, aby ho za ní pustili? „Je to moje…“ Opět nenašel slova. „Prostě spolu chodíme.“

„Máme tam svoje lidi a ti se o ni postarají. Musíte si počkat. Až ji přesunou, budete ji moci vidět.“ Tysonovo prohlášení na policistu očividně neučinilo žádný dojem.

„Do prdele s vaším čekáním,“ zařval na něj Tyson. „Půlka lidí, co se vám potulují po tom vašem vzácném místě činu, vůbec nepatří k policejnímu personálu, takže se přestaňte vymlouvat.“ Dav za ním se opět pohnul kupředu a Sam strčil do Tysona tak silně, až narazil do policistovy hrudi.

Policista ho okamžitě odstrčil, takže se Tyson zapotácel a téměř upadl na bratrance. Sam klopýtl a spadl mezi rozezlený dav. Rozpoutal se chaos. Lidé začali vrážet do šerifova zástupce i jeden do druhého. Když Tyson pomáhal Samovi vstát, tak tak se mu povedlo uhnout před něčí pěstí, ale hned na to inkasoval tvrdý úder

do hrudníku poblíž svých zlomených žeber. To ho donutilo se sehnout, aby si chránil prsa a pokusil se nabrat dech.

„Nechám vás všechny zavřít,“ ozval se znovu Jackson, který se právě vrátil zpět. Promluvil tichým, hrozivým tónem, pod jehož dojmem se dav okamžitě zklidnil. „Jděte domů a nechte nás konat naši práci. Blokujete místo sanitce.“

Policisté vytvořili kordon a zatímco záchranáři nakládali Jonase do vozu, chránili ho před očima davu. Šerifovi zástupci společně se členy dálniční policie pak zatlačili dav zpátky, aby sanitka mohla odjet.

Tyson si stále chránil hrudník a doklopýtal k okraji silnice. Natahoval krk, aby zahlédl Leu. Kolem ní bylo stále plno lidí, zřejmě samí přátelé Drakeovy rodiny.

„Jsi v pořádku?“ otázal se ho Sam hlasem plným obav.

„Ne. Nejsem v pořádku!“ procedil Tyson přes zaťaté zuby.

„Nevím, jestli je živá nebo mrtvá. Vůbec se nehýbe.“

Sam pohlédl na Leino tělo, zčásti zastíněné dvěma podsaditými muži. „Co se to vlastně doopravdy stalo, Tysone? Slyšel jsem, že šerifa někdo napadl a pak utekl. Co se mu k čertu stalo? Kdo to mohl udělat?“

„Jak jsem ti říkal, Same, šerifa postřelili. Má mnohačetná zranění. Nikdo neví, proč k tomu došlo. Anebo vědí, ale nechtějí to říct.“ Tyson si zajel rukou do vlasů. „Já tomu nerozumím, Same. Já přece vím, že Lea neumí uzdravovat lidi. To nejde, je to nemožné, to přece víme. Lea je chytrá. Hrozně chytrá, ale přesto doopravdy věří, že dokáže uzdravovat lidi jako nějaký mastičkář ve stanu na pouti. Až doteď jsem si neuměl představit, jak moc silně tomu všemu věří. Jinak by přece neriskovala Jonasův život.“

Sam pokrčil rameny. „Drakeovi byli vždycky odlišní. Všichni v Mořském ráji to vědí. Možná, že je ale vysvětlení úplně jednoduché. Třeba jen prostě touží po pozornosti a hodlají ji získat za každou cenu. Pámbů ví, že o sobě dávají pořád vědět.“

Tysonovi se sevřely útroby. S bratrancem se už o tomhle jednou společně bavili, právě tehdy, kdy se mu přiznal, že se zajímá o Leu. Sam přišel s překvapivě promyšlenými argumenty, proč by to mezi nimi nefungovalo. Část Samových slov pak Tyson opakoval Lee

během večeře, když ji chtěl nenásilně přivést k tomu, aby nad věcí logicky uvažovala. Lea na něj nepůsobila jako žena, jež by toužila po pozornosti. Opravdu u ní nikdy neviděl, že by na sebe chtěla nějak upozorňovat. Zavrtěl hlavou. „Tahle motivace na ni vůbec nesedí, Same. Je úžasná a schopná, ale to jsou možná právě ty důvody, které ji činí tak ovlivnitelnou, že věří, že má skutečně schopnost uzdravovat.“

„To je možné, Tysone. Jestli odtud co nejrychleji nezmizíme, tak nás oba zavřou. Ten polda už na tebe civí a netváří se moc přátelsky.“

„Tak jdi, Same. To není tvoje záležitost. Chci se jenom přesvědčit, že je Lea v pořádku. Jestli mě zatknou, tak za mě dříve nebo později BioLab složí kauci a budu zase venku.“

„To je jasné, že by zaplatili. Jsi přece jejich velká hvězda,“ podotkl Sam.

„Snažím se přehlédnout ironii ve tvém hlase,“ pravil na to Tyson. Přimhouřenýma očima přejel přes bratrancovu tvář a dál hleděl na policisty. Čekal, až ho přestanou sledovat. „Omlouvám se ti za všechny ty telefonáty ve dne v noci. To je kvůli tomu, že jsem se tak soustředil na ten svůj projekt…“

„To není tvůj projekt, Tysone. Ty jsi zblbnul celý BioLab. Pořád k nám telefonují, posílají kurýry a ometají se kolem mých dveří, i když si pozvu na návštěvu krásnou dámu. Byl jsem už takhle blízko,“

– Sam lusknul prsty, aby ukázal jak, „aby u mě zůstala přes noc. Balil jsem ji už celé měsíce!“

Tyson obrátil pozornost k zástupcům šerifa. Zdálo se, že se o něj přestali zajímat. Dav se pomalu rozcházel.

„Tak promiň,“ zamumlal bezmyšlenkovitě. Byl to zvyk ještě z dětství, kdy se často omlouval, ale málokdy své omluvy myslel vážně. Když byl doma, dost Sama omezoval, ačkoliv trávil tolik času ve své sklepní laboratoři, že mu bratranec začal říkat krtek. Sam to nikdy z žádnou ženou nemyslel vážně, a pokud snad přišel o možnost se s některou z nich vyspat, prostě jenom sáhl po další. Měl osobní kouzlo, byl příjemný a neměl přehnané ambice. Se svým povoláním lesního hasiče byl spokojený a na rozdíl od Tysona nikdy necítil potřebu hnát se někam výš.

Sam nad Tysonovou omluvou jen s úsměvem pokrčil rameny, jak to dělal vždycky. „Nepřeháněj to, Tysone. Jedna odejde, přijde druhá. Však ona se vrátí, až přestane být naštvaná.“ Sledoval Tysonův pohled na Leu. „Jediný důvod, proč máš o ni zájem, je to, že je pro tebe takovou záhadou a ty máš potřebu záhady rozlousknout. Lea je ale moc divná, než abys s ní chtěl doopravdy chodit.“

Tyson okamžitě zaregistroval Samovo věcné posouzení jeho zájmu o Leu. Nejhorší na tom bylo, že neměl pravdu. Přitahovala ho od první chvíle, kdy na ní spočinul očima. Na Lee bylo něco mimořádného, a on chtěl zjistit, co to je. Kromě toho se mu opravdu líbilo být s ní. Znovu k ní zamířil pohledem. Stále se nehýbala, ale její sestry v policejních autech už jevily známky, že přicházejí k sobě. „Vypadá to, že se samy uvedly do tranzu,“ zamumlal nahlas.

„Cože?“ nechápal Sam. Když spatřil, kam se Tyson dívá, poznamenal pouze: „Masová hysterie přímo v akci.“

Přesně to by řekl i sám Tyson, ale když to nyní vyslovil Sam, z nějakého důvodu ho to naštvalo. Lea určitě není žádná hysterka, a její sestry taky ne. Daleko pravděpodobnější mu připadlo, že se přivedly do tranzu. Takové vysvětlení mu připadalo logické. Zamračil se na bratrance. „Myslel jsem si, že se s Drakeovými přátelíš.“

Sam pokrčil rameny. „Jasně, že jo, ale to přece neznamená, že nevidím, jak jsou bláznivé. Neblbni, Tysone, ty snad věříš, že ty její nerváky jsou opravdové?“

„Jistě že ne!“

„Tak to ti jde buď o sex, nebo tomu chceš přijít na kloub. Nebo obojí.“

Tyson jen mávl rukou, z ničeho nic rozzlobený, třebaže sám vlastně ani nevěděl proč. Samovo vysvětlení, i když mohlo být pravdivé, se mu vůbec nezamlouvalo. Znovu otočil hlavu k policistům. Teď už si ho vůbec nevšímali, a on se rozhodl toho využít. Rychle se vydal k Lee, ležící na zemi jen kousek od poničeného vraku auta.

Matt Granite na něj kývl: „Měli bychom je odvézt k nim domů.“

„Já odvezu Leu,“ odpověděl mu okamžitě. Tyson si nepřál, aby ji mohl nést v náruči někdo jiný. Vypadala jako mrtvá. Pořád byla v bezvědomí a tvář měla bledou jako vosk.

„Ne,“ ozvala se zevnitř policejního vozu Sára.

Damon Wilder, její snoubenec, ji okamžitě vzal kolem ramen.

„Odvezeme vás domů všechny, Sáro. Lee se hned udělá lépe, až bude zase doma.“

„Řekni Jacksonovi, ať ji odnese do auta,“ trvala na svém Sára a střelila očima po Tysonovi. Okamžitě vycítil její odpor vůči němu. Už tu nebylo žádné škádlení a smích, žádná vstřícnost. Zírala na něj způsobem, jímž on sám pozoroval pod mikroskopem nějaký nebezpečný virus. Hluboko uvnitř se v něm všechno zvedalo k protestu. Odstrčil Jacksona stranou a odhodlaně zamířil k Lee.

„Ne!“ vykřikla Sára ještě ostřeji a hlas jí řezal jako ocel. „Tebe teď nepotřebuje!“

Tyson na ni pevně pohlédl. „Právě mě teď potřebuje nejvíc.

Někoho, kdo uvažuje logicky.“

Matt mu položil ruku na rameno. „Ty tomu všemu vůbec nerozumíš a naděláš víc škody než užitku. My to zvládneme.“

Jackson vyslal k Tysonovi temný, nebezpečný pohled. Z jeho chladných očí mrazilo. „Vypadni, Derricku. Jdi domů. Myslím, že najeden večer jsi nadělal už dost potíží.“

Tyson přihlížel, jak se Jackson shýbl pro Leino drobné tělo. Visela v jeho náruči bezvládná, jako bez života. Záplava jejích tmavých vlasů mu splývala přes ramena jako přadena hedvábí.

„Chtěl jsem jenom, aby Jonas dostal opravdovou pomoc,“ hájil se Tyson, zatímco kráčel po Jacksonově boku až k jeho autu. Bylo mu naprosto fuk, co si o něm šerifův zástupce myslí, ale chtěl, aby ho slyšela Lea.

Dosud se v životě nikdy necítil tak bezmocný, tak nejistý, jako právě teď. Vždycky přesně věděl, co si počít a proč je třeba to udělat, ale nyní neměl nejmenší představu, co v dané situaci dělat. Chtěl ochránit Leu, i kdyby to znamenalo, že ji musí chránit na protest jí samotné. Přesto musel přihlížet, jak ji rodina nejen podporuje v jejím chování, ale navíc je ochotná se s ním pustit do konfliktu, pokud by se pokusil ji odtud dostat.

Matt Granite a Aleksander Volstov mu zastoupili cestu, aby nemohl Leu odnést z policejního vozu. „Měl byste radši jít,“ doporučil mu Alexander. „Určitě si nechcete nadělat nepřátele, že ne?“

V Tysonovi zabublal vztek takovou silou, že se málem neudržel. Přistoupil k Rusovi docela blízko. Bylo mu jedno, že jde o agenta Interpolu, od mládí vycvičeného umět zabít tolika způsoby, že si je Tyson nedokázal ani představit. „Ty vypadni! A vůbec všichni! Já se vás nebojím a vy mě nebudete zahánět od Ley. Potřebuje pomoc a vy jste všichni idioti!“

„Tak ty ji chceš zachraňovat před její vlastní rodinou?“ rýpl si do něj Matt. Z jeho postoje vyzařovalo varování dost silné na to, aby připomnělo, že se jedná o bývalého příslušníka jednotek rangers.

Tyson setřásl Samovu paži. „To víš že jo, k sakru. Chci ji zachránit před její rodinou. Jsou to samí cvoci a ty taky, když je podporujete v tom, aby věřili v kouzla a čáry. Jsou to naprosté nesmysly, to je přece každému jasné. Uhni mi k čertu z cesty, Granite, já se z tebe nepodělám!“

Sam ho popadl za paži a zíral na něj jako na dvouhlavé tele. Tyson se mu ani nemohl divit. Nikdy se totiž nepral, připadlo mu to hloupé a dětinské. O výsledek případné bitky však neměl strach. Trénoval několik druhů bojových umění, a když došlo k zápasu, buď dostal nakládačku, nebo soupeře co nejrychleji vyklepl a ukončil boj. Nic mezi tím pro něj neexistovalo. Teď byl ale rozhodnutý pustit se do boje třeba se všemi snoubenci sester Drakeových.

Znovu setřásl Sama a pevně se postavil proti Mattu Graniteovi. Jeden proti druhému, tváří v tvář, jako primitivní zvířata v džungli.

„Nedovolím, abyste ji odvezli,“ zavrčel rozhodně. V těle mu koloval adrenalin a Tyson sám cítil, jak začíná být nebezpečný.

„Já tě prostě zavřu, ty debile,“ ozval se zezadu zástupce šerifa.

Tyson ani neotočil hlavu. Nespouštěl oči z Matta, rozhodnutý pustit se do boje.

Sam ho opět chytil za ruce a pevně přidržel. „Je hrozně rozrušený kvůli Jonasovi,“ vysvětlil Jacksonovi. „Je z toho celý pryč. Odvezu ho domů. Tak pojď, Tysone. Musíme odtud pryč. Žádná ženská přece nestojí za to, aby ses kvůli ní dostal do kriminálu.“

V tom byl právě ten problém. Lea za to stála, a někdo ji přece musel ochránit před její rodinou i před ní samotnou. A Tyson Derrcik byl tím mužem, který to hodlal udělat. Když si něco umínil, nedal se ničím zastavit.

„Můžeš se uklidnit, Same,“ pravil k bratranci. Ničemu by nepomohl, kdyby seděl ve vězení. Jackson, slizký jako had by se na něj mračil a čekal, až udělá chybu. Lepší bude, když použije mozek místo pěstí a půjde na to promyšleně. „Tak jo. Odcházíme, Same.“

Kapitola 8

Sam stál u sklepa hned vedle schodiště s rukama v bok a zíral na svého bratrance. „Tys na něco zapomněl?“

Tyson ani nevzhlédl, ani nedal najevo, že si všiml Samovy přítomnosti, jen dál s naprostým soustředěním zamračeně zíral do mikroskopu.

Sam postoupil blíž. Opatrně se vyhnul hromadám přístrojů, počítačů a objemných zařízení, které zaplňovaly málem celý prostor. Tyson málokdy utrácel větší sumy peněz, ale pokud k tomu už došlo, vždycky to bylo jen za to nejlepší vybavení pro svou laboratoř.

„Hergot, Tysone, přestaň si tady hrát na šíleného vědce. Dneska máš rande.“

Tyson konečně zvedl hlavu a zatvářil se pochmurně. „To teda nemám. Jasně jsem ti přece řekl, že nemám nejmenší zájem sejít se s tou holkou, co se mě s ní snažíš dát dohromady. Mám moc práce, Same. Fakt mám co dělat. Stojím tady už jak dlouho, a jediné, co celou dobu dělám, je, že myslím na tu Drakeovic Leu.“

„Ty prostě trucuješ, Tysone. Už tady blbneš celý den a noc, vím, že jsi ani nespal – a dokonce ani nejedl. K čemu to bude dobré, když z toho onemocníš? A kvůli čemu? Kvůli Lee Drakeové? Žádná ženská za to nestojí. Ty sis z ní prostě udělal jenom další ze záhad, které máš puzení rozluštit.“

Když se neozvala žádná odpověď, Sam si jen vzdychl a zkusil změnit taktiku. „Musíš jít taky někdy ven. Doktoři ti zatím nepovolili, abys pokračoval v práci pro hasiče, tak musíme vymyslet něco jiného, čím by ses mohl zabavit.“

„Jdi si sám, Same. Já mám moc práce.“ Tysonovi se nechtělo vysvětlovat, že každý večer chodí k Leinu domu jako nějaký posedlý pronásledovatel, a že ho pokaždé její sestry pošlou pryč. Přesto s tím nemohl přestat – stejně jako nedokázal přestat dál zkoumat, proč nový lék PDG-ibenregen, který BioLab poslalo do druhé fáze

klinických zkoušek, vyvolává u určité skupiny pokusných osob deprese. Harry Jenkins tomu nevěnoval pozornost. Domníval se, že počet takových případů je nízký a že jde o náhodu. Jenže pro Tysona se jednalo o velkou výzvu a nechtěl – nemohl – přestat ji zkoumat, dokud nenalezne patřičnou odpověď.

Sam v duchu zaklel. „Ty jsi vážně posedlý, víš to vůbec?

Naprostý workoholik, a měl bys najít cestu, jak se z toho dostat!“

Na jeden strašlivý okamžik se Tyson domníval, že Sam ví o jeho početných tajných výletech k Drakeovu domu. Ano, byl workoholik. Zvykl si naslouchat puzení své jednostranně zaměřené mysli, své potřebě hledat a nacházet odpovědi na otázky. Potřeboval vzrušení, jež se ho zmocnilo pokaždé, kdy se ocitl na správné stopě. Jenže tohle nutkání se nikdy netýkalo lidské bytosti – až do oné chvíle před mnoha lety, kdy viděl na ulici v Mořském ráji Leu Drakeovou, jak se směje. Od té doby na ni myslel. Nikdy by Samovi nepřiznal, jak moc Lea zaměstnávala celé ty roky jeho mysl. Sám ani přesně nevěděl, jak k tomu vůbec došlo a kdy se rozhodl se o ni zajímat. A ani netušil, co by si počal, kdyby u ní uspěl. Prostě v tom jen musel pokračovat. Byl to stejný pocit, jako když se zakousl do svého výzkumu, jen o hodně silnější. A stejně jako při svých pokusech si ani v tomto ohledu v nejmenším nepřipouštěl, že by nemusel uspět.

„Jestli to takhle s tebou půjde dál, tak skončíš v nemocnici s podvýživou a já se pak o tebe budu muset starat.“ Obavy v Samově hlase Tysona přiměly zvednout hlavu. Zamračil se na bratrance, ale uvnitř se cítil provinile, že nechává Sama, aby se o něj staral. Sam se mu opravdu upřímně snažil porozumět, ale zřejmě to nebylo možné.

„Slibuju, že si udělám přestávky na jídlo. A ty si klidně jdi na to svoje rande.“

Sam se podrbal na hlavě a taky se důkladně zamračil. „Zaslechl jsem, jak mluvíš telefonem s tím chlapem s BioLabu, jak se jenom honem jmenuje. Znělo to, že je s tebou nějak nespokojený.“

„Harry,“ připomněl mu Tyson a mával rukou v odmítavém gestu.

„Nedělej si kvůli tomu hlavu. O nic nejde, jen spolu moc nevycházíme. Já si o něm myslím, že odvádí špatnou práci, a on je zase přesvědčený, že se jenom honím za úspěchem. S novým lékem PDG jsou potíže a on to ví, ale odmítá to přiznat. Harry dává

přednost rychlým řešením, a v marketingu bohužel taky. Pokud se jim povede ten lék dostat na trh, společnost by okamžitě začala vydělávat těžké milióny.“

„Napadlo tě vůbec někdy, že ten chudák Harry může být pěkně naštvaný, že mu lezeš do zelí? Pokud ta věc má pro vaši společnost takovou cenu, pak by možná bylo lepší se do toho neplést a vyčkat. Taky se přece můžeš mýlit.“

„Já se nemýlím. Podívej se, co se stalo s Drewem Madisonem. Bral ten lék a ukázalo se, že spadá přesně do té skupiny, u níž vzbuzuje problémy.“

„Vždyť vůbec nevíme, jestli ten Drewův pád nebyl jenom nešťastná náhoda,“ namítl Sam. Postoupil o krok blíž k bratranci a zase se zastavil. „Nějak se mi to všechno nelíbí, Tysone. Chodí ti zprávy do Edwarda Martinelliho…“

„To s tím vůbec nijak nesouvisí,“ ujistil ho Tyson. „My se jenom tak prozváníme, to je všechno. Zavolal jsem mu a nechal vzkaz, ať se co nejdřív ozve. Však Eda znáš. Lezeme spolu do jeskyní a tak. K čertu, vždyť jsi s ním taky hrál karty!“

„Já jenom vím, že z toho můžou být problémy, Tysone. Možná, že máš hlavu plnou té své laboratoře, ale i tak přece musíš vědět, že Martinelli má kontakty s podivnými lidmi. Jestli je držitelem hlavního balíku akcií vaší společnosti a ty se chystáš je připravit o velký zisk, tak se připrav, že bys taky brzo mohl nosit betonové boty.“

„To je možné, že má Ed nějaké příbuzné, co se namočili do zločinu, ale já ho znám už několik let, Same. Je to normální legitimní podnikatel. Ed zdědil svůj podnik po rodičích, a to tedy rozhodně nebyli žádní gangsteři.“

„Nemůžeš přece být tak naivní, Tysone. Je přece naprosto jasné, že svůj podnik využívá pro praní špinavých peněz, a já taky na sto procent vím, že je hodně namočený do hazardních her. Má prsty ve všem možném.“

Tyson se posadil na židli a zatvářil se unaveně. „Já Eda znám už dlouho. Naši rodiče byli blízcí přátelé. Jedním z důvodů, proč jsem začal pracovat pro BioLab, bylo to, že Edova rodina přemluvila naše, že mi dá všechno vybavení a prostor, jaké jen budu chtít, abych šel k

nim. A k tomu mi nabídli víc než velkorysý plat. Naši byli pro jednou ze mě celí nadšení. A BioLab mi vždycky splnil všechno, co slíbil.“

„Ale jdi, Tysone. Tví rodiče přece vždycky věřili tomu, čemu věřit chtěli. Kolikrát byl Edův táta obviněný?“

„Jenže pokaždé ho osvobodili.“

„Jednou svědek zmizel a podruhé byl zavražděn.“

„To byla nehoda.“

„Zabitý elektrickým proudem v domě, který hlídala policie.“

Tysonovi se náhle na tváři objevil pobavený výraz. „To je přesně ono! Tak ho hlídali, a on si ten idiot vezme rádio nebo něco takového s sebou do vany. Za tu svou blbost si zasloužil umřít.“

Sam protočil panenky. „Snad nejsi tak naivní!“

„Ne, to fakt nejsem. Hele, Same, to jsou všechno staré pověsti městské. Nic se nestalo. A bylo to jenom jednou a ne dvakrát, co proti Edově tátovi někdo vznesl obvinění. Šlo o účetního, který šel za federální policií a tvrdil jim, že má důkazy, podle nichž Marti-nelliovi fungují jako zástěrka pro gangstery. Noviny se kolem toho mohly zbláznit, ale když pak byl případ odložen pro nedostatek důkazů, nikdo už se neobtěžoval to oznámit. Svědek nezemřel, jen se prostě ztratil, protože lhal, jako když tiskne. Měl na své zaměstnavatele vztek, poněvadž ho vyhodili za zpronevěru. A tohle taky nikdo nenapsal.“

„Mně je to všechno jedno. Možná, že ten jeho otec se s gangstery nezapletl, ale Ed Martinelli určitě ano.

Jeho farmaceutická společnost nejspíš pere špinavé peníze z jeho dalších aktivit, a jestli se mu připleteš do cesty, můžeš na to sakramentsky doplatit. Přestaň se o ten lék zajímat a dělej si na svých inhibitorech nebo co to je.“

Chviličku bylo ticho. Pak Tyson ztěžka vzdechl. „Tak ven s tím, Same. Ty toho víš o Edu Martinellim tolik, že to nemůže být jen náhodný rozhovor, co tu teď spolu vedeme. O co tedy jde?“

„O nic. Prostě jenom nechci, aby ses s ním bavil. Nepřál bych si, abys dělal něco, čím na sebe připoutáš jeho pozornost. On je totiž pořádný drsňák.“

„Kolik mu dlužíš?“ zeptal se Tyson natvrdo.

Sam v duchu tiše zaklel. „To je můj problém a já si to taky sám vyřeším. Nedělám si srandu, Tysone, fakt se s ním radši nezaplétej. Radši se mu úplně vyhni.“

„To je totální kravina. On ti snad nějak vyhrožoval?“ napadlo Tysona a vstal tak zprudka, až židle s hlasitým zaduněním spadla na zem. „Hergot, to je přece i můj problém, jestli ti doopravdy vyhrožuje. Já jsem vás spolu seznámil. Tak mu ty prachy prostě vrať a bude po problému.“

„On teď peníze nechce, Tysone. Vykašli se na to. Nechtěl jsem, abys o tom věděl, protože to je můj problém a ty máš vždycky moc horkou hlavu, když dojde na takovéhle věci. Znáš mě. Vždycky jsem rozhodnutý, že s kartami přestanu, ale pak si řeknu, že si ještě jednou zahraju… Já to ale zvládnu jako vždycky.“

„Co tím myslíš, že teď ty peníze nechce?“

Sam zavrtěl hlavou. „Zrovna dneska ráno mi řekl, že mi ten dluh smázne, pokud mu zařídíš, aby si mohl promluvit s Leou Drakeovou. A když ne, tak prý nemůže ručit za moji bezpečnost.“

„Tohle že řekl?“ rozzuřil se Tyson. Konečně měl nějaký důvod, na který by mohl zaměřit svůj vztek. „On ti vážně vyhrožoval?“ Tyson sevřel pěsti a začal přecházet po místnosti sem tam, aby ze sebe dostal nadbytek energie a adrenalinu, jež mu kolovaly v těle.

„Ne takhle doslova. Na to je moc vychytralý. Já nechci, abys s tím Leu otravoval. Když jsem byl takový blb, že jsem se dostal do takovéhle situace, tak taky budu umět najít cestu, jak se z ní dostat zase ven.“

„Já tomu zkurvysynovi zavolám. Byli jsme kamarádi!“ Jakmile to vyslovil, hned si Tyson řekl, nakolik je to vlastně pravda. Ano, vyrůstali kdysi spolu, ale Tyson byl už jako dítě hodně izolovaný od druhých lidí. S Edem si užívali společné sportovní aktivity, ale nepohybovali se ve stejných společenských kruzích. No, Tyson vlastně žádné své společenské kruhy ani neměl. „Nech to na mně. Já se o to postarám.“

„Ne! Drž se od něho co nejdál. Už takhle jsi málem přišel o život,“ pravil Sam, a náhle byl bledý jako stěna. „Nenapadlo tě třeba, že Ed mohl mít něco společného s tím selháním bezpečnostních popruhů?“ Zakryl si tvář. „Třeba už kvůli mně jsi v nebezpečí!“

„Pochybuju, že by se mohl nějak dostat k popruhům, Same.“

„No, jestli ano, tak už se to stejně nikdo nedozví, když zmizely důkazy. Já tomu stejně pořád nemůžu uvěřit, že zmizely přímo z Jonasova auta přímo před očima všech.“

Tyson potřásl hlavou. „Nikdo to neviděl. Nejspíš to bylo jenom nějaké dítě, co vytáhlo pytel z Jonasova jeepu dřív, než to tam policie obehnala provazy.

Všichni byli strašně zvědaví a pro nějaké děcko to mohlo být velké pokušení, aby si ho odtud odneslo jako suvenýr. Aspoň takhle to říkal Jackson, když jsem mu volal, abych se ho na to zeptal. Jonas je po řád ještě na JIPce a myslím, že ho proto ještě nikdo nemohl vyslechnout.“

„Což platí i pro sestry Drakeovy a ty jejich zázraky,“ podotkl Sam. „Na to si můžeš vsadit krk.“

Tyson se obrátil zpět ke své práci, aby skryl výraz ve tváři. „Víš, Same, připadá mi trochu divné, že by někdo zaútočil na šerifa jen tak bez důvodu. Myslím, že po něm šli právě kvůli těm popruhům.“ Tyson konečně vyslovil podezření, které mu nešlo z hlavy.

„Pochybuju, že ti útočníci věděli, že je to šerif. Neměl na sobě uniformu a jel v neoznačeném voze. Bylo tam spousta lidí, ale člověk by řekl, že si někdo musel něčeho všimnout,“ pokrčil rameny Sam.

„Jestli s tím mají něco společného lidi od Edwarda Martinelliho, dali si určitě záležet, aby to nikdo neviděl. Jsou to profíci.“

„Jackson tvrdil, že to místo obehnaly lany téměř okamžitě, a že chlapi z forenzního oddělení všechno prolezli. Takže je možné, že budou mít k dispozici nějaké otisky prstů, nebo co vlastně dělají. Já si zkrátka jenom neumím představit, jak se někdo mohl dostat k Jonasově džípu, aniž by si toho někdo jiný všimnul.“

„Kdy jsi mluvil s Jacksonem?“ chtěl vědět Sam.

„Jen jsem se ho chtěl zeptat, co se stalo s těmi popruhy. Brannigan už kvůli tomu taky dvakrát volal. Mluvil i s tebou, a tak jsem si řekl, že musíme mít jasno. Proto jsem mu dneska ráno brnknul.“

„No, každopádně je hodně divné, že něco může jen tak zmizet,“ pravil Sam. „Všichni používáme stejné popruhy, a jestli jsou vadné, tak jsme všichni v nebezpečí. Všichni z toho mají docela nervy.

Testovali je předem jak na ústředí, tak u výrobce. A doteď se s nimi neobjevil žádný problém. Já nevím, Tysone, ale jedno je jasné: každý další, kdo bude viset na laně, bude mít hezky nahnáno a nikdo se mu nebude moci divit.“

„Doufám, že to nebudeš zrovna ty,“ odvětil Tyson a mínil to naprosto upřímně. „Nemůžu si dovolit, abych tě ztratil, Same. Jsi celá moje rodina, jediná, kterou mám.“

Nastalo rozpačité ticho. Pak se Sam vesele ušklíbl. „Chceš tím říct, že jsem jediný, kdo s tebou vydrží.“ Úsměv však rychle zmizel.

„Vážně, Tysone, nestýkej se s Martinellim. Nechtěl bych zase chystat další pohřeb.“

„Já mu zavolám nejdřív kvůli něčemu jinému, Same. On ví, že s ním chci mluvit, ale nezavolám mu, dokud se neuklidním.“ Tyson vrhnul pohled na hodinky. „Nepřijdeš pozdě na to svoje rande?“

„Ksakru, ta se bude zlobit!“ vyjekl Sam a snažil se, aby to neznělo příliš nadšeně, že může ukončit rozhovor s Tysonem. Když se Tyson zaseknul, nic s ním nepohnulo. „Jestli teda se mnou nejdeš, nebudeš se podílet na placení účtu za dnešní večer. Všechna dřina tedy zbude na mně, takže bych uvítal nějaké prachy. Máš u sebe něco?“

„Myslel jsem, žes říkal, že jsi byl vyzvednout nějakou větší částku a dal jsi ji nahoru do pracovny na nenadálé výlohy. Tak si vezmi prachy z toho.“

„Na to, abych mohl platit na rande, jsem ale nevyzvedl dost.“

Tyson si zamračeně poklepal na kapsu. „Myslím, že jsem zapomněl peněženku nahoře. Nemám vůbec představu, kolik v ní mám, ale jestli nemáme doma dost v hotovosti, tak můžeš vybrat z účtu, tam už peníze jsou.“

„Přetáhl jsem konto, a ještě jsem kvůli všemu to mu zmatku neměl čas dojít to vyřídit.“

Tyson pokrčil rameny. „Tak si holt vyber z rodinného účtu.“ Odvrátil se od Sama a předstíral, že se vrací ke své práci, ale uvnitř byl plný vzteku. Edward Martinelli si dovolil vyhrožovat jeho bratranci. Sam si možná přál, aby se do toho nemíchal, ale Tyson byl pevně rozhodnutý celý problém jednou provždy vyřešit. Martinelli

představoval nebezpečí pro jediné dva lidi na světě, na nichž Tysonovi záleželo – pro Sama a pro Leu.

Nechápal, proč pro něj Lea byla vždycky tak důležitá, ale od prvního okamžiku, kdy na ni upřel oči, už v něm zůstala. Pořád ji měl na mysli – ne, že by opanovala všechny jeho myšlenky, ale nikdy na ni nemohl úplně zapomenout.

Tak tomu bylo od toho dne, kdy ji spatřil vedle obětí oné dopravní nehody na Harvardu. Předtím mu úplně stačilo, když se na ni mohl jenom dívat, pozorovat, jak se jí mění výraz ve tváři, a naslouchat jejímu smíchu. Lea Drakeová byla pro něj ta pravá, a přitom ani nevěděla, jak důležitou součástí jeho života je.

„Ne, nemůžeš ji vidět,“ pravila Sára tiše, ale rozhodně. Rozkročila se pevně ve dveřích, aby Tyson kolem ní nemohl proklouznout dovnitř.

Tyson se na ni zadíval. Nejstarší ze sester Drakeových mu vůbec nenaháněla strach. Jejich dohady se už staly každodenním rituálem.

„Už si začínám myslet, že ji držíte v domě jako zajatce. Chci ji vidět na vlastní oči, abych se ujistil, že je v pořádku.“

„Napadlo tě vůbec, že tě třeba nechce vidět?“ otázala se Sára bez okolků.

„Nechápu, proč jste ke mně tak nepřátelské,“ zvýšil hlas, aby s ní trochu otřásl. Jen tam tak stála a pozorovala ho, jakoby byl nějaký obtížný hmyz. Obvykle rád viděl sestry Drakeovy pohromadě, ale teď by si byl přál, aby nejstarší z nich prostě zmizela. Pomalu vydechnul a změnil taktiku. „Rád bych se s ní jen na pár minut setkal, čistě jenom proto, abych viděl, že už jí je dobře. Já ji nechci unést.“ Ne, jen ji chtěl dostat pryč z dosahu její rodiny.

Sára pozvedla obočí. „Když cítíte potřebu mě takhle přesvědčovat, že mou sestru nechcete unést, tak je to důkaz, že vás to už napadlo.“

„Proč jste tak nepřátelská?“ zopakoval Tyson znovu, „vždyť se přece vlastně známe!“

„Brána byla zamčená. Jak jste se sem dostal?“ Zvedl oči, tohle věčné zdržování a kličky už ho začínaly unavovat. Neměl dost trpělivosti, aby snášel něco, co mu připadalo jako naprostá pitomost.

Už takhle pro něj bylo dost obtížné soustředit se na to, aby říkal společenské fráze. A teď se musel ještě držet, aby nevybuchl tváří v tvář Sářině zarputilosti. Už ho pěkně štvalo chovat se společensky jenom proto, aby se dostal dovnitř a mohl Leu vidět. Čím víc mu kladli překážky, tím byl zarytější a odhodlanější se s ní setkat.

„Přijel jsem autem, zaparkoval ho dole na příjezdové cestě a šel jsem pěšky nahoru. Visací zámek ležel na zemi a brána byla otevřená. A plot každopádně není tak vysoký, abych ho nemohl přelézt – jsem přece taky horolezec a lezu po skalách, Sáro. Takže pochybuju, že by mě ten váš plot a brána mohly zadržet.“

Sára na něj zažírala, jako kdyby mu zničeho nic narostla druhá hlava. „Zámek ležel na zemi?“

Tyson zaťal zuby. „Nejste náhodou nějaká pomalejší? Protože jestli jo, tak já teda začnu mluvit zřetelněji a zřetelně vyslovím každé slovo zvlášť.“

Sára zúžila pohled. „Pokud jste chtěl být vtipný, tak vám musím říct, že se vám to nepovedlo.“

„Chci vidět Leu. Hned.“ Snažil se, aby to neznělo příliš útočně, ale tón jeho hlasu zněl i jemu samotnému jako prásknutí bičem. Očividně už spotřeboval všechnu trpělivost, kterou v sobě měl.

Vtom jeho pohled upoutal jakýsi pohyb za Sářinými zády. Udělal krok blíž v očekávání, že Sára uhne, ale dál tam stála uprostřed dveří a nemínila ustoupit ani o centimetr.

„Přestaň se tam schovávat jako nějaký zbabělec, Leo,“ pravil nahlas. „Jsem v pokušení popadnout tvou sestru a hodit ji do křoví.“

Sára si pohrdavě odfrkla, ale přece jen nakonec o krok ustoupila, a Lea se protáhla kolem ní.

Její zjev ho šokoval. Vždycky byla drobná, ale teď byla tak vyzáblá a bledá, že působila jako duch. Měla černé kruhy pod očima a v nich temné stíny – ale aspoň se jimi na něj dívala. „Ty snad Sáře vyhrožuješ?“

„Zatím ne, ale už jsem o tom začínal uvažovat.“

„Sára by tě zmastila, kdyby ses jí jenom dotknul,“ varovala ho Lea.

„To je možné. Zato ty teda nevypadáš, že bys byla v kondici kohokoliv zmastit, takže to na tebe zkusím,“ oznámil. Zvednul ji do

náruče a vydal se s ní do dveří rovnou dovnitř domu. Když vstoupil přes práh, ucítil pod nohama jakýsi podivný pohyb. Než však stačil začít o tom přemýšlet, Lea se v jeho náruči proměnila v běsnící uzlík zuřivosti a začala ho ze všech sil bušit do prsou. Čekal, že jím projede rezavá bolest ze zlomené prsní kosti, ale k jeho překvapení nic takového nepocítil.

„Co to k čertu děláš? Nejsem žádná hadrová panenka, aby sis mě hodil přes rameno a předváděl se, jaký jsi chlapák!“ ječela vztekle.

Dalo mu hodně práce, aby se nerozesmál. Líbilo se mu, jak se vzteká. Zdálo se, že je něčeho takového schopná pouze vůči němu, a taková reakce byla mnohem lepší než vůbec žádná. Tyson ji postavil na zem uprostřed obývacího pokoje a přitom ji objal, aby rovnou neupadla, jak se od něj odtahovala. Spěšně hledal nějaké téma, jež by pomohlo prolomit ledy mezi nimi. Jako pokaždé mu prvně přišly na mysl nejrůznější podivná fakta. „Jestlipak víš, že šamani používali k léčení panenky? Někteří je natírali na červeno, což mělo vzbudit mrtvé. A v určitých oblastech na Aljašce šamani vyřezávali ženské figurky pro léčbu neplodnosti.“

„Tysone,“ přerušila ho Lea. Stála tam s rukama bok a s hlavou zakloněnou, aby mu viděla do obličeje. „Tak se už konečně úplně zbláznil. Vlámal ses k nám domů, tam sis mě hodil přes rameno jako nějaký potrhlý jeskynní muž…“

Zvedl ruku, aby ji přerušil. „Nedramatizuj to. Držme se faktů, Leo. Takže za prvé – já jsem se k vám nevlámal, já jsem prostě přešel přes práh jako každý jiný člověk. Za druhé jsem si tě nehodil přes rameno. Vzal jsem tě do náručí, a to velice opatrně, bez ohledu na svá polámaná žebra, musím dodat.“

Zatímco mluvil, procházel se po domě a prohlížel si nejprve mozaiku v chodbě a pak stěny. Sára zvedla oči k nebi. „Tak ho tady máš, Leuš. Jestli mě budeš potřebovat, zavolej. Budu s Kamilou nahoře u ní v pokoji. Víš, že se umí skvěle zbavit mrtvoly? Přemýšlej o tom!“

Tyson se na Sáru zamračil: „Myslel jsem, že Kamila je spisovatelka.“

„No právě. Píše o záhadných vraždách,“ vyložila mu Lea s přehnanou trpělivostí.

„Jo, to je vlastně pravda. Jednou jsem od ní četl knížku, a nebylo to špatné.“

Lea procedila skrz zuby: „Přišel jsi kvůli něčemu konkrétnímu, nebo jen tak, abys mě štval?“

Tyson si povzdechl. Nezačínalo to nijak dobře. „Samozřejmě, že jsem přišel kvůli něčemu důležitému. Jen jsem složil poklonu tvé sestře. Vážně nechápu, jak by tě to mohlo naštvat, ledaže bys…“ odmlčel se a náhle se celý rozzářil. „Že bys žárlila? Kamila je přece zasnoubená a já jsem v tomhle ohledu dost staromódní. Jakmile se žena zasnoubí, tak je už mimo dosah.“

„Dobře, že to vím,“ vzdala to Lea a svalila se do pohodlného křesla. Pohledem sledovala, jak slídí po domě, nikoli nepodoben Sherlocku Holmesovi. „Hledáš snad něco?“

Tyson se zahleděl na mozaiku na podlaze. „Já vlastně ani nevím.

Netopýří křídla a oko čolka. Supermodelku s čarodějným kotlem.“

Lein dech zasyčel přes sevřené zuby. Jestli si nedá pozor, tak se jí tím neustálým tlakem zuby začnou drolit. „Moje sestra se jmenuje Helena a momentálně je v nemocnici u Jonase, tak jako už celých posledních deset dní. Jsou tam i ostatní dnem i nocí. Tysone, dochází mi trpělivost.“

Zdálo se, že to ani nezaregistroval. Nebyl schopný se ovládnout, přestože se snažil. Pohled na její křídově bledou tvář jím otřásl. Působila nadpozemsky, jakoby ji mohl odfouknout i pouhý vánek. K tomu se pohybovala jaksi ztuhle a rukama se držela za hrudník, jakoby ji bolelo na prsou. V očích jí tkvěl ostražitý výraz, a Tyson si uvědomil, že všechno, co tak neomaleně prohlásil o jejích sestrách, ji opravdu ranilo.

Obrátil se a pronikavýma modrýma očima spočinul na její tváři. Náhle působil ztraceně a opuštěně. „Přišel jsem se podívat, jak se ti vede. Měl jsem o tebe opravdu hrozný strach, Leo. A tvoje sestry mi vůbec nechtěly říct, jak ti je.“ Přistoupil blíž, až docela k ní, a hluboko v očích se mu objevily stíny. „Deset dní. Celou dobu jsem nemohl spát ani jíst a dokonce ani pracovat v laboratoři, jak bych měl. Prošel jsem kvůli tobě učiněným peklem.“

Lea otevřela pusu, že odpoví, ale hned ji zase zavřela. Chtělo se jí zařvat, ať jde okamžitě pryč, ale neměla to srdce. Tyson vypadal zoufale a bezbranně.

Zmateně si zajel oběma rukama do vlasů. „Jsem úplně nemožný. Dělám a říkám samé nevhodné věci, Leo, a přitom vidím, že tě tím hrozně štvu.“ Popadl tlustou deku, položenou přes opěradlo, a začal ji do ní balit. Něco takového vůbec nečekala. Jeho pohyby byly tak jemné, že jí na okamžik úplně připravily o řeč. Zírala na něj a jen vrtěla hlavou, jak se snažila potlačit podráždění. „Proč jsi tak nabroušený na moji rodinu?“

Chvíli bylo naprosté ticho. Pak se Tyson usadil do křesla naproti ní. „Moderní výraz pro rodinu – „family“ pochází z latinského slova famulus, což znamená služebník. V arabských zemích se za časů proroka Mohameda používal pro slovo manželství termín nikah, což doslova znamená sexuální styk. V Koránu je také často používán ve významu smlouva, dohoda.

Takže manželství bylo považováno za dohodu o sexuálním styku.“

Lea vykulila oči. „Tomu teda nerozumím, Tysone. Já vlastně dokonce ani nechci vědět, co tím myslíš.“

Pokrčil rameny. „Nic jsem tím nemyslel. Jen mi připadalo, že by se ti to mohlo zdát zajímavé.“

Lea pomalu vydechla. Tyson používal slova jako obranný mechanismus. Ve chvíli, kdy se cítil nesvůj, začal vytahovat nahodilá fakta a údaje, aby zapomněl, že ho někdo rozrušil. Nejspíš to dělával už od dětství, kdykoliv jeho rodiče nejevili zájem o to, co jim potřeboval říct. V takových chvílích se prostě naučil v mozku přehodit výhybku a místo emocí se zabývat fakty, aby necítil bolest.

Lee se pro něj sevřelo srdce. Nechtěla podlehnout takovým pocitům a mít pro něj tolik soucitu a pochopení, když vlastně zasluhoval především pořádnou lekci slušného chování. „Proč se vlastně tak zajímáš, Tysone? Vždyť jsi se mnou celé ty roky sotva promluvil.“

„Já jsem s tebou mluvil, ale tys neposlouchala.“

Lea se zachmuřila. Celé roky ji přitahoval. Sice se s tím tajila, ale nikdy si nevšimla, že by o ni projevoval nějaký zájem. „To není pravda,“ namítla.

„Je to pravda, ale ty sis nevšímala někoho takového, jako jsem já.“

„Někoho jako ty?“

„Ty pořád opakuješ slova. Nepotřebuješ něco? Třeba vodu? Nebo čaj? Ty přece pořád piješ čaj. Vypadáš ještě víc jako duch než obvykle.“ Znovu vyskočil z křesla a přitiskl jí dlaň na čelo.

Lea ucukla a vyjela na něj: „Jako duch? Vypadám ještě víc jako duch než obvykle?“

Sklonil se nad ni, takže teď se dívali jeden druhému přímo do očí. Takhle zblízka bylo znát, jak je pohublý a unavený. Starost o ni měl vepsanou v každém rysu tváře. „Opakuješ doslova všechno, co řeknu,“ prohlásil opět, a vyslovil zřetelně každé slovo.

„Protože nemůžu uvěřit, že bys něco takového opravdu řekl, i kdyby sis to doopravdy myslel.“

Tyson se zhoupnul na podrážkách, aby se narovnal. „Co špatného jsem řekl tentokrát?“

„Myslíš si, že nějaké ženě dělá dobře, když jí někdo řekne, že vypadá jako duch? Tak hele, kámo, poslechni si novinky: ženy něco takového neberou jako lichotku. Když to slyším, připadám si jako pochodující zombie.“

„To je blbost,“ vyhrknul Tyson rozhořčeně. „Přece víš, jak jsi krásná, Leo. Nemůžeš si přece myslet něco jiného. Jsi neuvěřitelně inteligentní, dokonce i rozumíš, co ti říkám, když se spolu bavíme, a když se usměješ, každý ve tvém okolí by se rád usmíval s tebou. Jenže teď prostě jsi úplně bledá a hubená. Nejradši bych zavolal doktora. Co je proboha se všemi okolo, že nevidí, že jsi nemocná? Potřebuješ někoho, kdo by se o tebe staral.“

Lea tušila, že zírá s otevřenou pusou. Chvíli naprosto nebyla schopná pohybu, a jen doufala, že jí dovnitř nevletí zbloudilá moucha. Ten chlap je prostě nemožný. Pokaždé řekl buď něco, kvůli čemu měla nutkání ho praštit – nebo něco, za co se jí ho chtělo políbit. Právě teď si však nebyla jistá, k čemu má větší chuť.

„Já jsem přece doktor,“ připomněla mu. Snažila se vzpamatovat. Tyson ji pokaždé naprosto připravil o rovnováhu. Cítila k němu tolik soucitu a zároveň fyzické přitažlivosti, ale přesto ji rozčiloval, až se jí chtělo křičet. Nikdy v životě jí nikdo nešel tolik na nervy.

„Kdybych potřebovala nějakou léčbu, Tysone, tak bych ji už měla. A moje sestry mě mají opravdu rády. Určitě by zajistily veškerou pomoc, kterou potřebuji.“ V okamžiku, kdy to vyslovila, jí vytanula na mysli Helena. Sama si přece vůbec nevšimla, že sestra neustále hubne a ani jí nijak nepomohla.

Tyson ji vzal za bradu a bříškem palce přejel přes její rty. „Teď vypadáš hrozně smutně. Máš takový obličej, že je na něm hned všechno poznat. Vždycky jsem seděl ve třídě a pozoroval tě, klidně i celé hodiny. I když jsi mě nejspíš pokládala za úplného blázna, je to tak? A proč jsi teď najednou tak zesmutněla?“

„Myslela jsem na to, že jsem měla pomoci jedné ze sester s jejími problémy. Ona se pořád o nás všechny stará, a my jsme si ani nevšimly, že nás právě hrozně moc potřebuje.“

Poklepal jí na koleno. „Řekni mi, co potřebuje, a já to udělám místo tebe.“

„Proč bys to chtěl udělat?“

„Aby sis už kvůli tomu nemusela dělat starosti.“

Lea zavrtěla hlavou. „Já prostě nevím, co si mám o tobě myslet, Tysone. Moje rodina je celý můj život. Viděla jsem, jak nad námi ohrnuješ nos, a taky vím, že si o nás myslíš, že jsme nějací komedianti. A pak zase přijdeš a pro změnu řekneš něco takového, jako teď.“ Zhluboka se nadechla. „Já svoje sestry i rodiče miluju. Patřím k nim – jsou důležitou součástí mého světa.“

„Já vím,“ vzdechl si a vstal. Vůbec to nešlo tak, jak chtěl. „Vadilo by ti, kdybych zase za tebou zítra přišel? Mohli bychom se jít třeba trochu projít.“

„Ty jsi vážně celou tu dobu nespal a nejedl?“

„To není zdaleka tak důležité jako skutečnost, že jsem nemohl pořádně pracovat. Do mojí práce mi nesmí nic zasahovat. No, samozřejmě kromě tebe.“

Znovu si projel rukama vlasy, a vypadal pak ještě víc jako potrhlý profesor než kdy jindy. Lea si přitiskla ruce k žaludku. Pocit, jak v ní všechno taje, se jí nezamlouval. „Tak ty nemůžeš pracovat?“

S přimhouřenýma očima se jí zadíval rovnou do tváře. „Připadá mi, že bys mohla omdlít. Nemám zavolat sestry?“

„Ty nemůžeš pracovat kvůli mně?“ trvala na otázce Lea. Když Tyson začal chrlit překotně věty, místo aby jí odpověděl, okamžitě dostávala chuť zajistit mu přednostní letenku do rakety směřující k Marsu. Na druhou stranu tu ovšem existovalo nebezpečí, že kdyby jí odpověděl, mohla by provést nějakou hloupost – třeba ho znovu políbit.

„Jo, zatraceně, nešlo to. A přitom je práce pro mě tak důležitá! Nechci, aby ti bylo zle, Leo, protože pak jsem úplně posedlý starostmi o tvoje zdraví. Ty jsi doktor, ty bys měla vědět, co máš dělat.“

Žádné líbání tedy nebude, rozhodla se Lea, a zavolala nahlas:

„Sáro? Máme doma něco na žaludek?“

„Nebereš moc antacidů, že ne? Určitě přece nechceš skončit se žlučovými kameny! Nejčastějšími složkami kaménků je vápník, oxalát, fosfát a kyselina močová.“

Lea se musela začít dívat jinam, aby se nezačala smát. Už to udělal zase. Pochybovala, zda si to vůbec uvědomuje. „Díky za nesmírně zajímavé informace. Jako doktorovi by se mi mohly fakt někdy hodit!“

Tyson se na ni zamračil. „Tak já teda půjdu, Leo, ať si můžeš zase odpočinout. Taky musím dodělat nějakou práci, ale zítra zase přijdu a vezmu tě ven na procházku.“

„Jak můžeš pracovat, když máš zlomená žebra?“ napadlo Leu, a dlaní mu zlehka přejela po hrudníku. Tyson pocítil stejnou horkost, jako když se ho dotkla předtím.

Přikryl dlaní její ruku a přitiskl si ji k prsům. „To není práce pro lesní hasiče. Mám doma ve sklepě laboratoř a tam dělám na jednom projektu, který mě zajímá.“

„Vážně?“ Tvář měla plnou nelíčeného zájmu. „Pověz mi o tom něco!“

„Radši až zítra. Uvidím, jestli se mi dneska povede něco zjistit. Třeba teď, když už nemám strach, že tě sestry vězní ve věži a chtějí tě tam nechat zhynout, tak se mi podaří na něco přijít.“ Vstal a váhavě pustil její ruku. Pak se sehnul a zlehka ji políbil do vlasů na temeni hlavy. „Zítra přijdu, Leo, tak řekni strážím, ať mě pustí dovnitř.“

„Pokud mluvíš o mojí sestře, tak připomínám, že se jmenuje Sára.“

„Máš spoustu sester,“ pravil, a zamířil ke dveřím. Tam se zastavil, aby se na ni ještě jednou podíval.

Lea cítila, jak se jí zrychlilo srdce. Tysonův výraz byl tak – dychtivý. Citlivý. Toužebný. Ale ze všeho nejvíc ochranitelský.

„Měla by sis jít lehnout.“

„Já půjdu, Tysone,“ ubezpečila ho. Vydechla, teprve když zavřel dveře, aniž si do té doby vůbec uvědomila, že zatajovala dech.

„Už je pryč?“ vykoukla Sára z vedlejší místnosti.

„Ano.“

„Holčičko,“ pravila Sára a soucitně poklepala Leu po hlavě. „Z toho chlapa by se člověk úplně zbláznil. Vím, jak tě to k němu přitahuje, ale on je prostě moc podivínský.“

„Je skvělý. Umí mluvit několika jazyky, dá se s ním bavit o všem, co mě zajímá, a je fakt, fakt moc sexy. A taky umí dobře líbat!“ pronesla vzdorovitě Lea a podívala se na sestru. Tvářila se přitom poněkud zaskočeně. „Je mimořádně inteligentní, a to na mě působí jako afrodisiakum.“

„Nebo je to možná spíš syndrom zraněného ptáčete.“

„Co to proboha má být?“

„To je ta tvoje neustálá potřeba pomáhat druhým, kteří to potřebují. A jestli někdo doopravdy potřebuje pomoci, tak je to Tyson Derrick.“

Lea udělala obličej. „Tak, teď jsem teda zase ta hodná holka, jakou mě všichni znáte. Svatá Lea. Byla bych mnohem radši, kdyby to bylo všechno jenom o sexu. Lea zlobivka se mi zamlouvá mnohem víc.“

Sára zaúpěla. „Jo, protože všechny zlobivky mají děsně rády, když jim někdo řekne, že jsou tak bledé, že vypadají ještě víc jako

duch než kdy předtím. Málem jsem se udusila, když jsem to zaslechla. Kdyby tu byla Helena, hned by ho na fleku za to proměnila v ropuchu.“

Lea se rozesmála. „Ten Tyson ale umí skládat poklony, že jo? A nejhorší na tom je, že mi to vážně začíná připadat roztomilé.“

Sára protočila panenky. „Ty jsi teda v tom až po uši. A to je právě to, co mám na mysli. Ty neumíš být zlobivka, ani když se o to snažíš. Prostě to nemáš v povaze. Na tváři této planety neexistuje žádná další osoba, které by tenhle chlap mohl připadat roztomilý. Připomíná mi nějaký druh dikobraza. Jak se ho dotkneš, hned máš ruku plnou zabodnutých ostnů.“

„Ne, je hrozně milý.“

„Ten chlap pořád jen analyzuje pocity, místo aby je prožíval.“

„Nemáš pravdu, Sáro, a neříkej mu pořád „ten chlap“. Jmenuje se přece Tyson.“

„Tak promiň, zlato,“ podrbala se Sára za uchem. „Pojď si vypít čaj.“

„Já stejně vím, že z toho nic nebude,“ povzdechla si Lea.

Uvědomila si, jak to zní lítostivě, a zamračila se.

„To nikdy nevíš,“ pravila Sára. Když viděla toužebný výraz na sestřině tváři, zastyděla se. Sára si prostě přála, aby mohla mít upřímně ráda všechny muže, které si její sestry vyberou, a skutečně si neuměla představit, že by si mohla oblíbit Tysona Derricka.

„Zámek na bráně spadl na zem a dům ho pustil dovnitř. Žádné překážky, Leo! Všimla sis toho vůbec?“

„Ne, koukala jsem pořád jenom na to, jak úžasné má tělo. To není fér, Sáro. Měl by mít buď mozek, nebo svaly, a ne obojí najednou.“

Sára se zasmála. „Ela nebyla nadšená, že jsme mu nedovolili za tebou chodit. Říkala, že to máme nechat na přírodě.“

„Co tím myslíš?“ pohoršila se Lea. „Jak to může vědět?“

„Ela nám neřekla, jak to přesně myslí, ale vypadala velice přesvědčivě. Pro ni je hodně složité udržet rovnováhu mezi tím, aby nám ponechala soukromí a volnost rozhodování, a aby nás zároveň ochránila před našimi vlastními hloupými chybami. Vždycky ví předem to, co my ne.“

„Má to v životě fakt hrozně těžké, Sáro. Dělám si o ni starosti.

Řekla mi nedávno, že ani nechce mít děti.“

Sára šokované postavila svůj hrnek na stůl. „To že řekla? A proč? Má přece všechny schopnosti. Bez ní by dědictví rodu zřejmě zaniklo!“

Lea si povzdechla. „Je hrozně smutná. Myslím, že je toho na ni prostě moc. Říkala jsem jí, ať si promluví s mamkou. Mamka by jí určitě poradila, jak se vyrovnat s tím, že vždycky ví, co si druzí lidé myslí a co cítí. Chtěla jsem jí pomoct, ale Ela mi to nedovolila.“

„Ty bys nějakou dobu neměla vůbec nikomu pomáhat, Leo. Potřebuješ klid, abys zase našla rovnováhu. Vydáváš toho ze sebe druhým strašně moc. Když lidem umožníš, aby si z tebe pořád brali, za chvíli by z tebe nezůstalo vůbec nic. Nemůžeš přece pořád na sebe brát nemoci a poranění druhých lidí.“

„Jenže šlo o Jonase! Jiná možnost přece neexistovala!“ připomněla jí Lea.

„Měla bys být rozumnější. Jedna věc je léčit nákazu. Na to jsi vlastně zvyklá. Ale brát na sebe něco tak obrovského, jako ta zranění? Vždyť bys mohla umřít! Proč jsi vyléčila Tysona Derrika?“

Lea se dívala dolů na své ruce. „Neměla jsem na vybranou, Sáro. Nemohla jsem přestat. Nejdřív jsem neměla vůbec v úmyslu ho uzdravit, ale něco mě tam táhlo – a pak se to stalo. On o tom ale vůbec neví.“

„On o tom neví, protože by musel uvěřit něčemu, co si nemůže ověřit pokusem,“ opravila ji Sára. „Pro něj je jednodušší věřit, že jsme jenom komedianti.“

„On tomu nevěří,“ trvala Lea na svém. „Je to vědec! Uvažuje jiným způsobem!“

„Kouzla jsou také věda. On si to jen nedokáže vysvětlit, ale jedná se o energii a vesmír. On se k nám nehodí, nehodí se k naší magii.“

„Možná, že ne,“ přiznala Lea a foukala čaj, aby se vyhnula sestřině zpytavému pohledu.

Kapitola 9

Lea se snažila před sestrami nedat najevo své vzrušení a nervozitu, ale přesto neustále sledovala ručičky hodin v obývacím pokoji. Tyson by tu měl být každou chvilku. Tentokrát si na svém zjevu dala hodně záležet. Pořád byla hrozně bledá, a tak použila mejkap v naději, že jí dodá do tváře barvu. Dokonce si i namalovala oči víc než obvykle. Na sobě sice měla pohodlné džíny, ale pod tenkým svetrem jí vykukoval krajkový top. Své touze být s ním sama nerozuměla. Jedině, že by to byl skutečně onen syndrom zraněného ptáčete, o kterém mluvila Sára.

Lea došla ke gauči, kde seděla Helena. Sklonila se, objala ji kolem krku a vtiskla jí polibek na temeno hlavy.

„Jsi hrozně utahaná, zlato. Nemůžeš spát? Já bych ti pomohla, kdybys mi to dovolila.“

Helena ji vzala za ruku. „Ne, to nemůžeš. Teď na nějakou dobu nesmíš plýtvat energií, ani na tyhle menší záležitosti. Dám si kamilkový čaj a aspoň si odpočinu, když už jsem konečně doma.

Jonas už dýchá sám, bez přístrojů.“ Náhle bez varování vzlykla a přikryla si rukama tvář, aby skryla slzy.

Lea se posadila vedle ní a vzala ji kolem ramen. Okamžitě z ní začalo vyzařovat teplé světlo, aby sestře pomohlo, utěšilo ji a ulehčilo jí v její bolesti. Helena se ihned odtáhla. „Leo! Máš přece odpočívat!“

„Ne, když mě potřebuješ,“ odvětila pevně Lea. „Nikdy jsem tě ještě neviděla tak…“ odmlčela se, jak obezřetně volila slova. „Tak zlomenou.“

„Já jsem prostě nečekala, že by mohl být zraněný. A nejen zraněný, že ho někdo málem zabil! Proč, Leo? Proč to někdo Jonasovi udělal? Je to přece hodný člověk, a pořád se upřímně zajímá o dobro druhých. Však víš, jak ho tehdy rozrušil ten případ týrání té staré paní. Vždycky se stará o druhé víc než sám o sebe.“

„Já vím, zlatíčko,“ přikývla Lea. Helena byla přepadlá a pod zarudlýma očima měla tmavé kruhy. „Bylo to s ním vážné, ale on to přežije. Už brzo bude zase zpátky, aby nám mohl šéfovat.“

Heleně přeběhl po tváři chabý úsměv. „Nikdy by mě nenapadlo, že se budu těšit, až zase uslyším ty jeho arogantní poznámky, ale fakt je, že už se jich nemůžu dočkat.“

Lea se zvonivě rozesmála. „A hned jak řekne první, budeš ho zase chtít proměnit v ropuchu.“

Helena se místo veselého smíchu náhle rozplakala. „Říkala jsem, že bych ho nejradši vystřelila raketou na Mars. Zkoušela jsem různá kouzla, aby nechodil k nám domů. Ale nikdy jsem nechtěla, aby se mu něco stalo. Měla to být legrace!“

„Heleno! Prokristapána, přece si nemůžeš myslet, že jsi odpovědná za to, že ho někdo postřelil? Je šerif, jeho práce je prostě nebezpečná.“

„Vždycky vypadal neporazitelný. Připadalo mi, že ho budeme mít kolem sebe napořád,“ vzlykla Helena. Svěsila hlavu a prázdně zírala na své ruce. „Myslela jsem si, že k nám bude chodit pořád, i když se ožení, protože vás má všechny tolik rád.“

Lea chvíli mlčela, ale pak se nadechla a zamířila rovnou k věci. Sestřina bolest byla takřka hmatatelná. „Jonas tě miluje, Heleno. To je nad slunce jasnější.“

Helena si opřela hlavu o Leino rameno. „Nemiluje, neblázni.

Myslí si o mně, že jsem k ničemu.“

Lee se chtělo kvůli sestře plakat. „Heleno, copak ty si myslíš, že jsi k ničemu? Jonas si to tedy určitě nemyslí! Nejspíš mu mylně přisuzuješ stejné pocity, jaké máš vůči sobě ty!“

„Ty jsi evidentně nikdy neslyšela, co mi říká,“ namítla Helena.

„Nemá rád tvé zaměstnání. Copak sis nikdy nevšimla, jak nesnáší, když tě okukují jiní muži? Ne v časopisech nebo v televizi, ale především na přehlídkách, když zrovna předvádíš nějaké odvážné šaty? Podle mě všechny ty jeho uštěpačné poznámky vyplývají z toho, že žárlí. Jonas je ten typ, že chce chránit ty, které miluje. A tebe nemůže chránit, když jsi na obálkách všech možných časopisů. Nenávidí představu, že se každý může dívat na tvoje tělo.“

Helena vzhlédla, když do pokoje vešla Julie. „Na Julii nebývá tak nepříjemný, a po ní přitom chlapi házejí očkem v jednom kuse.“

„Ne, ale také ji pořád napomíná a navíc neustále kontroluje lidi z její ochranky, i když si to ona nepřeje. A taky: kdo by si to chtěl s Julií rozházet? Však víš, jak umí být hnusná! Když ji člověk naštve, je jako had!“

„Tak hele!“ napomenula je Julie. Hodila sebou na gauč vedle Heleny a chytila ji za ruku. „Toho hada považuju za urážku. Já se cítím spíš jako tygřice, nebo nějaká jiná šelma s drápy.“

Helena se chtě nechtě musela zasmát. „Ty nejsi hnusná, Julie. Ty jen tak působíš! A přitom máš tak měkké srdce!“

Julie se natáhla a políbila sestru na tvář. „Klidně si to mysli, zlatíčko, ale neříkej to nahlas před mamkou a taťkou. Já jsem si svou pověst pečlivě vybudovala a moc se mi líbí! Jak je Jonasovi?“

„Začíná to s ním být lepší,“ odpověděla Helena. „Já už jsem nemohla udržet oči, a tak Kamila slíbila, že u něj s Adélou zůstanou a pohlídají ho, dokud se zase nevrátím.“

„Udělám ti polévku,“ nabídla se Julie.

„Vždyť neumíš vařit?“ divila se Helena.

Julie se ušklíbla a pokrčila rameny. „Byla by to polévka z konzervy, ne ta tvoje poctivá domácí. A dokonce i já dokážu ohřát konzervu polévky.“

„Julie, to je od tebe moc hezké. Ale nemusíš to dělat.“

„Už jsem to udělala. Vypadáš, jako bys nic nejedla už celý týden.

Potřebuješ nějakou výživu. Spoustu a spoustu výživných věcí.“

„Od té chvíle, co Jonase postřelili, nemůžu ani spát. Zkoušela jsem to, ale jak si lehnu, hned ho zase vidím, jak leží na zemi, celý od krve. Připadá mi, že tu představu snad nikdy nedostanu z hlavy.“ Helena si otřela obličej, a přitom bylo znát, jak se jí třesou ruce.

„Kdo mu to jenom mohl udělat? A proč?“

Lea zavrtěla hlavou. „To se nejspíš nikdy nedozvíme, zlato. Jsi přetažená a musíš se vyspat.“

„Nechtěla jsem ho tam nechat, ale už jsem musela jít aspoň na chvíli domů. Kamila s Adélou slíbily, že se o něj zatím postarají,“ opakovala, a znělo to jako omluva.

Lea s Julií se na sebe dlouze podívaly. „Vždyť jsi neudělala nic špatného, když jsi šla domů. Byla jsi s ním v nemocnici víc než týden! Musíš se taky starat sama o sebe, jinak Jonasovi nijak nepomůžeš. Pojď do kuchyně a dovol mi, ať ti můžu nalít tu polévku,“ naléhala Julie a šťouchala do sestry tak dlouho, až vstala. Vtom si všimla, že Lea je namalovaná. „Nemůžeš přece ještě jít do práce, Leo. Potřebuješ ještě aspoň týden na zotavení.“

Lea se snažila zatvářit nonšalantně. „Ne, nejdu do práce. Jdu jenom na procházku. Možná si zajdu do města a pozdravím Inez v krámku. Potřebuju trochu na čerstvý vzduch.“

Julie si posupně odfrkla. „Musíš se naučit líp lhát, velká sestro.

Celá se červenáš!“

Helena se pozorně zadívala na sestřinu zrudlou tvář. „Jdeš s ním na rande, že jo, Leo? S Tysonem Derrickem, s tím, co ti udělal na krku fungl nové mateřské znamínko!“

„Jůůůů, to se řééékne mamce!“ vyjekla Julie.

Lea se trošku usmála. „Aspoň si konečně řekne, že taky umím být zlobivá holka!“ pravila s nadějí v hlase. „Co myslíte?“

„Kdepak, dokud jsem tady já, tak bohužel ne,“ usmála se na ni kouzelně Julie. „Víš, že mamka si pokaždé musí přečíst nejmíň jeden z těch bulvárních plátků, a myslím, že teď tam je něco o mém milostném trojúhelníku.“ Zatvářila se dychtivě. „Nebo o milostné trojce?“

„Teda Julie?!?“ Helena pokrčila nos. „To je teda fuj!“

„No, bylo by skvělé, kdyby můj život byl tak vzrušující, jak si lidé představují,“ podotkla Julie.

„Já myslím, že vzrušující život teď má Lea!“ připomněla Helena.

„Jestli se pořád potuluje okolo náš žhavý líbač, je to vzrůšo, a bude to čím dál zajímavější! Ale mám dojem, že se ho Sára pokouší vyhnat.“

„On se ale tak snadno vyhnat nedá,“ pravila Lea. V duchu se cítila potěšená, že Tyson se nenechal zastrašit. Sama byla překvapená, jak hrozně se na něj těšila. Myslela na něj celou noc, i když byla rozhodnutá mu říct, že s ním nikam ven nepůjde. Jenže s ránem se rozhodnutí stejně nějak rozplynulo. Seděla dlouho a pozorovala bouřící moře, na němž vítr vytvořil divoké, pěnící vlny.

Přemýšlela o Tysonu Derrickovi a čím víc na něj myslela, tím víc byla přesvědčená, že ji potřebuje.

„Tím líp pro něj,“ prohlásila Julie souhlasně. „Ty potřebuješ silného muže.“

„Já? Já že ho potřebuju? To je přesně naopak! On sice pořád analyzuje pocity, ale sám buď žádné nemá, nebo neví, že je má. Izoloval se od světa. K tomu si zvykl na adrenalinové sporty, třeba na závody v autech, jen aby cítil, že je vlastně na živu. Rád ostatní lidi pozoruje a dělá o nich poznámky, ale rozhodně se s nimi nechce zaplést.“

„Kromě tebe.“

Lea se znovu zapýřila. Když se na ni díval, v očích se mu zřetelně rýsovala touha. Dychtivost. Čirá lačnost. Žádost. Všechno se v ní zvedalo v odpověď. „Máme toho vlastně hodně společného, přestože si to Sára nemyslí. Oba jsme dost tiší a uzavření, a dá to dost práce, než nás něco rozčílí. Ale všimla jsem si, že vůči němu jsem hodně emotivní. Má schopnost proniknout mi pod kůži jako nikdo druhý, a já ho zase umím docela naštvat. Ale úplně nejvíc obdivuju jeho inteligenci.“

Po jejím dlouhém proslovu si sestry vyměnily dlouhé vědoucné pohledy, čehož si Lea nemohla nevšimnout. „Jo! Je to tak! Prostě si nemůžu pomoct. Je to génius a umí vyprávět o spoustě věcí, které mě opravdu zajímají. Ale je odtržený od lidí a dokonce i od svých citů. Měl příšerné dětství. Jsem přesvědčená, že mě potřebuje, ale vážně nechápu, jak jsi přišla na to, že já potřebuju jeho.“

„Protože žiješ jenom pro druhé, místo abys žila taky pro sebe, a nenecháváš si žádné rezervy,“ prohlásila rezolutně Julie. „Jsi přece tak chytrá, Leo, ale s tím soucitem k druhým to vážně přeháníš. Necháváš všechny, aby si z tebe po kouskách brali. Neumíš nikomu říct ne. Potřebuješ vedle sebe mít někoho silného, kdo se tě ujme a bude tě chránit. My jsme se snažily, ale musím přiznat, že jsme si taky zvykly tě využívat. Musíš mít někoho silného, aby se to vyrovnalo.“

„To teda nemusím,“ odmítla Lea paličatě.

Helena Julii souhlasně přikývla. „Má pravdu. Potřebuješ do života nějakého silného muže, co se nikoho nebojí – dokonce ani nás ne!“

Julie pohlédla z okna a hvízdla. „My o vlku, a vlk… Páni, Leo, tomu chlápkovi to dneska ale sluší!“ Helena se hned s ní začala strkat o místo u okna, aby měla také výhled.

„Jděte odtud, než vás uvidí,“ zvolala Lea. Připadala si trapně, přestože cítila, jak se v ní vzmáhají drobné bublinky smíchu. Sestry ji rády škádlily, ale Tyson si už takhle myslel, že celá její rodina je parta pěkných cvoků. Nechtěla, aby je přistihl, jak na něj zírají. Vycenila na své dvě mladší sestry zuby v naději, že na ně bude působit odhodlaně. „Tak šup, mazejte odtud, vy dvě. Jděte do kuchyně!“

„Koukni, jakej má hrudník, Heleno! Páni! Já z toho asi omdlím,“ vykvikla Julie a nadšeně dloubla do plavovlasé Heleny.

Jako odpověď se na její tváři objevil váhavý úsměv, první od doby, co postřelili Jonase. „Moc se mi líbí, jak se mu nadouvají svaly.“

„Přece nemůžeš vidět nadouvající se svaly,“ namítla Lea, a natahovala se na špičky, aby o nic nepřišla.

„Ty se prostě špatně koukáš,“ napomenula ji Julie. „Tééda, ten má ale obtažený džíny! Hmmm!“ protáhla mlsně a ovívala se rukou jako vějířem, jakoby jí z toho polilo horko. „Leo, jdi do něj!“

„Jasně. Šup pryč!“ hnala je Lea. Nataženým prstem ukazovala ke kuchyni a snažila se vypadat přísně. „A obě dvě!“

Julie s Helenou zmizely s hlasitým smíchem v kuchyni, ale hned zase vykoukly, aby mohly sledovat Leu, jak pospíchá k domovním dveřím.

Podařilo se jí je otevřít hned na Tysonovo první zaklepání. Jak ho zblízka uviděla, dech jí uvízl v hrdle. V úzkých obepnutých džínách a rozepnuté košili vypadal prostě úžasně. Černé vlasy se mu kroutily nad čelem a zpod nich jí pronikavě modré oči zaujatě hleděly přímo do tváře. Pod jeho naléhavým pohledem se jí rozbušilo srdce. V úsměvu blýskl bílými zuby, udělaly se mu dolíčky, a v očích mu jiskřilo. Cítila, jak se i jí na tváři nezadržitelně šíří veselý úsměv.

„Tak jsi tady,“ špitla.

„No jasně.“ Vzal ji za ruku a přitáhl ji k sobě, a zároveň se natáhl, aby za ní zavřel dveře. Pohyb je přitiskl k sobě. „Už se cítíš líp?“

Cítila jeho pevné svalnaté tělo i žár, jenž z něj vycházel. Zachvěla se, a v lůně se jí něco sevřelo. Tyson dokonce i voněl dobře. Mužně. Chtělo se jí zvednout oči nad vlastními hříšnými myšlenkami. „Ano, je mi mnohem lépe. A co ty, už můžeš zase spát?“ Když slyšela svůj hlas, úplně se znechutila, jak zněl chraplavě a omámeně, úplně jakoby to ani nebyla ona.

„Dokončil jsem nějakou práci, a to je to nejdůležitější.“

Lea zachytila nějaký pohyb u okna a honem od Tysona odskočila.

„A na čem jsi pracoval?“

Tyson ji znovu chytil za ruku a táhl ji za sebou dolů po schodech. Chtěl ji co nejrychleji dostat pryč z vlivu její rodiny a celého domu. Cítil z něj jakousi nedefinovatelnou sílu, přestože byl rozhodnutý nepodlehnout řečem o tom, jak jsou sestry Drakeovy zvláštní. „Měl jsem nějaké problémy s PDG-ibenregenem. Jsem si jistý, že je tam nějaká chyba, i když si ostatní myslí, že je naprosto v pořádku. No,“ opravil se, „spíš chtějí věřit, že je v pořádku.“

„To je nový lék, založený na tvém původním výzkumu buněčné regenerace, viď?“ zeptala se Lea. Pořád musela myslet na to, že ji drží za ruku, a uvědomovala si lehký dotek jeho těla, jak spolu kráčeli. „Zajímala jsem se o ten nový lék na rakovinu, a dozvěděla jsem se, že vznikl díky tvým předchozím pracím. Abych byla upřímná, připadalo mi, že s klinickými zkouškami začali příliš brzy.“

„Přesně tak,“ přikývl. „Jenže mě nikdo nechtěl poslechnout. Joe Fields mi dokonce několikrát volal, abych se do toho nepletl.“

„To je ten, jak ses o něm zmínil, že sis ho všiml v nemocnici,“ vzpomněla si Lea. Vrhla na něj krátký úsměv. „Vidíš? Obvykle si věci pamatuju.“

„Jo, to je on. Byl dost naštvaný, protože jeho starý přítel Harry, ten biochemik, který na tom projektu dělal, se hrozně urazil.“

„Ty toho Harryho moc rád nemáš, co?“

„Odvádí podřadnou práci,“ prohlásil rozhodně Tyson. „A to já nemůžu tolerovat. Nemůžu si taky vážit někoho, kdo s prací tak spěchá, že ji ani neumí pořádně dokončit. On nedělá výzkum z lásky

k vědě, nebo aby mohl pomáhat lidem, ale proto, že se žene za úspěchem a slávou. Chce, aby všichni znali jeho jméno.“

„Asi na tebe žárlí,“ napadlo Leu.

Kráčeli po pěšině nad oceánem, odkud bylo vidět, jak se moře v dálce setkává s obzorem. Teď, když ustal studený vítr, byly vlny mírnější. „Je to prima, když se člověk dostane ven na vzduch,“ pravila.

Tyson se zhluboka nadechl. Zastavil se a zprudka se otočil, takže teď stál přímo proti ní. Sevřel jí ruku tak silně, až měla strach, že jí snad rozdrtí kostí. „To je přesně ono, Leo. Hodně jsem o tom přemýšlel. Já prostě na žádnou magii nevěřím. Pro někoho, kdo uvažuje logicky, to nedává žádný smysl. Ať už se sestrami děláte cokoliv, není to skutečné. Já nevím, jestli vaše rodina používá nějaké kejkle, aby ošálila lidi, ale ať je to, jak chce, vidím, že věříš, že umíš uzdravovat.“

Lea otevřela pusu, ale Tyson jen zavrtěl hlavou a přitáhl si ji na hruď. „Jenom mě vyslechni. Myslím, že prožíváš psychosomatické symptomy, jako je třeba falešné těhotenství. Ale spolu bychom to zvládli. Vím, že ti můžu pomoci, abys pochopila, že nikdo nedokáže uzdravovat druhé pomocí kouzel. Jsi chytrá. Časem ti to dojde.“

Dokázala jen stát a tupě na něj zírat. Nevěděla, jestli se má rozesmát, nebo začít řvát. Tyson se tvářil vážně a zaujatě, a upřeně na ni hleděl svýma modrýma očima. „Tak ty si myslíš, že jsem onemocněla z toho, jak předstírám, že umím léčit lidi?“ Kdyby jenom dokázal udržet pusu zavřenou. Takhle se ale nejspíš nikam nedostanou.

„Když to řekneš takhle, tak to zní dost hrozně. Spíš si myslím, že tě o tom tak dlouho přesvědčovali, až jsi tomu uvěřila, a tvůj mozek pak oklame tělo, takže se u tebe projeví všechny symptomy. A to může být hodně nebezpečné pro tvoje zdraví!“

Lea se pokusila vyškubnout mu ruku, ale držel ji pevně. „Ne, Leo, neodcházej. Všechno jsem si promyslel, a vím, že bych s tebou chtěl chodit. Ty mi rozumíš, zajímáme se o podobné věci, a kromě toho jsi neuvěřitelně krásná žena. Za náš vztah jsem ochoten zaplatit tu cenu, že přijmu i tvou rodinu. Opravdu mi to stojí za to, jen abych tě směl vídat.“

Lea jen vykulila oči. „To jsi teda hrozně odvážný, když bys byl ochotný se stýkat s mou potrhlou komediantskou rodinou.“ Naklonila hlavu ke straně. „Takže já tedy vlastně neumím uzdravovat lidi, ale jsem o tom tak silně přesvědčená, že se u mě projevují psychosomatické obtíže těch lidí, které léčím. Takže tohle si ty doopravdy myslíš, jo?“

„Ano. Jsem přesvědčený, že kdybys víc otevřela svou mysl této možnosti, hned by to bylo jasnější. Jsi přece vědkyně, Leo, lékařka! Ty chceš léčit lidi, protože jsi tak citlivá a soucitná, ale něco takového neumí nikdo. Viděla jsi někdy ty náboženské léčitele ve stanech, a uvědomila sis, jak klamou lidi?“

„Jak to můžeš vědět?“ opáčila, a rozhodně vykročila zpátky k domu. Tentokrát držela za ruku ona jeho, takže se nemohl vyprostit.

„To už bylo přece dokázáno tolikrát! Spoustu léčitelů vyšetřovali a odhalili! Vážně, Leo. Můžu ti ukázat tuny takových zpráv. Hledal jsem je celý minulý týden a připravil jsem ti o tom celou složku. Máš to tam všechno černé na bílém.“

„To jsi pro mě udělal?“ usmála se na něj co nejsladčeji a vedla ho po cestičce k domu. „Tysone Derricku, to je od tebe vážně velmi hezké. Netušila jsem, jak jsi ohleduplný.“

Ulehčené si vydechl. „Bál jsem se, že tě to rozzlobí, Leo. Čekal jsem, že zareaguješ negativně, ale vlastně jsem mohl předpokládat, že nebudeš přístupná rozumným argumentům.“ Zastavil se. „Ty už chceš jít domů? Rád bych s tebou ještě chvíli byl.“

Táhla ho za ruku za sebou. „Chci, abys šel se mnou a seznámil se s mými sestrami. Jestli se máme spolu scházet a ty jsi ochotný zaplatit tu cenu, tak je to dobrý důvod začít s tím zrovna teď. Všichni jsou doma, kromě Kamily a Adély. Ty jsou pořád v nemocnici u Jonase. Helena si ale už nutně potřebovala odpočinout, takže je taky doma.“ Znovu se na něj usmála a půvabně zamrkala řasami. „Určitě tě neuvaří v kotli – aspoň ne moc!“

„Nečekal jsem, že se s nimi setkám. Myslel jsem, že se s nimi jen pozdravím, když tě vyzvednu a pak zase doprovodím zpátky domů,“ váhal Tyson a bez nadšení ji následoval po schodišti na verandu.

„Víš, já nejsem moc příjemný člověk, aby se se mnou lidé chtěli

kamarádit.“ Zastavil se a objal ji, aby honem nemohla otevřít domovní dveře. Očividně se obával vstoupit dovnitř.

„Kdo ti to napovídal?“ vzhlédla k němu Lea a hlas se jí chvěl rozhořčením. Možná, že si to myslela taky, ale zároveň si nepřála, aby mu to říkal někdo jiný.

„Sam.“ Naklonil se k ní blíž a ztlumil hlas do chraplavého šepotu.

„Tohle se mi na tobě líbí, Leo. Tenhle odhodlaný, ochranitelský výraz jsem už u tebe viděl, když se jednalo o tvoje sestry. Sice mě ochraňovat nemusíš, ale neumíš si představit, jak moc si toho vážím.“

Leino srdce se sevřelo. Vedla ho jako jehně na porážku, což si sice naprosto zasluhoval, ale teď, když nečekaně pronesl něco tak příjemného, se začala cítit provinile. „Sam občas neví, co říká, Tysone,“ ujistila ho.

„To bych neřekl, Leo. On je jeden z mála lidí v Mořském ráji, kdo má stejný názor jako já na všechny ty hokusy-pokusy, co provádí tvoje rodina. Podle mě to znamená, že je Sam mnohem chytřejší než většina lidí tady v okolí.“

Lea přimhouřila oči. „Ach tak, vážně?“

Tyson s naprosto upřímným výrazem přikývl. „Jo. Víš, hodně jsem o tom uvažoval. Ty jsi příliš pod vlivem své rodiny, než abys dokázala vidět pravdu. Jsi na ně tak citově vázaná, že o tom nemůžeš uvažovat logicky.“

„Aha,“ pravila Lea. Popadla ho za ruku a rázně otevřela dveře.

„Tak jen pojď, Tysone. Myslím, že je pravý čas, abys taky trochu čelil realitě.“

Když vešli dovnitř, Ela právě klečela před krbem. „Ahoj! Tady Tyson říká, že nevěří v naši kouzelnou moc. Podle něj mi jenom vymýváte mozek a nutíte mě věřit věcem, které ve skutečnosti neexistují.“

Ela se posadila na bobek a vrhla na Tysona bádavý pohled. „Ach tak. Vážně?“ Co chceš udělat? Otázala se jí okamžitě. Její telepatické schopnosti byly tak silné, že mohla se sestrami komunikovat bez většího úsilí.

Nevěří v magii. Myslím, že potřebuje vidět, jaká rodina Drakeova doopravdy je, a ne jak si ji představuje.

Jejky. Jseš si tím jistá? Ela se začala smát. Může z toho mít noční můry až do konce života!

Naprosto! Kdybych si tím nebyla tak jistá, nebyla bych sama sebou! Helena je v posteli?

Lea prostrkala Tysona dveřmi do pokoje a honem za ním zavřela dveře, takže byl jako v pasti. „Pojď dál a posaď se.“

„Heleno!“ zavolala Ela. „Máme návštěvu! To je od tebe hezké, že ses u nás zastavil, Tysone,“ obrátila se k hostovi a pokynula mu rukou. „Posaď se!“

Po podlaze přisvištělo velké pohodlné křeslo a silně mu strčilo zezadu do stehen, až se mu podlomila kolena a on přistál v jeho sedadle. Křeslo se okamžitě rozjelo zase zpátky na své původní místo, kde zastavilo tak zprudka, až z něj málem vyletěl ven.

„Hahaha. Ohromně zábavné. Vsadím se, že vesničané jsou z toho celí pryč, když je takhle přesvědčujete, že jo?“ Tyson hmatal po obou stranách křesla po nějakém vodícím zařízení. Lee se nelíbilo, co řekl. Měla předpokládat, že si o ní bude myslet, že je tak loajální ke svým sestrám, že věří hloupostem. Tyson zavrtěl hlavou. „Asi jsem si to zasloužil. Prozradíš mi, jak to děláte?“

„Myslí, že na to přijdeš sám,“ odvětila Lea a usadila se na zem naproti němu. „Dal by sis čaj nebo kávu?“

„Vy přece vždycky pijete čaj.“

Půvabně mávla rukou směrem ke kuchyni. „Já bych si teď dala něco na uklidnění.“ Konvice okamžitě začala hvízdat.

Pohodlně se opřel. Pokud mu Lea chce předvést nějakou show, tak prosím. Určitě mu nepotrvá dlouho a přijde na to, jak to dělají. A pak jim poví své. „Dám si to, co ty.“

Do obýváku vešla Helena a usmála se na něj. Vypadala unaveně a byla téměř stejně bledá jako Lea. „Ahoj, Tysone. Mám radost, že ses rozhodl nás navštívit.“ Posadila se na podlahu vedle Ely. „Nedal by sis nějaké koláčky? Právě je peču, takže budou zrovna čerstvě vytažené z trouby!“

Dovnitř vpadla i Julie. „Slyším, že se tu rozjíždí večírek! Já jsem Julie!“

Takhle zblízka byla ještě krásnější než v časopisech nebo na obalech svých cédéček. Tyson si říkal, že by z ní měl být asi celý

pryč, protože patřila k jeho nejoblíbenějším zpěvačkám, ale teď ho mnohem víc zaujalo, jak se dívala na své sestry. Všechny se dívaly jedna na druhou s opravdovou láskou a zároveň s určitou tajemnou poťouchlostí. Byl si naprosto jistý, že dokáže snést jakýkoliv druh žertu, který pro něj naplánovaly.

„Rád tě poznávám. Já jsem Tyson Derrick.“

„Ten vědec,“ podotkla Julie.

„To jsem já.“

„Tyson nevěří na kouzla a magii,“ oznámila Lea. „Má svou teorii

– mimochodem velice dobrou a naprosto rozumnou. Připadá mi, že je od něj moc milé, že si o mě dělá starosti.“

„To bych mu nezazlívala, že si o tebe dělá starosti,“ ozvala se Sára, která právě vešla do pokoje. Posadila se k sestrám na podlahu.

„Měla bys ještě odpočívat, Leo.“

Tyson se podíval, jak si pohodlně hoví na zemi. Seděly v půlkruhu před ním a uvolněně na něj hleděly. Než stačil něco odpovědět, Sára máchla rukou a záclony na oknech se samy zatáhly. Zavrtěl hlavou. Zřejmě byly rozhodnuté předvést mu celou show. Až jim na to přijde, jak to provádějí, mohl by si něco podobného udělat i doma, kde bydlel se svým bratrancem – jen tak pro zábavu. „Ovladač na záclony? Už jsem o tom slyšel, ale ještě jsem to nikdy neviděl. Ale víc se mi líbila ta samojezdící židle. Takového něco bych potřeboval u sebe v laboratoři, aby jezdila všude za mnou.“

„Přeješ si do čaje mléko?“ otázala se Lea.

„To jsem ještě nezkusil, ale určitě jsem pro,“ odvětil. Byl docela zvědavý, ať už na něj vymyslela cokoliv. Tímhle ho ale nevyděsí, určitě ne ovladačem na záclony v obýváku a jezdící židlí. „Lea mi říkala, že jsi byla s Jonasem v nemocnici. Jak se mu teď daří?“ obrátil se k Heleně.

Julie i Ela jí okamžitě z obou stran položily ruce na nohy. Helena trochu zvedla bradu a pokusila se o úsměv. „Už dýchá sám, ale pořád ještě není plně při vědomí. Nechávají ho zatím v umělém spánku.“ Hlas se jí přitom poněkud zadrhnul.

Tyson spěšně pohlédl na Leu. „Ale uzdraví se, ne?“

Sára odpověděla. „Ale jistě, samozřejmě. Nedopustíme, aby se s Jonasem něco stalo. Patří k nám do rodiny. Máme ho všechny hrozně rády.“

Tyson si vzdechnul a zadíval se dolů na své dlaně. Nejspíš všechny věří, že ovládají magii. Podváděly veřejnost už tak dlouho, že přesvědčily i samy sebe. Přesně tak, jak se obával. Nešlo jen o Leu, byly v tom všechny. „Kdy ho pustí z JIPky?“

„Možná, že příští týden,“ pravila Helena.

Tyson koutkem oka zachytil jakýsi pohyb a když se otočil, spatřil několik kouřících hrnků, jak se pohybují vzduchem směrem k nim. Dech se v něm zastavil. Nenapadal ho žádný způsob, jímž by se to dalo udělat. Sledoval, jak sestry natahují ruce a berou si jednotlivé hrnky, prolétající okolo nich. Poslední hrnek doplachtil pomalým, líným pohybem až k němu. Přivřel oči, aby si důkladně prohlédl vzduch kolem hrnku a zjistil, zda je pořád ve stejné výšce, nebo zda se hýbe nahoru a dolů.

Takovými triky se rozhodně nemínil dát zastrašit. Tyson sáhnul po kouřícím hrnku a snažil se přitom tvářit tak nedbale, jako by něco takového dělal běžně každý den. Naklonil se kupředu a pravou rukou sahal kolem hrnku, aby odhalil skryté drátky. Nic ale nenahmatal, a když jej uchopil, nepocítil žádný protitah, jenž by naznačoval, že hrnek vypustil nějaký ukrytý mechanismus. Opřel se zpět a blazeované si usrknul čaje. V hlavě mu vířily nejrůznější nápady.

Podíval se na Leu. Zdálo se, že se plně soustředí na svůj čaj a přikyvuje něčemu, co jí řekla Sára a co on zřejmě přeslechl. V ústech měl sucho a srdce mu tlouklo rychleji než obvykle. Už viděl hodně kouzelnických představení, a nikdy z nich neměl dojem, že jde o skutečnost. Věděl, že se k nim používají zrcadla a různé iluze, ale právě teď vzal přímo ze vzduchu do ruky poletující hrnek. Pátral po ukrytých drátech nebo jiném druhu vodícího zařízení, ale nenašel nic.

„Dal by sis k tomu čaji také pár koláčků?“ otázala se Helena zdvořile.

Než stačil odmítnout, z kuchyně přiletěl tác, vysoko naložený čerstvě upečenými koláčky. Pohyboval se po vlastní dráze, úplně jinak, než předtím poletující hrnky. Přikrčil se v židli a upil čaje. Tác mu málem zavadil o špičku nosu. Musí tu přece být nějaké racionální

vysvětlení. Tác se teď vznášel přímo před jeho obličejem. Koláčky nebesky voněly a vypadaly moc dobře na to, aby to celé mohlo být pravda.

Chtěl natáhnout ruku pod tác, ale omylem do něj strčil a koláčky se z něj začaly sypat. Tyson měl v úmyslu prozkoumat dno podnosu, ale teď na to úplně zapomněl a jen v úžasu zíral, jak se koláčky snáší jako vodopád. Bez hnutí zůstávaly ve vzduchu, ale na zem nedopadly. Naopak se jeden po druhém zase naskládaly zpátky na tác. Než k nim skočil ten poslední, Julie luskla prsty a už ho měla v ruce. Tyson mohl jen hrůzou rozšířenýma očima sledovat, jak přesvištěl pokoj přímo až k ní.

Julie ho zachytila ve vzduchu a hned si kousek ukousla. „Ten je ale úžasný, Heleno. Ty se úplně překonáváš! To je podle toho nového receptu, jak jsi nám o něm vyprávěla?“

„Do prdele,“ ulevil si Tyson. „Tohle už přestává být sranda. Málem jsem z vás dostal infarkt. Jak to k čertu všechno provádíte?“

Lea naklonila hlavu ke straně, až se jí tmavé vlasy svezly přes jedno oko. Vypadala tak záhadně a možná i trochu připomínala čarodějnici. Tyson si u ní nikdy ničeho takového ještě nevšiml.

„Já ti vlastně ani nevím. Doufám, že nám to nějak vysvětlíš, když toho víš o tolik víc než my všechny dohromady. Vždycky jsme uměly provádět takovéhle věci, ale nakonec je možné, že si jenom myslíme, že to umíme. Třeba si takhle jenom namlouváme, že čaj a koláčky přiletěly z kuchyně, že Sára zatáhla závěsy a Ela pohnula židlí.“

„Nebo že já přesně vím, co si teď myslíš,“ přidala se Ela. „Vůbec by mi nevadilo, kdybys mě toho uměl zbavit. Vědět příliš mnoho o druhých lidech bývá často dost nepříjemné, zvlášť když přitom musíš také pořád cítit všechny jejich emoce.“

„Tak co si teď myslím?“ vyzývavě na ni pohlédl Tyson.

„Rád by sis dál myslel, že jsme potrhlé, ale hrozně tě rozčiluje představa, že by to nakonec všechno mohla být pravda. Nejradši bys nám odebral vzorky krve a pár z nás poslal na EEG, aby nám monitorovali mozky a zjistili, jestli se naše mozková aktivita mění, když děláme to, co děláme – ať už tomu chceš říkat jakkoliv. Ty jsi přesvědčený o všemocnosti vědy, a teď máš problémy pochopit to,

co se tu děje. Považuješ to za dva vzájemné protiklady. Jenže tak to není. Magie je skutečná energie, kterou znáš a neustále s ní počítáš, ale přitom ji považuješ za nesmysl.“

„Rád bys nám nechal natočit mozkovou aktivitu,“ opakovala Lea. Tyson se naklonil dopředu a v očích mu zablýsklo vzrušením:

„Leo, ona na to kápla! Buď je to všechno pravda, nebo aspoň výborně rozumí lidem. To víš, že bych chtěl vzorky krve a dokonce možná i tkáňové vzorky! Chtěl bych se dozvědět, jestli máte nějaké odchylky v genetické výbavě.“

Lea si položila ruku na srdce. „Ty umíš být tak romantický, Tysone. Pokaždé, když řekneš něco takového, mám chuť skočit a vrhnout se ti rovnou do náruče.“

„Jsi zbytečně sarkastická. A vůbec, kdo ovládá ten tác s koláčky, pošlete ho ke mně. Hrozně dobře voní!“ Zavrtěl hlavou. „Hlavně ty, Leo, bys měla pochopit, jak důležité to může být pro další rozvoj vědy. Pokud vaše rodina doopravdy dokáže dělat takové věci, jako je telekineze a uzdravování, pro něž, mimochodem, stále nemám žádné důkazy, tak by to byl význačný objev!“

Leou náhle projel záchvěv vzteku. Mohla se cítit pobaveně a třeba i trochu provinile, ale právě teď měla jedině chuť ho podříznout. „Nejenom, že jsem před tebou otevřela svou mysl, Tysone Derricku, ale o totéž jsem požádala i celou svou rodinu. A ty se teď na nás koukáš, jako bychom byly hejno laboratorních krys. A navíc ještě pořád pochybuješ, zda opravdu dokážu to, co je tak důležitou součástí mé osobnosti. Pokud popíráš moje léčitelské schopnosti, popíráš mě celou, popíráš to, kdo jsem.“

Elo, hoď mi nějaký ostrý nůž! Nemůžeš ho přece zabít!

Lea se podívala na mladší sestru, vyskočila a oddupala do kuchyně. Tyson se zamračil, ale vstal a šel za ní.

„Býváš takhle přecitlivělá pořád, Leo? To je přece jedině logické, že jsem celý rozrušený nad takovými možnostmi.“

„Ty si myslíš. Že jsem přecitlivělá? Přecitlivělá?“ opakovala po něm. Možná, že se chovala jinak, než obvykle, ale on ji přece k tomu dotlačil. „Celé dny musím poslouchat, co si myslíš o mojí rodině. Podle tebe jsme komedianti, kterým jde jen o peníze, ačkoliv jsme

nikdy za své schopnosti nevzaly ani korunu. Chtěly jsme ti ukázat pravdu, abys uvěřil, že jsme opravdu schopné dělat to, co všichni ostatní vědí, že děláme. Ale ty nás pak chceš nechat zkoumat jen z čiré lásky k vědě!“ Otočila se od linky a v ruce držela nůž.

Tysonova tvář zvážněla. „Co to proboha děláš?“

„Chci tě přesvědčit, že umím to, co říkám, že umím.“

Tyson udělal krok blíž, až stál na dosah ruky od ní. „Dej mi ten nůž, Leo. Hned.“

Zamračila se a natáhla levou ruku dlaní vzhůru. Špičku ostří nože přiložila ke kůži. Tyson skočil tak rychle, že zůstala v šoku. Jeho prsty se sevřely kolem jejího zápěstí jako svěrák a vší silou jí odtáhl zvednutou paži s nožem do výšky, pryč od dlaně.

„Chci udělat jenom takový malý řez, abys to sám viděl.“

„To teda ne,“ vybuchl a odhodil nůž do dřezu. Táhl ji za ruku, až musela přistoupit těsně k němu. „Nemusíš se přece pořezat, abys mi něco dokázala. Jestli je to pro tebe tak důležité, budu ti věřit! Dobrý? Věřím ti, Leo! Tvoje sestry umí udělat, že létají koláčky, umí číst myšlenky, a ty umíš uzdravovat.“ Hlas se mu vytratil, jak na něj dolehlo poznání. Pokaždé, když se dotkla jeho zlámaných žeber, bolest o kus ustoupila. A přeražená prsní kost už ho teď dlouhou chvíli nebolela vůbec. Dosud si toho vlastně nevšímal. Pořádně si to uvědomil až teď, když si začínal uvědomovat, že její rodina skutečně dokáže neskutečné věci. Na prsou a na ramenou měl plno modřin, ošklivých rudých podlitin, ale ty zmizely se zázračnou rychlostí. Polknul a zbledl. „Jo. Umíš to. Umíš… uzdravovat lidi. Třeba mě. Nebo Jonase.“

Když shlížel dolů na její tvář, zmocnil se ho strach. Bledá pleť. Tmavé kruhy pod očima. Její drobná, skoro nehmotná postava. Její vzhled, podobný duchovi. Skoro umřela, když se snažila zachránit Jonasův život. Tak proto ji celou tu dobu nesměl vidět. Rodina ji držela od všech dál, protože Lea umírala. Stalo se totéž, když ho uzdravila z těžkého poraněni mozku?

Přitáhl si kuchyňskou židli a těžce na ni dosedl. Nohy měl slabé. Vzpomněl si, jak vysíleně klopýtala, když odcházela z jeho nemocničního pokoje. „Panebože, Leo.“ Zakryl si oči rukama a

pokoušel se vymazat z paměti obrázek utrpení, které se jí ten den zračilo ve tváři. „Ty jsi z toho málem umřela, viď?“

Lea ho zatoužila utěšit. Byl v naprostém šoku, úplně vyděšený, jak ho zasáhlo poznání. Tyson vypadal jako člověk, jemuž někdo sebral všechnu krev z žil.

Potřásl hlavou, aby se vzpamatoval, a vstal. „Nemůžu teď myslet na to, cos všechno udělala, ani na to, jak to na tebe působí. Teď ne. Je toho na mě moc. Věř mi, mně už úplně stačily ty koláčky.“ Zvedl hlavu, aby si ji prohlédl, a pohled mu potemněl náhlým vnuknutím. Emoce opadly a uklidily se tam, kde to Tysonovi víc vyhovovalo.

Lea si změny hned povšimla. Už tu zase před ní stál vědec a zíral na ni s hloubavým zaujetím. Zaklonila se, aby na něj lépe viděla. „Ať už tě napadlo cokoliv, tak na to radši honem zapomeň, než se dostaneš do dalších problémů. Rozhodně nás nebudeš zkoumat!“

„Zkus to vzít logicky, Leo. Kdyby to bylo naopak, copak bys nechtěla vědět, jak to dělám? Musí to způsobovat vysokou aktivitu mozku, a dnešní věda má metody, jak ji změřit a zmapovat.“

„Ani mě nenapadne, abych se nechala studovat jako nějaké monstrum!“ Lea se pokusila vymanit z jeho náruče, aby neviděl slzy, lesknoucí se jí v očích.

„Jistě že ne! Zatraceně, Leo, nebreč. Nemám vůbec ponětí, jak se mám chovat, a tak dneska říkám a dělám samé idiotské věci. Jsem dneska trochu z formy.“ Srdce mu pořád ještě silně tlouklo nad tím, jak si konečně uvědomil fakta. Zoufale se snažil zaplašit vědomí, že Lea umí uzdravovat, a že přitom pokaždé riskuje svůj vlastní život. Potřeboval být chvíli sám, aby tu informaci vstřebal a promyslel. A teď se Lea pustí do pláče! Začal se potit.

„Právě jsme se shodli, že jsi velice inteligentní muž. Tak jak ti potom mám věřit, že neumíš slušně promluvit se ženou? Uvědom si to, Tysone, protože já nebudu čekat, až se vzpamatuješ.“

Tysona se zmocnilo zoufalství. V rozrušení vzal Leinu tvář do dlaní a sklonil se, až se jejich ústa setkala. Nedokázal sice najít správná slova, která by jí řekl, ale aspoň jí chtěl dokázat, co cítí. Lea se nejdřív držela zpátky, ale pak jí v odpověď na jeho nedočkavé naléhání rty změkly a rozevřely se. Žár přeskočil z jednoho na druhého. Projel jím elektrický záblesk a v žilách mu kolovaly drobné

jiskřičky, zachvacující i její tělo. Celá zvláčněla, jakoby tála v jeho náruči, a tiskla se k jeho kůži. Zatraceně, cítil ji dokonce až v kostech.

Leina ústa byla tak žhavá, sladká a vstřícná, že Tyson úplně hodil za hlavu, že jsou u ní a její sestry jsou doma. Jednu ruku zabořil do jejích hedvábných vlasů a druhou zvolna sjel po křivkách jejích zad. Byl by přísahal, že se země pohnula.

„Leo!“ ozvalo se odkudsi z dálky.

Tyson zachytil Leino něžné vzdechnutí a vtáhl ho do svých plic. Sevřel ji úžeji, nechtěl ji nechat odejít. Opřel se čelem o její čelo a ztěžka oddechoval. „Zítra si pro tebe zase přijdu.“

„Tak jo.“

„Obleč se teple, protože přijedu na motorce.“

„Tak jo.“

Vzal ji za bradu, pozvedl tvář a jemně se otřel rty o její ústa.

„Ještě tak den nebo dva, vlítnu dovnitř a dojde ke krveprolití!“ Zlehka se na něj usmála. „Jen do toho. Sestry to určitě ocení!“

Zevnitř se ozval Juliin hlas: „Tvoje sestry by spíš ocenily malou přestávku od toho vašeho návalu hormonů!“

„Tak já jdu,“ pravil trochu bezradně Tyson a neochotně se odtrhnul od Ley.

Kapitola 10

„Na žádnou motorku s ním nepůjdeš, a to je moje poslední slovo,“ pravila Sára. „Co tě to proboha napadlo? Copak jsi se zbláznila?“

„Já už jsem na motorce jela,“ podotkla Julie, „přesněji řečeno jsem ji řídila!“

„To ti pěkně děkuju, to jí teda dáváš příklad,“ ohnala se po ní Sára a vrhla na svou sestru rebelku přísný pohled, aby ji napomenula.

„Motocykly jsou přece strašně nebezpečné!“

„To jsou auta a letadla taky, a lezení po horách jakbysmet. Taky přecházení ulice může být pořádně nebezpečné!“ nedala se Julie, na niž Sářino pokárání evidentně neudělalo žádný dojem. „Hernajs, přece může být nebezpečné i vylézt na scénu a zpívat!“

Sára okamžitě přenesla pozornost z Ley na Julii. “Co to má znamenat? Jak to myslíš?“

„Myslím tím, že život prostě může být nebezpečný, Sáro, ale přece ho kvůli tomu nemůžeme prožít jen tak, že budeme sedět doma ve skříni jen proto, že se budeme bát každé maličkosti.“

„Tyson Derrick je naprostý blázen. Copak ty vážně chceš, aby s ním Lea svištěla po okolí? To je teda pěkná hloupost!“

Lea skrčila nohy pod sebe a podívala se na hodiny. Pokud se týkalo jí, debata byla naprosto zbytečná. Ten muž ji líbal, až málem ztratila vědomí, a tak souhlasila s malou poklidnou projížďkou na motorce, „aby si prohlédla krásy místního pobřeží.“ Povzdechla si. Znělo to jako něco, co dělávají zlobivé holky. Mohla to být její malá osobní vzpoura proti vlastní obvyklé dokonalosti. Proti zodpovědnosti. Copak na tom ale doopravdy záleželo?

Cítila, jak se jí do očí tlačí slzy. Ten chlap ji teď už podruhé rozplakal. Bylo by to vážně tak strašné, kdyby měl pravdu, že je jenom uzlíček emocí? Měl už půl druhé hodiny zpoždění, a všechny její sestry mohly vidět, jak je zoufalá. Samy už z toho byly naštvané.

Sára i Julie se ji snažily chránit, i když každá svým způsobem. Jenže ona si to nepřála. Před tím idiotem se skvělým mozkem se přece dokáže chránit sama! Jak si to jen mohl dovolit, že ji nechal tady tak sedět?

„Jsem si jistá, že Tyson s Leou pojede opatrně,“ prohlásila přesvědčivě Julie. „Sama přece vidíš, jak moc mu na ní záleží.“ Pohlédla na Sáru a doufala, že sestra už nechá sýčkování. Lea vypadala tak zoufale, že jestli se tu Tyson neobjeví v nejbližších pěti minutách, Julie byla odhodlaná si pro něj dojít a zařídit, že si hezky dlouho nevyjde na žádné rande.

Lea náhle vstala. „Jdu se podívat k nim domů. Má už hodinu a půl zpoždění a já tu už dále nebude sedět a čekat. Jdu mu říct, jaký je pitomec, když ani neumí zavolat, že nemůže přijít.“

„Tak mu jenom zavolej,“ radila Sára. „Proč bys za ním kvůli tomu měla chodit osobně? Vykašli se na něj, aspoň si ušetříš zlomené srdce.“ Měla chuť popadnout mladší sestru do náruče a objímat ji, dokud by jí navždy z očí nezmizela bolest a zoufalství.

„Ne, tohle si musím vyřídit osobně, Sáro,“ zavrtěla Lea hlavou.

„Tyson je zvláštní, vím, jsou proti němu výhrady. A v takovýchto chvílích vám ani nemůžu říct, jak mě to k němu vždycky přitahovalo. Ale je to tak. Ráda se s ním bavím a chápu ho, i když třeba neříká ty správné a vhodné věci – což teda dělá skoro pořád! Když jsme spolu, tak nám to klape.“

„On tě potřebuje,“ ozvala se Ela měkce, „a ty zase potřebuješ jeho. Je mi líto, že tě naštval, ale jsem si jistá, že to určitě neudělal schválně. Nedovolila bych mu, aby se k tobě jenom přiblížil, kdyby to se svými city nemyslel upřímně. Ten jeho mozek pořád něco analyzuje, a to jsem v životě u nikoho jiného ještě neviděla. Hrozně rychle všechno analyzuje. Ale s tebou je Tyson jiný. Udeřila si na jeho lidskou strunu a on to moc dobře ví, stejně jako ví, že tě opravdu potřebuje.“

„Tak proč se ji teda pořád snaží předělávat?“ namítla Sára.

„Neumí se vyrovnávat se svými emocemi, Sáro,“ vysvětlila sestře Ela. V jejím hlase byla znát únava, a tak ji Lea vzala kolem ramen a okamžitě k ní začalo proudit konejšivé teplo. Ela si na okamžik položila hlavu na sestřino rameno.

„No, tak by se to měl naučit co nejdříve,“ pravila Sára se zaťatými zuby. „Damon se taky neuměl vyrovnat s emocemi, ale aspoň se mě nesnažil postavit proti mojí rodině a přestat ji milovat jen proto, že jsme trochu zvláštní.“

„Trochu?“ vyprskla Julie. „Vždyť my jsme totální pošuci a ty to víš! Nemůžeš se mu divit, že nevěří našim schopnostem. Přiznej si to, Sáro. On má přece všechny důvody si myslet, že jsme komedianti, ale přesto chce s Leou chodit. To přece ukazuje dost jasně, co k ní cítí. Musí to být pravá láska.“

Lea popadla kabelku. „My se přece nikdy nedohadujeme ani nepřeme, a to ze zásady. Nějaký Tyson Derrick přece nemůže zničit naše vztahy.“

„Leo, miláčku,“ spěchala hned Sára za mladší sestrou, aby ji objala. „Nikdo nedokáže zničit to, jak jsme si blízké. Jestli sis vybrala Tysona Derricka, tak ho nejenom přijmu, ale dokonce ho začnu mít ráda! To dobře víš. Jenom si dělám o tebe starosti a nezdá se mi, jak se kvůli němu cítíš. Mám jenom moc vyvinutý ochranitelský pud, to je celé. Ty jsi nejen krásná na pohled, ale také uvnitř. Ty to sice sama nevidíš, ale stačí, abys vešla, a celá místnost se okamžitě rozzáří. Jestli on to nechápe, tak si tě ani nezaslouží.“

Lea ji také objala. „Já jenom vím, že si zasluhuju lepšího chlápka než takového, co nepřijde na rande,“ pravila rozhodně a vyklouzla z domu. Věděla, že ji sestry pozorují, jak nasedá do auta a opatrně zavírá dvířka, aby přílišným bouchnutím nedala najevo, jak jí hýbnul žlučí. Uměla se vztekat stejně silně a vášnivě jako její sestry, jen to dokázala lépe skrývat, často po dlouhou dobu. Pro každého vždy našla nějakou omluvu. Považovala se za silnou osobnost. Kdykoliv to bylo nutné, dokázala se postavit za své pacienty nebo za jejich rodiny. I sama se dokázala prosadit, jen obvykle víc zohledňovala stanovisko druhých. To z ní ale ještě nedělá kus hadru, a jestli si Tyson myslí, že se z něho posadí na zadek jenom proto, že má skvělou hlavu a líbá nejlépe z celého města, tak se šeredně mýlí.

Zamířila rovnou k domu, který Ida Chapmanová odkázala svému synovi a jeho bratranci, jejímu synovci. Byla to rozlehlá stavba na pěkném pozemku. Stála nahoře na prudkém kopci, takže obyvatelé měli možnost z dlouhé řady oken pozorovat vlnící se oceán.

Zaparkovala před vjezdem do dvojité garáže a vydala se k předním dveřím. Důkladně se opřela o zvonek, ale nic se nedělo.

Vrátila se tedy zpátky ke garáži, aby se podívala, zda uvnitř stojí Tysonovo auto. Vrata byla pootevřená, a tak vklouzla dovnitř. Chvíli trvalo, než si její oči zvykly na příšeří, jenž tam panovalo. Pak uviděla, že na opačné straně garáže poblíž Tysonova auta stojí dva muži. Oba se překvapeně napřímili a obrátili k ní. Žádný z nich jí nebyl povědomý, ale způsob, jakým se po ní otočili, prozrazoval snahu něco zakrýt.

Leino srdce divoce poskočilo. Opatrně ustoupila o dva kroky. Věděla, že by ji chytili dřív, než by dokázala doběhnout ke svému vozu a odjet. Rozběhla se proto po schodech ke vchodovým dveřím a jen doufala, že nebudou zamčené. Slyšela za sebou dupot těžkých kroků, ale to už vpadla dovnitř. Práskla za sebou dveřmi a rychle zamkla.

„Počkejte!“ ozvalo se za ní chraplavě. Představa Jonasova těla ležícího u cesty, a výhrůžky Edwarda Martinelliho jí rozezvučely v hlavě poplašné zařízení.

„Tysone! Same! Pomoc!“ zakřičela z plných plic. „Volej stopadeát osm, Tysone!“ Klika od dveří se několikrát pohnula. Lea nestačila zasunout pojistku, a tak odskočila od dveří a proběhla obývacím pokojem tam, kde tušila kuchyň. Neznala sice půdorys domu, ale předpokládala, že lidé mají většinou telefon v kuchyni.

Konečně objevila dveře a vrazila do nich. Slyšela, jak oba muži běží domem za ní. Před ní se objevilo osvětlené schodiště, směřující dolů do sklepa. Tysonova laboratoř. Lea vpadla dovnitř, zavřela za sebou a seběhla po schodech. To už jí Tyson spěchal naproti. Popadl ji do náruče a pevně chytil. „Co se děje? Co tady děláš? Pověz mi, co se stalo!“

Dveře nahoře nad schody se otevřely a oba muži začali po nich opatrně sestupovat dolů. Tyson postrčil Leu za sebe, aby ji zaštítil vlastním těle. Nahoře se objevil Sam, a pospíchal za oběma muži.

„Slyšel jsem, jak Lea křičí, a když jsem seběhl dolů, našel jsem tyhle dva v našem domě, Tysone!“

„Harry Jenkins a Joe Fields,“ poznal je okamžitě Tyson. Mluvil tiše a zuřivě. „Co k čertu pohledáváte v mém domě? A co chcete po Lee?“ Postoupil o krok dopředu, ruce zaťaté v pěst.

Harry a Joe si vyměnili dlouhý nervózní pohled. Harry přistoupil blíž k Tysonovi s rukou nataženou v usmiřujícím gestu. „Nechtěli jsme ji vylekat. Překvapila nás, Tysone. Zrovna jsme se tam poohlíželi, když tam vpadla.“

„Co tím myslíte, že jste se tam poohlíželi?“ chtěl hned vědět Sam. „Copak si myslíte, že nám můžete chodit po domě bez ohlášení? Kdo jsou ti dva idioti, Tysone? Neměl bych zavolat šerifa?“

„To není potřeba,“ pokoušel se ho uklidnit Joe. „Chtěli jsme si promluvit s Tysonem a nechtěli jsme přitom vylekat tuhle dámu. To jsme rozhodně nechtěli.“

„A nebyli jsme uvnitř domu,“ připomněl Harry. „Byli jsme jenom v garáži.“

„Takže jste slídili v mojí garáži?“ otázal se Tyson hrozivě. „A pak jste v mém domě honili a pronásledovali Leu? Co to má k čertu všechno znamenat?“

„Klepali jsme aspoň půl hodiny, Tysone,“ hájil se Harry. Prstem si přitom objel límeček košile, jenž ho náhle začal nepříjemně škrtit.

„Nikdo nepřišel otevřít, a tak jsme vlezli do garáže. Chtěli jsme se podívat, jestli tam máš všechna vozidla, ale bohužel se nám nepodařilo najít vypínač. Viděli jsme sice auto, ale ne motorku, a tak jsme vlezli dovnitř, abychom to zjistili. Jeli jsme až sem kvůli tomu, abychom si s tebou osobně promluvili, takže se nám nechtělo se hned zase otočit a jet zpátky s nepořízenou. Někdy před rokem a půl jsi mi řekl, že máš doma laboratoř, a ty, když jsi v laboratoři, tak nevidíš a neslyšíš. Říkali jsme si, že možná budeš tam, když se neozýváš.“

„Jo, a proto jste honili Leu?“

„Proboha, nech toho,“ rozhořčil se Harry. „Přece víš, že nejsem žádný psychotický zabiják! Jen jsme ji chtěli ujistit, že tu nechceme nic ukrást.“ Popošel dál pár kroků do přeplněné uličky mezi řadami pracovních stolů a prohlížel si jednotlivé kusy vybavení. „Už jsem řekl, že nás to mrzí, tak co chceš ještě slyšet?“

„Chci, aby ses omluvil Lee za to, jak strašně jste ji vyděsili. A taky chci, aby sis uvědomil, že tě zmlátím na krvavou kaši, jestli se k ní ještě někdy přiblížíš.“

Lea zezadu chytila Tysona za košili. Byl to přece vědec, žádný násilník, a přesto se teď při jeho tónu otřásla. Zněl chladně, zlověstně a jedním slovem nebezpečně.

Tyson si musel jejího zachvění všimnout, protože se obrátil a vzal ji ochranitelsky kolem ramen. V očích se mu hrozivě blýskalo a Lea i uvědomila, že Tyson Derrick má ještě jednu tvář, kterou dosud neměla příležitost poznat.

„Já to s tou omluvou myslím naprosto vážně, Harry. Bude lepší, když ji od vás obou teď uslyšíme, jinak Sam zavolá šerifa a já vás dám obvinit z vniknutí na cizí pozemek a omezování.“

Harry se na něj zadíval zpoza dvou pracovních stolů. „Omlouvám se vám – jakže se to vlastně jmenujete?“

„Jsem doktorka Drakeová.“

Ocelový tón jejího hlasu ji přiměl znovu poplašeně zamrkat.

„Omlouvám se vám, paní doktorko,“ zopakoval Harry.

„Rozhodně jsem vás nechtěl vyděsit. Já jsem Harry Jenkins a pracuji s Tysonem v BioLabu. A tohle je můj kolega Joe Fields. Já jsem biochemik a Joe pracuje v marketingu.“

„Já s k té omluvě upřímně připojuji,“ pravil Joe. „Zkoušel jsem na vás volat, ale než jsme stihli oběhnout ta auta, to už jste byla za dveřmi.“

Než Lea stačila odpovědět, vpadl do rozhovoru opět Sam.

„Voláte k nám ve dne v noci, Jenkinsi. Co k čertu může být tak nesmírně důležité, že jste nám teď takhle vpadl do domu?“

„Vy musíte být Sam, Tysonův bratranec,“ pravil Harry, který neustále procházel po laboratoři a oči mu jezdily sem a tam. Dokonce se sehnul, aby se podíval do mikroskopu. „Ty tady máš ale skvělé vybavení, Tysone!“

„Na to se teď vykašli, Harry,“ odbyl ho Tyson. „Co to teda bylo tak důležitého?“

Harry se na něj zamračil. „Však ty dobře víš, Tysone, co je tak důležité. Byl za mnou osobně náš ředitel. Zpochybnil moje zprávy. Zpochybnil mě a moji práci, ty jeden hajzle. Přesně jako vždycky,

když se začneš chovat jako hrdinský zachránce všech projektů v celé laboratoři. Jako velká hvězda! Chci, aby ses do toho přestal plést. Tohle je moje dítě, Tysone. Na tom léku jsem nechal svůj pot a krev a nedovolím, abys mi ho vzal.“

„Tvoje zprávy nejsou přesné, Harry,“ odvětil Tyson, aniž by věnoval pozornost Harryho stoupajícímu hlasu. „Víš, že jsem šel nejdřív za tebou a snažil jsem se to s tebou probrat, ale tys mě vůbec nechtěl poslouchat. Musíš vzít v úvahu všechny údaje, nejenom ty, které odpovídají tvé teorii.“

„Připraví nás to o milióny, možná dokonce o miliardy, jestli se do toho nepřestanete plést,“ ozval se Joe. „BioLab si za tímhle novým lékem stoprocentně stojí. Mohl by zachránit tisíce životů, a vy to víte.“

„Já taky vím, že může lidi třeba i zabíjet.“

Harry uhodil rukou o stůl, až převrhnul sklenici. „To jsi celý ty, Derricku. Ty prostě pokaždé musíš stát ve světle reflektorů, co? Ty víš, že se mi podařil úžasný objev, a to ty prostě nedokážeš snést, co?“

Tyson vzal Leu kolem pasu. Už věděl, co přijde, poznal to už tolikrát s jinými biochemiky, když se odmítal spokojit s kompromisem. Propletl si prsty s jejími a doufal, že mu porozumí. Zavrtěl hlavou. „Harry, proč musíme pokaždé absolvovat ty stejné argumenty? Oba přece víme, žes něco přeskočil. Jako základ jsi použil můj výzkum.“

„Což je naprosto legitimní! Nejsi přece majitelem toho patentu, Derricku. Já jsem hned věděl, že je zatím to tvoje ego!“ vyštěkl na něj Harry. „Ty prostě nechceš, aby někdo vrtal do toho tvého výzkumu a vylepšil tvoji práci.“

„Na všech místech, kde jsem pracoval, jsem byl pověstný tím, že odvádím solidní výzkum, Harry. A solidní výzkumníci prostě nikdy nesmějí přehlédnout očividné omyly jenom proto, že se jim nechce věnovat čas na jejich nápravu.“ Tyson viděl, jak si Harry prohlíží údaje na jednom z počítačových monitorů. „K čertu, jdi od toho!“

„Takže ty tady pracuješ na mém léku. Kdo ti dal přístup do mých složek? To jsem měl vědět! Ty máš v mém týmu nějakého špióna!“

„Nebuď směšný, Harry. Nepotřebuju žádného špióna, abych věděl, co děláš. Jenom se snažím přijít na to, cos zanedbal.“

„Požádám soud, aby ti zakázal vměšovat se do mojí práce,“ pravil Harry.

„Tak to klidně udělej,“ odfrknul si pohrdavě Tyson. Joe zvedl paži. „Hele, pojďte se uklidnit.“

„Já jsem naprosto klidný,“ ujistil ho Tyson. „Až moc klidný vzhledem k tomu, že jste vnikli na soukromý pozemek a Harry se mi tady pokouší vyhrožovat.“

Joe se pokusil o úsměv. „Harry se musí uklidnit. Nikdo z nás přece nechce, aby to skončilo u soudu. Jsme přece rozumní lidé. Vy, Tysone, přece pracujete u BioLabu dost dlouho na to, abyste věděl, že naše společnost by nikdy neuvedla na trh nebezpečný lék. A tento lék skutečně dokáže zachránit životy a my jsme z toho patřičně nadšení.“

„Ale co ta úmrtí, Fieldsi? Z nich jste taky tak nadšení?“

Joe mávl rukou. „Zemřelo jen malé procento testovaných subjektů, Tysone, a navíc ve všech případech si ti pacienti vzali život vlastní rukou. Víte stejně dobře jako já, že u takhle vážně nemocných lidí nebývá sebevražda ničím neobvyklým. To je bohužel smutná pravda, ale BioLab nemůže nést zodpovědnost za pacienty, kteří se v průběhu testů rozhodli skoncovat se životem.“

„Napadlo vás aspoň někdy, že ten lék, tak jak nyní je, je sice možná špatný, ale že by se dal vylepšit?“ zeptal se Tyson. „Jestli si Harry tak strašně přeje být uveden jako autor léku, který zachrání milióny životů, měl by nést odpovědnost on! Nenechejte ho, aby odváděl druhořadou práci!“

„Druhořadou práci? Ty jeden lumpe!“ zahřměl Harry a vrhnul se po Tysonovi, aby ho udeřil.

Tyson uskočil stranou a nečekaně obratným pohybem se lehce vyhnul útoku. Harry dopadl těžce na zem u jeho nohou.

„Žes mě vlastně vůbec nechtěl napadnout, Harry?“ otázal se zřejmě pobaven. „Jsme přece dospělí lidé, tak zachovej trochu důstojnost!“

Jeho tón byl tak posměšný, že Lea radši ustoupila dozadu. Harry se podíval na Tysona a začal se škrábat zpátky na nohy, pěsti zaťaté.

„Ty si myslíš, že jsi lepší než ostatní, Derricku. Vždycky sis to o sobě myslel. Připadá ti, že s těma svýma prachama se můžeš nad všechny povyšovat?“

„Peníze?“ opakoval Tyson zamyšleně. Očividně na ně ani nepomyslel. „Etika práce, Harry. A láska k vědě. Zkus si vyčistit mozek.“

Harry se znovu rozzuřil a vrhl se na něj. Tyson odrazil několik úderů a dvakrát trefil Harryho do obličeje. To ho ale ještě víc rozvzteklilo. Vtom zasáhl Joe Fields. Chytil Harryho a snažil se ho odtáhnout. „Klidně tě rozmlátí na kaši, Harry, jestli o to tak stojíš. Ale takhle se nikam nedostaneme. Přišli jsme přece proto, abychom si o tom rozumně promluvili.“

„Jak se můžu chovat rozumně k takovýmu samolibýmu bastardovi?“ ječel Harry. Náhle se obrátil k Lee. „Jediný důvod, proč s ním chce být, jsou ty jeho prachy. Nic jiného v tom není. Jinak by ho nikdo nevystál ani minutu!“

Lea se podívala na Tysona. Na čelisti mu cukal sval a oči mu zledovatěly, ale jinak na sobě nedával znát, zda Harryho osten zasáhl cíl. Jenže ona cítila, jak ho to zabolelo. Harrymu se povedl hlubší zásah, než si sám myslel. Leinou myslí okamžitě projelo poznání. Tyson si o sobě nemyslí, že by ho někdo mohl mít rád. Bodejť by ne. Jeho rodiče mu nerozuměli a ani o něj nestáli, a dokonce i Sam mu říkal, že to s ním není k vydržení. Srdce ji pro něj bolelo. Stál tam, vysoký a statný, se širokými rameny, a zíral dolů na Harryho Jenkinse.

„Můžeš si o mně říkat, co chceš, Harry, ale tím se fakta nezmění. Ten lék je nebezpečný a může zabíjet lidi, ale ty nemáš vůbec chuť ho vylepšit. Přeješ si, aby tvoji práci všichni uznávali a respektovali, ale toho nikdy nedosáhneš, jestli nepřestaneš mít tenhle šupácký přístup. Ten lék je možná úžasný objev, ale ne v současné podobě. Spěcháš na to jenom kvůli vlastní slávě.“

„Že se zrovna ty staráš o to, jestli lidi umřou,“ vyštěkl Harry.

„Tobě by bylo jedno, i kdyby půlka obyvatelstva světa vyhynula na mor! Tak si tady před námi nehraj na spasitele lidstva!“

„Tak dost,“ vybuchla Lea a vykročila kupředu. Pokračovala dál uličkou mezi pracovními stoly, až došla k Harrymu. Tam se zastavila

s rukama v bok. „Tak tohle už stačilo. Nepřišel jste sem, abyste si rozumně promluvil o léku, který očividně – očividně! – vykazuje závažné vedlejší účinky na určité skupině zkoumaných pacientů. O těch vedlejších účincích jsem slyšela už před několika měsíci, ale až na to dnešní vloupání do domu sem nikdo nepřišel, aby se Tysona zeptal na jeho objevy a na jeho mínění. Ani vy ne. To podle mě dokazuje naprostý nedostatek zodpovědnosti na vaší straně. Můžete tu takhle stát třeba až do Vánoc, můžete Tysonovi dávat všelijaká jména a nadávat mu, ale jestli je přesvědčený, že s tím lékem není všechno v pořádku, tak se můžete vsadit, že skutečně není. A takovou věc nemůžete utajit.“

Joe Fields potřásl hlavou. „Paní doktorko, začíná to být opravdu nepříjemné. Přišli jsme ale proto, abychom tu situaci vyřešili. Jsem si jistý, že chápete Harryho reakce, když se mu někdo pokouší ukrást výsledky jeho práce.“

„Ukrást?“ vyjela Lea a setřásla Tysonovu ruku, jíž se ji pokoušel zadržet. „Tyson by nikomu neukradl ani sklenici vody, i kdyby přitom sám umíral žízní na poušti. Harry Jenkins využil Tysonův výzkum jako základ. Tyson udělal tu nejtěžší práci, a Jenkins jenom naskočil na palubu ve chvíli, kdy si uvědomil, že Tyson přišel na něco důležitého.“

„Bude lepší, když půjdeme,“ rozhodl se Fields. „Tento spor tu asi nevyřešíme. Je mi líto, že to oba berete takhle, ale jestli budete dál trvat na svém, Derriku, tak vás budou muset vyslechnout naši právníci.“

Tyson odstrčil Leu stranou a rozzuřeně vykročil kupředu. Postavil se přímo proti Fieldsovi. „Buď jste oba padlí na hlavu, nebo jste zapomněli, že jsme všichni zaměstnanci BioLabu. Firma vlastní všechna intelektuální práva k tomuto léku, na jeho vývoj, prostě na všechno. Museli byste mi prokázat, že mým úmyslem bylo uškodit BioLabu, ale prosím, jak chcete, já budu jedině rád, když se to všechno dostane na veřejnost.“

Fields popadl Harryho a doslova ho vlekl ke schodům. Tyson ukázal Samovi gestem hlavy, aby je vyprovodil ven z domu. Sam přikývl a kráčel za oběma muži.

Tyson dlouhou chvíli stál a hleděl nahoru na schodiště. Pak se konečně otočil zpět k Lee. „Moc se za to omlouvám. Harry Jenkins umí být velice nepříjemný.“

„Ten mě teda vylekal, to ti povím.“

„To chápu. Viděl jsem ti to na obličeji. Dík, žes mě podpořila. To se mi tak často nestává, fakt si toho moc vážím.“

„Nechceš se mě náhodou zeptat, proč jsem se vlastně tady zastavila?“ zadívala se na něj Lea.

Zabořil prsty do jejích vlasů. „Přemýšlel jsem nad tím celou dobu, co jsem předstíral, že poslouchám Harryho a Joea. Moc se omlouvám, Leo.“ Otočil se a rozmáchlým gestem obepsal celou laboratoř. „Prověřoval jsem PDG po všech jednotlivých složkách a úplně jsem zapomněl na čas. Ani nemůžu říct, jak moc mi to je líto. Nastavil jsem si budík, ale jestli zvonil, tak jsem ho prostě neslyšel.“

„Ty sis nastavil budík, abys nezapomněl, že máme rande?“ žasla Lea. Pohledem zabloudila k nástěnným hodinám, visícím nad schodištěm. Na stolku pod nimi ležel netknuté tác naložený jídlem, přesně tak, jak ho tam musel Sam postavit už kdoví kdy.

Tyson si povzdechl. „Takhle to zní fakt strašně. Myslím to vážně, Leo, je mi to hrozně líto, omlouvám se za všechno. Já už…“

Položila mu prsty na rty. „Hlavně mi neříkej, že už se to nikdy znovu nestane. Samozřejmě, že se to stane znovu. To je prostě fakt. Takhle ty žiješ. Když na něčem pracuješ, tak tě to vždycky celého naprosto pohltí. Kde máš nějaký bílý plášť? Chtěla bych se podívat, cos objevil.“

Tyson zůstal stát v němém úžasu. Nikdo ještě nikdy takhle nezareagoval. A nikdo ho také ještě nikdy nepožádal, aby s ním sdílel jeho vášeň. „To myslíš vážně?“ Sotva to ze sebe dokázal vypravit, a jeho hlas zněl drsně dokonce i jeho vlastním uším.

„Než se mi Irena zmínila o těch zkouškách, už jsem o tom léku stejně měla přečteno všechno možné. Vypadalo to velice slibně. Prošla jsem si to co nejpečlivěji. Pak mi pár kolegů řeklo, co o tom věděli nebo si mysleli, a já jsem si začala dělat starosti. Právě proto jsem Ireně řekla, že by měla raději ještě chvíli počkat, když mi oznámila, že chce zapojit Drewa do projektu. Chtěla jsem, aby vyčkala, až se toho bude vědět víc.“

„Ta tvoje podezíravost byla oprávněná,“ přitakal Tyson. „U mladých lidí se vedlejší příznaky projevují úplně jinak než u dospělých, i když lék užívají úplně stejně. Zdá se, že dospělí pacienti se s ním dokáží vyrovnat, ale u mladistvých se rozhodně projevují problémy.“ Sáhl kamsi za její hlavu a z police vytáhl laboratorní plášť. „Tak, tady ho máš, obleč si ho.“

„Ale pak půjdeme ven, aby ses najedl, Tysone,“ pravila přísně Lea. „Nemůžeš přece žít bez jídla, takhle se zničíš.“

„Jako bych slyšel Sama,“ odpověděl Tyson, a vedl ji dozadu, kde měl rozdělanou práci. „Jde mu jenom o to, abych ztloustnul!“

„Nechal ti tady oběd.“

„Vážně?“ Tyson se rozhlédl okolo a trochu se zamračil. „Nějak si nepamatuju. Chudák Sam, musí ze mě být úplně na hlavu. Tráví čas tím, že mi chystá jídlo, a já si toho ani nevšimnu. Jsem jeho jediná rodina, a za moc teda nestojím.“

Lea ho pohladila po paži. „V rodině se přece lidi mají rádi bez podmínek.“

Jejich pohledy se střetly. „V mojí rodině ne.“ Zachytila temný podtón v jeho hlase.

„Copak to není přesně ten způsob, jakým máš rád Sama?“

Obrátil se k obrazovce počítače, aby na ní zkontroloval nějaké údaje. „Jo,“ zabručel nevrle.

Lea se pro sebe usmála. Bylo vidět, jak se cítí nesvůj, kdykoliv se jedná o city a emoce. „Takže evidentně umíš někoho bezpodmínečně milovat.“

Tyson netrpělivě zabubnoval prsty na stolní desku a zíral do monitoru, celý v rozpacích. „Vím, že problém je v některé složce, ale ještě jsem ji nedokázal izolovat. Starej Harry by mohl být skvělý biochemik. Mívá výborné nápady, jenže někdy je mimo a ani to nepozná.“

„Většina výzkumů se soustředí na dospělé a ne na adolescenty. Potřebovali bychom mnohem víc výzkumů o mozku dospívajících. Měli bychom mít širší studii na řízenou léčbu,“ podotkla Lea.

Tyson pokynul hlavou na souhlas. „Už jsem o tom nedávno mluvil s vedením. Připadalo mi, že si neuvědomují, že nedovyvinutý mozek prostě na medikamenty reaguje jinak než mozek dospělých.“

„Možná, že to jenom nechtějí vidět, Tysone,“ řekla Lea opatrně.

„Na děti se zaměřuje jen velice málo výzkumníků, a většina z nich navíc pracuje pro různé farmaceutické společnosti. Možná, že by to byla příležitost pro jiné společnosti, aby ten výzkum provedly.“

Zavrtěl hlavou. „Tomu moc nevěřím, Leo. Muži i ženy z mého týmu jsou naprosto oddaní své práci, a nejde jim o peníze od firmy. Prostě chtějí nalézt cesty, jak pomáhat lidem. Myslím, že bychom měli připomenout význam výzkumu adolescentů. Lidé mají tendenci naprosto nerealisticky předpokládat, že mladí lidé jsou odolní vůči nemocem a mentálním problémům. Třeba si jen nechtějí přiznat fakta a tak prostě přehlížejí tento konkrétní úsek výzkumu. Ale způsob, jakým mladí lidé reagovali na tento lék je dokonalým příkladem toho, proč se skutečně potřebujeme zaměřit na mozek nedospělých lidí.“

Lea do něj strčila bokem, aby se odsunul a ona mohla vidět na monitor, „měli bychom si pohovořit s Drewem a získat od jeho matky souhlas k odběru krve.“

„A taky dostat jeho zprávu z té studie,“ přikývl Tyson. „To by nám hodně pomohlo. Myslíš, že nám Irena dá souhlas?“

„Mnohokrát volala k nám domů a pokaždé se hrozně omlouvala.“

„Taky má za co! Praštila tě přes hlavu!“

„Nejen kvůli tomu. Pochybuji, že by mi ten její útok ublížil, kdybych zrovna nebyla tak oslabená. Horší ale je, že prodala bulváru Drewovu story o tom, jak se mi ho zázračně podařilo uzdravit.“

Tyson ztuhnul a zamračeně na ni pohlédl: „Ona do bulvárního plátku prohlásila, žes Drewa uzdravila, a nechala si za to zaplatit?“ Opakoval po ní větu zvolna a Lea cítila, jak napětí v místnosti viditelně vzrostlo.

Ztěžka polkla. Tyson se možná snažil pochopit magické schopnosti sester Drakeových, ale ještě se s nimi nedokázal vyrovnat. Bylo vidět, jak je z toho celý nesvůj, a jí se nechtělo chodit okolo horké kaše, kdykoliv o tom s ním měla mluvit. „Víš, Tysone, já se každý den setkávám s mnoha rozumem nepochopitelných věcí. Jsou všední součástí mého života. Jestli se o nich nebudeme moci spolu bavit, tak spolu zřejmě nebudeme moci ani zkusit navázat nějaký vztah.“

Přimhouřil oči a vzal ji za bradu. „Já nezkouším, mít s tebou vztah, Leo. Já ho s tebou mám. Chtěl jsem tě už ode dávna. Co vůbec pamatuju. Možná, že jsem jenom vždycky přesně nevěděl, že jsi to ty, po čem toužím, ale přesto jsi pro mě byla vždycky moc důležitý člověk a nedokázal jsem na tebe přestat myslet a o tobě snít. Tvojí rodiny se nebojím. Mám sice hodně chyb, ale jsem oddaný a vím, že patříme k sobě. Ty to možná ještě úplně nechápeš, ale mně je to jasné.“

„Já svoji rodinu miluji, Tysone. A taky ji vždycky milovat budu a vždycky budu cítit potřebu být jí na blízku. Nic mě od toho nemůže odradit.“

„To já vím. Vidím to pokaždé, když jsi s nimi pohromadě. Jestli jsem ti teď připadal trochu rozčilený, tak to vůbec nebylo kvůli tvojí rodině. Bylo to kvůli Ireně a tomu, že prodala své přátele, což vy bezpochyby jste, ale taky svého syna. Jsem přesvědčený, že publicita jeho stavu nijak neprospěje.“

Tyson se sklonil a znovu ji políbil. Nedokázal odolat jejím rtům. Leiny oči se rozšířily úžasem, a jemu se z toho začal tělem šířit pomalý smyslný žár, který postupoval jeho útrobami. Zahodil všechnu opatrnost. Položil jí dlaň zezadu na krk a přitáhl si ji blíž. Prsty zabořil do jejích bohatých, hedvábných vlasů a zvrátil jí hlavu dozadu, aby nalezl přístup k jejím ústům. Představovala vše, co kdy od života žádal, o čem snil a v co vkládal svou fantazii. Toužil po ní každou částečkou svého těla, každou buňkou své bytosti.

Líbal ji a vychutnával její rty stále náruživěji. Přál si jí svými polibky říct vše, co nebyl schopen vyslovit pouhými slovy. Nešlo však jen o vzrušení z jejího těla. Našla slabé místo v jeho srdci a vnikla mu pod kůži, opanovala všechny jeho myšlenky. Bylo tomu tak už mnohem déle, než si sám uvědomoval.

„Někdy v noci, než jdu spát, slyším tvůj smích,“ zašeptal do jejích rtů. Touha po ní byla tak silná, až bolela. Strašně ji potřeboval.

„Ležím tam a toužím, abys byla se mnou.“

Lea z jeho úst už téměř šílela. Svět jakoby kamsi zmizel a ona už teď dokázala myslet jedině na něho. Poddávala se mu, celá roztála a ožila touhou. Vzala ho rukama kolem krku a její tělo se proměnilo v tekutý žár. Cítila každý jeho sval, vnímala jeho touhu, vychutnávala

jeho vášeň. Jednou rukou se jí probíral ve vlasech, a druhá zatím zvolna kroužila kolem pasu, pak podél jejích boků, až nakonec vklouzla pod halenku a dotkla se její nahé kůže. Cítila, jak dotek bříšku jeho prstů vysílá skrze ni drobné elektrické jiskřičky, jež se dotkly každého nervu, který v těle měla.

Chtěla mu být blíž, a tak mu zasunula ruce pod košili. Když dlaněmi opatrně přejela po jeho prsou, překvapilo ji, jak má tuhé svaly. Bolestně po něm zatoužila. Topila se v jeho polibcích a vracela mu je zpět. Napětí mezi nimi opět poskočilo o několik kilowattů a zachvátilo její tělo silou termonukleární reakce.

Tyson na okamžik odtrhnul svá ústa od jejích a ztěžka dýchal, aby se vzpamatoval. „Tady nemůžeme zůstat, Leo,“ zachraptěl.

Zamrkala, poněkud zaskočená svou vlastní reakcí. „Nemůžeme?“

„Ne. Sam sem může přijít každou chvíli a já nejsem schopen tě nechat na pokoji.“ Tyson shlédl na ni dolů. Stále ji přitom držel v náruči a pevně ji k sobě tisknul. „Tak pojď, znám pár pěkných místeček, kde bych s tebou rád byl. Můžeme tam zajet na motorce. Stejně už jsi na to oblečená.“

Leiny paže sjely dolů kolem Tysonova pasu. Bylo to podivné. Obvykle byla naprosto nezávislá, ale Tysonovi nedokázala odolat. Pod ochranou jeho náruče se cítila bezpečně. Nemohla však potlačit slabý záchvěv provinilosti nad způsobem, jímž se na ni díval. „Ještě před pár hodinami jsem na to měla kuráž, ale teď mě nějak přešla. Slyšela jsem toho tolik o různých poraněních hlavy, k nimž na motorce dochází.“

„Vždyť jsi říkala, že se mnou pojedeš,“ pravil vyčítavě a mazlivě se jí otíral bradou o vršek hlavy.

„Jenže to bylo předtím, když jsi mě líbal, až jsem ztratila rozum.“ Odtáhl se, aby na ni lépe viděl, a tváří mu pomalu přeběhl úsměv.

„Tak ty jsi ztratila rozum?“

„Jo. Jsem ráda, že si vůbec pamatuju, jak se jmenuju,“ potvrdila Lea s lehkým smíchem. Objala ho kolem pasu, ale v tu chvíli pocítila vlnu zášti, jež se dotkla její mysli. Vzhlédla, a spatřila Sama, jak na ně zachmuřeně hledí od paty schodiště. Natáhl ruku a dotknul se hodin, stojících na malém telefonním stolku vedle schodiště, ale ve skutečnosti se díval na ni, a nebyl to nadšený pohled. V tomto

nestřeženém okamžiku Lea poznala, že Sam má na její randění s Tysonem úplně stejný názor jako Sára – že je naprosto proti tomu.

Jejich pohledy se setkaly, a Sam odvrátil zrak. Nemohla se mu moc divit, jestliže Tyson kvůli ní nejedl, nespal a dokonce ani nepracoval, ale stejně bylo nepříjemné zjistit, že ji někdo nemá rád. Ještě nikdy předtím se jí to nestalo. Okamžitě se pokusila vymanit z objetí, ale Tyson ji chytil tím pevněji a s úsměvem se zahleděl na bratrance.

„Ahoj, Same. Zrovna jsme si chtěli s Leou vyjet na motorce. A co ty, jdeš dnes večer někam?“

„Tysone, rád bych s tebou na minutku mluvil,“ ozval se Sam vážně.

„Jasně. Bude to jenom chvilička, Leo,“ ujistil ji Tyson a vyšel za Samem po schodech. Lea oba muže sledovala, jak odcházejí do haly. Dveře za sebou nezavřeli, a tak se jejich hlasy jasně nesly až k ní dolů.

„Nechceš ji snad vzít na motorku, nebo jo?“ tázal se Sam.

„Copak ses zbláznil? Jestli se něco stane, tak je schopná se s tebou soudit.“

„Co by se mělo stát, Same?“ nechápal Tyson.

„Starej dobrej Harry je prvotřídní zmetek, Tysone, ale v jednom měl naprostou pravdu. Co od tebe chce? Vlastníš obrovskou spoustu peněz. Nemyslíš si, že ona to o tobě ví?“

Lea se jen nadechla. Ještě nikdy ji nikdo neobvinil, že by byla zlatokopka. Rozhodla se, že si to se Samem okamžitě vyřídí, a vykročila ke schodišti.

„Takže to, co mi tady říkáš, Same, je, že se mnou žádná žena nemůže chtít chodit z jiného důvodu, než kvůli penězům? Fakt? To jsem vážně tak nemožný?“

„Ale jdi, Tysone. Nic takového jsem neřekl. Ale – Lea Drakeová? Prý souhlasila s vyjížďkou na motorce, protože jsi ji líbal, až ztratila rozum! To je naprostá hovadina a ty bys měl být dost chytrý na to, abys to poznal. Správná ženská si přece nevyjede s někým, kdo není ve správné kondici – ledaže by měla postranní úmysly.“

„A ty si jseš tak jistý, že to není kvůli tomu, jaký jsem? Že mě třeba považuje za zajímavého a jedinečného? To podle tebe možné není?“

Bolest v Tysonově hlase Leu zarazila. Jeho rodiče ho neměli rádi, a teď i Sam, jeho jediný příbuzný, mu říká věc, jež mu zaručeně láme srdce. Vzmohl se v ní vztek a po schodech téměř vyletěla. Bylo jí jedno, jestli je uvede do rozpaků, že vyslechla soukromý rozhovor. Doběhla k nim, schválně objala Tysona kolem pasu a vzdorovitě se zadívala na Sama.

„Nemohla jsem si pomoct, Same, ale všechno jsem slyšela. A ujišťuji tě, že si sama umím vydělat na víc než slušné živobytí. Já Tysonovy peníze nepotřebuju.“

„Jistě,“ odvětil Sam tónem překypujícím sarkasmem. „A právě teď jsi určitě víc než ochotná podepsat předmanželskou smlouvu.“

„Kvůli vyjížďce na motorce?“

„Jo, přesně takhle to myslím,“ vyštěkl na ni Sam.

„Tak to by stačilo, Same,“ přerušil je Tyson. Vzal Leu za ruku a oznámil: „Jedeme teď pryč a nevím, kdy se vrátím.“

Kapitola 11

Lea se vyšplhala na zadní sedadlo motorky a ovinula paže kolem jeho pasu. Tyson mlčel, jen ji rukou v motorkářské rukavici zběžně pohladil po ruce a dál hleděl přímo dopředu.

Přitiskla si tvář k Tysonovým zádům a zaposlouchala se do burácení silného motoru. Srdce jí bušilo až v hlavě a oči měla pevně zavřené. Bylo sice hloupé se bát, zvlášť když jí slíbil, že pojedou úplně pomalu, ale už teď skoro litovala svého rozhodnutí. Drobné pochybnosti se jí zadíraly do mozku, a jak motorka nabírala rychlost, byly stále silnější a hrozivější.

Jenže ještě horší než její nervozita z jízdy na motocyklu byly myšlenky, které se jí znovu a znovu vracely k Samovu obvinění. Hodně ji ranilo. Uvědomila si, že Tysonův bratranec ji nemá rád a nepřeje si, aby s ním měla cokoliv společného.

Pokusila se setřást své myšlenky, jako to uměla Julie. Stačilo jí pohodit hlavou: Tak on mě nemá rád?Ať se teda jde vycpat! Jenže Lea nebyla Julie a neuměla na to jen tak zapomenout. Samovo obvinění ji bolelo. Bolelo ji, že ji nemá rád.

Ach, proboha. Proč jen je pro ni tak důležité, aby ji měl každý rád? Ano, ponížilo ji a urazilo, že si Sam myslí, že jde po Tysonových penězích. Ale zatímco seděla a oddávala se sebelítosti, vycítila, jak z Tysona vychází mnohem hlubší bolest. Cítila, jak ho to ranilo, cítila bolest v jeho srdci. Neexistoval způsob, jak by Sam mohl vzít své zraňující poznámky zpět. Sama se teď mohla jen snažit, aby Tysona utěšila vlnami vřelé energie a vlastní blízkostí. Věděla, že právě pochybuje sám o sobě – a o ní také.

Přitiskla se co nejúžeji k jeho zádům, objala ho pažemi a vnímala předení stroje pod svými stehny. Konečně se trochu uvolnila. Začínala si dokonce vychutnávat luxus pocitu, že je s ním sama uprostřed temné noci. Rozhlížela se kolem sebe, aby ze sedla motorky novýma očima viděla to, co měla tak ráda.

Zvedla obličej výš. Slaný vzduch ji chladil na tvářích a ostrý vítr jí vehnal slzy do očí. Ujížděli po Dálnici jedna podél pobřeží. Zadívala se dolů na zpěněné moře, užasla, jak blízko odtud se oceán zdál, a okouzleně sledovala spršky vody lesknoucí se v měsíční záři jako drahokamy. Hladina se převalovala a pěnila, dorážela na skály a zase padala dolů. Motorka se hnala dál kolem útesů až ke kolonii lachtanů.

Tyson zabočil na jednu z mnoha cest, jež vedly blíž k vyšším útesům. Lea pobřeží dobře znala, a tak věděla, že z mnoha pozemků kolem se otevírají úchvatné výhledy. Přiblížili se k pětimetrové železné bráně, a tam Tyson zpomalil. Z kapsy vyndal malý ovladač, namířil jím na bránu, a ta se otevřela. Před nimi se táhla dlouhá příjezdová cesta. Po obou jejích stranách se rozkládaly obrovské pozemky se zvlněnými trávníky, přerušovanými překypujícími záhony květin a ozdobných keřů, které obklopovaly rozlehlý dvoupatrový dům na konci cesty. Celou jeho přední stranu tvořilo sklo. Stál přímo nad útesem a přitom shlížel dolů na moře, až se zdálo, jako by byl součástí krajiny.

Tyson zastavil pár metrů od kruhového objezdu, jenž končil trojitou garáží. Sundal si helmu a podíval se na Leu. „Co tomu říkáš? Není to nádhera?“

Neměl na mysli jen výhled na oceán či způsob, jímž dům přes své kryté verandy zapadal do okolní krajiny, ale také okolní zahrady se vzrostlými stromy a přirozeně působícími balvany uprostřed rozlehlých trávníků. Dobře osvětlené pěšinky vedly do příjemných malých altánků uprostřed květinových zahrad, překypujících bohatstvím květů, jenž vedly až k samotnému moři. To vše tvořilo nejen pouhou krásu, ale… dokonalost.

Lea sklouzla z motorky a sundala si také helmu. Rozhlédla se kolem sebe po domě i pozemku. „Je to překrásné. Vůbec jsem nevěděla, že tu takový dům stojí.“

„Ještě k němu patří zvláštní domek pro hosty. To se mi na tom vážně líbí. Dům samotný má dva akry, a pozemek se táhne přes kopce a louky.“

„Přemýšlíš, že bys ho chtěl koupit?“ otázala se, protože si u vjezdové brány všimla tabule s nápisem Na prodej.

„Já už jsem ho koupil. Den po tom, co postřelili Jonase. Hodně jsem o tobě přemýšlel, Leo. A taky o tom, jak jsme oba odlišní od ostatních lidí. Napadlo mě přitom, že mě potřebuješ. Ještě mě nikdo nepotřeboval!“

Dech se jí zatajil. Lea zvolna naklonila hlavu ke straně a pohlédla mu do očí: „Já že potřebuju tebe?“

Vzal ji za ruku. „Ano, potřebuješ mě. Když jsem si uvědomil, že tvoje rodina má doopravdy nejspíš jakési schopnosti, tak na minutu nebo dvě to otřáslo mou důvěrou…“

„Na tak dlouho?“ otázala se slabým úsměvem. Také se cítila slabá. Nebyla ještě připravená na to, co se jí zřejmě chystal říct. Jasně si uvědomovala bolest, ukrytou v jeho srdci, a přitom věděla, že on si ji sám nepřiznal. Měla chuť utéct, ale přitom se jí zároveň chtělo vzít ho do náruče a chránit ho.

Tyson jí zastrčil neposlušný pramen vlasů za ucho. „Ty neumíš lidem říkat ne, Leo, a tak tě každý jen pořád využívá. Já jsem přeborník v odmítání. Létáš po celém světě, abys pomáhala lidem, ale přitom sama nemáš domov a ani vlastní život. Já ti teď můžu obojí nabídnout. Můžu ti nabídnout tohle,“ pravil, a rukou opsal kruh, zahrnující dům i okolní zahrady. „Nabízím ti útočiště.“

Lea nedokázala odtrhnout zrak od jeho tváře. V jejích rysech četla cosi, co tam dříve nebylo. Oči měl potemnělé stíny. Vypadal podivně zranitelně a přitom zároveň rozhodně. Musela se hodně ovládnout, aby se k němu nevrhla, neobjala ho a nepřitiskla k sobě.

„Tysone, vždyť mě skoro ani neznáš,“ pravila co nejjemněji. Uvědomila si, že jsou to prakticky stejná slova, jaká sama vyslechla od svých sester. Tyson měl pravdu. Možná si to sama nechtěla přiznat, ale občas měla problémy s tím, že po ní pořád někdo něco chtěl.

Tyson zavrtěl hlavou. „Nemáš pravdu, Leo. Já tě přece znám.“ Povzdechl si. „Je tu jedna věc, Leo. Předtím jsem nikdy nebyl šťastný. Neuvědomoval jsem si to. Věděl jsem sice, že mi něco chybí, ale nevěděl jsem, že nejsem šťastný, dokud jsem si neposeděl a nepopovídal s tebou. Být s tebou mi teprve přineslo štěstí. Konečně jsem se cítil dobře. Obvykle nad sebou moc nepřemýšlím, ani nedumám celkově o životě. Ale když jsem s tebou, konečně jsem to

teprve já. Všechen adrenalin světa se nedá srovnat s tím, jak se cítím, když jsem s tebou.“

Lea viděla, jak strašlivé úsilí pro Tysona znamená volba jeho slov. Jak ji touží přesvědčit, že myslí každé slovo doopravdy. Jenže – co to vlastně říká? Jistě to nebyla nabídka k sňatku. „Nejsem moc nadšená, že jsi přišel s něčím takovým, Tysone. Samozřejmě, že jsem s tebou taky moc ráda! Jinak bych přece neřekla ano, když jsi mě pozval na rande.“

„Jenže ty jsi přece doopravdy nesouhlasila. Tenkrát poprvé jsem tě podvedl a pak jsem tě svedl.“

Pustil její ruku a vykročil po kruhové cestě směrem k pěšině, jenž vedla nad útesy. Lea se vydala za ním. Bylo jí nepříjemně. Její empatie jí umožňovala dokonale vycítit bolest, jenž mu vězela v srdci. Jakoby se mu náhle zhroutil jeho pečlivě zkonstruovaný svět, svět bez emocí a bez vztahů. Tyson nikdy nedovoloval lidem, aby mu pronikli pod kůži, a teď se před ní otevřel tak do široka.

„Tysone,“ oslovila ho něžně, „ujišťuji tě, že kdybych s tebou být nechtěla, tak bych s tebou taky nebyla. Pokaždé, když jsme byli spolu, bylo to z mé vlastní svobodné vůle, protože jsem chtěla být s tebou.“

Ohlédla se k nádhernému domu, jeho zahradám a celému pozemku i s jeho úchvatným výhledem na moře. Věděla, že právě tohle bylo vším, co si kdy mohla přát jako domov. Cestička, vyskládaná z mramorových kachlů končila malým náměstíčkem přímo nad okrajem útesu. Od hloubky pod nimi je dělil tepaný železný plot. Odtud mohli vychutnávat úchvatný pohled na moře. Stanula vedle Tysona a vnímala jeho bolest. Doufala, že se jí podaří najít správná slova, jež by zabránila bouři, jež se v něm odehrávala. Cítila, jak v něm roste napětí, až ji zcela obklopilo také, a začala si připadat neklidná a podrážděná.

„Já jsem ten dům koupil pro tebe, Leo,“ pravil hluše, skoro drsně.

V očích se mu usídlil zoufalý výraz.

Srdce jí bušilo téměř stejně hlasitě, jako mořský příboj dole pod nimi. „Ale proč, Tysone? Proč jsi to udělal?“

„Chtěl jsem, abys mě viděla právě takového, jaký doopravdy jsem, a ne tak, jak mě vidí všichni ostatní na světě,“ odpověděl, a s chmurným úsměvem dodal. „Dokonce i já mám své dobré stránky.“

„Ty si vážně myslíš, žes mi musel koupit dům, abych si všimla, co v tobě je, Tysone?“ Sevřela prsty jeho zápěstí a otočila mu obličej, aby se na ni konečně podíval. „Dívám se na tebe, Tysone Derricku, a věř mi, že opravdu vím, jaký jsi.“

„Ty si zasloužíš to nejlepší na celém světě, Leo.“

Rty jí zvlnil drobný náznak úsměvu, ale k jejím očím však nedorazil. „Možná by ses na mě měl podívat pořádně. Realisticky. Máš plno starostí, zda dokážu vidět celou tvou osobnost, ale obávám se, že ty na mně vidíš jenom to, co chceš sám vidět. Já nejsem dokonalá a taky nikdy nebudu. A máš pravdu, když říkáš, že neumím říkat lidem ne, ani když bych měla – možná dokonce hlavně když bych měla!“ Sklonila hlavu. „Za schopnost uzdravovat se platí. Většinou neřeším úrazy. Obvykle jen vysílám energii, která pomůže povzbudit ozdravné procesy. To mě sice oslabuje, ale není to nebezpečné. Jsem ve spojení se svými sestrami stejně, jako jsou ony spojené se mnou. Když se rozhodnu uzdravit někoho, kdo je smrtelně zraněný…“

„… jako Jonas.“ Nebo jako já. Nechtěl ani pomyslet na to, co všechno kvůli němu riskovala.

Přikývla, „…jako Jonas, tak ohrožuji nejen svůj vlastní život, ale zároveň i životy svých sester. Obyčejně bývám velmi opatrná, ale ono je dost těžké říct někomu ne, nebo se obrátit zády k zoufalým prosícím rodičům. Nebo když se jedná o zraněné dítě, jemuž by běžný postup nemohl pomoci. Anebo když jde o někoho, k němuž cítím náklonnost.“

„Nejsi přece Bůh, Leo, o nic víc, než jsem já. Děláme přece to, co jde, a s tím ostatním se už musíme nějak vyrovnat.“ A pokud on do toho bude mít někdy co mluvit, už jí nikdy nedovolí, aby znovu dala v sázku svůj život nebo zdraví.

„Byla jsem v Africe, Tysone, a v mnoha dalších zemích, kde nemají ani jídlo, ani léky, a kde děti nemohou chodit do školy. Je strašně těžké vidět a cítit tolik dětí, tolik lidí, o které se nikdo nezajímá, jako kdyby neměli vůbec žádnou cenu.“

Vzal jí tvář do dlaní a mírně se naklonil, až se jejich hlavy téměř dotýkaly. „Jenže ničemu nepomůžeš, když se u toho sama zničíš, Leo. Jsi přece lékařka, a už tenhle samotný fakt znamená hodně. Ty se přece nemusíš omlouvat za to, jaká jsi, ani mi nic vysvětlovat. Já jen prostě vím, že musím být s tebou. Uměl bych tvůj život učinit lepším v tolika směrech!“ Připadalo mu snazší, když s ní mohl hovořit ve tmě, s bouřícím oceánem pod nohama a s oblohou blyštící se hvězdami nad jejich hlavami. Byla tak uklidňující, a přesto tak vzrušující! Nejvíc ho na ní však přitahovala zvláštní směsice soucitu a pevné odhodlanosti.

„Vím, jak tě rozrušilo, co řekli Sam a Harry,“ pravila Lea. „Ale já vážně nemám zájem o tvoje peníze.“

„Jenže z toho ani nemám takovou radost, jak by sis mohla myslet. Kdyby ses zajímala o mé peníze, tak bych ti aspoň měl co nabídnout.“

Připadal jí jako malý chlapec, který jí nabízí své poklady jeden po druhém, jen aby ji přesvědčil, že má zůstat s ním. Měla chuť ho vzít do náruče a navždy ho objímat a chránit. „Myslela jsem, žes říkal, že tě potřebuju?“ nadhodila zkusmo.

„Ano, jenže zřejmě ještě nejsi připravená si to připustit!“

Pokrčila rameny. „To nevím. Když si mám představit, že bych měla mít ve svém životě ještě někoho jiného než svoji rodinu, tak se cítím podivně. Máme v rodině takové proroctví o bráně, která se otevře, když přijde pravá láska.“ Lehce se zasmála. „Společně se sestrami jsme bránu zamkly, abychom si mohly být jisté, že jsme v bezpečí.“

Jemně se dotknul její tváře a prstem v rukavici jí přejel po lícních kostech. „Tak vy jste se zamkly před skutečnou láskou? Tak to jsi mi právě vzala všechny iluze. Copak ženy netouží po manželství?“

Lea se musela zasmát. „Řekla bych, že muži tomu chtějí věřit, ale není to tak. Překvapivé množství žen miluje svou nezávislost a manželství vidí jen jako instituci vhodnou spíše pro muže.“

Tyson rozhodil rukama ve vzduchu. „Tak teď jsi mě ale doopravdy dostala. Jak to, že by manželství bylo mužskou institucí?“

„Protože na straně mužů jsou všechny výhody. V dnešní době si ženy vydělávají vlastní peníze a žijí si po svém, jak samy chtějí.

Jakmile si pořídíme manžela, děláme svou práci dál, ale ještě k tomu nám přibudou všechny ty každodenní takzvané ženské práce a povinnosti.“ Ušklíbla se na něj. „Jak by to lákalo tebe?“

„Dobrý! Klidně bych se naučil vařit.“

„Kdepak, Tysone, ty by ses nikdy vařit neučil, tak s tím radši nezačínej.“

„Vy přece umíte ležet na gauči a přesto mít oběd na stole!“

„Nedělej si naděje. Myslím, že to umí jenom Helena. Možná, že by sis měl vybrat jinou sestru,“ Úsměv jí zmizel z tváře. „Moc často jsem na tebe myslela. Zdálo se mi však, že mě ani nevnímáš. Netušila jsem, že se na mě díváš.“

„Jak bych se mohl na tebe nedívat? Neblázni, Leo! Jsi přece tak hezká a chytrá, a navíc sexy jako ďábel! Na tebe se musí dívat každý chlap, co je aspoň trochu při smyslech. Jen jsem nebral v úvahu všechny okolnosti.“

„Tím chceš zřejmě říct, žes považoval mou rodinu za tlupu šarlatánů.“

„No, vlastně ano. Jak jsi vlastně dokázala přijmout fakt, že dokážeš ovládat energii, aniž by ses pokusila k tomu nalézt nějaké vědecké vysvětlení? Já bych prováděl každý den pokusy, dokud bych tomu nepřišel na kloub.“

„Když bys v tom vyrostl a bral to jako něco naprosto přirozeného, pak je to jinak, rozumíš. Tyto schopnosti se vyskytují v mé rodině už po celé generace. Nikdo ale nikdy nepřemýšlel o tom, jak to vlastně děláme. Jen jsme to zkrátka dělaly a od dětství jsme se učily, jak své schopnosti přijmout a správně používat. Ono to není tak jednoduché. Někdy se může stát, že se zázrak takového daru ztratí, když ho neumíš využít.“

„S takovými schopnostmi byste se mohly považovat za výjimečné. Vyvolené.“

Lea se v jeho objetí otočila, opřela se o něj zády a zadívala se na oceán. „Ani ne. Většinou to přijímáme jako běžnou věc, za normální součást našich životů, o níž vlastně ani nepřemýšlíme. Když jsme byly děti, tak jsme si připadaly jiné. Vyloučené.“ Podívala se po něm. „Nejspíš jako ty, když jsi zjistil, že se učíš a přemýšlíš na úplně jiné úrovni než většina ostatních lidí.“

Otíral se bradou o vršek její hlavy. „Možná jsem si připadal nadřazený. Když jsem dospíval, docela dost jsem si o sobě myslel. Připadal jsem si jako vyzývatel.“

„Pořád jsi panovačný a máš v sobě i dost arogance.“

„To je jedině dobře. A ty mě právě kvůli tomu potřebuješ, abych tě trochu chránil před všemi nároky, které na sebe kladeš.“

„To vážně dělám?“ Lehce se zasmála. „Tak tohle jsou přesně takové arogantní řeči!“

„Ne, tak to není. Ty nechceš mít rodinu? Děti? Ty vidíš svou budoucnost bez rodiny? Vyváženost je pro život dobrá věc, Leo!“

„A ty bys mi říkal, v čem ta vyváženost spočívá, ne?“

Pokrčil rameny. „Někdo by ti to říkat měl, Leo.“ Vyvinula se z jeho objetí a obrátila se k němu, aby mu viděla do obličeje.

„Nepřipadá ti, že jsem si zatím se svým životem docela dobře poradila a nepotřebovala jsem k tomu nikoho, kdo by mi říkal, co mám dělat?“

„Neříkám, že by to bylo lehké, ale myslím, že by ti to pomohlo.“ Trochu pokřiveně se na ni usmál, až ji to chytilo za srdce. Lea zavrtěla hlavou. V Tysonových očích byly stále temné stíny smutku. Vždycky tam byly. Nikdo jiný je zřejmě neviděl, dokonce ani Tyson sám o nich nevěděl, ale nikdy se jich nezbavil. Zvedla se v ní vlna citu, toužila zaplašit z jeho očí tu bolestnou osamělost a nahradit ji něčím novým. „Někdo by tě měl vzít za ruku, Tysone. Klidně bych to mohla být i já.“

„Pojďme se podívat dovnitř.“

„V žádném případě! Kdybych tam s tebou šla, tak by ses mě určitě pokoušel svádět, a já jsem s každým polibkem stále méně odolná.“

„Já tě hodlám svádět, ať už jsme vevnitř nebo venku, a takhle bys aspoň byla v teple,“ pravil chraplavým hlasem, který už sám o sobě stačil na svádění.

Lea se zachvěla a tělo jí v odpověď na jeho slova okamžitě ztuhlo. Moc práce by mu to nedalo. Připadalo jí, že po něm touží po celý svůj život. Kdykoliv byla sama uprostřed noci, když jí život připadal prázdný a ona sama se také cítila prázdná, často snila o tomto muži. Ve svých fantaziích našla tisíce cest, jak ho laskat. Mít

ho jenom pro sebe. I když někdy plakala nad jeho pohrdavým pohledem nebo bezohlednou poznámkou, přesto snila o tom, jak se jeho ruce dotýkají jejího těla a jeho ústa si ji podmaňují.

Tyson ji popadl do náruče a zasténal. „Nemůžeš se na mě takhle dívat a čekat, že se o nic nepokusím.“ Otevřená touha v její tváři ho povzbudila k činu. Zády napřed ji vedl po cestičce k dvojitým dveřím. Nedal jí žádný čas k přemýšlení, líbal ji znovu a znovu smyslnými, žhavými a vzrušujícími polibky po celou cestu. Ani si nevšimla, že jí shodil z ramen koženou bundu, která zůstala ležet na pěšině.

Otevřel dveře a vestrkal ji dovnitř. Stále s ní v náruči došel až na opačnou stranu místnosti. Tam ji přitiskl ke zdi, opřel se vedle ní rukama a lačně se přisál k jejím ústům. Lea možná nestála o jeho peníze, ale zato chtěla jeho polibky, a on měl v záloze ještě jiné způsoby, aby od něj nechtěla utéct. Měl pouze dnešní večer na to, aby ji přesvědčil, že patří k němu, a tak byl odhodlaný využít všechny možnosti. Chtěl ji vyvést z rovnováhy, nedovolit jí přemýšlet. Způsobit, že by dokázala myslet jen na něj, a zůstala s ním navždycky.

Dveře se za nimi zabouchly. Teď byla jen jeho. Jak dlouho čekal na tuhle chvíli? Celé roky. Toužil po ní už příliš dlouho, a teď zahodil všechny zábrany. Její ústa byla žhavá a sladká, a jejich chuť na něj působila jako návyková droga. Toužil cítit na sobě její holou kůži, její tělo pod svým, otevřené a toužící. Nikdy v životě nikoho neměl, a jediná, koho kdy chtěl, byla Lea. Jen ona jediná. Byla tím jediným, co od života žádal a jediným, co byl ochoten přijmout. Jeho jediný životní dar.

„Nemůžu dýchat, Tysone,“ zašeptala mu zblízka s ústy přitištěnými k jeho krku a s prsty zaťatými do jeho ramen. „Vážně nemůžu!“

„Nemusíš, Leo. Já budu dýchat za tebe,“ zašeptal jí v odpověď, šílený touhou. Přál si, aby po něm toužila stejně, jako on po ní, aby pro něj chtěla udělat cokoliv. Jen Bůh ví, jak strašlivě po ní toužil. Všechno kolem přestalo existovat, bylo už jen „tady a teď“, jediná realita. Odstřihl se od zbytku světa a nic ho odtud nemohlo odvést – dokud tam s ním byla Lea. Byla jeho sluncem, jeho průkazkou do

života, jeho jedinou cestou z kobky osamění, v níž dosud přebýval. Lea se svými žhavými ústy, svůdnýma očima a kůží, jenž volala po tom, aby ji hladil. Jestli ji dnes večer nedostane, tak prostě umře.

Tiskl se na ni u zdi a s ústy spojenými s jejími rty ze sebe strhnul nejprve bundu. Pak se mu nějak podařilo servat i košili. Rychle ztrácel schopnost jasného uvažování. Všechny jeho smysly byly v pohotovosti, a jeho tělo reagovalo tvrdším ztuhnutím než kdy dřív. Sex vždycky považoval víceméně za anatomickou záležitost, svého druhu umění, jež mistrovsky ovládal. Všechno to bylo jen o správných dotecích na správná místa, o zkušenosti a zručnosti, a vždycky ho měl pod kontrolou. Ale s Leou bylo všechno úplně jinak.

„Neříkej ano, jestli plánuješ, že pak ode mě odejdeš. Já to takhle nemám.“ Hlas mu zněl drsně a ochraptěle. Stáhl jí přes hlavu halenku a zahodil ji pryč. Nečekal na odpověď, a už se k ní skláněl, aby se mohl horkými ústy přisát k její šíji. Rychleji rozepnul podprsenku a přejel dlaněmi od pasu vzhůru, až do dlaní nabral něžnou tíhu jejích ňader. Zavřel oči, aby víc vychutnal dotek saténové pleti, ještě hebčí, než si kdy představoval.

Nic z toho, co dělal a prožil dosud, ho nedokázalo připravit na fakt, jak na ni reagoval. Srdce mu bušilo touhou, tělo se mu chvělo a plíce mu náhle zachvátil nedostatek vzduchu. Lee se povedlo úplně zrušit jeho železnou sebekontrolu. Zlíbal ji celou od šíje až k oblé křivce ňader, a pak teprve otevřel oči.

„Jsi tak zatraceně nádherná,“ prohlásil. „Zahoď někam boty a zbav se džínů. Honem, miláčku, nebo shořím!“

Lea nedokázala odolat naléhavosti jeho hlasu, který zdrsněl touhou, ani temnému žáru v hloubce jeho očí. Ruce se mu pohybovaly po jejím těle s neuvěřitelnou jistotou. Neváhal, nestáhl je zpět, ale majetnicky pokračoval v laskání. Věděl přesně, proč a kam sáhnout.

Nemohla odvrátit oči od jeho pohledu, ani když skopla boty. Položila ruce na zip džínů a dech se jí zadrhnul v krku. Touhou po něm se celá třásla, touhou, jež přesáhla všechny její dosavadní zkušenosti. Toužila se mu oddat, oddat se všem slastem, jež jí mohla dát jeho ústa, zuby, jazyk, ruce i celé tělo. Zoufale ho chtěla mít pouze pro sebe.

S pohledem stále upřeným na něj si pomalu stáhla džíny a kalhotky. Vystoupila z nich a nechala je padnout na zem. Když jeho modré oči začaly podrobně zkoumat její nahé tělo, Lea jen zvedla bradu. Nechala jeho pohled bloudit od drobných, vyzývavých ňader přes úzký pas až pod ploché bříško. Ztuhnul, dech se mu zatajil, a jazykem si olízl náhle suché rty. Vzrušilo ji, jak se přitom zachvěl a jak mu pohled potemněl žádostivostí, když spatřil, jak je všude hebká a vlhká.

Tyson odkopl boty a ponožky, až skončily bůhvíkde. „A teď moje džíny, Leo,“ poručil. Poslechla, aniž odvrátila zrak. Každý dotek jejích prstů na látce, napínající se přes stále se zvětšující bouli v jeho kalhotách, mu způsobil nový záchvěv slasti, kolující jeho tělem. Celá se třásla, všude jí tepala krev, a v mysli měla jedině jeho. Pomalu mu rozepnula zip, oběma rukama vjela pod džíny a začala je stahovat dolů. Výraz, jež přitom spatřila na jeho tváři, jí rozbušil srdce ještě rychleji.

Jak se mu snažila stáhnout kalhoty, náhle s úžasem zjistila, že se dívá na jeho tuhou erekci. Z hrdla jí unikl těžký vzdech a mírně zasténala. Jeho kopí poskočilo v odpověď. Pomalu se narovnala, opřela se o zeď a dovolila svému pohledu zvolna, centimetr po centimetru, putovat po jeho obnaženém těle.

„Chci na sobě cítit tvé ruce,“ řekl. „Pojď, Leo, vem si mě do ruky.“

Hlas měl tak chraptivý a drsný, až jí po zádech přejel mráz. Vzala mu do dlaní varlata, přeběhla po nich prsty v dlouhém pohlazení, přejela po celém údu a položila špičky prstů na nalitou hlavu. Spaloval je nesmírný žár.

Hned s prvním dotekem jejích dlaní Tyson nad sebou ztratil všechnu kontrolu a s živočišným výkřikem se vrhnul ústy k její bradavce. Lea se ozvala přiškrceným zaúpěním a prohnula se proti jeho bokům. Jednou rukou přejížděla po hebké délce jeho mužství, druhou měla zaklesnutou v jeho vlasech. Začala přerývaně dýchat. Tyson zapojil jazyk, tahal a sál, a ona jen v šoku zalapala po dechu slastí.

Jeho ruce teď sjely níž na vnitřní stranu stehen. Kotníky prstů přitom zavadil o citlivý vyholený pahorek. Kůži měla hebčí, než si

vůbec dokázal představit. Byla už tak vlhká a nachystaná, a on přitom sotva začal! „Snědl bych tě láskou zaživa, Leo,“ pošeptal jí horce do ucha.

Přejela mu dlaněmi přes prsa na krk a přitiskla ho blíž k sobě.

„Doufám, že máš pořádný hlad,“ odpověděla.

„Neměj starost. Já vím, jak na to,“ ubezpečil ji. S lehkostí jí zvedl do náruče a položil ji na předložku před krbem. Lehnul si vedle ní s rukou položenou v jejím klíně. Pod jeho dotykem sebou trhla a unikl jí lehký výkřik. Naklonil se blíž k jejím rtům, aby nepropásl zasténání, když pomalu zastrčil prst do vlhké zvoucí štěrbiny.

Miloval její ústa. Snil o nich, o jejich tvaru a plnosti, o tom, jak se dovedou v jednu chvíli mrzutě zkroutit, a v příštím se něžně usmívat. Zuby jí zatahal za dolní ret, jazykem objel obrys rtů a jemně je sál, až sténala. Ještě víc ho vzrušovalo, když pozoroval měnící se výrazy na její tváři, zračící bouřlivé emoce, mezi nimiž nejsilnější byla čirá touha. Touha po něm. To všechno jen kvůli němu…

Lea nemohla spustit oči z drsných rysů Tysonovy tváře. Jeho výraz by mohl sloužit jako model pro sochu, na věčné časy ztělesňující vzor smyslnosti a temného příslibu slastí. Jazykem jí přejížděl po bradavkách, a ten spalující dotek jí nezadržitelně pronikal přes kůži až přímo do slabin. Svaly v pochvě se mu sevřely kolem prstů. Líbal ji na bříško a polibky střídal s olíznutím a drobným dráždivým kousáním, až se pod jeho rty a zuby celá chvěla. Rozkoš se zdála být až nesnesitelná.

Posunul se dál, roztáhnul jí nohy a sklonil se blíž, aby se mohl mazlit s jejím vyholeným ohanbím. Stačila jen nahlas polknout, a smyslné potěšení z naběhlých konečků nervů z ní vyloudilo další sérii zasténání. Prohnula se v bocích a chvíli nedokázala nabrat dech. Tyson ji pozoroval chtivým pohledem. Pak si jazykem olízl rty a vložil jí ho mezi nohy. Ze žádostivého výrazu v jeho tváři se jí puls vymknul jakékoliv kontrole.

„Tysone. Já už to nevydržím.“

Vrhnul na ni mírný úsměv plný pochopení.

„Vypadá to, že se mi rozpadneš v náruči, Leo. Prostě se mi jenom oddej.“

Chtěl mít navrch. Právě jí řekl, že chce mít nad vším kontrolu. Lea zavřela oči a zaťala prsty do tlusté krbové předložky pod svými zády. Tyson sklonil hlavu a olízl jí rozcitlivělé pohlaví. Škubla sebou. K čertu se sebekontrolou! Lea Drakeová se právě stávala zlobivou holkou. Nic na světě nebylo tak nádherné. Nikdy nic ji tak nenabudilo, nikdy si nepřipadala tak hezká, tak přitažlivá, tak sexy. Přesněji řečeno, s nikým si tak nepřipadala. Nahá spočívala na silné předložce a Tysonovou hlavou mezi stehny se oddávala čiré nádheře pouhých pocitů.

Tyson chvíli oddechoval nad jejím rozechvělým tělem. Pak znovu přes ni dlouze přejel jazykem, různě s ním kroutil, laskal ji a pronikal dál. Když začal silně cucat a sát a vrážel jazyk stále hlouběji, uslyšela sama sebe, jak zoufale volá jeho jméno. Třel jí ta nejcitlivější místa, a ona nedokázal ležet klidně. Házela sebou, zmítala hlavou ze strany na stranu a v plicích ji pálilo, pálilo nedostatkem vzduchu. Celé její tělo zachvátilo napětí, ztuhlo, a vzedmula se v ní křeč, až myslela, že exploduje.

„Tysone!“ Popadla ho za tmavé vlasy a silně zatahala. „Já z toho umřu!“

„To bude dobrý, miláčku,“ povzbuzoval ji. „Chci, abys na mě byla co nejvíc nachystaná.“ Zasunul prsty dál, až sebou trhla a prohnula se v zádech, jak ji zachvacovala jedna vlna orgasmu za druhou.

Tyson sebou okamžitě pohnul, vnikl mezi její stehna a zabořil kopí hluboko do hedvábné pochvy. Svaly se jí sevřely, na okamžik bránily jeho proniknutí, třebaže už byla tak vlhká, ale pak ho pustila dál do své úzké, horké štěrbiny. Nečekal ten odpor, a tak na chvíli ztuhl, než do ní pronikl a vychutnával absolutní slast být uvnitř Ley Drakeové.

Vzepřel se na rukou nad ní a sklonil hlavu, aby opět vyhledal sladce návykovou chuť jejích úst. Rozhýbal boky v tvrdém, rychlém tempu, a přitom se díval, jak jí prostupuje slast. Vášeň zachvátila jeho tělo rychlostí a silou ohnivé bouře. Žádný lesní požár, s nímž kdy bojoval, nebyl tak žhavý. Jeho plameny mu sežehly kůži a jak byl každý zásun tvrdší, hlubší a mocnější, propalovaly se mu

útrobami až do slabin. Celou dobu se jí díval do tváře a lačně pozoroval, jak ji zalévá rozkoš.

Zaryla se mu prst do ramen a nehty sklouzla po zádech. Přitom pozvedla hlavu a pokryla polibky hruď. Každý dotek ho přiváděl blíž k totálnímu šílenství. Její ruce mu přejížděly po těle a všude cítil dotek jejích hedvábných vlasů. Upírala na něj strnulý pohled, ztemnělý smyslnou potřebou. Plálo v něm něco, co znovu rozdmýchalo plamen, spalující jeho duši. Neodvažoval se doufat, že by ho Lea mohla milovat, ale cítil její emoce, jež nebyly pouhým sexuálním chtíčem, a to mu stačilo.

„Jsi tak úzká, Leo, a tak zatraceně žhavá! Já z tebe snad shořím!“ Nic z jeho života, dokonce ani ty nejdivočejší erotické fantazie,

ho nemohly připravit na zážitek z Leina těla. Když vzlykala jeho jméno v malé bezmocné prosbě o vysvobození, zbořilo to v něm poslední hráze sebeovládání. Popadl ji za boky a přidržel si ji, aby mohl proniknout ještě dál, a pak znovu a znovu. Zalila ho vášeň, jež mu sršela v těle, duněla v hlavě a burácela v uších jako bouře. Cítil, jak se kolem něj úzce sevřela a její výkřiky se mísily s jeho vlastním sténáním. Smyslný prožitek začínal někde hluboko dole v nohou a projel celým jeho tělem s takovou silou, že si myslel, že tolik rozkoše snad ani nemůže přežít.

Lea mu zaťala nehty do zad, jakoby se vší silou přidržovala jediného pojítka s okolním světem. Jinak by jí úplně zmizel a ona se rozpadla na kousky. Ležela pod ním, srdce jí málem vyskočilo z hrudi, a nedbala na to, jak jí tep zběsile pádí a plíce žadoní o doušek vzduchu. Vší silou svírala Tysona v náruči, a při každém dalším zásunu znovu poznala šok, že její tělo může přijmout tolik pocitů a tak rychle. Že dokáže odpovídat tak silnými orgasmy. Byla přece lékařka. Vzpomínala si, jak často ženám radívala, že může chvíli trvat, než se naučí prožívat orgasmus, natož mnohočetný.

Zabořila ruce do jeho vlasů v drobném polaskání, jež mu mělo naznačit výjimečnost jejího prožitku.

Tyson zvedl hlavu a trochu se nadzdvihl. „Tys mi možná chtěla říct, abych zpomalil. Leo. Než jsem si to uvědomil, tak už bylo pozdě.“

Lea se na něj usmála. „Myslím, že se shodneme, že napoprvé to dopadlo docela dobře, ne? No, já budu mít záda celá poškrábaná od předložky.“

Odhodil jí vlasy z obličeje a prsty jí zlehka přejel po tvářích.

„Vypadáš hrozně spokojeně. Ospalá, ale uspokojená. Jsem šťastný, že máš tenhle výraz díky mně.“

„Asi jsme tu přeložku docela poničili.“

„Dám sem novou,“ mávl rukou a překulil se na záda. Přitom ji držel stále v objetí, takže teď ležela na něm, s hlavou položenou na jeho rameni. „Nechci, aby sis ublížila.“

Lea zavřela oči a užívala si slastný pocit jeho paží, jež ji objímaly. Vnímala pod sebou jeho tělo a spokojeně si s ním propletla ruce i nohy. Konečně se mohla rozhlédnout po místnosti kolem sebe, na což jí předtím nezbyl čas. Pokoj byl obrovský, s podlahou ze světlého dřeva, jež mohla odrážet sluneční světlo, pronikající skleněnou stěnou. Byla obrácená k oceánu a výhled odtud byl fascinující. Vlny dorážely na skalnaté pobřeží dole pod srázem a jejich zvuk ji postupně ukolébával ke spánku.

Tyson ji stále držel v náruči. Byla tak křehká a útlá! Připadal si proti ní obrovský a neohrabaný, až měl strach, že by jí snad mohl ublížit. Přesto se ho nijak neobávala, naopak se mu dychtivě oddávala. Nikdy si neuměl představit, že by Lea Drakeová na něm ležela nahá, s ústy přitisknutými k jeho hrudi, nebo se vzrušeně pohybovala pod jeho tělem. Nechal ji půlhodinku spát, a teprve pak se opatrně vymanil a šel pro ručník, aby je oba trochu očistil. Už po ní zase toužil. Vypadalo to, že je zřejmě odsouzen strávit zbytek života v polotuhém stavu.

Leu probudily až jeho polibky. Jemné. Něžné. Usmála se a začala mu je vracet, a pak mu ovinula paže kolem krku. „Tohle je nádherný budíček.“

„Už se mi po tobě stýskalo.“

Zasmála se a v očích jí zajiskřilo. „Jak dlouho to trvalo, celou hodinu?“

Její smích nad jeho poznámkou ho naplnil tajným potěšením.

„Málem jsem začal šilhat, jak jsem se na tebe díval.“

Znovu se k němu přitiskla a několikrát ho políbila, než se mu vyvinula z náruče a kývla: „Koupelna?“

Ukázal prstem. Lea vstala a šokovaně si uvědomila, že se ani v nejmenším necítí trapně, když se před ním prochází úplně nahá – jeho upřený pohled jí dokonce těšil. Když se vrátila, ještě chvíli se před ním schválně procházela před oknem, odkud ji zaléval měsíc svou stříbrnou září, a přitom se dívala ven na moře.

Jeho pohled potemněl. Tvářil se jako predátor. „Leo, ty mě zabiješ. Nemůžu se na tebe dívat. Jak se kouknu, už mi ztvrdne.“

Lea se lehce zasmála. Poprvé ve svém životě se cítila opravdu sexy. Na takový pocit by si ráda zvykla. „Vážně?“ pravila škádlivě, a nechala pohled vyzývavě klouzat po jeho těle.

Provokovala ho. Flirtovala. Lea ale přece nikdy neflirtovala!

Vlastně vůbec nevěděla, jak se to dělá.

Přešel po podlaze k nijako tygr, chystající se skokem zatnout drápy. Vzal ji za ramena a otočil ke skleněné stěně. Jeho vztyčený penis, znovu tuhý a nalitý, se jí pevně opíral o zadeček. „Vážně,“ odpověděl. Položil jí zezadu hlavu na rameno a dráždivě ji hryzal do krku, až jí po páteři přeběhlo malé zachvění. Přitlačil, aby se předklonila, a pomalými pohyby ji líbal a kousal po celých zádech až dolů. Jazykem se dotýkal míst, která zrudla a pálila od předložky.

Přiložila dlaně obou rukou na sklo, aby zachytila rovnováhu, a přes rameno se ohlédla po Tysonovi. Ve tváři se mu zračila vášeň a chtíč, a oči měl temné touhou tak, až zůstala bez dechu a uvnitř se v ní všechno svíralo očekáváním. „Nesmíš mě zase nechat čekat,“ vydechla odvážně.

„Jsi tak krásná, Leo,“ zachraptěl v odpověď. Toužil ji vidět zase nahou na bílé kožešinové předložce, obklopenou září z prosklené stěny za ní. V domě ještě nebyla zavedené elektřina, ale světlo ani nebylo potřeba. Měsíc zářil tak silně, že viděl všechny křivky jejího těla, a občasné mraky, jenž přerušovaly jeho paprsky, vykreslovaly svůdné stíny na její hebké, přitažlivé pleti. Její hebké vlasy tvořily vodopád v barvě půlnoční černi a volně jí spadaly po ramenou. Dotknul se oblého zadečku a pak rukou zajel mezi stehna, kde už ho čekala její vlhká odpověď. „Tohle jsem hledal, miláčku,“ pravil, a hlas mu přitom zdrsněl.

Miloval známky, jež jejich milování zanechalo na její kůži. Jeho známky. Byla to jeho žena. Způsob, jakým na něj reagovala, způsob, jak se na něj dívala, její drobné bezdeché výkřiky, když se jí dotknul

– to vše ho okouzlovalo jako nový zázračný svět, v němž chtěl utonout pro zbytek svého života.

Lea nahlas zasténala a přitiskla se k němu boky. Strčil do ní dva prsty a laskal ji, až mu začala s krátkými vzlyky sama naléhat na ruku. Její pochva byla žhavá a hebká a pevně se kolem něj svírala, takže jeho erekce ještě dál vzrostla. Krev se mu tepavě vehnala do žil, a on zvedl ruku k ústům, aby mohl okusit její chuť ze svých prstů.

Lea se nemohla odtrhnout od jeho očí. Jeho pohled způsobil, že se cítila sexy, a ten pocit milovala, stejně jako vědomí, že je jenom jeho. Vnímala nesmírně intenzivně každý pohled, každý dotek. Tyson byl houževnatý muž. Když bádal ve své laboratoři, dával tomu všechno. Podle toho si mohla domyslet, že bude vnímavý, ale dominantní milenec se stejným přístupem, jaký věnoval všemu ostatnímu ve svém životě. Staral se, aby nejen prožila svůj díl slasti, ale víc – čirou extázi, a dával do toho stejnou vášeň jako do všeho ostatního.

Pozorovala jeho tvář, když ji vzal za boky a zasunul širokou hlavu svého kopí ke vchodu do její jeskyňky. Připadala si, jakoby ji propaloval svou značkou. S obrovskou něhou prostupoval jejím sevřením a s mučivou pomalostí pronikal dovnitř. Chtělo se jí křičet slastí a její tělo se chvělo pod jeho laskajícíma rukama. Obratně jí dráždil bradavky a každý dotek jeho silných prstů vysílal elektrické šoky přímo do její horké, úzké pochvy.

Lea zalapala po dechu a mohutně přirazila dozadu. Šukal ji rychle a tvrdě, ale náhle, když už si byla jistá, že shoří žárem, zpomalil na volné, přerušované tempo, při němž málem znovu dospěla k vrcholu. Aby pak znovu zrychlil a přitvrdil. Každý sval, každá buňka se v ní chvěla nedočkavostí, toužila a žadonila o vysvobození. Tyson ji však stále držel na hraně, až si byla jistá, že tak intenzivní slast už nemůže vydržet déle.

Náhle jí prolétlo cosi temného, co zastínilo jasné barvy erotické slasti, pulzující jejím tělem. Chapadlo nehmotné temnoty, nic víc, ale

přesto jí naskočila husí kůže. Otevřela oči a podívala se z okna. Za sklem viděla temný mrak, halící dům. Tysonovy prsty se jí zarývaly do boků, volaly ji zpět a vysílaly horké spirály žáru do těla, až ztratila dech a nedokázala souvisle sledovat své myšlenky.

Náhle to však bylo zase zpět. Nějaký pohyb zaplašil všechnu rozkoš, jakýsi svíjící se stín, který rostl a rostl. Chtěla přestat, nabrat dech, na okamžik si projasnit mysl, ale už bylo příliš pozdě. Tělo ji zradilo a projely jí opakované orgasmy takovou silou, až myslela, že omdlí. Musela se přidržet skla, aby neupadla na zem. Tysonovy prsty se jí zezadu zarývaly do masa. Svíral ji jako o život, dokud se do ní dokonale nevyprázdnil s temným hrdelním výkřikem, jenž se odrážel rozlehlou místnosti. Všechno se s ní točilo a cítila, že se rozsype na tisíc kousků. Lea se v té chvíli cítila, jakoby se dotkla nebe.

Lapala po dechu ještě i tehdy, když ji něžně podepřel a vzal do náruče. Zaklonil ji a ústy vyhledal její rozdrážděná ňadra. Zavřela znovu oči a oddala se znovu stoupající slasti. Stín se opět pohnul, zastřel oblohu a srazil ji zpátky k zemi tak tvrdě, že překvapeně otevřela oči a divoce se rozhlédla okolo.

Rychle ustoupila od Tysona, neboť ji zavalily vlny nepřátelství a nenávisti. Jakoby ji pozorovala nějaká temná zlobná síla. Pozorovala přes obrovské okno. Ať už tam venku bylo cokoliv – nebo kdokoliv – viděl, jak si ji Tyson vzal hladově a náruživě, a narušil tak chvíli, jež měla patřit k nejkrásnějším okamžikům jejího života. Z té představy se jí dělalo špatně. Úchvatné intimní chvíle zničilo něco odporného a úchylného. Ucouvla od skleněné tabule a instinktivně si chránila hrdlo rukama.

„Někdo je venku, Tysone. Je tam a dívá se na nás,“ vydechla. Vztáhla k němu chvějící se ruce a stále zády k oknu si ho přitáhla k sobě. „Měli bychom zavolat šerifa.“

Tyson se podíval přes sklo ven. Tvářil se tak odhodlaně, že ho Lea radši chytila za ruku, aby ho zadržela. „Jseš si jistá?“ tázal se tiše, ale v hlase mu přesto byla znát ovládaná zuřivost.

Přikývla. „Opravdu mám strach, Tysone. Nechoď radši moc blízko k tomu oknu. Co když má zbraň?“

Strhnul ji do své ochranné náruče a postavil se před ni jako ochranný štít. „Nedovolím, aby se ti něco stalo, Leo.“

„Cítím, jak nás nenávidí.“

„Kdo to je?“

Zavrtěla hlavou. „To nevím. Nemůžu říct nic jiného, než že je to muž a chce, abych – abychom – zemřeli. Prosím, zavolej do šerifovy kanceláře.“

„Nemám tu ještě zavedený telefon,“ oznámil nešťastně. Sebral její rozházené oblečení a podal jí je.

Ležely až vzadu, takže doufal, že je nikdo nemohl vidět. „Oblékni se.“

„On nás viděl.“

„Třeba ne. Nemohl tady přece být celou tu dobu – jinak bys ho určitě vycítila.“ Tyson si natáhl džíny. „Nebo ne?“

„Nevím,“ pravila, a znělo to jako potlačované vzlyknutí. Tělo ji ještě stále hořelo od Tysonova objetí. Cítila jeho cejch i na místech, o nichž dosud nevěděla, že je má. Tepala jí v nich sladká bolest, následek přílišné slasti. A teď někdo zničil ty nádherné, dokonalé soukromé chvíle. Z té představy se jí dělalo zle. Žaludek se jí svíral a musela si přitisknout ruku k ústům. „Měla jsem jen pocity, žádné myšlenky, Tysone. Pochybuju, že bych byla schopná říct, jak se vůbec jmenuju.“

Drsně ji uchopil za bradu, aby se mu musela podívat do očí, přetékajících zuřivostí. „To, co jsme spolu prožili, Leo, nám nikdo nemůže vzít. Chápeš mě? Je mi to jedno, i kdyby nás vidělo třeba sto lidí, jak to spolu děláme. Dneska jsem se s tebou miloval. Můžou o tom říkat, co chtějí, ale já jsem ti ze sebe tím dal všechno, co mám.“ Sklonil se a znovu si vzal její ústa, Uchopil do dlaní její tvář a pokryl ji šňůrou polibků. Pak si natáhl přes hlavu košili. „Chápeš, co ti tím chci říct? On nás od sebe nemůže oddělit! Nemůže nám ublížit, nemůže nás ponížit ani ztrapnit. Vážně, Leo, já naprosto kašlu na to, jestli nás přitom někdo viděl.“

Lea stála a zírala na jeho tvář, na níž bylo znát, že mluví naprosto upřímně. Natáhla si džíny. Z nějakého důvodu ji jeho slepá zuřivost uklidnila. Dokázala se na něj dokonce usmát. „Už je mi trochu lépe.“

Utřel jí bříšky prstů slzy z tváří. „To je dobře. Nepotřebujeme k sobě žádného dalšího chlapa, viď?“ pokusil se ji rozptýlit.

„Myslíš, že se nás někdo pokouší zabít, Tysone?“

„Neblázni, holčičko. Buď v klidu. Vyjdu ven jako první a…“

„Ne!“ přerušila ho a divoce vrtěla hlavou.

„Půjdu pro motorku a přijedu s ní až ke vchodu. Pak nasedneš a za chvilku jsme pryč. Rozhodně tu nemíním zůstat uvězněný jako krysa v kleci. Vyjdu zadním vchodem a pak to celé objedu na motorce, bych se porozhlédl.“

„Já ale nevím, kde on je.“

„Říkala jsi, že nás pozoroval. Jestli jo, tak musí být někde vepředu před domem. Možná na té okrouhlé vyhlídce na oceán. A kdyby měl opravdu zbraň, tak by ji určitě použil už předtím.“

Chytila ho za rukáv, jakoby doufala, že ho tím zadrží uvnitř. Přitiskli se ke zdi, kam by na ně případný pozorovatel nemohl dohlédnout, a Lea zavřela oči. Pokoušela se vyčistit si hlavu a soustředit se na energii, kterou ze sebe neviditelný muž vydával.

Energie se však rozptýlila. Ať už to byl kdokoliv, v tuto chvíli už byl pryč a zlo, jež po sobě zanechal, se rychle ztrácelo. Lea zvolna vydechla. „Je pryč.“

Tyson se podmračeně otázal: „Jseš si jistá? A jseš si jistá, že tady vážně někdo byl?“

„Pojďme! Chci jít domů. Sestry už budou vyšilovat!“

„Myslel jsem, že mezi sebou používáte telepatii,“ bručel Tyson. Zprudka otevřel dveře a vyhlédl ven. Nevěděl, co si o tom má vlastně myslet. Bylo docela dobře možné, že se Lea prostě jen sama vystrašila, ale přesto – ve svém strachu působila přesvědčivě.

„Ela používá telepatii, ale já ne. Však by mě taky našla, ať bych byla kdekoliv!“ usmála se Lea. Rozhlížela se kolem sebe. „Neviděl jsi někde moji bundu?“

„Musí být tady, jak jsem ji pohodil…“ Tysonův hlas se zlomil, jak jeho pohled dopadl na pěšinku, kde shodil bundu z Leiných ramen. V těle mu vybuchla nálož adrenalinu a rychle si hledala cestu ven.

Bunda ležela na zemi v cárech, roztrhaná a rozbodaná. Kůži někdo krutě a zlomyslně rozsápal na kusy.

Kapitola 12

„Co se děje?“ zeptala se Lea a pokusila se předejít Tysona, aby viděla dopředu. Místo aby vyšel ven a pak nechal vyjít i ji, ustoupil o krok zpátky a zatlačil ji zpět do domu.

„Opravdu jsi absolutně jistá, že odešel?“ otázal se nepřirozeně tichým hlasem. Třásl se zuřivostí, jenž zachvátila každý kus jeho těla. Měl chuť něco rozmlátit. Nikdy v životě si nepřipadal bezmocný. Intelekt a fyzické schopnosti mu vždycky poskytovaly neotřesitelnou sebedůvěru doslova v každé situaci. Neviditelný nepřítel, přímo ohrožující Leu, však byl mimo jeho dosah. Byla strašlivě bledá a vypadala tak vystrašeně, že se mu sevřely útroby.

Zírala mu přímo do tváře. „Řekni mi to, Tysone. Pověz mi, cos tam venku viděl.“

Svlékl si bundu a podal ji Lee. „Vem si to na sebe.“ Když začala vrtět hlavou, ztvrdnul mu výraz na tváři, ale přinutil se promluvit něžně. „Nebudu se o tom s tebou dohadovat. Vezmi si to na sebe. Musíme odtud vypadnout. Chci, abys tady počkala, dokud nepřivedu motorku. Nechoď ven, dokud nebudu přede dveřmi, připravený k odjezdu.“

Lea jen zamrkala, otevřela pusu a zase ji hned zavřela. Nechtěla se dohadovat, když se možná kolem potuluje vrah. Stále ještě cítila dozvuky vln zla a nenávisti. Poslušně strčila ruce do rukávů a počkala, až jí zapne zip.

Tyson se sklonil a lehce ji políbil. „To bude dobrý, holčičko. Budu zpět během pár minut. Zavři za mnou dveře a neotvírej.“ Zajel jí prsty do vlasů a ještě jednou zatahal, a pak vyšel ven.

Lea si opřela hlavu o zavřené dveře a pečlivě se zaposlouchala, zda neuslyší nějaký zvuk. Prožila nejdelší minuty ve svém životě, než konečně zaslechla vrčení motoru. Zvuk byl stále silnější, až se zastavil přímo přede dveřmi. Rozrazila je dokořán, práskla za sebou a letěla k němu.

Tyson jí podal helmu a počkal, až nasedne. Ujistil se, že se ho pevně drží kolem pasu a pustil se dolů po příjezdové cestě. Lea si mu položila hlavu na záda a zavřela oči.

Motorka teď ujížděla po pobřežní dálnici o poznání rychleji než předtím, ale pořád poměrně opatrně. Ze tmy se natahovala chapadla mlhy, stoupající od moře, a plížila se do vnitrozemí. Projeli několika nepřehlednými úseky, když zadní kolo bez varování začalo prokluzovat.

Lea potlačila výkřik strachu, když motorka smykem přeletěla vozovku a mířila přímo k úzkému příkopu a chatrnému zábradlí, jež představovalo jedinou překážku mezi nimi a vysokým skalnatým srázem, vedoucím až k moři.

„Tysone!“ zvolala a rukama ho instinktivně silně sevřela v pase. Okamžitě vycítila, jak se o ni bojí, a zoufale se snaží dostat smyk pod kontrolu.

Motorka se nahnula k jedné straně a jakoby ve zpomaleném filmu klouzala přes silnici. Ucítila nápor její váhy na stehně a na boku, vnímala, jak jí drsný povrch vozovky trhá oblečení a maso. Stroj je smýkal po silnici, až se neudržela a musela se Tysona pustit. Setrvačnost ho vyrvala z jejího objetí takovou silou, až si zlomila nehty. Pak ho ztratila z očí. Cítila, jak sama padá, a několikrát se překulila stranou, než tvrdě dopadla na drsný povrch silnice. Konečně se zprudka zastavila, cítě štěrk zadřený pod kůží.

„Tysone!“ křičela Lea a snažila se potlačit šok, jež se jí při havárii zmocnil. Přiměla se zvednout hlavu a rozhlédnout se kolem sebe. Tyson jí dal svou těžkou koženou bundu, která jí zachránila kůži, ale sám teď seděl kus od ní se sundanou helmou a po jedné ruce mu stékala krev od ramene až k prstům. Otáčel po ní hlavu, jakoby ji volal.

„Zůstaň, kde jsi!“ nařídila mu. „Aspoň jednou udělej to, co říkám já!“ Výsledek byl asi stejný, jako kdyby se pokoušela zastavit hurikán. Tyson už stál a vrhnul se k ní. Popadl ji do náruče a opatrně ji položil na záda na zem vedle silničního příkopu. Rukama ji okamžitě začal ohledávat, zda nemá nějaká zranění.

Lea se ho pokusila odstrčit, ale ani si toho nevšiml a dál horečnatě zjišťoval, jestli je v pořádku. „Já jsem tady doktor,“ vyjela

na něj. „A vím, že mi nic není, jsem v pořádku. A teď chci prohlédnout tebe!“

„Do prdele. To přece není možné!“ nechápal Tyson. „To je absolutně vyloučené!“

„Museli jsme nejspíš najet na olejovou skvrnu. Tady mám na noze mastnotu, podívej,“ ukázala na své džíny. Kus látky byl pryč a okolo olejové skvrny tmavla ještě další skvrna od krve.

„Myslím, že se nám nejspíš musela uvolnit hadička od oleje a pak upadla,“ uvažovala Lea nahlas.

Tyson se nahnul a prohlédl jí stehno se štěrkem zadřeným do masa. Sám ho měl taky pořádný kus na ruce a na paži, ale na nohách ho ochránily silnější džíny, než měla ona. „Svoji motorku si opravuju vždycky sám. Zatraceně, to vůbec není možné, že by mi upadla hadička od oleje!“

„Ani po těch otřesech, když jsme jeli mimo dálnici?“

„V žádném případě, Leo. To vím naprosto jistě. Jestli se to opravdu stalo, tak jedině proto, že se mi někdo v té motorce vrtal.“

Lea si třela bušící spánky. Nedalo moc práce dojít k závěru, že s Tysonovou motorkou někdo něco provedl. „Když jsem večer v garáži nachytala Harryho Jenkinse a Joea Fieldse, tak se oba tvářili hodně podezřele. Jak si mě všimli, tak se lekli a podívali se jeden na druhého. Docela mě to vyděsilo.“

„Stejně jako teď?“

Zavrtěla hlavou a zamrkala, když se dotknul odřené nohy. Ucukla od něj. „Au, to bolí! Ošetřím si to, až přijdeme domů. A ne, teď to není stejné jako předtím. Teď cítím…“ Lea hledala správné slovo, pokrčila rameny a povzdychla si. „… zlo, to je jediné, co mohu říct. Nenávist. Ať je to, kdo chce, přeje si nás zabít.“

„Nemohli by to být nějací tví staří milenci?“ vzal ji za nohu a prstem zkoumal kotník těsně nad poraněným místem. Hlas mu zněl tak něžně a škádlivě, že se Lea musela pro sebe usmát. „Spíš mě napadlo, jestli to nejsou nějaké tvoje zhrzené milenky.“

Koutky úst se mu stočily dolů a jí se z toho zrychli tep. „Já žádné milenky nemám. Jenom tebe,“ zněla odpověď.

„Ale jo. Přece se z tebe nestal tak skvělý milenec jenom z toho, cos vyčetl v knihách! A řeknu ti, že já bych teda pěkně žárlila, kdyby

mě nějaký muž miloval tak, jak to umíš, a pak mě opustil kvůli nějaké jiné.“

„No teda, Leo Drakeová? Řekl bych, že mi vyhrožuješ!“

Znovu ucukla nohou – nebo spíš se o to jen pokusila – protože jí začal odstraňovat zadřený štěrk. „Au! Jestli okamžitě nepřestaneš, tak ti začnu teprve doopravdy vyhrožovat. Musím zavolat sestrám.“

„Tak to se budeme muset pořádně projít. Tady na tomhle úseku silnice mobily nemají signál.“

„Kdo by potřeboval mobil, když máme vítr?“

Obrátila se tváří směrem tam, kde stál jejich dům, a zvedla ruce do vzduchu. Zavřela oči a v mysli si vyvolala obraz svých sester. Věděla, že budou nejspíš na cimbuří, a že už jistě čekají, až jim pošle náznak, kde ji mají hledat. Tahle bezpečnostní síť fungovala dokonale. Na láskyplnou podporu své rodiny se vždycky mohla naprosto spolehnout. Soustředila se, aby s nimi navázala spojení. Ruce zdvižené ke hvězdám, volala vítr, aby přinesl domů její zprávu, že potřebuje pomoc.

Tyson se zájmem pozoroval její soustředěný výraz. Pocítil, že se vítr začal zvedat takřka okamžitě. Spěchal za nimi od moře a mířil dál k Leinu domu. Zničeho nic se však obrátil a začal vát se zuřivou silou opačným směrem k nim. Tyson si byl jistý, že v něm zaslechl ozvěnu ženských hlasů. Vítr ho obklopil, omotal Leu jako živá přikrývka, vířil a kroužil kolem nich, jako by je chtěl důkladně prozkoumat. Pak zničehonic ustal a ztratil se směrem k Drakeovu domu.

„Ta tvoje rodina musí dávat pořádně zabrat meteorologům,“ podotkl Tyson.

Lea se zasmála a konečně se jí trochu ulevilo. Opadlo z ní napětí, které ji dosud tak stahovalo hrdlo. „Na to jsem nikdy nepomyslela! Vidím, že už tomu začínáš věřit!“

„Ale pořád bych chtěl natočit EEG tvého mozku a vzít všechny potřebné vzorky. Jenže teď se moje fantazie soustředí na úplně jiné zajímavé skutečnosti, které jsem o tobě zjistil.“

„Já se v žádném případě nedám zkoumat na nějakých přístrojích, Tysone,“ odpověděla a snažila se tvářit přísně.

Hodil po ní rychlý úsměv a vrátil se k prohlídce motorky. Na zadním kole byla spousta oleje, přesně, jak předpokládal, stékal na zem a vytvářel pod strojem kaluž. Tlumeně zaklel. Lea přistoupila k němu a chytila se ho pod paží. Ohlédl se po ní: „Někdo mě chce zabít, Leo.“

„Nebo nás oba,“ připomněla.

„Možná, že oba,“ souhlasil, „ale já si myslím, že prvotním cílem mám být já.“ Pochmurně se na ni usmál. „Ten pád během záchranné akce mi teď začíná připadat hodně podezřelý. Ale stejně, už předtím jsem si říkal, jak se ty moje bezpečnostní popruhy mohly takhle přetrhnout. Každá součást výstroje prochází trojnásobným testováním, Leo. Pochopitelně, protože právě na tom vždycky závisí naše životy.“

„Tak ty si myslíš, že s nimi někdo mohl něco provést?“

„Jo. Jak se k nim dostali a jak to provedli, to ovšem nevím, ale opravdu si myslím, že to nebyla pouhá náhoda. A teď si začínám taky myslet, že asi nebyla náhoda, když Jonase postřelili, právě když ty přetrhané popruhy vezl na testy. A popruhy navíc zmizely přímo před očima celé jednotky, protože všichni byli soustředění na to, aby mu zachránili život.“

„Proč by tě ale někdo měl chtít zabít?“

„Spousta lidí by si přála moji smrt. Vyčnívám, Leo. Nedávám si moc pozor na to, co říkám a mám nulovou toleranci vůči idiotům.“

„Myslíš třeba Harryho Jenkinse.“

„Jo, zavolal jsem Edwardu Martinellimu a řekl jsem mu, aby dal pokoj.“

„To snad ne!“ zavrtěla Lea hlavou. „Ale ta nehoda se stala ještě předtím, než měl důvod nás kontaktovat. Neměl by tak důvod, proč by tě chtěl zabít.“

„To není tak úplně pravda,“ odpověděl. Vzal ji za ruku a vedl ji k okraji silnice, kde by si mohli sednout. Lea si to neuvědomovala, ale celá se třásla, a nejspíš to nebylo chladem. Byl rád, že na silnici se konečně objevila světla auta, objevující se a zase mizející, jak se vůz dostával do ostrých zatáček. „Já jsem s Edem o tobě už mockrát mluvil při běžných rozhovorech. Věděl, že se o tebe zajímám. A můj bratranec Sam mu dluží docela velkou sumu peněz. Sam rád hraje

karty a s Edem hodně prohrál. Ed mu začal vyhrožovat, ale Sam mi to přiznal až teprve teď.“

„Je těch peněz víc, než za něj můžeš zaplatit?“ otázala se Lea.

„To ne. Jenže on nechce peníze. Místo nich chce, abychom tě já nebo Sam přinutili, aby sis s ním promluvila. Tvrdí, že od tebe potřebuje získat odborný názor a nikdo jiný to nemůže udělat.“

„Ale to jsi mi neřekl, a Sam taky ne.“

„Zatraceně, neřekl. Nechtěli jsme ti o tom říkat. Nechtěli jsme, abys měla s tím grázlem něco společného. Sam se dostal do potíží, a jestli jde opravdu o peníze, tak to holt peníze zase musí napravit. Říkám ti to jenom proto, abys věděla, že Ed mě může chtít odstranit z cesty.“

„Ale proč by to dělal?“

„Ed o mně ví, že se nedám ničím zastrašit. Zná mě totiž už od dětství. Zato Sam dlouho nevydrží. Proto chce z nás dvou jednat raději se Samem. Já se totiž nikdy nevzdám, když už se do něčeho pustím.“ Přejel jí prstem po hřbetu ruky, pohladil, a skryl její dlaň ve své, kterou si pak přiložil k srdci. „Neděsí tě to, Leo?“

„Ne. Já to s tebou vydržím, Tysone. I když předvádíš svá vrcholná čísla!“ Jakpak by s ním nevydržela, když se na ni díval, jako by byla jedinou ženou na celém světě. Hltal ji očima, nemohl se jí nabažit. Nikdy, za všechny ty roky, co ho znala u něj dosud neviděla takový výraz, jímž by se na někoho díval. A nikoho jiného s takovým výrazem koneckonců taky ne.

„Ale ty se nedáš zahanbit. Občas mě v té dominanci docela překonáváš,“ připomněl. Naklonil se k ní a políbil ji. „Ta tvoje pusa mě přivádí k šílenství. Pokaždé, když s ní uděláš takovou tu věc.“

„Jakou věc?“

Zasmál se na ni. „Přesně tuhle. Když ji takhle našpulíš. Jediné, na co pak můžu myslet je, že bych tě chtěl začít líbat. A líbal bych tě tak dlouho, až bys na mě byla zase celá nažhavená a vlhká, že bych tě povalil rovnou teď a tady. Nebo ještě lepší by bylo, kdybys tu svoji pusu,“ rukou si přejel vpředu po džínách, „použila na moc dobrou věc.“ Jeho hlas znovu zdrsněl a zastrčil si její prst do úst.

Lea se snažila potlačit žár, jež se jí začal šířit tělem, a soustředil se na jednom jediném místě.

„No, radši by ses měl začít ovládat. Záchranné jednotky přijíždějí!“

Auto, které se přihnalo, zastavilo dveřmi přímo vedle nich. Vyskočila z něj Ela Drakeová a rovnou se vrhla k Lee, která tak tak že stačila vstát a zachytit ji. Ele kanuly po tvářích slzy. „Nemohla jsem tě najít, Leuško. Hrozně jsem se snažila, ale nešlo to.“

„Nic mi není holčičko, jsem v pořádku. Pšššt! Už je to dobrý, Oba jsme v pořádku,“ konejšila ji Lea. „To není tvoje chyba, Elinko.“

Sára bouchla dveřmi od vozu, rozběhla se k sestrám a obě je objala. „Měly jsme takový strach, Leo! Už jsme dokonce začaly číst v mozaice, ale stejně jsme tě nemohly najít.“

Za autem sester Drakeových zastavil ještě jeden vůz a z něj vystoupil Jackson. „Jste vy dva v pořádku?“ Přejel po nich ostrým pohledem, ale pak se jeho zrak zastavil na Elině uplakané tváři.

Tyson přikývl. „Někdo mi něco provedl s motorkou. A ještě předtím i slídili po domě.“ Obrátil se k Lee. „Jeď domů se sestrami a já tady zůstanu s Jacksonem.“

„Určitě ti to nebude vadit?“ zeptala se Lea. „Měla bych se ti nejdřív trochu podívat na tu zraněnou ruku.“

„To nic není, jenom takové škrábnutí. Jen jeď domů, já už to tady vyřídím.“

Jacksonův pohled se konečně odtrhnul od Ely a zkoumavě přelétl k Tysonovi. „Jen jeď, Leo. Tvoji výpověď si zapíšu později.“

Tyson se sklonil a zlehka políbil Leu na ústa. „Uvidíme se hned ráno.“

„Jestli sis jistý…“ pravila váhavě, a vydala se za sestrami do auta.

„Tak co se tu vlastně stalo?“ zjišťoval Jackson.

Tyson se zadíval na šerifova zástupce dlouhým, odhadujícím pohledem, v němž nechal problesknout svůj potlačovaný vztek, který hledal ventil k uvolnění. „Vzal jsem Leu podívat se na dům, který jsem právě koupil. Chvíli jsme tam byli, a jí se pak začalo zdát, že nás někdo pozoruje přes přední okno. Celý pozemek je obehnaný plotem a má zamčenou bránu. Myslel jsem si, že jsme v bezpečí, i když tam ještě nemám nainstalovaný bezpečnostní systém. Pohodil jsem Leinu bundu na cestičce, a když jsem pro ni šel, že už pojedeme

domů, našel jsem ji rozřezanou na kusy. Ty řezy byly tak ostré, že je nemohlo udělat nic jiného než nůž. Říkám vám jasně, Jacksone. Najděte toho zkurvysyna dřív, než ho najdu já.“

Jackson ignoroval jeho výhrůžku. „Myslíte si, že ten útok byl cílený na vás? Nebo šlo o ni?“

Tyson pokrčil rameny. Když se podíval dolů na své ruce, pěsti měl zaťaté. Pokusil se otevřít dlaně. „Nemám ponětí, o koho z nás dvou jde. Já ji miluju, a možná, že tím na ni vrhám nebezpečí. Prostě fakt nevím.“ Rozčileně si vjel rukama do vlasů. „Dnes k večeru se u mě v garáži pohybovalo pár chlapů a pak honili Leu po domě. Měli možnost provést něco s mojí motorkou – a stejně to mohli být oni u mého nového domu.“

Jackson kývl, pečlivě si zaznamenal podrobnosti. Podíval se za Drakeovým autem, které se právě prudce otočilo a zastavilo těsně vedle nich. Sára za volantem se vyklonila z okénka.

„Lea si dělá starosti o Tysona. Chtěla by, aby jel s námi domů, že se mu tam podívá na tu ruku a vyčistí mu ránu. Prý do ní dostane infekci, jestli si ji nedá ošetřit.“

Tyson přistoupil k vozu z druhé strany, strčil hlavu dovnitř a políbil Leu. „Sam to s odřeninami umí, Leo. Teď chci, abys jela domů a zůstala v bezpečí. Tak už jeďte.“ Starostlivě se zadíval k dálnici, jakoby odtud mohla k ní přijít nějaká hrozba.

Lea ho nechtěla přemlouvat, a tak se jen usmála. „Výborně, takže se mě už chceš zbavit! No, uvidíme se později.“ Tyson vážně přikývl a odstoupil od auta. Lea se opřela o sedadlo a trochu se zamračila.

„Něco důležitého jsem prošvihla, něco, co on nechce, abych věděla. Mám dojem, že to nějak souvisí s mojí koženou bundou.“

„Máš na sobě tu jeho,“ sklouzla po ní Sára pohledem.

Lea přikývla. „Tu svoji jsem nechala ležet před domem. Tyson koupil absolutně nádherný dům, tak jsme si ho jeli prohlédnout, a já jsem tu bundu zapomněla venku. Když jsme pak odcházeli, utíkala jsem, takže jsem na ni zapomněla – a pak už jsme vyjeli. Jenom jsem ji zahlédla, a připadalo mi, že je na kusy.“

„Na kusy?“ zopakovala Ela.

„Tak mi to aspoň připadalo,“ potvrdila Lea.

Sára se podívala do zrcátka, kde se setkala s Elinýma živě zelenýma očima. „Mně se to celé vůbec nelíbí, Leuš. Všechny cítíme, že se kolem tebe vznáší nějaké nebezpečí. A tentokrát ta hrozba byla neuvěřitelně silná.“

„A ještě ke všemu plná nenávisti a ostře zacílená.“

„Na mě? Nebo na Tysona?“ obrátila se Lea na sedadle, aby viděla mladší sestře do tváře.

Ela pokrčila rameny. „To nevím. Připadalo mi, že jde o tebe, ale možná to bylo jenom tím, že jsme vzájemně tak propojené. A jak by je vlastně vůbec mohlo napadnout, že pojedeš na jeho motorce?“

Sára si odfrkla. „Většinu lidí by vůbec nenapadlo, že by žena s tvojí inteligencí něco takového udělala.“

Lea se otočila zase zpátky a s drobným tajuplným úsměvem se zadívala z okénka. Lea zlobivá holka! Konečně si vyslechla první výtky od své starší sestry. Byla sice dospělá, vystudovaná a úspěšná lékařka, ale tohle jí připadalo jako mimořádný úspěch. Jezdit na motorce, mít sex a čelit nebezpečí! Nevzdala by se ani jedné části této noci strávené s Tysonem Derrickem.

„Čistě jen pro tvoji informaci, Leo,“ pravila Ela a prohlížela si přitom nehty, „Sára už taky byla na motorce, dokonce jednu má a taky na ní jezdí!“

„Kvůli práci! Kvůli práci, ty kozo!“ rozčílila se Sára. „Pracuju jako bodyguard, a musím dělat všechno, co ta práce vyžaduje. Jenže Lea je lékařka, a k tomu je mnohem křehčí než já!“

Lea rozhodila rukama: „Já nejsem tak křehká. Jsem lékařka. A já taky nelezu po výškových budovách jako ty, Sáro. Zato ale létám do zemí třetího světa, kde lidem chybí léky a jejich život ovládají vrazi lačnící po moci. Já nejsem žádná skleníková květinka.“

Sára zvedla ruku, že se vzdává, ale bezpečně přitom vedla vůz ostrou zpětnou zatáčkou. „Nechtěla jsem tě naštvat, Leo. Jen jsem tě chtěla chránit.“

„No, tak to radši nedělej. Proč si jenom všichni myslí, že potřebuju ochranu? Helena a Julie ji potřebují víc než já. A ty koneckonců taky, Sáro. Nedělám nic, před čím bys mě musela chránit.“

Sára se trošku ušklíbla. „Vyšla sis s Tysonem Derrickem.“

Lea zafuněla a snažila se nerozesmát. Prováděla mnohem lepší věci, než že si s ním jenom vyšla! Ale to si zatím nechala jenom pro sebe. „Je to tak?“

Ela znechuceně zavrtěla hlavou. Zabořila se do sedadla a podmračeně zírala před sebe. „Takže další z nás to vzdala. Jak jistě víš, Helena z tebe taky nebude mít velkou radost. Ty jsi byla její poslední obranná linie, než padne taky!“

Lea se kousala do rtu. „Já vím, že nebude mít radost. Já si ale myslím, že ona někde hluboko v koutku duše ví, že by měla být s Jonasem, ale neumí ho přijmout. Je na ni příliš dominantní. Bojí se, že by mu podlehla a on by na ní poznal, že není tak silná osobnost, jak by chtěl, ale jen slabá žena.“

„Helena přece vůbec není slabá,“ namítla Sára pohoršeným tónem.

„Samozřejmě, že není,“ souhlasila okamžitě Lea. „Jenže Helena si o sobě myslí, že je, a to je podstatné. Není stejná jako my ostatní a sama to ví. Vždycky byla jiná.“

„Je přesvědčená, že všechny budeme mít své rodiny a ona zůstane sama v našem domě,“ dodala Ela. „Dělá si z toho legraci, říká, že z ní bude podivínská stará dáma, co žije s hejnem koček, ale vlastně to žádná legrace není.“

„Jo, a kromě toho skoro nejí,“ požalovala na sestru Lea. „Měly bychom najít způsob, jak jí pomoci.“

„Julie se ji snažila přesvědčit, aby trochu víc jedla,“ přiznala Sára.

„Julie?“ podivila se Lea, ale když se nad tím zamyslela, uvědomila si, že tohle je přesně celá Julie. Pořád povídá, samý vtip, a před diváky i obdivujícími fanoušky hraje roli velké hudební hvězdy, ale ve skutečnosti především miluje své sestry – právě tak, jak ony milují ji. Ale Helena skutečně je odlišná. Je z nich nejkřehčí, i když by to sama určitě popírala až do posledního dechu. „To je jasné, Julie si toho všimla a hned se s tím taky pokusila něco udělat. Však víme, kolik se od té doby odehrálo v kuchyni nehod!“

Všechny tři dívky se rozesmály, a tíživé napětí se konečně rozplynulo. Lea zvolna vydechla úlevou, když se přiblížily na dohled od domu. Světla jasně svítila na uvítanou, těžká brána byla otevřená, a na široké verandě stály Helena s Julií s napjatými výrazy ve tváři.

Dokonce i Sářini hlídací psi pobíhali v kruzích kolem a hlasitě štěkali na přivítanou. Jakmile Lea vystoupila z auta, Helena a Julie ji málem porazily, jak se hnaly, aby ji mohly obejmout.

„Já jsem měla takový strach,“ pravila Helena hlasem, v němž se rovným dílem mísily slzy a smích.

„Nemáš nějaké zranění?“ chtěla vědět Julie. Vzala ji za ruku a obhlížela její poraněnou nohu. Obrátila ji, aby viděla na místa, která se černala zadřeným štěrkem.

„Bolí to, ale rychle to ustává,“ snažila se ji uklidnit Lea.

Helena ustoupila dozadu a vykulila na ni oči. „Leo! Tys byla s tím chlapem! Říkala jsem si, že když má polámaná žebra, tak jsi s ním v bezpečí!“

Julie šťouchla do své vyšší sestry. „Chceš říct, že ty bys byla v bezpečí! Jenže Lea je už padlá žena.“

Lea pečlivě složila Tysonovu bundu a položila ji na křeslo s tak láskyplnou péčí, že to sestry nemohly přehlédnout. „Nejdřív vás chci ubezpečit, že jsem na to nevydávala nějak moc energie. Ale fakt je, že jsem mu ta žebra vždycky trochu poléčila, když jsme se viděli, takže se hojení urychlilo. Jen pár malých doteků sem a tam,“ vysvětlila se zasněným úsměvem.

„Přestaň blouznit, ty uličnice, a pojď, musíme ti tu nohu trochu umýt,“ napomenula ji Helena. Vložila ruku na Leina záda a když jí trochu nadzvedla halenku, cítila, jak sestra ucukla. Helena jen tiše hvízdla a zase látku spustila na místo. „Ty sis užívala, viď?“ Rukou ukázala ke křeslu, aby se Lea posadila, a počkala, než si stáhne džíny. Pak si k ní klekla a začala jí opatrně očišťovat poraněnou nohu. Julie se zatím postarala o dlaň.

„Já si ho vezmu,“ oznámila Lea. Sára se okamžitě otočila od okna, kde stála. Helena si přikryla pusu rukou, aby nebylo slyšet, jak nahlas polkla nad tím, co právě slyšela. Julie a Ela si vyměnily dlouhé pohledy, plné zoufalství.

„To myslíš vážně, Leo? Vždyť spolu nechodíte tak dlouho!“

„Déle, než si myslíš,“ pravila Lea. „Pamatuji si, jak se jednou na Harvardu dohadoval s jedním profesorem. Věděla jsem, že Tyson má pravdu, ale ten profesor byl hrozně arogantní a Tyson si tak z něj udělal smrtelného nepřítele. Já bych to neudělala. Radši bych naoko

souhlasila, myslela si svoje a dostala dobrou známku a jen v duchu byla přesvědčená, že mám pravdu. Šlo o princip, o fakt, že profesor na Harvardu učí celý ročník něco, co není pravda. Tyson nedbal, že ho ten člověk může potopit, šlo mu jedině o to, aby se látka přednášela správně. A tehdy jsem pochopila, přesně v téhle chvíli, že Tyson je mimořádný člověk. Umí si stát za svým.“

„A co ty, můžeš stát ty za ním? S mužem by se měl člověk cítit dobře, Leo. Ale já jsem viděla, jak ses tvářila, když jste spolu mluvili ve škole. On tě přece rozplakal!“

Lea přikývla. „Já vím. Jenže tehdy jsem mu nerozuměla. Myslel si, že mám všechny důvody k sebevědomí, že jsem něco jako místní šlechta. Proč si o nás lidé vůbec něco takového myslí? Jonas má stejný přístup k Heleně. A spoustu let už poslouchám, jak jsme vždycky byly oblíbené. Jenže já jsem si ve škole nijak oblíbená nepřipadala. Vy snad jo? Au!“ ucukla rukou a podívala se výhrůžné na Julii.

„Co tím chceš říct?“ zeptala se Julie. „Já jsem byla vždycky vůdce party. A byla jsem snad kvůli tomu neoblíbená? Já prostě jen nesnáším omezování. Jo, a přestaň se chovat jako malá. Jednou jsi doktor, proboha tě prosím, tak snad vydržíš, když to trochu zabolí.“

„Ty ale Julie, neuznáváš pravidla,“ připomněla jí zamračeně Sára.

„Přitom ale pořád působíš tak nevinně a sladce, že vůbec nechápu, jak to děláš!“

Julie se na ni zašklebila. „Uff. Tohle už nikdy neříkej na veřejnosti. Nebo před mamkou a taťkou. To prostě není pravda, Sáro.“

„Mě nesnášely všechny holky,“ ozvala se teď Helena. „Jak jsem vešla do místnosti, hned se na mě začaly tvářit pěkně hnusně. Já se vždycky tak strašlivě styděla, že jsem s nimi stejně nemohla promluvit, ale takhle to bylo ještě horší. Všechny si myslely, že jsem nafoukaná a povýšená. A přitom jsem pomalu ani nevěděla, co to je být povýšená, když jsem poprvé zaslechla, že si to o mně říkají.“ Nalila temně vyhlížející tekutinu do mísy. „Teď to bude bolet, zlatíčko, tak se radši pořádně nadechni. Musíme to důkladně vyčistit.“

Nalila dezinfekci na sestřinu nohu a Lee na okamžik vyrazily slzy. Spolkla ale vzlyknutí a soucitně pohladila sestru po rameni. „Ve škole to pro tebe bylo tvrdé, Heleno. Já jsem si nikdy moc nedělala z toho, co si o mně druzí lidé myslí. Měla jsem vás a to mi stačilo k naprosté spokojenosti.“

„Přesně pro tohle tě také všichni tak milují, Leo,“ pravila Julie.

„A kdo ne, ten ať se bojí, že ho zmlátím! A to taky udělám! Jestli Jackson hodně rychle nezjistí, kdo ti to vyhrožuje, tak se budu muset ujmout vyšetřování sama,“ prohlásila, a podala Heleně antibiotický krém.

„Tím si určitě získáš další body u Jonase i u Jacksona,“ podotkla suše Sára.

Ela na ni udělala obličej. „Velký zlý Jackson. On si snad myslí, že bychom se všechny měly zavřít do skříně, abychom mu nenarušovaly jeho klídek.“

„Co ty to vlastně máš s Jacksonem?“ zeptala se nedbale Helena.

Ela jen pokrčila rameny a odvrátila obličej. „Přivádí mě k šílenství.“

„Vždyť skoro nemluví,“ namítla Sára. „Jak by tě teda mohl přivádět k šílenství?“

„On nemluví s tebou, Sáro. Jenže to neznamená, že by nemluvil taky se mnou.“

Sestry se užasle podívaly jedna na druhou: „A kdy?“

„Pořád.“

Helena vyskočila, přešla pokoj a objala nejmladší sestru kolem ramen. „A co ti říká, Elo?“

Ela se zhluboka nadechla a obrátila se zase zpátky k sestrám. „On se mnou nesouhlasí.“

„To je teda překvápko,“ prohodila Julie a stočila si nohy pod sebou. „Jonas nesouhlasí s žádnou z nás, speciálně ne s Helenou, a se mnou taky nikdo nesouhlasí. Elo, zlato, prostě tomu chlápkovi řekni, ať se jde bodnout. Takhle to teda dělám já.“

Ela se chabě usmála. „Však to taky dělám. Věř mi.“

Helena zavrtěla hlavou. „Ona ale nemyslí, že by s ní fyzicky mluvil, že ne, Elo? On má telepatické schopnosti, viď?“

Elina ruka vystřelila vzhůru k jejímu hrdlu. S tváří bílou jako stěna odstoupila od sester. „Jak to víš?“

Helena otázku ignorovala. „Můžeš se před ním chránit?“

Ela pomalu zavrtěla hlavou. „Zkoušela jsem to. Je ale příliš silný.“

„A co chce?“ zeptala se Sára. „Měla bys nám to říct přesně. Jonas mu to zatrhne.“

„Ne, Jonasovi nic neříkejte,“ polekala se Ela. „Jackson by toho nenechal a Jonas by se pořád snažil ho zastavit. Jejich přátelství by se tak zničilo.“

„A ty jsi mu už řekla, aby s tím přestal?“

Lea viděla na Elině tváři známky vnitřní únavy a zoufalství. V očích měla tolik beznaděje, že jí to až rvalo srdce. „Mohly bychom ti pomoci, Elo. Nech nás, ať ti chvíli pomáháme. Ty si přece musíš rozebírat svoje myšlenky, když sama potřebuješ, a nikdo nemá právo

tě v nich rušit nebo ti něco nařizovat.“ Svezla se na kolena vedle sestry. „Adéla přece také může mít takovou svatbu, jakou sama chce, a ne tu, jakou by si představovali ostatní. A ty máš taky nárok na vlastní rozhodnutí. Zasloužíš si to. Máš nárok na vlastní volbu.“

„Opravdu? Máme ji snad my všechny? Opravdu máme možnost svobodné volby, nebo za nás rozhoduje osud?“ zašeptala Ela přiškrceným hlasem. „Jedinou možností volby, kterou doopravdy máme, je rozhodnutí, zda přijmeme dědictví našich předků, nebo zda ho ukončíme. To je ale strašný náklad odpovědnosti!“

„Před tebou toto rozhodnutí musela podstoupit každá sedmá dcera, která se v této rodině narodila,“ připomněla Lea jemně. „A ty se musíš také sama rozhodnout, Elo. Je to tvoje právo. Ale nikdo na tebe nesmí zvenku tlačit, nikdo! Můžeme ti pomoci.“ Vzala Elu za ruku a druhou natáhla k Sáře. Když ji uchopila, vzala za ruku zase Julii, a ta pak uchopila Heleninu ruku. Julie sestru políbila na čelo a připomněla jí: „Nemusíš být pořád tak odolná a silná, zlato. Na to máš přece nás! Dohromady jsme neporazitelné! Uvidíme, jestli se mu podaří proniknout přes náš štít!“ Na okamžik zaváhala a pak pokrčila rameny. „Když už jsme v tom, mohly byste mě taky chvilku vzít do ochranného kruhu. Docela bych ocenila trochu podpory, abych zůstala chráněná.“

Po jejím zdánlivě nedbalém prohlášení se v obýváku rozhostilo překvapivé ticho. Juliino přiznání zapůsobilo jako šok. Protočila panenky a pak mrkla na Elu. „Vidíš, sestřičko, taky vždycky nevíš všechno, viď?“

„Myslela jsem si, že vím.“

„O co jde, Julie?“ ostražitě se dotázala Sára. „O žádných dalších lidech s telepatickými schopnostmi už nevíme.“

Na chvíli bylo ticho. Julie si začala třít ruku o stehno, jakoby ji pálila. Tohle gesto už všechny dobře znaly.

„Ilja Prakenskij,“ zašeptala jeho jméno Ela. „On byl přece telepat!“

Julie pokrčila rameny. „No nekoukejte se na mě tak vyděšeně!“

„Máme u něj dluh,“ připomněla Sára. „Všechny jsme přísahaly, že mu pomůžeme, až přijde čas. Co si od nás žádá?“

Julie udělala další ze svých obličejů. „Kdo ví. A koho to zajímá? Co se týká mě, tak ten chlap může třeba shořet v pekle. A lepší bude, když mi dá pokoj, nebo pak doopravdy pozná, co je pravé peklo.“

Lea stiskla Elinu ruku. „Pojďme na to, a všechny společně. Všechny teď potřebujeme hodně sil. Zítra ráno přijedou Adéla s Kamilou. Takže než Helena zase odjede do nemocnice, musíme provést rituál, abychom si byly jisté, že jsme v nejlepší formě.“

„Myslíš, že na to bude potřeba nás všech?“ zeptala se Helena.

„Moc se mi nechce nechat Jonase samotného, i kdyby se mělo jednat třeba jen o pár hodin.“

„Je v dobré nemocnici,“ ujistila ji Lea. „A každý den se jeho stav zlepšuje!“

Helena se na ni rychle usmála. „Zapomněla jsem, že kromě tebe umí léčit lidi i někdo další, Leo.“

Lea se zasmála. „V San Francisku jsou skvělé nemocnice a výborní doktoři.“

„Takže – co jsme se dnes večer dozvěděly?“ otázala se Sára a rozhlédla se po kruhu svých sester.

„Že nám moc dobře jde ukrývat vlastní tajemství,“ odpověděla jí Lea za všechny.

„Všem kromě tebe,“ dobírala si ji Helena. „Tváře máš poškrábané od vousů. A malé modřiny na pažích a otlačená záda, ty jedna mrňavá nestoudnice!“

Lea se ušklíbla. Měla sice odřeniny od vousů i na jiných místech, ale tyhle informace rozhodně nemínila poskytnout dobrovolně. „Jo, to mám. A jsem rozhodnutá dojít si ještě pro víc!“

„Ty ho vážně miluješ?“ otázala se Sára.

„Padám do toho tak rychle a důkladně, že ani sama nevím, co se to se mnou děje,“ přiznala Lea. „Ale víte co? Poprvé za celý svůj život jsem se cítila vyrovnaná. Způsobil, že jsem si připadala krásná, i když vím, že vůbec nejsem. Kvůli němu jsem si připadala sexy, třebaže jsem si jistá, že sexy nejsem.

Dívá se na mě tak, jako bych byla jediná na celém světě.“

Po tváři se jí zvolna rozléval úsměv a rozzářil i její oči. „On je prostě skvělý. Ten chlap je zkrátka tak zatraceně chytrý, že jsem z něj v sedmém nebi.“

„Tak ty jsi fanynka na mozky,“ zasmála se Helena. „Jsem strašně ráda, že jsi tak šťastná.“

„To já taky,“ přiznala Lea a dodala. „A s tímhle prohlášením odcházím spát!“

„Neměly bychom si ještě promluvit o tom, kdo vás chtěl zabít?“

„Ne-e. Teď jdu do postele a starosti si kvůli tomu začnu dělat zase až zítra,“ prohlásila Lea a už šplhala po schodech nahoru, odkud ještě sestrám poslala vzdušný polibek.

Pořád ho ještě cítila na svém těle, na své pleti, a v ústech měla pořád jeho chuť. Pomalu si svlékla šaty a prohlédla si stopy, jež na ní zanechalo jejich milování. Na sobě měla šmouhy od špíny, a když se před zrcadlem otočila, aby se prohlédla také zezadu, musela se začít smát. Připadala si tak hloupě, ale cítila se naprosto šťastná. Helena měla pravdu, na zádech byla odřená od koberečku.

„Malá čarodějnice,“ zašeptala si vášnivě. Nahá si lehla do postele, aby cítila přikrývky rovnou na svém těle, a přála si, aby tu byl Tyson s ní.

Ležela a myslela na něho, a tělo ji už zase rozbolelo touhou. V duchu si připomínala každičký detail jejich večera, toužíc si navěky vrýt do paměti nádheru jejich milování, jeho dokonalost a čirou

extázi, jakou si nikdy předtím nedokázala představit. Mohlo ji napadnout, že Tyson bude dominantní ve všech ohledech, protože byl zvyklý být tím, kdo rozhoduje. Rozhodně přesně věděl, co potřebuje. Srdce jí poskočilo, prsty se sevřely kolem chladivých pokrývek. Všechno dělal jen kvůli ní. Tyson se jí oddal, ale stále se ovládal a nepodlehl své vášni, ale nic si za to nevzal. Jistě, sám také prožil bouřlivý orgasmus, ale určitě si přitom nemohl připadat tak jako ona – naplněný. Uspokojená. Milovaná.

Tyson způsobil, že se poprvé ve svém životě cítila být sexy. S ním si připadala, jako kdyby byla jedinou ženou na celém světě, o kterou stojí. Díval se na ni nejen s touhou a žhavým chtíčem, ale jeho pohled prozrazoval, že mu jde o víc.

A ona mu odpověděla tím, že mu nazpět nedala vůbec nic.

Byl zase tím malým klukem se svou krabicí plnou pokladů. Nabízel svůj intelekt. Svůj dům. Svou neuvěřitelnou sexuální zkušenost. Dokonce i vyjížďku na motorce jako svůj dar hodné holce, která si chce vyzkoušet roli rebelky. Lea tiše zaúpěla a zakryla si tvář dlaněmi. Neviděla to, ale přitom to vidět měla. Tyson řekl, že ho Lea potřebuje. Možná, že ano, ale on ji potřeboval o to víc. Potřeboval někoho, kdo by ho miloval.

Kapitola 13

„Co tady k čertu děláš, Tysone? Je deset ráno a ty sis ještě nebyl ani na chvíli lehnout. Včera večer tě potkala nehoda, máš poraněnou ruku a nohu, o modřinách ani nemluvě, a ty tady provádíš nějaké šílené chemické rozbory!“ Sam se posadil na poslední schod a jen vrtěl hlavou. „Ty jsi prostě ztracený případ, brácho. Fakt, že jo. Já bych z tebe prostě zešedivěl.“

Tyson vzhlédl od poslední dávky údajů, kterou právě vyplivl jeho počítač, a zašilhal po bratranci. „Myslel jsem si, že spíš, Same. Byl jsi vzhůru stejně dlouho jako já.“

„To teda ne, ty skopová hlavo,“ zašklebil se na něj Sam. „Ty jsi vůbec nešel spát.“

Tyson pokrčil rameny. „Zkusil jsem to, ale bez ní nemůžu spát.“

„Bez ní?“ Sam na něj vyvalil oči. „Bez Ley Drakeové? Hele, Tysone, já ti teď dám jednu dobrou radu, a buď tak hodný, prosím tě, aspoň jednou v životě mě poslechni. Vykašli se na to, jak hrozně je inteligentní, a prostě ji pusť z hlavy. Zahrň ji dárky, jestli se teda pak budeš cítit míň provinile, ale prokristapána, zapomeň na ni a nespadni jí do pasti! Ty si snad myslíš, že jsi do ní zamilovaný a že by ses s ní chtěl oženit. Fakt je, že jsi zatím moc ženských nepoznal. Jestli ti připadá skvělá v posteli, tak jo, klidně si to užij! Ale nezapomeň, že ten náboj vyprchá, a ty pak skončíš s velkými finančními problémy a otravnou ženskou.“

Tyson zase sklonil hlavu a neřekl nic.

„Aspoň mi proboha řekni, že jsi použil kondom!“

„Já žádnou nemoc nemám a ona taky ne.“

„Jak můžeš k čertu vědět, co ona má nebo nemá?“ vyjel Sam, plný znechucení. „A já taky nemluvím o žádné nemoci, ty blbče, já mluvím o těhotenství! To je ta nejstarší past na každého chlapa, co má prachy. Vždyť ona je doktorka, zatraceně! Ta určitě přesně na minutu ví, kdy může otěhotnět a kdy ne!“

Tyson se otočil a vrhnul na bratrance ledový, varovný pohled. „Já teda k čertu doufám, že otěhotněla, Same. A jestli to jediné, co jí můžu nabídnout, jsou peníze, tak teda jo, hergot, jsou všechny její! Já ji prostě miluju.“

Ještě nikdy to nevyslovil nahlas. Nikdy si nedovoloval uvažovat o svých citech. Miluje Leu Drakeovou, a jestli ona jeho ne, tak mu to utrhne srdce. Tyson nebyl z těch, kteří by se s tím vyrovnali.

„To je ale taková kravina! Vždyť ty ani nevíš, co vlastně láska je, Tysone. Připadám si, jako kdybych se tu bavil s nějakým zasraným puberťákem, kterej si prvně vrznul. Tak je asi skvělá milenka. Jenže to je tak všechno, a taky to úplně stačí. Do takových se ne-zamilováváme, prostě se pak sbalíme a necháme je na pokoji.“

„Doprčic, co to tady říkáš?“ rozohnil se Tyson. „Ty přece víš, co jsem k Lee už dlouho cítil. Před pár týdny jsem ti zrovna přece říkal, že ji zkusím získat.“

Sam zatnul pěsti jako výraz nejvyšší frustrace. „Myslel jsem si, že jsi normální, Tysone, ale měl jsem to vědět. Copak nevíš, že každej chlap v tomhle městě občas nesnil o tom, že by dostal některou s Drakeovic holek? Já osobně bych děsně rád viděl Julii na zádech s nohama ve vzduchu, jak žebroní o to, abych jí to udělal, ale víš co? I kdyby k tomu došlo, tak bych ji ošukal a ztratil se. Šel bych k nám do hasičárny a celé týdny bych se tím bezuzdně chlubil. Každý by pak měl úplně plné zuby každého detailu, ale stejně by žárlili. Podstata ale je, že bych se ztratil. Přece se nedáš nachytat na sex. To je pro puberťáky. Pro malý kluky, kteří o tom nic neví.“

„Máš zajímavý přístup k věci, Same, moc pěkný pro život! Ale můj přístup to není.“

„Však ty taky nemáš žádný život. A nikdy jsi žádný neměl. Žiješ zahrabaný jako krtek a vlastně nemáš ani žádné přátele. Může tě otravovat starat se o takové nudné detaily, jako je třeba placení účtů a nakupování potravin. Jak dlouho si myslíš, že by to s tebou Lea takhle vydržela? Když už by měla prstýnek na ruce a přístup k tvým penězům? Doprčic, Tysone. Nevydrželi s tebou ani tví vlastní rodiče. A ty si myslíš, že zrovna Lea o tebe stojí?“

„Možný to je.“

Sam posupně odfrknul. „Určitě by vyjela i po mně, kdybych měl tučnou šekovou knížku. Myslíš, že po mně neházela okem? Já přece poznám, když mě ženská chce. Spousta ženských mi sem volá, ve dne v noci. Volají mně, a ne tobě. A ty si myslíš, kdovíjak jsi chytrý.“ Nehezky se usmál. „Jsi blbej jako štoudev. Já chodím s deseti různejma ženskejma, dělám si s nimi, co chci, a ony mě ještě prosí, slyšíš? Prosí, abych s nima šel zas, a jsou ochotný za to dokonce i platit! A nemusím přitom předvádět svoje peníze ani pompézně šermovat Nobelovou cenou před nosem nějaké štětky jen proto, aby roztáhla nohy.“

Tyson udělal krok k Samovi, ale hned se zastavil. Na čelisti mu cukal sval a pěsti na rukou se svíraly. Tohle je přece Sam. Sam občas ztratí nervy a napovídá spoustu volovin, a o pár minut později se za ně hluboce omluví. Zmlátit Sama do krve nebyl ten nejlepší nápad, jakkoliv teď Tysona lákalo, aby to provedl.

Tyson se celý život uměl dokonale ovládat, ale vnitřní zuřivost, která jej zachvátila, se podobala ničivé bouři, hrozící zlikvidovat všechno a všechny, co jí stojí v cestě. Věděl, že jestli tu Sam bude takhle dál mluvit, tak už se dlouho neudrží, i když se snažil ze všech sil. „Doprdele, vypadni odtud,“ procedil mezi zuby a postoupil o další krok blíž ke svému bratranci. „Nejradši bych ti teď utrhnul hlavu a nacpal ji do popelnice. A myslím to naprosto vážně, Same. Ztrať se mi z očí, nebo vyvedu něco, co nechci udělat.“

Sam se zvedl na nohy. Pohled do Tysonovy tváře mu jasně sděloval, že je v pořádném průšvihu. Tyson byl silný muž, který měl za sebou dostatečně tvrdý výcvik na to, aby si poradil s každou situací, ale teď, když se rozzuřil, působil smrtelně nebezpečně. Sam vyběhl po schodech a bouchl za sebou dveřmi, Tysonovi právě před nosem. Pak se z druhé strany ozvala rána, jak do dveří narazila hozená židle. Spadla na zem a rozpadla se na třísky.

Sam s klením pospíchal pryč, když tu si uvědomil, že tam není sám. Překvapeně se zastavil a stanul tváří v tvář Lee Drakeové. Dlaně se mu otevíraly a svíraly, až skončily zaťaté v tuhé pěsti.

„Co k čertu pohledáváš v mém domě? Slídíš tu, jestli nenajdeš nějaký položený prachy? Nebo se prostě jenom snažíš vrazit klíny mezi mě a mého bratrance?“

„Řekla bych, že na to si stačíš úplně sám,“ odpověděla Lea. Dlaň ji svrběla, jak měla chuť uhodit ho přes tvář. Nedokázala odhadnout, jak se asi Tyson cítí po tom, co mu Sam vrhnul do tváře, že o něj vlastně jako o člověka nikdy nikdo nestál. „Tyson mi dal klíč a požádal mě, ať se dneska ráno zastavím.“

„No nádhera! Takže se mám rovnou koukat na to, jak mi tady svádíš bratrance a on ze sebe dělá naprostého blázna. Takový ženský, jako jsi ty, nestojí ani za fajfku tabáku. Klidně bys mohla lovit chlapy někde na rohu. A dělat pouliční šlapku je aspoň upřímnější.“

Lea zvedla bradu. Přála si, aby byla aspoň vyšší. Nikdo se na ni ještě nikdy nedíval s takovou směsicí odporu a pohrdání. „Nenapadlo tě, třeba aspoň na chviličku, že bych třeba mohla Tysona milovat kvůli tomu, jaký je?“

Sam odfrknul. „Jáááásně. On je takovej milej kluk, všichni ho mají rádi, co? A jak to umí s babama! Hergot, vždyť on by neuměl rozehřát ženskou, ani kdyby k ní dostal návod k použití a mapu s červenýma puntíkama na místě erotických zón! Na všechny je tak nepříjemný! Myslí si, že když je teda ten zasranej génius, tak může všechny komandovat a oni budou skákat, jak píská. Jasně, Leo, fakt ti věřím, že ses do něj zamilovala! A ten mizernej domeček v ceně skoro čtyřiceti miliónů dolarů s tím vůbec nemá nic společnýho! Kvůli tomu si se nesvlíkla, viď? Dělá se mi z tebe zle.“

„Myslela jsem si, že ho máš rád.“

„To taky mám! Proč si myslíš, že tu proti tobě ze všech sil bojuju, abys ho neuháněla? To, že vím, jaký je, přece neznamená, že mi na něm nezáleží. Starám se o něj už od doby, kdy jsme byli kluci. On mě potřebuje. Ty jsi ohromně sladká prdelka, nejspíš jeho první, a tak mu sex zatemnil mozek. Jenže to nestačí!“

Lea zjistila, že se celá třese. Nikdy ji nikdo tak neurazil, nikdy jí tolik nepohrdal. Image zlobivé holky nebyla zase tak příjemná, jak se zdálo. Poté, co vyslechla Samovu představu o vztazích se ženami i všechny ty příšerné věci, které říkal o ní, po tom všem si nebyla jistá, jestli se ještě dokáže podívat Tysonovi do očí. Ale teď si připadala ještě hůř. Dům za čtyřicet miliónů dolarů? Není divu, že si o ní Sam musí myslet to nejhorší, ale proč si nemyslí něco lepšího o Tysonovi?

„No, tahle sladká prdelka právě jde do laboratoře, tak mi uhni z cesty.“

Místo aby Sam ustoupil, postavil se rovnou do dveří. „Třeba máš jenom chuť na chlapa, na takovýho, kterej ví, kam šáhnout.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, díky. Naše představy o hezkých chvílích jsou evidentně naprosto rozdílné. Ale zeptám se Julie, co si myslí o tvé velkorysé nabídce.“

„Ty jedna zatracená čubko,“ vyštěkl a udělal krok k ní se zuřivým výrazem na tváři. Jeho prsty se jí tvrdě zaryly do ramen, až jí málem rozdrtil kosti, jak s ní zatřásl. Zdálo se, že čím víc s ní lomcoval, tím víc rostl jeho vztek, a tím tvrději s ní bouchal o zeď.

Leu nevyděsila ani tolik fyzická konfrontace, jako spíš zuřivost, jež z něj vyzařovala. Sama neměla v povaze, aby uměla projevit tak hluboké nepřátelství. Náhle cítila, jak se jí jeho prsty svírají kolem krku a škrtí ji. Vydala tichý zvuk, o němž si nebyla jistá, zda je prosbou nebo protestem, ale konečně ji přiměl k pohybu. V šoku se snažila uvědomit, co by asi v takové situaci udělala Julie nebo Ela. Nakonec ho kopla do holeně a znovu zaječela.

Dveře za Samem se otevřely tak zprudka, že ho praštily do zad a postrčily k ní. Zakolísala pod jeho vahou a pak tvrdě dopadla na dlaždičky v kuchyni. V úžasu zírala na Tysona, který se tvářil jako anděl pomsty. Pokud přišel s myšlenkou na usmíření s bratrancem, pak ten nápad jediným mžikem oka zmizel.

Tyson doslova zavrčel. Lea to slyšela na vlastní uši! Temné, démonické stíny zahalily jeho tvář a z hloubky očí mu sršely jiskry, jež nevěstily nic dobrého. Chytil Sama za ramena a smýkl jím dokola. Zvedl paže, a Samova hlava sebou trhla vzad. Bylo slyšet ostré zapraštění první zlomené kosti. Sam heknul. Tyson ho uhodil podruhé. Sam odletěl dozadu, takže zakopl o Leu, sedící stále na zemi, a přitom jí tvrdě šlápl na stehno. Když zase chytil rovnováhu, ustoupil vlevo vedle ní.

Tyson ji popadl, zvedl a postavil za sebe. „Jdi odtud, Leo,“ nařídil tichým ledovým hlasem.

„Nechte toho. Oba dva!“ rozčileně zvolala Lea. „To je naprosto šílené! Sam má zlomený nos. Nech mě, ať se mu na to podívám, a oba se laskavě uklidněte!“

Stává se něco takového Julii? Lee se z celé situace dělalo zle. Ještě nikdy neviděla rvačku zblízka, dokonce ani ve škole ne. Působila na ni ještě mnohem drsněji a primitivněji, než si uměla představit.

„Já se tě na nic neptám, Leo. Zatraceně, jdi odtud, než se ti něco stane. Už takhle máš plno modřin. Nikdo, prostě nikdo, na tebe nesmí vztáhnout ruku, a to platí i pro příbuzné!“

Tyson přitom celou dobu upíral zrak na svého bratrance. Chladný. Zuřivý. Napětí rostlo, až se Lee chtělo začít křičet. Myslela si, že Tysona zná, ale teď viděla, že muž, který k ní byl vždycky tak jemný, je zároveň schopný divokého násilí.

Sam se přitiskl zády ke kuchyňské lince. Omámeně potřásl hlavou, jednu ruku si přiložil k nosu, druhou zvedl na znamení, že se vzdává. „Já se s tebou nechci prát, Tysone. Už jsem ze sebe udělal pěkného kašpara. Nevím, co to do mě vjelo!“ Znovu potřásl hlavou, mátožně obešel kuchyňský stůl a zamířil k dřezu. Vzal papírový ručník a pustil na něj vodu. „Musel jsem působit jako naprostý šílenec. Ne, nepotřebuju pomoc, zlomený nos už jsem měl a nic to není.“

Tyson dál zíral na bratrance. „Tys jí ublížil. Ublížil jsi jí, Same.“

„Vážně, Leo?“ Sam si přitiskl prsty ke kořenu nosu, aby zastavil krvácení. „Omlouvám se, je mi to líto. Prostě jsem se pominul. Vím, že to není omluva, ale já nesnáším změny. Starám se o Tysona už tak dlouho, že jsem skoro zapomněl, že už je dospělý. Matka mi pořád připomínala, že je Tyson jiný než druzí a že je na mně, abych se o něj postaral, a koukám, že jsem to vzal trochu moc vážně.“

„Jiný ale přece neznamená být retardovaný, Same,“ poznamenal Tyson.

Lea se stále ještě nepokusila jít Sama ošetřit. Sama nevěděla proč, když jí všechny její obvyklé instinkty nabádaly, aby mu pomohla. Stála dál za Tysonovými širokými rameny a dívala se na jeho bratrance. Vztek z jeho tváře byl náhle pryč a nahradil ho obvyklý bezstarostný šarm, ale ona pořád ještě cítila jeho ruce na svých ramenou, jak se jí zarývají málem až do kostí.

„Jestli jsi v pořádku, Same, tak já půjdu. Slíbila jsem Ireně, že se dneska zastavím a podívám se na Drewa,“ pravila a zběžně pohlédla

na hodinky. Toužila, aby byla co nejdřív pryč. Možná, že někdy později bude schopná podívat se na věc z jeho úhlu, možná dokonce, že jeho pohled pochopí. Už teď ale věděla, že se Samem Chapmanem už nikdy nebudou přátelé. Se Samem, jež je jediným Tysonovým příbuzným a taky jediným člověkem na světě, kterého má rád, a to pomyšlení jí lámalo srdce. Lea si připadala, jakoby Tysona zradila. „Sejdeme se u Madisonů, Tysone, jestli se ti tedy ještě pořád chce jít také,“ pravila nakonec trochu bezradně.

Tyson natáhl ruku a chytil ji kolem krku, aby ji zadržel. „Půjdu rovnou s tebou. Chci řídit tvoje auto,“ vysvětlil.

„Co tě vede k myšlence, že tě nechám řídit svoje auto?“ nedala se Lea.

Natáhl k ní dlaň pro klíčky. „Protože ten ubohý vůz si zaslouží mít jednou řidiče, který s ním pojede aspoň padesátikilometrovou rychlostí!“ Lusknul prsty a nastavil dlaň. „Prosí mě o to pokaždé, když se vyskytnu v jeho blízkosti.“

Lea poslušně spustila klíčky do jeho dlaně ze dvou důvodů. Tyson za celou dobu ze Sama nespustil oči. Ani jednou se na ni nepodíval a stále jen bratrance probodával temným zrakem, který sliboval pomstu, takže je tu nechtěla nechat samotné. A Sam je pozoroval. Nechtěla proto Tysonovi před Samem odporovat.

Tyson ji vzal kolem ramen a sám se otočil k Samovi zády. „Pojď, jdeme odtud,“ zavelel.

Lea nic neříkala, dokud nevyjeli na dálnici. Tyson řídil stejným způsobem, jakým dělal naprosto všechno: s plným soustředěním a s plnou oddaností. Díval se přímo kupředu, ruce položené na volantu a na řadící páce, a vůz uháněl po úzkých zatáčkách tak hladce, jako ještě nikdy.

„Jsi v pořádku, Tysone?“ otázala se Lea konečně. Viděla, jak má sevřené čelisti. I když se tvářil neproniknutelně, v očích mu byla znát bolest. Chtělo se jí pro něj plakat.

„Já? To tebe přece chtěl rozmáznout o zeď.“

Z pochmurného tónu jeho hlasu až zamrkala. „Lidi často ve vzteku říkají věci, které nemyslí vážně. Měl o tebe starosti a já se na něj za to nemůžu zlobit.“

Hodil po ní pohledem. Byl to jen krátký postranní záblesk očí, když s porschem zkušeně projížděl sérií serpentin. „Nedělej to. Nehledej pro něj žádné omluvy. Každý je zodpovědný za to, co dělá, i když je třeba emocionálně rozrušený jako Irena, nebo opilý nebo rozzuřený. Mohl ti vážně ublížit. Ty nejsi zrovna velká, Leo.“

Malý prostor auta přetékal obrovskou porcí bolesti. Otevřela okénko, a do plic nabrala čerstvý vzduch. „Sám víš, že to není pravda.“

Jeho pohled sklouzl k ní a pak se znovu vrátil na silnici před nimi. „Že nevážíš padesát kilo i s postelí?“

„To, co Sam řekl. O těch penězích. O tom, že by tě nikdo nemohl chtít jen kvůli tobě samému. O tom, jestli tě někdo může milovat. Já o peníze nestojím.“

Na sanici mu přeskočil zaťatý sval. „Vím, že pro tebe peníze nic neznamenají, Leo. Znám tě už moc dlouho, abych poznal, jestli jdeš po mých penězích nebo ne. To mi nemusíš říkat.“

Zprudka zabrzdil malý sporťák u kraje silnice. Sklonil hlavu, položil čelo na volant a hlasitě dýchal.

Lea ho objala kolem ramen. „Pověz mi to.“ Zavrtěl hlavou. „To, co Sam říkal…“

„Nic z toho není pravda.“

S hlavou stále položenou na volantu se obrátil k ní a s pohledem plným úzkosti se otázal: „Co pořád dělám špatně? Viděl jsem na tobě, jak jsi rozhořčená, stejně jako Sam, stejně jako moji rodiče. Co to je, co dělám a ty ne? Co nedělá Sam ani celý zbytek světa? Co mě dělá tak zatraceně nehodného lásky?“

Lea se mu probírala prsty ve vlasech. „Lidi přece můžou někoho milovat, a přitom být rozhořčení, Tysone. Můžou se zlobit a strašně se pohádat. Ty ses emočně odstřihl od světa už před tak dlouhou dobou, že dnes už nepoznáš, že je něco normální. Prostě když pociťuješ silné emoce, můžeš mít vášnivé reakce. Věř mi, moji rodiče bývají velmi často rozhořčení kvůli Julii, ale přesto ji mají strašně, strašně rádi.“

„Já pro sebe nemám omluvu, Leo. Až donedávna jsem si vůbec neuvědomoval, kolik toho v mém životě chybí.“

Lea se naklonila blíž k němu a položila si tvář na jeho rameno.

„Tak nejspíš nejsi tuctový typ, Tysone. To já ale taky ne. Většina párů se dá dohromady prostě proto, že jsou si v něčem podobní. Někdo jiný by třeba s tebou nevydržel, když zapomínáš na schůzky.“

„Nikdy jsem si nepamatoval ani vlastní narozeniny, natož někoho jiného!“

Jemně se usmála. „Tak tohle mě, zlato, kdoví proč vůbec nepřekvapuje. Já to klidně vydržím, když ti budu muset připomínat všechny důležité věci.“

„Co když budeme mít děti?“ položil ruku na její bříško. „A co když jsi třeba těhotná už teď? Já budu příšerný otec. Nejspíš zapomenu přijít i k porodu!“

„Já jsem naštěstí doktor, takže to zvládnu sama, ale pak tě zaživa stáhnu z kůže, takže si to pro příště už určitě zapamatuješ! A jen tak mimochodem, Tysone, já mám antikoncepci. Myslím, že by od nás nebylo moc zodpovědné si o tom nepromluvit, než se spolu vrhneme na sex.“

„Já jsem se s tebou miloval, Leo. Ne, že jsme spolu šukali nebo jen tak měli sex, my jsme se spolu milovali. Já tě totiž miluju. Ať už to dopadne jak chce, aspoň tohle mi věř.“

„Já sice nejsem moc sexuálně zkušená, ale ten rozdíl poznám. O tom mě nemusíš přesvědčovat.“ Pořád z něj vyzařovala taková bolest, že Lea cítila fyzickou potřebu vystoupit z auta. Nechtěla však, aby si to vysvětlil jako odmítnutí. Věci, které mu Sam řekl, způsob, jímž se k němu jeho bratranec choval, vynesly zase na povrch zážitky Tysonova dětství, jež se tak pečlivě snažil v sobě skrývat.

„Urazil tě, Leo.“

„On urazil hlavně tebe, Tysone,“ podotkla jemně. „Tví rodiče ti ubližovali. Lidi, které milujeme, to dělají. Tím, že je milujeme, jim nad námi dáváme tu moc nám ublížit. Je to součást života. Nemůžeš pořád sedět u kraje silnice nebo se navěky schovávat v laboratoři. Život je složitý, Tysone. Jestli nebudeš věřit ve svou lásku, tak nikdy nepoznáme, jestli nám to spolu bude fungovat nebo ne. Co si myslí Sam, nebo co si dokonce myslí Sára, to není vůbec podstatné. Záleží jen na nás.“

Zajel jí rukama do vlasů, přitáhl si její hlavu a pevně ji svíral.

„Myslím, že tě chci víc, než jsem chtěl cokoliv ve svém životě. Co na to říkáš, Leo?“

Pronikavě modré oči se vpily do jejích, a Lee projel tělem stejný palčivě smyslný pocit jako vždy, když se na sebe dívali. Ale tentokrát to bylo něco víc. Víc než jen bodavé nutkání mezi nohama a známé ztuhnutí ňader ji zasáhla opravdovost jejich citů. Láska ji přemohla, a ona chvíli nedokázala nic než se na něj jen dívat.

Tyson neuhnul pohledem. Ani nezamrkal. Jeho svět, jeho budoucnost, celý zbytek jeho života závisel na tomto podivném okamžiku, kdy seděl v autě u kraje silnice. Nadechoval se jemné vůně jejího těla a dotek vlasů mu v rukou připadal jako pravé hedvábí. Lea Drakeová s obrovskýma svůdnýma očima, smyslnými ústy a bytostnou nevinností. Nemohla by před ním skrýt své myšlenky, ani kdyby se snažila sebevíc. Na to příliš dobře znal její tvář, nejčitelnější obličej ze všech lidí, které znal.

A teď v ní četl lásku. Nemohl se plést. Možná, že ještě před chvílí tam nebyla, ale teď se nedala přehlédnout. Srdce mu začalo bušit tak prudce, až mu ozvěna vlastního tepu hřměla v uších a v očích ho pálily slzy. Aby se nepředvedl jako blázen, naklonil se, přiložil ústa k jejím a bral si od ní slova dřív, než opustila její rty. Ochutnával je. Pil je. Ukládal si je jako poklad.

Odkudsi z hlubokého zdroje, který pohřbil už před mnoha lety, vytryskl mohutný pramen emocí. Zaplavil jeho tělo, mysl i srdce, že se celý roztřásl. Líbal ji, až myslel, že se rozpláče. Nevěděl přitom, zda slzy patřily minulosti, teď konečně uzavřené, nebo zda šlo o slzy radosti nad budoucností. Odvrátil hlavu a nastartoval porsche.

„Nemůžu o tom mluvit, Leo,“ pravil s tváří stále odvrácenou.

„Tak ani nezačínej.“

Lea mu položila dlaň na ruku na řadící páce. „Ty nemůžeš mluvit o tom, že mě miluješ?“

Žertovný tón v jejím hlase mu sevřel tuhý uzel kolem žaludku ještě víc. „Myslím to vážně, Leo. Nechci se stát slabochem, kterého ženy jenom komandují.“ Pokusil se do svých slov vložit rozhodnost, ale nepovedlo se mu zvolit správný tón, a místo toho zněl jen přiškrceně.

Začala se smát tichým smíchem, jenž zněl jeho uším jako hudba – a jeho tělu rovněž. „Tím chceš říct, že mi nikdy nepovíš, že mě miluješ?“

„Vždyť jsem to právě řekl, a to musí stačit.“

„Na celý zbytek života?“

„Páni, kolikrát by to tak měl muž ženě opakovat?“

„Za celý život? Nebo za těch pár let, než se rozvedou právě proto, že jí to nikdy neřekl a ona to tak moc chtěla slyšet?“

Přejel ji přimhouřenýma očima. „Tady žádný rozvod nebude, a ona by to měla dobře vědět, jestli je teda tak chytrá jako ty. Být milý nepatří k mým přednostem, ačkoliv tedy odmítám přiznat, že by Sam snad měl v něčem pravdu, jenže… prostě se o tom dál už nechci bavit.“

Zářivě se na něj usmála. „Tak jo. Takže podstoupíš nejvyšší oběť a budeš to opakovat nejmíň třikrát denně. Jo, a patří k tomu taky líbání!“

„Prosím, líbání bych zvládnul, a klidně se s tebou budu i milovat třikrát denně, ale proč o tom musíme pořád mluvit?“ zavrtěl hlavou.

„To si budeme muset ještě pořádně prodiskutovat!“

Mezitím už dojeli před dům Ireny Madisonové a Tyson zastavil před vchodem. Vypnul motor a zpříma se na ni podíval. „A ty si mě vezmeš. Žádné takové bydlení na hromádce, že se jako uvidí, jestli se k sobě hodíme. Já se nehodím k nikomu, takže nemá žádný smysl, aby ses to snažila ověřit. Prostě spolu budeme napořád, a tak musíme najít způsob, jak spolu žít.“

„Jééé, drahoušku! Jsem celá pryč z těch tvých sladkých řečí!

Úplně se mi z nich točí hlava!“

„Ty si děláš legraci a já to myslím vážně. Chci si tě vzít co nejdřív. Někde mám svoje soukromé letadlo,“ dodal trochu nesouvisle a rozhlédl se kolem, jakoby ho mohl zahlédnout z okénka.

„Letadlo?“ zopakovala po něm nechápavě. „Někde?“

„Jo, mohli bychom zaletět do Rena a tam se vzít.“

„Ne, to bychom teda nemohli. Mám obrovskou rodinu, Tysone. Já do žádného Rena nepoletím. Vždyť stejně nemáš pilotní průkaz. Nebo máš?“

„Jasně, že mám.“

„Vystup z toho auta. Už se o tom nebudeme bavit,“ rozhořčila se Lea a vyskočila z vozu dřív, než jí v tom mohl zabránit. Z Tysona Derricka by se jeden mohl zbláznit.

Tyson si pospíšil za ní a před domem ji majetnicky vzal kolem ramen. Než sáhla na kliku, Tyson se zastavil. „Poslouchej mě, Leo. Je mi jedno, v jakém stavu tam teď toho kluka najdeme. Hlavně neriskuj zdraví – ani svoje, ani svých sester – abys mu ulevila. Jonas je ještě pořád v nemocnici. Všechny vypadáte, že melete z posledních sil. Jestli toho na tebe bude moc a budeš chtít udělat něco, co bys neměla, tak mi jenom dej znamení a já už zařídím, abychom mohli v klidu odejít.“

Lea se na něj zamračila. „Nemysli si, že mě budeš takhle šéfovat.

Já na tyhle chlapácké typy nejsem.“

V obličeji se mu objevil klukovský úsměv, jenž mu rozzářil oči.

„Ale jo, jsi. Jenom sis to až doteď neuměla představit. Já jsem hrozně panovačný.“

„To ale já taky!“

„Jenže já mám vždycky pravdu,“ pravil samolibě a konečně zaklepal na dveře. Než se dveře stačily otevřít, přiložil ústa k jejímu uchu a zašeptal: „Protože jsem prostě skvělej!“ Jemně ji přitom polechtal špičkou jazyka na citlivém místečku, což jí vyslalo drobné šípy potěšení podél celé páteře. Honem se napřímila v ramenou a sjela ho varovným pohledem.

„Lea a Tyson Derrick! Vítám vás,“ promluvila ve dveřích Irena Madisonová a ustoupila stranou, aby mohli vejít. „Prosím, pojďte dál.“ Tvářila se trochu nejistě a ostýchavě, ale přesto z ní vyzařovala naděje.

Tyson nechal ruku sklouznout z Leina ramene. Prsty jí však přeběhl dolů po paži, chytil ji za ruku a přitáhl si ji blíž k sobě. Irena u sebe sice neměla svou kabelku, ale kdyby se přesto pokusila Leu praštit, chtěl být radši připraven.

Lea se zachichotala jako malá holčička. Naklonila se k němu a pošeptala mu do ucha: „Přestaň se tvářit tak hrozivě. Ta chudák ženská se tě bojí!“

„Fajn. Ty přece v lidech bůhvíproč vzbuzuješ sklony k násilí. Tak si myslím, že tvářit se hrozivě může být v takových situacích užitečné.“

Znovu se zasmála a stiskla mu ruku. Tyson se jen divil, jak to dělá, že dokáže všechno obrátit v legraci. Cítil se vedle ní tak lehce, a všechno mu připadalo snadné. Měl chuť strhnout ji do náruče a začít líbat přímo před Ireninýma očima. Byl prostě šťastný.

„Ireno, Tyson pracuje u BioLabu, je biochemik. Vynalézá nové léky. Jeho práce se vlastně stala podkladem pro vývoj PDG. Stejně jako já se domnívá, že tento vyvíjený lék pro pacienty s rakovinou vykazuje odlišné výsledky na mozku dospívající mládeže. Nemáme pro to zatím žádná průkazná zjištění. Klinické testy se dělaly především na dospělých. Jen u opravdu velmi malého počtu pacientů z kontrolní skupiny se projevily vážné deprese se sebevražednými sklony, ale všichni takoví pacienti byli teenageři.“

Tyson se naklonil kupředu. „Vím, že dospívající mozek ještě není plně vyvinutý. Jsem přesvědčený, že pod vlivem působení tohoto léku reaguje jinak než mozek u dospělých. Látka tohoto léku se získává z jedné rostliny, která se vyskytuje v deštném pralese v Peru a…“

Lea mu stiskla koleno, usmála se omluvně na Irenu a přerušila ho: „Co vlastně o těch klinických testech víte?“

Irena naklonila hlavu, propletla si prsty, a váhavě začala. „Moc toho vlastně není. Nutně jsme potřebovali peníze a Drew už byl hrozně zničený z toho, že nemůže žít stejně jako ostatní děti. Když jsem se o tom dočetla, připadalo mi to jako zázrak.“

„Ještě předtím, než může být lék uveden do klinických zkoušek, testuje se nejdřív na zvířatech a na lidských buňkách v laboratoři. Pokud se v této fázi neprojeví žádné vážné problémy, teprve pak postoupí do fáze klinických testů,“ vysvětlila Lea. Pokoušela se odhadnout, jak asi Irena zareaguje, ale to prostě nešlo. Hostitelka chvíli neposeděla, poskakovala sem a tam, nalévala čaj a krájela kávový dort, rozdávala talířky a lžičky.

„Fáze jedna zahrnuje jakýkoliv počet osob mezi dvaceti a osmdesáti. Těmito počátečními testy projde tak sedmdesát procent všech zkoumaných léků. Zjišťuje se přitom jejich bezpečnost, jakým

způsobem je tělo zpracovává či vstřebává, jaký je nejlepší způsob podávání a podobné záležitosti. Těchto testů se účastní jen velice málo mladistvých, a tak se samozřejmě nedělá ani studie, která by byla zaměřená speciálně na ně.“

„Řekli mi, že tohle všechno už proběhlo, a že už jsou ve druhé fázi. Že už se prokázalo, že je lék bezpečný,“ namítla Irena.

Lea se podívala na Tysona. Ten udiveně zvedl obočí. „Paní Madisonová – nebo raději Ireno! Tak malá studie prostě nemůže prokázat bezpečnost použití léku, ani upozornit na vedlejší účinky u většího počtu jedinců, zejména u dospívajících. Při testu ve druhé fázi, jako je například ten, do něhož byl zahrnut i váš syn, se lék podává už většímu počtu pacientů. Tady se dál sleduje jeho účinek i bezpečnost, ale pořád je to pouhý experiment, Ireno. O tom, jak tento lék účinkuje na mozek dospívajících, poskytuje stále jen velice málo podkladů.“

Irena si přitiskla ruce na obličej, aby zakryla svůj výraz.

„Omlouvám se, Leo. Měla jsem tě poslechnout.“

„Můžete z testů odstoupit kdykoliv, Ireno. Určitě jsi už Drewa odtud vzala.“

„Ještě jsem nic neudělala. On ten lék teď nebere, ale je teď úplně jiný, jako by ztratil veškerou odvahu. Nevím, jak to všechno skončí. Přijdu o dům a o všechno, co máme, a přesto mu není lépe. Udělala jsem všechno, co se dalo.“

„Měla jsi nám říct, že máš finanční problémy, Ireno,“ pravila Lea jemně. „Všichni bychom ti pomohli. Dovol mi, abych to řekla Inez, však víš, jaká je to ohromná organizátorka. Taky Julie určitě ráda pomůže s finanční sbírkou. Lidé v městečku už najdou zdroje, jak ti pomoci.“

„Nedokázala jsem si o to říct,“ hlesla Irena.

„Ale dokázala jste prodat Leu vlčákům z bulváru, co?“ vyštěkl na ni útočně Tyson, jako když práskne bičem.

Lea byla tak zaskočená, že málem upustila svůj šálek s čajem. Vrhla na něj káravý pohled, ale Tyson ji ignoroval a zíral na Irenu chladným, pronikavým pohledem. „Jestli máte nějaké potíže, tak by bylo lepší s přáteli si o nich promluvit, než přátele svévolně vystavit nežádoucí a možná dokonce nebezpečné pozornosti!“

„Jenže to bylo tolik peněz! Ten člověk mi zavolal a tvrdil mi, že už mají spoustu jiných příběhů o tom, jak Lea někoho zachránila. Nabídl mi peníze, když jim o tom povím.“

„Který člověk?“ zpozorněl Tyson, nedbaje na Leiny prsty zarývající se mu do stehna.

„Řekl, že se jmenuje Edward Martinelli. Jen jsem mu pověděla něco málo o Drakeových, a jak se jim už kolik let pořád daří držet Drewovu leukemii v remisi. Poslal mi pak šek na pět tisíc dolarů. Tolik peněz jsem předtím v životě neviděla! Tak jsem si začala myslet, že když mi za ten příběh zaplatil on, mohli by zaplatit i druzí.“

„A taky zaplatili.“

„Jen když bych měla fotografie nebo nějaký druh důkazů. Měla jsem jenom lékařské zprávy a snímky Ley s Drewem. Když jsem jim dala fotku, kde jsou s Drewem Lea a Julie, nabídli mi deset tisíc. Patnáct tisíc dolarů je příliš velká suma, než abych si mohla dovolit o ni přijít. Měli jsme plno dluhů a já jsem se bála, že nám seberou dům. Ty peníze byly jako dar z nebes!“ Sklonila hlavu. „Nevěděla jsem, že k tomu dají tak hnusný titulek Bohyně a královna zkaženosti. Bylo to příšerné.“

Lee se najednou skoro udělalo zle nad tím, jak bulvární plátky neustále pronásledují Julii.

„Byl to podvod, Ireno,“ pravil Tyson tak tvrdě, až Lea zamrkala.

„Bylo to špatné a vy jste věděla, že je to špatné. To byl také jeden z důvodů, proč jste se tak rozzuřila, když jste napadla Leu. Cítila jste se vinna.“

„Cítila. A ještě pořád cítím,“ přiznala Irena a pustila se do pláče.

Lea hned vyskočila, běžela k ní a objala ji kolem ramen. „To bude v pořádku. Dovol, abychom ti my tady v městečku pomohli vybrat peníze na dluhy. Okamžitě vezmi Drewa z testovacího programu a podepiš mně a Tysonovi plnou moc, abychom se mohli dostat k výsledkům.“

„Taky budeme potřebovat vzorek Drewovy krve,“ připomněl Tyson.

„Teď? Chcete mu brát krev hned teď?“ otázala se Irena.

„Je to důležité, Ireno, jinak bychom to přece nežádali. Potřebujeme analyzovat údaje, abychom zjistili, co je špatně právě v této specifické skupině pacientů. Ten lék je opravdu velkým příslibem, a pokud by se mi podařilo odstranit tu jednu malou chybu, měli bychom opravdu velkou příležitost uspět. Ale bez těch údajů se prostě nikam nedostanu.“

Irena si od Ley vzala formulář a váhavě ho začala pročítat. A pak znovu. Do očí jí vstoupily slzy a musela se vysmrkat. „Tak dobrá, Leo. Jděte do toho. Drew s tebou stejně chce mluvit. Pořád se na mě hrozně zlobí za to, co jsem udělala. Vezměte si jeho krev, jestli myslíte, že to bude k něčemu dobré.“

Lea konejšivě popleskala Irenu po koleni, vrhla varovný pohled na Tysona a vydala se přes halu do Drewova pokoje. Slyšela domovní zvonek, ale ignorovala jej a zaklepala na dveře chlapcova pokoje.

Drew ležel na posteli, zlomenou nohu na kladce. Zíral do stropu a tvářil se naprosto zbědovaně. Když ji uviděl, trochu ožil. „Ahoj, Leo. Doufal jsem, že se na mě přijdeš podívat.“

„Tyson Derrick je tu taky,“ pravila rovnou, aby si snad Drew nemyslel, že před ním chce něco tajit. „To je ten hasič, co tě zachránil.“

„A přitom spadl,“ připomněl Drew hluše.

„Přece víš, že to nebyla tvoje vina, viď?“ zeptala se Lea. „Určitě ti někdo vysvětlil, jak se to stalo.“

Tyson vešel za nimi do pokoje a v ruce vítězně držel podepsaný formulář s plnou mocí. „Tak jak se daří? Musím se ti podepsat na nohu – to je taková tradice.“

„Ten lék, který jsi bral, má zřejmě jisté vedlejší účinky, Drewe,“ spustila opatrně Lea. „Jedním z nich jsou těžké deprese. Doufám, že už ho teď nebereš.“

Drew přikývl. „Nemohl jsem to zastavit. Teď si připadám jako debil, mám na sebe vztek a je mi trapně. Péťa za mnou chtěl přijít, ale já jsem ho nepustil dovnitř.“ Podíval se na Tysona. „Je mi to vážně moc líto. Kvůli mně jste se málem zabil.“

„To nebylo kvůli tobě,“ odpověděl vážně Tyson a posadil se na okraj postele.

Lea ho ještě nikdy neslyšela promluvit tak jemně.

„Jsem biochemik, Drewe. Hasiče dělám jenom v sezóně. Mám větší přehled o účincích léků než většina ostatních lidí. Ty jsi užíval nevyzkoušený výrobek. To ty jsi byl ten, kdo ho zkoušel a testoval. Není zřejmě úplně bezpečný, ale já se pokusím to napravit. Mezitím se ale nesmíš takhle stranit přátel a rodiny. Potřebuješ je, aby ti pomáhali dodat odvahu pro dlouhý boj, který tě čeká.“

Než Drew stačil cokoliv odpovědět, ozval se z předsíně nějaký zmatek. Bylo slyšet hlasy. Irena začala křičet a mužský hlas na ni něco zařval. Něco udeřilo do zdi, až se pokoj otřásl. Tyson rozrazil dveře od pokoje a rukou zadržel Leu, aby se nepustila za ním do předsíně a zůstala chráněná za jeho zády.

„Harry Jenkins!“ pozdravil Tyson svého rivala přívětivě.

„Vždycky tě rád vidím! Právě odcházíme…“

„Přišel jsi se podívat za Drewem?“ uvítal ho s drobným, výsměšným úsměvem.

Lea ho chytila zezadu za pásek od kalhot, aby ho zklidnila. Věděla, že je podrážděný od včerejšího večera z věcí, jež musel od Sama vyslechnout, a teď se mu nabízel hromosvod. Lea se snažila mu připomenout, že jsou u toho Drew i jeho matka, ale Tyson si jí nevšímal.

Harrymu naskákaly na tvářích fialové skvrny. „Zase ty! No to jsem si mohl myslet, že tě tady najdu! Paní Madisonová, doufám, že vás ten chlap neobtěžoval. Vůbec se s ním nebavte.“

Lea se rychle obrátila k Drewovi a spěšně vytáhla ampulku na odběr krve. Tyson dál stál mezi dveřmi a bránil Harrymu, aby viděl, co dělá. Za Harrym stála Irena a lomila rukama. K Leinu údivu se Drew na ni spiklenecky ušklíbl a zůstal zticha, dokud neskončila. Mrkla na něj a poklepala Tysonovi na rameno.

„Stavíme se za tebou někdy jindy,“ otočil se Tyson na chlapce.

„Lea a já teď máme moc práce,“ dodal významně. Vzal Leu za ruku a rychle ji vedl ven. Harry před nimi musel ustoupit, ale rozčileně je následoval ke dveřím.

„Nemůžu uvěřit, že jsi zašel takhle daleko, Derricku,“ pravil vztekle. „Pleteš se do oficiální studie, a to je proti zákonu.“

„Pokud mám souhlas matky, tak není,“ odbyl ho Tyson posměšně.

Harry agresivně postoupil k němu. „Ty si myslíš, že ti to vyjde, ale to se teda pleteš! Mám své zdroje, o kterých se ti ani nesní!“

„Dělej, jak chceš, klidně to nejhorší, Harry,“ prohlásil nevzrušeně Tyson. „Měl bys být radši v laboratoři a procházet krok za krokem všechny výsledky mých výzkumů. Co vlastně vůbec děláš tady v Mořském ráji?“

„Chráním své zájmy. Nedovolím, abys mi zničil celou kariéru, ty a ta tvoje přítelkyně lékařka. Uvidíme, co si o vás budou lidi říkat, až se ukáže, jací oba doopravdy jste.“

Tyson už bez odpovědi skočil za volant porsche a nasadil si sluneční brýle. Pak se podíval vážně na Leu. „Strávím teď pár dní zahrabaný v laboratoři, Leo. Myslíš, že by se ti chtělo mi pomoct?“

„Jasně!“

Kapitola 14

V laboratoři byl Tyson pravý tyran. Komandoval Leu jako svou asistentku, neposlouchal, co mu říká a soustředil se na svou práci tak, že nevnímal vůbec nic kolem sebe. Dvakrát si krátce zdříml na futonu, ale jinak se celých osmačtyřicet hodin vůbec nezastavil. Lea ho dokázala jen nakrmit míchanými vejci, zatímco dál procházel složení všech látek ve sporném léku. Stejně se zdálo, že si toho vlastně ani nevšiml, jen otevíral na povel pusu a žvýkal, když mu to nařídila. Oči měl neustále přilepené na obrazovku počítače. Lee připadal naprosto fascinující.

Zdálo se jí, že jeho mozek pracuje trojnásobnou rychlostí oproti všem ostatním lidem, co znala. Vypadalo to, že se mu skutečně podařilo přijít něčemu na kloub. Tyson jí připomínal honícího psa, který právě chytil stopu. Nic jiného ho nezajímalo – dokonce ani ona ne. Mohla by se sice cítit uražená, ale vlastně obdivovala jeho neuvěřitelné zaujetí. Procházel veškeré údaje, porovnával poznámky, vracel se ke svým dřívějším původním pokusům a něco si u toho pro sebe mumlal, a znovu a znovu projížděl testy. Občas ho něco rozrušilo a začal jí to honem ukazovat, ale v půlce věty se zase odmlčel, zamračil se a obrátil se zase k monitoru, aby ověřil něco jiného.

Sam jim několikrát denně přinášel jídlo, kterým ho Lea musela osobně nakrmit, aby do sebe dostal aspoň něco. Přesto ji párkrát odmítnul, i když třeba právě nepracoval. Pokaždé, když Sam přišel, se znovu a znovu omlouval za svůj výbuch. Lea si však nemohla pomoci a pořád se v jeho přítomnosti necítila dobře. Tyson dokonce ani nevzhlédl a ani jinak nedal najevo, že si všiml jeho příchodu.

„Snědl aspoň něco?“ zeptal se Sam.

Lea potřásla hlavou. „Jen málo. Je jako posedlý.“

„Vůbec se mnou nemluví,“ postěžoval si unaveně Sam. „Je pěkně paličatý. Dokáže se dlouho zlobit, ale tentokrát si to nejspíš

zasloužím. Aspoň ty bys ale měla něco sníst, Leo. Dneska večer jdu na noční, takže tady chvíli nebudu.“

„Já taky musím odejít, musím přes den něco udělat, ale večer ho přijdu zkontrolovat,“ slíbila Lea.

„Díky,“ kývl Sam a odešel. Lea si s povzdechem sebrala věci a chystala se ho následovat po schodech nahoru. Snažila se být jako myška, aby nerušila.

„Kam jdeš?“ otočil se Tyson znenadání, a popřel tak dojem, že během práce o ní ani neví. Ve skutečnosti naprosto všechno vnímal, což ji hodně překvapilo.

„Řekla bych, Tysone, že po dvou dnech už potřebuju sprchu. Jsem sice technicky vzato tady na dovolené, ale přitom si beru služby v nemocnici a nemůžu tam jít nevyspalá. Tady jsem vůbec nespala.“ Ukázala prstem na monitor. „Tak se tu hezky bav a já zase zítra nebo tak přijdu,“ pravila a povzbudivě se na něj usmála.

Tyson se vztyčil a dlouhými ráznými kroky přistoupil k ní. „Dej mi chvilku a já půjdu s tebou. Stejně už taky potřebuju pauzu.“ Objal ji a políbil. Namísto tvrdých, hladových polibků ji tentokrát líbal jemně, dokonce něžně, až se jí svíralo srdce. „Jsem rád, když jsi v laboratoři se mnou,“ zašeptal jí do ucha.

Zasmála se. „Protože jsem tak dobrý pomocník, viď?“

„Vlastně ano, věř mi! Pamatuješ si, jak jsme se bavili o těch rostlinách v peruánském deštném pralese, které velice často žijí v symbióze s různými druhy hmyzu a dalšími rostlinami z jejich okolí? Nemůžu to nějak dostat z hlavy.“

Když vyšel spolu s ní ze sklepní laboratoře, na světle zamrkal. Připomínal jí tak sovu. „Jen tak čistě pro zajímavost, Tysone. Jestlipak víš, že sovy mají pouze černobílé vidění?“ použila na něj jeho vlastní zbraně.

Po tváři se mu rozlil pomalý úsměv a zapudil všechny chmury.

„Tak já ti připomínám sovu?“

„Ne, jen jsem si tak myslela, že by tě to mohlo zajímat – pro další výzkumy.“ Vesele se na něj zašklebila, jakoby ho vyzývala k dalšímu souboji faktů.

Podrbal se na hlavě. „U sov se zorničky stahují a roztahují v obou očích nezávisle na sobě. Jsou to neuvěřitelní tvorové. V BioLabu se

pracuje na vývoji kapek pro léčbu sítnice, jež by zabránily zhoršování zraku. Už za pár let budou připravené pro využití v humánní medicíně.“ Natáhl k ní ruku. „Chceš zajet domů? Doufám, že tam tvoje sestry budou mít něco k jídlu a k pití.“

Společně šli k autu a Lea už ani neprotestovala, když vytáhl z kapsy klíčky a znovu vklouzl za volant. Bylo znát, že její porshe řídí opravdu rád, a ji zase těšilo dopřát mu tu drobnou radost.

„Myslela jsem, že mě celou tu dobu ani nevnímáš, Tysone,“ řekla po chvilce.

„Já vždycky vnímám, když jsi ve stejné místnosti jako já. Na Leu Drakeovou já mám radar! Když jsme byli na vysoké, dokázal jsem pokaždé poznat, i když jsi jenom přešla kolem po kampusu. Takže určitě nikdy neprošvihnu, když jsi vedle mě.“ Podíval se na ni a hned zase odvrátil zrak k silnici. „Já to o sobě vím, že nejsem moc k mluvení, když pracuju.“

Zasmála se, nemohla si pomoci. „Vždyť ty toho moc nenamluvíš ani jindy. Někdy třeba začneš mluvit a uprostřed věty zmlkneš, protože tě napadne nějaká jiná velká myšlenka.“

Nastalo dlouhé ticho, během něhož Tyson mlčky řídil porsche ostrými zatáčkami po úzké silnici. Lea si stáhla okénko a dívala se po ubíhající krajině. Ujeli několik kilometrů, než zase promluvil.

„Omlouvám se. Pokusím se polepšit.“ Jeho tón byl plný obav, a tak se na něj překvapeně podívala. Došlo jí, že si určitě myslí, jak ji naštval. Byl prostě zvyklý, že se na něj lidé kvůli jeho zaujatosti a nevšímavosti často zlobili. „Neomlouvej se, to fakt nemusíš,“ hodila po něm povzbuzující úsměv. „Když já pracuji, tak ode mě taky nikdo nečeká, že ho budu bavit. Mně to naopak připadá hodně zajímavé. Vím, že jsi schopný odhalit, proč ten lék reaguje jinak v mozku dospívajících lidí.“

Zamračil se. „Jenže to může chvíli trvat. Možná, že bych mohl dokázat, aby se to nestávalo, ale zjistit, proč se tak děje, to už je mnohem složitější.“

„Tomu moc nerozumím. Copak ty nemusíš nejdřív zjistit důvod, než ho dokážeš odstranit?“

Tyson, který právě zajel na dlouhou příjezdovou cestu ke Drakeových domu, jen zavrtěl hlavou. Počkal, než vůz zaparkoval a

vypnul motor, a teprve pak se ozval. „Takhle to vždycky nefunguje, Leo. Ve výzkumu se spousta věcí objeví vlastně náhodou.“

„To je možné, ale ty rozhodně nepůsobíš, že bys ponechával něco náhodě,“ podotkla. Vystoupili z auta a společně šli k domu.

„Všechno, co děláš, děláš s naprostým nasazením a pečlivostí, Tysone. Všechno si vždycky důkladně promyslíš.“

„Harry už byl blízko cíle, jenže příliš pospíchal. Nechal lidi z marketingu, aby na něj tlačili.“ Usmál se, a působil přitom tak trochu jako vyhládlý žralok. „Mě vždycky nechali na pokoji.“

„To bych řekla! Ty nejsi moc roztomilý, když pracuješ.“

Znovu se zamračil. Prohrábl si rukama vlasy a vypadal při tom ještě nešťastněji než jindy. Celý ustaraný a s opravdovou obavou v hlase se otázal: „Byl jsem na tebe nepříjemný, Leo?“

Naklonila se a políbila ho na tvář, kde se mu rýsovalo namodralé strniště. „Ne, Tysone, nebyl jsi na mě nepříjemný. Věř mi, že kdyby ano, tak bych se ozvala.“

Usmál se a v tu chvíli náhle vypadal o mnoho let mladší, skoro jako kluk. „To je moc dobře.“

Sáhla na kliku, ale než stihla otevřít, dveře se otevřely z druhé strany, a Lea zjistila, že stojí tváří v tvář všem svým sestrám. Ani jedna se však neusmívala. Lea se zakabonila. „Nedělaly jste si o mě starosti, že ne? Přece jsem vám několikrát volala a nechávala jsem vzkazy na záznamníku, že jsem v pořádku.“ Vešla do domu, ale náhle se zastavila. „Panebože. Nestalo se nic s Jonasem?“

Sára za nimi zavřela dveře. „Ne. Jonas je v pořádku.“

„A my jsem ty zprávy dostaly,“ dodala Julie.

Lea se znovu překvapeně zastavila a zadívala se na svou mladší sestru. „Julie! Ty sis obarvila vlasy!“ Julie byla přirozeně blond, skoro platinová, a její barva tak byla nejpodobnější vlasům Heleny. Často si je barvila, melírovala nebo dávala různé přelivy, ale nikdy si ještě nevybrala havraní čerň. Se svou světlou pletí a velkýma, tajemnýma očima teď vypadala skoro jako Lea. „Mamka tě zabije. Proč jsi to udělala takhle před svatbou? Prosím tě, řekni mi, že tě nepopadla tahleta gotická móda těsně před tím, než tu máme mít tolik svateb!“

Chvíli bylo ticho. Lea vycítila napětí, jež v místnosti panovalo. Náhle ji zaplavil neklid a ustaraně se podívala na Tysona. Vzal ji za ruku a palcem ji pohladil po kůži v malém, útěšném gestu. „Tak co se děje?“ zeptal se za oba.

„Myslím, že byste se měli na něco podívat,“ odpověděla Sára.

„Radši si k tomu sedněte a dejte si hrnek čaje. Musíte si přečíst jeden bulvární plátek. Přistál nám u dveří ještě s malým vzkazem.“ Podala Tysonovi nějaký list.

Byl to obyčejný psací papír. Stála na něm jediná dvě slova:

„Užijte si to.“ A pod nimi byla nálepka se smajlíkem. Tyson papír obracel v ruce sem a tam. Nechápavě hleděl, jak nějaká věc může působit tak zlověstně, ale přesto tomu tak bylo. S Leou si vyměnili úzkostlivé pohledy.

Lea natáhla ruku pro noviny. „Asi se mi to nebude líbit, že?“ otázala se opatrně Julie. Sestra ji objala kolem ramen, jako by ji chtěla podepřít. Lea zvedla k očím kouli papíru, kterou některá ze sester ve vzteku zmačkala. Uhladila ji, a když se na ni zadívala, papír jí málem vypadl z rukou. V naprosté hrůze zírala na fotografii ze strany jedna, na níž byl vyfocený skrz skleněnou stěnu vnitřek Tysonova nového domu. Na fotce bylo vidět nahou ženu, již objímal úplně nahý muž. Titulek pod obrázkem křičel: Hnízdečko lásky doktorky Drakeové!

Lee se na chvíli naprosto zastavil mozek. Na několik strašlivých chvil se nemohla ani nadechnout, aby dostala do plic potřebný vzduch. Mohla jen v naprosté hrůze zírat na obrázek její první sexuální zkušenosti, kterou teď mohl vidět celý svět. Vypadala tam jako pornoherečka. Tysona nebylo poznat, hlavu měl skloněnou a jazykem se dotýkal jejích ňader. Ona však na fotce měla hlavu zvrácenou dozadu, a pažemi ho tiskla k sobě. Dlouhé černé vlasy jí visely na záda a oči měla zavřené v čiré extázi.

„Panebože. Tohle se nemělo stát. Mamka s taťkou to určitě uvidí. A všichni moji pacienti taky,“ vzlykla Lea a cítila, jak se jí zvedá žaludek. „Budu asi zvracet,“ stačila ještě říct, než vyskočila a odběhla do koupelny. Noviny zahodila na zem.

Tyson jej zvedl a dlouze studoval velkou fotku z první strany a pak se podíval dovnitř, kde titulky slibovaly přinést nové šťavnaté

podrobnosti. Další fotky byly zrnité a zčásti rozmazané, ale i tak toho ukazovaly dost. Cítil, jak ho zvolna zachvacuje poryv ledově zuřivého vzteku. Obvykle mu trvalo dost dlouho, než se pořádně rozhněval, ale tentokrát se v něm zuřivost zvedla jako nezvladatelný požár, který se vymknul kontrole. Bylo to něco úplně jiného. Tohle mohlo být smrtelně nebezpečné.

Pomalu zvednul hlavu a rozhlédl se po zvážnělých tvářích Leiných sester. Jeho pohled se zastavil na Julii s hřívou černočerných vlasů, spadajících po zádech a kroutících se kolem obličeje. Vypadala s nimi jinak, exoticky. Dosud si nevšiml, že má stejná smyslná ústa jako Lea. Ostře vydechl. „Ty sis obarvila vlasy, abys vypadala jako Lea. Aby si každý mohl myslet, že na těch fotkách jsi ty a ne ona. Je to tak?“

Julie pohodila hlavou, snažíc se tvářit ledabyle. Než otočila hlavu na druhou stranu, stihl ještě zahlédnout v jejích očích třpytící se slzy.

„Já jsem na to zvyklá. V mém oboru je každá publicita výhoda, ať už je dobrá nebo špatná. Já to sice taky nemusím, ale Leu by to zabilo. Ona není tak silná, aby vydržela tyhle vtipy a útoky. Lidé umějí být hodně krutí, a ona nemá hroší kůži, aby to po ní sklouzlo. Kvůli těm fotkám budou mít ve všech talkshow polní cvičení!“

„A ty snad máš hroší kůži?“ ptal se vztekle Tyson. Měl chuť něco rozbít. Julie Drakeová přinesla pro svou sestru velkou oběť. Určitě není tak odolná a silná, jak se tváří. Viděl, jak se jí třesou ruce. Přesto se půvabně usadila na zem před pohovku a natáhla se pro hrnek s čajem, jenž jí podala Sára.

„Tohle je velký průšvih, Tysone,“ varovala ho Julie. „Tyhle časopisy se už několik let snažily najít na mně nějakou špínu, hlavně v poslední době po mně šly jako divé. Tohle se bude dlouho táhnout a ty musíš Lee zabránit, aby jim neřekla pravdu. Ti by ji sežrali zaživa.“

„Co se píše v tom článku?“

„Koukni se na titulek. Jde vlastně o pokračování článku o zázračných léčitelích, a teď zjišťují, jestli v tom hnízdečku lásky chytili Bohyni, což má být Lea, nebo Královnu, to mám být zase já. Zašli tak daleko, že naznačují, že tam byl ještě další muž. Dokonce otočili jednu z těch fotek, aby to vypadalo jako důkaz. Zmínili tam

Leino jméno, ale samozřejmě hlavně spekulují o tom, zda jsem to já nebo ne. Helena je moc vysoká, takže nemůžou tvrdit, že se jedná o ni. Takže když mám teď obarvené vlasy, všichni uvěří, že jsem to já. Už jsem řekla svému tiskovému mluvčímu, aby se k tomu nevyjadřoval.“

„To nemůžeš udělat, Julie,“ namítl Tyson. „Vážím si toho, ale Lea to určitě nedovolí a já koneckonců taky ne. Nedělali jsme nic špatného. Byli jsme v soukromí v mém domě.“

„Myslím, že budeš potřebovat nějaký opravdu spolehlivý zabezpečovací systém. Pokud by ti to nevadilo, dám ti ho tam instalovat.“

Tyson si třel rukou bradu. „Pochybuju, jestli se jí bude chtít do toho domu ještě někdy vkročit,“ zamumlal. Jeho myšlenky už pádily stokilometrovou rychlostí kupředu a plánovaly odvetu, ale nebyla mezi nimi ani jedna, jež by mu naznačila, jak napravit to, co se už stalo. Rozhlédl se po tvářích Leiných sester. Všechny, dokonce i Sára, se tvářily účastně.

Pohlédl na Julii. Seděla sama na zemi, s jednou nohou pokrčenou, hlavu položenou na koleni, a černé vlasy jí splývaly přes obličej jako závoj.

„Julie,“ oslovil ji jemně. „Nikdo nemá právo druhému provést něco takového. Je úplně jedno, jakou máš profesi, stejně nemají právo tě takhle pronásledovat a vrtat se ti jako špiclové ve tvém soukromém životě.“

Povzdechla si a zvedla hlavu, na tváři chabý úsměv. Oči se jí však neusmívaly. „Nejspíš to právo nemají, Tysone, ale přesto to dělají. Já jim ale nedovolím, aby ublížili Lee. Moje kariéra to unese.“ Pokrčila rameny. „A kdo ví, třeba jí to dokonce prospěje. Leu by to ale zničilo, ona si musí hlídat svou pověst.“

„Máš toho plné zuby,“ pravil chápavě. Byla to pravda. Cítil, jak se trápí ona i všechny ostatní. Kupodivu také cítil, že místo aby ho odsuzovaly, stal se součástí jejich ochranného kruhu.

„Mám plné zuby toho, že Lea musí strpět takovouhle sprosťárnu jenom proto, že je to moje sestra. Nikdo z těch bulvárních plátků by vůbec neznal naše jména, kdybych se nestala zpěvačkou.“

„Holčičko,“ obrátila se k ní Sára, „to není pravda. Helena je taky slavná a Kamila rovněž.“

„Ano, ale ony nejsou tak pitomé jako já, aby se daly vyfotografovat s Robem Ryanem. Je ženatý a má několik dětí, a od té doby, co zazářil jako hlavní hvězda v dalším filmovém trháku, mu paparazziové jdou po krku. To kvůli němu jsem byla pořád na mušce všech těch plátků. Byla to vážně akce „chyťte Julii“, a teď ještě ke všemu dopadla i na mou rodinu.“

Hořkost v jejím hlase přiměla Elu vyskočit a ochranitelsky ji obejmout kolem krku. Slzy jí přitom tekly po tvářích a Tyson si hned vzpomněl, jak mu Lea o ní říkala, že má silnou schopnost empatie. Pokud tomu tak bylo, pak Ela musela trpět bolestí všech lidí, kteří trpěli.

„Co jsi s tou hereckou hvězdou vlastně prováděla?“

„Prošli jsme se po hotelu. Potkali jsme se tam, dali si spolu oběd, a to byl celý náš románek. Jo, ještě jsem mu podepsala pár cédéček pro jeho děti.“

„Už jste varovali mamku a taťku?“ zeptala se Lea. Vrátila se zpátky do pokoje s hlavou hrdě vztyčenou, zelené oči jiskřily vzdorem. Tyson přistoupil k ní, a když se pokusila o krok uhnout, prostě ji popadl do náruče. Ztuhla, ale on se nedal odradit a přitáhl si ji blíž, odhodlaný odolávat pohromě společně s ní.

„Chtěly jsme, abyste se to dozvěděli nejdřív vy,“ vysvětlila Sára.

„Z toho obrázku se nedá jasně říct, že jsi na tom obrázku ty, zvlášť když si teď Julie obarvila vlasy.“

Lea se vytrhla z Tysonova objetí. „Já Julii nedovolím brát to na sebe. V žádném případě, Julie! Klidně se zase můžeš odbarvit zpátky na blond. Když se k nim přihlásíš, tak ty příšerné fotky nezůstanou jen v těch udrbaných malých plátcích, kterým stejně skoro nikdo nevěří. Prodají je dál, do lepších časopisů. Bude to pak i v televizi. A z toho se pak už nedostaneš.“

„Bylo mi jasné, že řekneš právě tohle, Leo,“ odpověděla Julie.

„Takže jsem se pojistila, že to zůstane takhle, jak to je. I kdybys zavolala do redakce a tvrdila jim, že na těch fotkách jsi ty, stejně si budou myslet, že se jen snažíš očistit moji pověst. Já tě nenechám vláčet bahnem.“

„Prostě tam zavolám a vysvětlím to.“

Julie pokynula rukou směrem k telefonu. „Prosím, telefonní číslo máš tamhle. Nechej si zavolat Kingsleyho. Je to docela slušný chlap a přinejmenším umí naslouchat. Ale upozorňuju tě, že tím nic nespravíš.“

„Co jsi udělala?“ chtěla vědět Lea.

„Zavolala jsem pár známým, co mi dluží laskavost, aby zavolali do pár časopisů a přidali k té story pár dalších špeků a dobře vymyšlených lží.“

„Jenže to není tvůj problém, Julie,“ namítl Tyson. „Tohle nikdo neprovedl kvůli tobě. Ten, kdo to vyfotil, se nás ten večer pokusil zabít tím, že provedl něco s mojí motorkou. Kdybych jel tak rychle jako obvykle, tak by se jim to podařilo. Jdou po mně. Nebo možná po Lee. Nebo po nás obou, ale určitě jim nejde o tebe. Takže to nedělej.“

„Našli si způsob, jak ublížit mé sestře, a to by se nestalo, kdybych nebyla tím, kým jsem a co dělám.“

„Sáro,“ obrátila se Lea na nejstarší ze sester. Kdykoliv bylo potřeba udělat ta nejtěžší rozhodnutí, Sára byla tou, kterou všichni poslechli.

„Ty jsi lékařka, Leo.“

Lea zaťala pěsti. „No a co? Znamená to snad, že kvůli tomu musím nechat svou malou sestřičku vymáchat se v něčem, za co absolutně nemůže? Tak to teda ne!“ Sebrala noviny a oddupala k telefonu.

Kamila podala Tysonovi hrnek s čajem. „Posaď se přece, Tysone. Nech Leu, ať se trochu vyvzteká. Potřebuje se s tím vyrovnat. Nemáš hlad?“

Lea se otočila se sluchátkem v ruce: „Čekám, až mě spojí s tím Kingsleym. Jo, má hlad. Už osmačtyřicet hodin dohromady nic nesnědl.“

Kamila se na něj usmála. „A má to být snídaně nebo oběd? Teď jsme tak nějak uprostřed, tak nevím!“

„Snídaně. Ale vážně, nemusíš mi nic chystat.“

„To není žádný problém,“ znovu se usmála Kamila a zmizela v sousední místnosti.

Tyson pozoroval Leu, jak rozhodným hlasem reportérovi vysvětluje, že na fotkách je ona a nikoli její sestra, a žádá od něj, aby dal okamžitě vymazat každou zmínku o Julii. Povzdechl si. Julie měla pravdu. Bulvár se zajímal výhradně o Julii, a ne o její starší sestru. Podle toho, co z konverzace bylo slyšet na jejím konci, se zdálo jasné, že Leu nikdo nechce poslouchat.

Konečně vztekle praštila sluchátkem. „Debil jeden. Prostě nechce slyšet pravdu. Říká, že je ode mě obdivuhodné – obdivuhodné! – jak se snažím sestru chránit. Bylo úplně jedno, kolikrát jsem mu říkala, že je to přesně naopak. Prostě to vůbec nechtěl slyšet.“ Podívala se na svou mladší sestru se zoufalstvím v očích. „Ale stejně to není správné, že tě z toho obviňují.“

„Jestli mamka s taťkou pochopí, že nikdo z nás, ani ty s Tysonem a ani nikdo jiný, neudělal nic špatného, tak to bude v pohodě,“ ozvala se znovu Julie. „Leo, na chvíli se zamysli. Prostě nereaguj. Měla jsem dost času si to všechno důkladně promyslet. Lidi si o mně vymýšlejí lži a klepy v jednom kuse. Podle toho, co se o mně píše, tak už jsem provedla úplně všechno – včetně toho, že jsem se svlíkla přímo na scéně a prováděla orgie po koncertě v zákulisí.“

„No, a teď mají reportéři a tví fanoušci konečně důkaz,“ zdůraznila Lea. Vrhla se do křesla a ponuře se rozhlédla po svých sestrách „Vy s tím všechny souhlasíte?“

„No já teda ne,“ pravil rozhodně Tyson. „Půjdu tam a řeknu, že ten muž jsem já a ta žena že je Lea.“

„To se opovaž,“ zasyčela na něj Julie. „Nikdo neuvěří, že je to Lea, a ještě ke všemu si budou myslet, že jsem svedla snoubence své sestry. A to už teda odmítám klesnout tak hluboko! Jsi přece její snoubenec, nebo ne?“

„Ano,“ kývl Tyson. „Jsem!“

„Ne!“ protestovala Lea. „O ruku mě ještě nepožádal, takže přestaň předbíhat události!“

„Prostě se vezmeme. Chtěl jsem, abychom odjeli do Rena a vzali se tam, ale ona nechtěla, že musí mít pořádnou svatbu. Tak co tomu říkáte?“

„O ruku mě nepožádal,“ trvala na svém Lea.

Kamila vešla do pokoje s talířem jídla a podala ho Tysonovi. „Já si teda myslím, že byste se měli vzít tady, Tysone,“ pravila. „Adéla s Aleksanderem budou mít malý soukromý obřad. Není důvod, proč byste to s Leou nemohli udělat taky tak – tedy pokud se samozřejmě nechcete přidat ke mně a k Sáře a připravit si taky velkou svatbu. Samozřejmě budete vítáni, když do toho půjdete s námi.“

Tyson pokrčil rameny. „Řekl bych, že Adéla má správný přístup.

Já bych byl pro soukromí.“

„Nepožádal mě o ruku,“ zakvílela Lea. „Copak mě nikdo neposlouchá? Kde je Helena? Potřebuji ji mít tady!“

„Nemůžeš si od ní nechat proměnit svého snoubence v ropuchu,“ připomněla Sára.

Lea na sestru prostě vycenila zuby: „Vám všem to připadá děsně zábavné, že jo? Musím vám říct, že Tyson Derrick se vám může zdát jako knihomol, otrava a maniak, protože je biochemik a je docela inteligent…“

„Docela?“ Tyson povytáhl obočí. „Obvykle o mně říká, že jsem

skvělý!“

Netrpělivě se na něj podívala. „Jenže se při každé příležitosti okamžitě promění v naprostého neandrtálce, který mě pěkně komanduje. Vážně, on si opravdu myslí, že mi může říkat, co mám dělat!“

„To si umím představit,“ přikývla Sára. „Ale stejně si myslím, že není žádných pochyb o tom, že vy dva se vezmete, sestřičko! Kdokoliv jiný na světě si klidně může myslet, že na těch fotkách je Julie, ale mamka s taťkou hned poznají, že jejich hodná holčička Lea se jim přes noc proměnila ve zlobivku Leu. Když jsi nám říkala, jak bys ráda změnila svou image, tak jsi teda vůbec nelhala!“ Ušklíbla se na Tysona. „A oni moc dobře poznají, kdo způsobil tuhle malou proměnu!“

Tyson nadmul hruď. „Přesně tak. Byl jsem to já, pan Skvělý!“ Zasalutoval na Kamilu: „Ta vajíčka jsou vážně skvělá!“

„Prdlajs skvělý,“ zamumlala si pro sebe Lea. „Být zlobivá holka je mnohem těžší, než se zdá. Jo, a ty opravdové zlobivky se přece nevdávají, ty mají jenom aférky! A jestli jsi na sebe teda tak hrdý, Tysone, tak můžeš klidně ukázat ty fotky mamce a taťkovi ty!“

Tysonovi vejce zaskočila v krku, až se rozkašlal. Kamila ho bouchla do zad a Sára mu podala sklenici vody. „No, nevím jestli je tohle ta první věc, která se říká rodičům nevěsty, ale to víš, já nemám moc zkušeností. Myslím, že na to budeš lepší ty, Leo.“

„A jestli se vezmeme – zdůrazňuji to jestli, protože jsi mě stále ještě nepožádal o ruku – tak si přeju uzavřít neprůstřelnou předmanželskou smlouvu, aby bylo jasné, že z tvých peněz mi nepatří nic!“

„Tohle je úplná kravina! Jakmile se vezmeme, všechno, co mám, bude taky tvoje. Jedině takhle je to správné. A co se týká té žádosti o ruku: kdybych ti o ni řekl, tak bys měla příležitost říct ne, a já nechci nechat nic náhodě. Ty brambory jsou úplně boží, Kamilo. Umí Lea taky takhle báječně vařit?“

„Ne, neumím,“ vyštěkla na něj Lea s rukama v bok.

„Tak vidíš, tohle je hned první důvod, proč budeš po svatbě potřebovat moje peníze. Můžeš za ně najmout kuchařku,“ odvětil Tyson a snažil se působit prakticky.

Lea se rozhlédla, pohledem se zastavila u Julie a úsměv jí zmizel ze rtů. „Nevím, co mám dělat. Připadá mi špatné, když to dovolím.“

„Nech to už být, Leo,“ radila Julie. „Radši bychom se měli soustředit na to, kdo to mohl udělat.“

„Irena dostala od časopisu patnáct tisíc dolarů za svůj příběh a za fotku Ley s Julií. Když to udělala jednou, mohla to zkusit znovu. Už proto, že jak sama říká, má spousty dluhů. Za tuhle historku by dostala majlant.“

„Zkoušela jsem z nich dostat zdroj,“ přiznala Julie. „Dokonce jsem Kingsleymu slíbila exkluzivní story, když mi prozradí, kdo jim to prodal, ale stejně odmítl.“

„Irena určitě ne,“ ozvala se Lea. „Na to byla příliš rozčilená.“

„To mohla být provinilost,“ zdůraznil Tyson. „Čistě pocit viny! Harry Jenkins po mně jde. Pokud by nám mohl zničit pověst ve vědeckých a lékařských kruzích, jistě by to považoval za své velké vítězství.“

„Tak ho můžeme přidat do seznamu,“ souhlasila Sára.

„A taky Edwarda Martinelliho,“ připomněla Ela. „Vzpomeňte si na ty fotky, jak Lea léčila Tysona v nemocnici! Hrozil přece, že je předá bulváru!“

„Dobrá připomínka,“ zamračila se Kamila. „To jsem ještě neslyšela, aby mělo tolik lidí důvod chtít někoho zničit. Ještě někdo další?“

„Sam mě nemá rád,“ podotkla tiše Lea a nedívala se přitom na Tysona.

„A Sára zase nestojí moc o mě,“ pravil Tyson a nedbale pokrčil rameny. „Jenže já si myslím, že by spíš ze mě nechala udělat ropuchu, než že by mě prodala do skandálních plátků.“

„Já jsem docela vynalézavá,“ podotkla Sára. „Ty mě ještě moc neznáš!“

Tyson zjistil, že se doširoka usmívá. I přes všechny podivné a nešťastné události posledních hodin se vlastně cítil šťastný. Změnu v jeho pocitech vyvolal způsob, jímž ho Leina rodina přijala mezi sebe. S Leou se cítil sám sebou, a s jejími sestrami si připadal vítaný.

Jejich lehké škádlení pro něj sice bylo cizí, ale líbilo se mu. „No, vzhledem k tomu, jak Lea miluje svou rodinu a já se snad časem stanu její součástí, bylo by snad na místě, kdyby ses naučila ocenit moje světlejší stránky!“

„Tak ty máš i světlejší stránky?“ podivila se Sára. „A kterépak?“ Tyson se uchechtnul a vůbec se neurazil. Podal prázdný talíř

Kamile. „Kromě toho, že zbožňuji tvou sestru, tak jsem taky pochodující encyklopedie, a je známo, že každá rodina jednu potřebuje!“

„To se mi bude náramně hodit, až budu zase připravovat novou knížku,“ ozvala se Kamila. „To je vážně dost užitečná vlastnost, Sáro.“

„Víš třeba něco o zabezpečovacích systémech?“ otázala se přísně Sára.

„Něco jo. Dal bych to nějak dohromady. Vlastně jsem se vždycky hodně zajímal o elektroniku,“ pokojně odvětil Tyson.

„Existuje něco, co nevíš?“ zeptala se Lea s předstíraným pohoršením.

„Mám státnice z pár oborů,“ vysvětlil Tyson. „Jak se o něčem dozvím dost, tak mě to přestane bavit. Nemám moc dobré spaní, a když si přečtu něco, co mě zaujme, strávím pak spoustu nocí čtením příruček a učebnic.“

„Jůůů,“ vykřikla Julie se širokým úsměvem, poprvé po dlouhé době upřímným. „Tak to jsi teda vážně pravý potrhlík, že jo? Ještě jsem nikdy žádného nepoznala takhle zblízka – teda s výjimkou Ley, ale to se nepočítá, protože jde o moji sestru.“

„Takže když se podíváme na všechny naše podezřelé,“ vrátila Sára rozhovor opět k původnímu tématu, „co vám říká váš instinkt, kdo že je zodpovědný za ty fotky v časopise?“

Tyson zaváhal a chvíli zamračeně zíral. „To je dobrá otázka, Sáro, a já bych si moc přál na ni umět odpovědět. Jsem zvyklý, že mě lidi moc rádi nemají, ale co vím, tak mě ještě nikdo nechtěl zabít ani mi zničit pověst. Někdo se mi vrtal v motorce a já si myslím, že je to stejná osoba, která udělala ty fotky.“

Sára se podívala na Leu. Zvedla ruce do vzduchu. „Jediný člověk, o němž si myslím, že po mně osobně jde, je Edward Martinelli, ale s tím jsem se já ještě nikdy nesetkala. Myslím, že si s ním budu muset promluvit. Aspoň proto, abych při setkání tváří v tvář poznala, jestli je to opravdu on, kdo se mě vážně pokouší zabít.“

„To nemyslíš vážně,“ oponoval Tyson varovným tónem.

„Utiš se, mé srdce,“ zvolala teatrálně Julie. Objala si rukama hruď a po zádech padla na gauč. „Kdo by to byl řekl, že se takový vědec najednou začne k dívce chovat jako neandrtálec?“

„To je urážlivé,“ protestovala Lea.

„Je to zatraceně sexy a ty to dobře víš,“ usadila ji Julie.

„Ráda bych viděla, jak by to dopadlo, kdyby se někdo začal chovat k tobě jako neandrtálec, Julie,“ šťouchla do ní pořádně Lea.

„Ty bys toho chudáka zabila. Ani by si nestačil všimnout, odkud to přišlo.“

Julie se ušklíbla. Ani se neobtěžovala to popřít. „Ale tu malou chvilku předtím, než bych ho zneškodnila, bych si parádně užila. Já prostě miluju silné chlapy. Jen tak dál, Tysone!“

„Laskavě ho přestaň povzbuzovat v tom jeho neandrtálském chování! To, že jsi zvrácená, ještě neznamená, že my ostatní musíme být taky!“

„Ne,“ odporovala Sára. „My takové jsme!“

„To je od tebe moc krásné,“ Lea nespokojeně zírala na sestru.

„Tysone, neposlouchej ani jednu! Jsou to všechno strašné ježibaby!“

Tyson se rozesmál a zvuk vlastního smíchu ho zaskočil. Byl mezi sedmi bláznivými sestrami, které mluvily samé nesmysly, ale jemu se to přesto líbilo. Nikdy nebyl součástí nějakého celku, dokonce ani na hasičské stanici, naplněné atmosférou kamarádství. Vždycky byl příliš podivínský. Sestrám Drakeovým ale podivný očividně nepřipadal. Dokonce i Sára už mu připadala docela blízká.

„Ježibaby?“ podivil se.

„No, takhle si vzájemně říkáme, když začínáme trochu moc… no, hm,… čarovat,“ vysvětlila mu Lea. „Když už mluvíme o čarodějnicích, Helena musí být s Jonasem v nemocnici. Jak se mu vlastně daří? Mám v plánu tam za ním zajít, ne hned zítra, ale další den určitě. Do té doby budu mít spoustu času nabrat síly, abych mu pak mohla dodat další posilu.“

Tyson přimhouřil oči, ostražitě na ni pohlédl a jeho úsměv vymizel. „Co tím myslíš, že mu dodáš další malou posilu?“

Lea se zamračila, když slyšela výtku v jeho hlase. „Jonas měl přece vážná zranění. Vlastně mohl umřít.“

„Určitě by k tomu došlo, kdyby ho Lea neléčila,“ vysvětlila mu Kamila. „Dokonce ani Ela s Helenou dohromady by ho nedokázaly zachránit. Jedině Lea.“

„A málem ji to zabilo,“ dodala Sára ponuře.

„A to je taky přesně ten důvod, proč už to nesmí nikdy opakovat,“ prohlásil Tyson. Zachmuřeně se podíval po všech sestrách. „Jonas je v nemocnici a dostává nejlepší lékařskou péči. Já tomu rozumím tak, že je mimo nebezpečí a dá se čekat, že se plně uzdraví.“

„Jenže to bude trvat,“ přerušila ho Lea.

„Plně uzdraví!“ zopakoval důrazně Tyson. „Nemusíš riskovat vlastní zdraví k tomu, abys urychlila proces jeho uzdravení.

Zachránila jsi mu život. To by mohlo stačit. A vsadím se, že kdyby ses ho zeptala, tak by ti sám taky řekl, že nesmíš riskovat.“

„To není totéž,“ namítla Lea. Velitelský tón jeho hlasu možná mohl připadat Julii přitažlivý, ale ona toho začínala mít plné zuby. Tyson nežertoval, myslel to naprosto vážně a třebaže to nevyslovil naplno, pokoušel se jí zakázat, aby Jonasovi dál pomáhala.

„Jonas patří k naší rodině, Tysone,“ připomněla mu tiše. „Pokud mu můžu pomoci, nikdy ho nenechám trpět. Stejně tak bych nenechala trpět žádnou ze svých sester ani tebe.“

Tyson otevřel ústa k námitce, ale okamžitě je zase zavřel, jak na něj poprvé dolehlo poznání. Žebra už ho nebolela. Nedokázal si uvědomit, kdy bolest přestala. Necítil ani bolest na paži a na ruce. Kdy to provedla? Lea ho prostě a jednoduše vyléčila, bez fanfár a bez debat… odstranila všechna zranění od nejmenších modřin a škrábanců přes natržené svaly až po přelámaná žebra. A on si toho ani nevšiml.

„Leo Drakeová,“ zabodl pohled do její tváře a rysy mu ztvrdly.

„Pojď sem.“

Julie zakvílela. „Tohle už moje srdce nevydrží! Já nejspíš omdlím!“

I když byl Tyson odhodlaný zabránit Lee, aby ohrozila své zdraví, nemohl se ubránit smíchu, který z něj nezadržitelně tryskal. Nešlo jen o mírné pobavení, ale o smích z plných plic. Julie se svým nakažlivým úsměvem a očima tančícíma nezbedností byla zkrátka neodolatelná. Byla Lee hrozně podobná, a tak z ní byl stále nadšenější – a to bylo co říct vzhledem k tomu, že moc lidí si v životě neoblíbil. Byla kurážná a ráda si dělala legraci, a především opravdově milovala Leu. Její absolutní odhodlání ochránit svou starší sestru si okamžitě získalo jeho obdiv a respekt.

Snažil se tvářit přísně: „Ty mi ničíš můj neandrtálský styl, Julie.

Jestli to budeš dělat dál, tak mě Lea vůbec nebude brát vážně!“

Lea na něj udělala strašlivý obličej. „Nikdy tě nebudu brát vážně, jestli ty to budeš dělat takhle dál. Nepamatuju si, že by mě někdy někdo takhle komandoval. Jsi strašlivě panovačný!“

„A ke všemu to myslí naprosto vážně,“ přisadila si Julie. „No není to úžasný? Je to báječná zábava, přihlížet, jak tě ten vědec komanduje.“

„Vědec?“ zopakoval po ní Tyson a zavrtěl pochybovačně hlavou.

„Je ti dobře?“

Ozval se Lein smích, ten bezstarostný zvuk, jež ho pokaždé pozvedl až do oblak. „Teď je nám docela dobře, takže tě nezmastíme. Ale počkej, jak umíme být mnohem, mnohem horší!“

„To je strašlivá představa!“ kývl hlavou. Kdy se to vlastně stalo, že se atmosféra v domě proměnila od hrůzy, slz a strachu ve smích? Začínal mít podezření, že pravá magie sester Drakeových spočívá v jejich společné blízkosti a společné síle než v nějakých tajemných nadpřirozených silách.

„Jen počkej, až se tě Ela začne vyptávat, jak se sestrojují bomby. Má hrozně ráda, když kolem ní lítají věci do vzduchu. Ale jen jí nedávej, proboha, žádné informace!“ dodala Sára. „Už takhle je přece nebezpečná víc než dost!“

Ela se škádlila s ostatními, ale oči se jí nikdy neusmály. Tyson si začínal dělat o Leinu mladší sestru vážné starosti. Rozhlédl se po pokoji a na okamžik se podivil, jak se tam vlastně ocitl. Ani ve svých nejdivočejších představách ho nikdy nenapadlo, že by se mohl stát součástí rodiny Drakeových, nebo aspoň jí být přijímán. V nejhorších nočních můrách si představoval, že Sam začne randit s některou ze sester. Ne s Leou! To by nepřipustil ani ve snu.

Až v tuto chvíli si konečně uvědomil, jak moc vždycky toužil po tom, aby ho někdo měl rád. Náhle toho na něj bylo víc, než dokázal snést…

Lea ho pohladila po tváři. Chytil ji, objal a posadil si ji na klín, aby mohl na jejím rameni schovat tvář, na níž se mu teď jasně zračily všechny nečekané pocity.

„Copak je, miláčku?“ otázala se ho tiše. Zvuk jejího hlasu, intimní a něžný, ho zasáhl až do hloubi duše. Dokázala ho odzbrojit pouhým slovem, obyčejným dotekem. K jeho neandrtálské image to ovšem moc nesedělo. „Mám rád tvou rodinu,“ přiznal konečně. Jeho hlas zazněl drsněji, než sám zamýšlel. Aby zakryl svůj citový zmatek, pozvedl její ruku k ústům a políbil ji na prsty.

Lea se hrdě rozhlédla po sestrách. „Já ji mám taky moc ráda.“

Kapitola 15

Tyson se zprudka zastavil před vchodem do Chapmanova domu a postavil se před Leu. „Dveře jsou otevřené,“ zašeptal. „Sam by nikdy nenechal otevřeno. Běž zpátky do auta a jestli nebudu zpátky za pár minut, jeď odtud a zavolej šerifa.“

Krátce jí stiskl ruku, aby jí dodal odvahu, a vklouzl do domu. Zevnitř k němu slabě doléhaly hlasy a tak se vydal za nimi. Prošel domem až do kuchyně. Dveře do jeho laboratoře byly dokořán a bylo odtud slyšet Sama, jak nadává.

Tyson spěchal po schodech dolů. Vtom uviděl Harryho Jenkinse, jak se sklání nad Samem, ležícím na zemi. Po tváři mu tekla krev, na jednom oku měl modřinu a takový otok, že skoro neviděl. Tyson popadl Harryho za límec a smýkl jím dozadu, až ho odhodil na jeden ze stolů, přišroubovaných k podlaze. Harry vyjekl něco nesrozumitelného, ale to už byl Tyson znovu u něj a zvedl ho do vzduchu.

„Dost!“ vykřikl Sam. „Ne, Tysone! To nebyl on! Byli tady Martinelliho lidi!“

Tyson Harryho váhavě pustil. Pak se obrátil, aby pomohl Samovi vstát. Podal mu ruku a začal ho táhnout zpátky na nohy. Vtom se Samovy oči rozšířily. Víc ho varovat nestačil, ale Tyson uhnul hlavou ke straně. I přes rychlou reakci mu už Harryho pěst tvrdě přistála na čelisti.

„Ty zkurvysynu, tys na mě poslal policajty,“ zařval na něj Harry a pomalu couval, jak se k němu Tyson opět blížil. Máchl proti němu rukama. „Zasloužíš si to, všechno si to zasloužíš. Drželi mě tam několik hodin! Máš vůbec představu, jak je to ponižující? To ty si zasloužíš být zavřený!“

Tyson se zadíval Harrymu do očí. „Kvůli tobě teď možná zahodí klíč. Co tady k čertu vlastně děláš?“

„Co bys myslel? To tys na mě poslal policajty! Vytáhli mě z hotelového pokoje pěkně přede všema očima a odvezli mě k výslechu. Měl jsem zavolat právníky z laboratoře!“ Harry postoupil k Tysonovi. „Tentokrát jsi už zašel příliš daleko.“

„Jak ses dostal až sem dolů?“ opakoval Tyson a prohlížel přitom poranění na bratrancově tváři.

Do Harryho tváře se vkradl výraz provinění. „Chtěl jsem vidět, čím se zabýváš. Mám právo to vědět!“

Sam si třel kořen přeraženého nosu. „Nachytal jsem ho tady dole s basebalovou pálkou v ruce. Zrovna se s ní chystal jít na tvůj počítač, když na mě zaútočili Martinelliho chlapi. Zatímco mě mlátili, Harry se schoval pod stůl.“ Sam si přitáhl jednu ze židlí, stojících před čtyřmi počítači, a posadil se na ni. „Martinellimu jde o byznys, Tysone. Bál jsem se, že mě zabije, pokud neudělám to, co po mně chtěl.“

„Vlezl jsem pod stůl, protože měli zbraně,“ hájil se Harry. „Mně do toho nic není. Nedám se přece zabít kvůli tvýmu hráčskýmu dluhu!“

„Ty jsi vážně dobrodinec, Harry,“ pravil pohrdavě Tyson „Klidně se vloupáš do mého domu a zničil bys mi moji práci, ale když někdo zaútočí na Sama, tak mu ani nepřijdeš na pomoc.“

„To není tvoje práce,“ protestoval Harry. „Je to moje práce. A tentokrát už ti nedovolím, abys mi ji ukradl.“

Tyson ignoroval Harryho výbuch a dál prozkoumával Samovu napuchlou tvář. „Kolik jich bylo?“

„Dva, ale možná, že tam byl ještě třetí, kdo jenom dával pozor. Měl jsem pocit, že doufali, že tě najdou doma, že nešli po mně. Spěchal jsem do práce, už jsem šel dost pozdě, ale šel jsem dolů do laboratoře, abych vzal špinavé nádobí a aspoň ho namočil do dřezu. Věděl jsem, že jsi na to zase zapomněl. No a pak se tam objevil Harry s tou jeho basebalovou pálkou a ti Martinelliho chlapi přišli jenom o pár minut později.“

„Kdo rozbil všechno to sklo?“ Tyson si při otázce přísně měřil Harryho.

„Já ne,“ tvrdil Harry.

„To udělali ti Martinelliho lidi, ti to tady rozbili,“ potvrdil mu Sam.

„Proč jsi jim prostě ten dluh nezaplatil?“ zeptal se Tyson bratrance. „Tohle laboratorní vybavení mě stálo celé jmění, a to ještě ani nevím, jestli přitom nezničili taky nějakou část mého výzkumu!“

„Nabízel jsem jim peníze, ale nechtěli. Šlo jim o to, že mi odpustí dluhy, když si s nimi Lea promluví. Snažil jsem se jim vysvětlit, že nemám na Leu žádný vliv, ale oni už věděli, že ty ano,“ přiznal Sam a složil si hlavu do dlaní. „Musím jít do práce, Tysone. Prohlídni mě trochu.“

„Harry, vypadni odtud a už nikdy se nevracej do mého domu. Jestli sem ještě někdy vkročíš, dám tě okamžitě zatknout. Taky by sis asi měl honem upravit údaje v životopisu, až tě vyhodí. Protože až budu příště mluvit s Edwardem, zmíním se mu o tobě a o tom, co děláš.“

Harry ve tváři zbrunátněl a začal lapat po dechu v marné snaze něco odpovědět. Teprve po chvíli se mu podařilo ze sebe vypravit:

„To nemůžeš udělat. To si nedovolíš.“

„Nejenom, že to můžu udělat, Harry, ale dokonce mi bude ohromným potěšením, když to udělám! Tak, a teď vystřel z mého domu. A nechej tady tu baseballovou pálku.“

Harry si odplivl na podlahu. „Jsi fakt nechutný, Derricku. Ty bys udělal prostě cokoliv, jenom aby ses proslavil. No, ale já už všechno vím o tom tvém malém hnízdečku lásky! Schoval jsem si noviny s fotkami z toho tvého soukromého pornofilmu, kde si užíváš ve trojce s tou rockovou hvězdičkou. Vsadím se, že ta tvoje doktorka nejspíš neví, že jí podvádíš!“

Sam počkal, až Harry vydupal po schodech nahoru. Pak se na Tysona zadíval s obočím pozdviženým v čirém úžasu: „Pornofilm? Trojky? Proč jsi mě k sakru taky nepozval? Jsem zvyklý, že všechnu zábavu si užívám sám, a najednou se ukazuje, že se z tebe stal právej playboy!“ Hodil po něm úsměvem ale hned zamrkal bolestí, jak si natáhl opuchlý ret.

„Jo, jasně, to jsem celý já, playboy století!“ souhlasil Tyson a vzal bratrance kolem ramen. „Pojď, zkusíme tě dostat nahoru. Nemáš někde něco zlomeného?“

„Myslím, že ne, ale všechno mě zatraceně bolí.“

„Lea už určitě zavolal 911. Nechal jsem ji před domem a řekl jí, že pokud se hned nevrátím, ať hned zavolá policii,“ vysvětlil mu Tyson. Vtom se zastavil. „Zatraceně, to bychom teda fakt potřebovali! Aby se nám policajti hrabali ve věcech a vyptávali se na ty hráčské dluhy.“

„Je mi to líto, Tysone. Už jsem se byl ptát na poradnu pro gamblery. Jenže tady v blízkém okolí Mořského ráje nic takového není.“

„Nedělej si s tím starosti, Same. Nějak se o to postaráme. Já si s Edem promluvím sám.“

„Koukám, že se s tebe stává pěkný násilník, Tysone,“ pravil Sam a na oteklém obličeji se objevil další náznak úsměvu. „Když to říkáš, zní to zlověstně, jako od hada!“

„Však si taky začínám připadat jako násilník. Ed si může ty svoje prachy klidně nechat, ale já už mám po krk všech těch výhružek, které míří na Leu nebo na tebe. Jestli někdo ode mne něco chce, dobře, ale ať radši nechá moji rodinu na pokoji.“

Sam vysíleně klesnul do kuchyňského křesla. „Člověče, mám pocit, jako kdyby mi někdo uštědřil pár dobře mířených kopanců. Možná by ta tvoje přítelkyně na mně mohla uplatnit tu svoji takzvanou magii. Docela by se mi teď hodila. Myslím, že tady zůstanu, a počkám, až ji sem přivedeš.“

Tyson zaváhal. Sam se kolébal sem a tam a rukama si přitom objímal tělo, takže se Tyson polekal, že bratranec trpí nějakým vnitřním zraněním. „Tak jo. Počkej. Bude tu za pár minut. Hlavně se nehýbej!“

„Vidíš, a to jsem si zrovna chtěl trochu zatancovat na lince,“ ušklíbl se Sam a zamával na něj. Tyson pospíchal ven před dům. Lea nechala vůz stát s nastartovaným motorem a netrpělivě přecházela po cestičce. Rozběhla se k němu a pověsila se mu na krk. „Hrozně jsi mě vylekal. Hlavně když z domu vyběhl Harry. Vypadal děsně rozzlobeně. Tysone, on tě doopravdy nenávidí.“

„Neudělal ti nic?“

Lea zavrtěla hlavou. „Ne, ani se mě nedotknul. Ale zato tobě dal spoustu různých jmen! Co se to tam dole stalo?“

Tyson ji pevně objal a po chvilce se společně vydali ke vchodovým dveřím.

„Sam je zraněný,“ vyprávěl jí po cestě. „Očividně ho navštívili lidi od Edwarda Martinelliho. Zmlátili ho na kaši a ten zbabělec Harry vůbec nic proti tomu neudělal. Už jsi zavolala šerifa?“

„Jasně, vždyť jsi byl pryč strašně dlouho! Připadalo mi to jako celá věčnost! Nebo jsem jim neměla říkat, aby sem přijeli?“ Pospíchala přitom skrz obývací pokoj do kuchyně. „Jak moc je zraněný? Neměli bychom zavolat taky sanitku?“

Tyson zavrtěl hlavou. „Myslím, že má jenom modřiny a jedno oko parádně oteklé, jak do něj kopali. Ty se musíš hlavně podívat, jestli nemá nějaká vnitřní poranění. Rozhodl jsem se, že podám trestní oznámení na ty Martinelliho chlapce. A taky nechám zavřít Harryho za to, že se vloupal do domu, narušil soukromí a je poškozen majetek. Přinesl si s sebou baseballovou pálku a chtěl zničit moje laboratorní vybavení, ale Martinelliho lidi to udělali místo něj.“

„Ach, to snad ne, Tysone! Přece nezničili všechnu tvoji práci?“ polekala se Lea. Vešla do kuchyně a zamířila rovnou k sedícímu Samovi. Byl celý bledý, potil se a ztěžka dýchal. „Možná by bylo lepší, kdybys ho položil na gauč v obývacím pokoji, Tysone. Radši bych ho vyšetřila tam. Same, můžeš normálně dýchat?“

Přikývl. „V laboratoři byla lékárnička, jestli myslíš, že bys ji mohla potřebovat, Leo, tak ať pro ni Tyson dojde. Je ve druhém šuplíku ve skříni až vzadu u zdi.“

„Už pro ni jdu,“ pravil Tyson.

„Radši ne,“ namítl Sam. „Myslím, že do toho obýváku sám nedojdu. Budeš mi muset pomoci.“

„Tak ho tam odnes,“ pravila Lea. „Já mezitím skočím dolů pro tu lékárničku. Budu taky potřebovat nějaké ručníky a vodu.“

Nečekala na Tysonův souhlas a rozběhla se po schodech dolů. Světlo tam zůstalo rozsvícené, a tak mohla vidět rozdrcené sklo a rozházené knihy a zařízení rozházené po podlaze. Našlapovala opatrně, aby šerifův úřad měl možnost sebrat důkazy a pořídit fotografie z místa činu. Držela se při kraji místnosti a postupovala

podél řady skříněk dozadu do laboratoře. Kolem celé zádní stěny stály skříně a police. Začala hledat na pravé straně.

Lea nedokázala uvěřit, že někdo mohl být tak hloupý a bezohledný a zničit tak důležitou práci. Proč by Martinelli něco takového udělal, když je sám farmakolog? Vůbec to nechápala. Smysl to nedávalo ani v případě, kdyby pachatelem byl Harry. Lidé se ovšem někdy chovají opravdu iracionálně. Copak by si Martinelli mohl skutečně myslet, že když bude ubližovat druhým a vyhrožovat její rodině, tak mu bude ochotná pomoci? A proč se jen pro všechno na světě Harry sám nepokusil zjistit, co je na novém léku špatného, nebo se na to aspoň nezeptal Tysona, v čem může být problém?

Otevřela dvojité dveře skříně, ale protože nebyla dost vysoká, neviděla do horních polic, jež sahaly až ke stropu. Přitáhla si proto židli.

„Leo? Našla jsi tu lékárničku?“ ozval se Tysonův hlas seshora. Z dálky slyšela také zvonění telefonu a sirénu.

Vystoupila na židli. „Tady to někde bude. Jak je Samovi?“

Tyson sešel o dva schody níže a sehnul hlavu, aby na Leu lépe viděl. Zamračil se. „Zatraceně, nelez na tu židli. Já ti to podám. Stejně je to v té druhé polici.“

Zrovna stál s nohou nakročenou, když se z levé strany laboratoře ozval výbuch. Nadzvedl Leu do vzduchu a mrštil s ní několik metrů daleko. Okna se rozbila a Tyson upadl na záda. Otřes v uzavřeném podzemním prostoru byl ohlušující. V okamžení se objevily plameny, začaly olizovat zdi a mihotavě se šířily po podlaze. Explozi zaznamenaly požární hlásiče, takže ze stropních trysek začaly proudit pramínky vody a dál zvyšovaly nastalý chaos.

„Leo!“ Tyson zařval její jméno a pokoušel se prohlédnout plížícími se chuchvalci kouře a sprškami vody, kde spatří její tělo. Připadalo mu, že se svět zastavil. Srdce mu tlouklo až v uších a kdesi hluboko uvnitř, kde to nikdo nemohl zaslechnout, kvílel skutečným ohavným strachem.

Spočívala bez hnutí na zemi, schoulená do klubka pod převráceným stolem. Vedle jejího těla ležel velký kus nějakého zařízení.

„Tysone,“ ozval se za ním Sam, který se pomalu belhal ze schodů. Držel se přitom za žebra, ale ze všech sil se snažil sejít dolů.

„Co se to tady do prdele stalo? Kde je Lea?“ volal a kulhal dál. Posledních několik metrů skoro skočil, aby se vyhnul hromadě suti a nepořádku.

„Ona se nehýbá, Same.“ V Tysonově hlase zněl strach.

„Neboj, Tysone. Dostaneme ji odtud.“

„Ona se nehýbá,“ opakoval Tyson a žaludek mu přitom svíral strach. Ještě nikdy se ho nezmocnila panika, v žádné situaci, ale teď sám poznával, že se k ní nezadržitelně blíží. Hrůza se v něm mísila se vztekem a vytvářela tak smrtící kombinaci, která ho celého roztřásla, sevřela mu střeva a bušila mu v mozku. Tohle se nesmí stát. Ne Lee!

Hodil na zem židle, počítač a dokonce i sklo, jen aby se k ní dostal co nejdřív. Ležela tam jako rozbitá panenka, s vlasy splývajícími přes tvář a s rukama u hlavy, jak je zřejmě v posledním momentě zvedla a pokoušela se jimi chránit. Její paže vypadaly jako spálené. Tyson klesl na kolena, nedbaje na úlomky a střepy skla.

„Leo. Holčičko moje, otevři oči!“ Rukama jí přejel po těle. Působila tak drobně a křehce, tak ztraceně. Stále se nehýbala, ale když jí přiložil ucho k ústům, zjistil, že dýchá. „Je živá!“ obrátil se k Samovi. Kromě pár škrábanců, z nichž žádný nebyl nijak hluboký, a sežehlých chloupků na pažích na sobě neměla žádná viditelná zranění.

Sam prozkoumal stabilitu mohutné chladící jednotky, jenž se z jedné strany opírala o stůl, který nad ní vytvářel ochranný val a zčásti jí zakrýval nohy. „Tohle ji zachránilo. Stála hned u něj, a tak zachytil hlavní sílu výbuchu. To jsem ještě neviděl, aby měl někdo takové štěstí. Jestli dýchá a srdce jí normálně tluče, tak mi pomoz tu věc dát pryč. Sundáme z ní ten stůl a vytáhneme ji odtud. Vidím, že hýbá nohama, takže s nimi nejspíš také nic nemá. Ten oheň už snadno uhasím.“

„Derricku?“ Dveře sklepní laboratoře se otevřely a po schodech zaduněly něčí kroky. Dorazila policie v čele s Jacksonem. „K čemu to tady k čertu došlo?“ vyštěkl šerifův zástupce. Stačil mu jediný pohled na ležící Leu a už pokynul Samovi, aby mu pomohl odtáhnout chladící zařízení.

Pohnout s objemnou skříní dalo dost námahy, ale nakonec se jim ji podařilo odtáhnout natolik, že mohli vytáhnout rozbitý stůl. „Jdi se postarat o ten oheň, Same,“ nařídil Jackson a sám přiklekl z jedné strany k Lee. Vzal ji za bezvládnou ruku.

„Neviděl jsem, že by měla někde zlomené kosti,“ oznámil mu Tyson. „Vypadá to, že ji výbuch odhodil a ona upadla do bezvědomí. Nenašel jsem na ní žádné zranění, jedině by snad mohla mít otřes mozku.“

„Co krk a poranění páteře? Můžeme s ní hýbat?“ Lea zasténala a oběma rukama jakoby se opět chtěla chránit před hrozícím nebezpečím. Tyson ji chytil za paže, aby ležela klidně.

„Jsi v pořádku, holčičko, ale radši se nehýbej. Musím se přesvědčit, že nemáš něco s páteří.“

Lea otevřela oči a zmateně zamrkala. Pokusila se posadit, ale Tyson ji přidržel. „Leo, zůstaň ležet.“

„Nějak špatně slyším!“

„Neboj se, to přejde!“

„Páteř mám v pořádku. Zato mě strašlivě bolí hlava a zvoní mi v uších. Co se vlastně stalo?“

Tyson ji zvedl do náruče a pevně přitiskl k sobě. Nemohl se ani nadechnout, jak měl sevřené hrdlo. Nikdy nezapomene na ten pohled, jak proletěla vzduchem jako zmačkaný uzlík. Věděl, že ho bude strašit ve snech v noci a děsit v bdělém stavu i ve dne. „Pár minut předtím byl v této laboratoři Harry Jenkins,“ oznámil Jacksonovi. „Část škod na zařízení a vybavení mojí laboratoře však vznikla už předtím. Způsobili je lidé, které sem poslal Edward Martinelli zmlátit Sama.“

Jackson spočinul svým ledově chladným pohledem na Samovi a bez okolků se otázal: „No, a jakýpak k tomu měl důvod?“

„Dlužím Edu Martinellimu spoustu peněz,“ přiznal Sam. „Chtěl jsem mu dluh zaplatit, ale on se rozhodl, že ty peníze nechce. Místo toho si přeje, abych mu dohodl schůzku s Leou.“

„Existuje možnost, že ten výbuch a následný požár vznikl náhodně? Třeba že se náhodně smíchaly nějaké chemikálie, které to vyvolaly?“ zjišťoval neústupně Jackson.

„Tak za prvé, já nic nemíchám „náhodně“. A navíc jsem vůbec nedělal tento druh experimentů,“ rázně odmítl Tyson. „Analyzoval jsem různé údaje a složení velice dlouhého seznamu látek, ale nic jsem nemíchal dohromady, a to už celé týdny! Ten výbuch byl každopádně předem připravený. Začal tady vlevo a podle škod je vidět, kudy se šířil. Někdo to na nás nachystal.“

„Mohl být cílem útoku třeba Sam?“

„Proč by někdo v mé laboratoři útočil na Sama? Ne! Chodí sice několikrát za den sem dolů, když mi nese něco k jídlu nebo mi jde oznámit, že odchází z domu, ale obvykle tady nebývá. A Lea pochopitelně taky ne. Nikdo nemohl vědět, že tady zrovna bude.“ Tyson položil něžně Leu na pohovku, natáhl jí nohy a strčil jí pod hlavu polštář, aby se jí leželo pohodlněji.

„Rád bych tě odvezl do nemocnice, Leo, aby tě pořádně prohlédli.“

„To fakt není nutné,“ odmítla Lea přesvědčivě. „Nejhorší jsou ty uši, ale jinak mi nic není, jenom se cítím trochu jako zmlácená.“

„Myslím, že pro všechny začíná být nebezpečné pohybovat se okolo mě. Nedokážu vás ochránit před něčím takovým, jako se odehrálo dnes tady.“

Jackson přejel rukama po Leiných pažích a nohách. Nedbal na Tysonův mračný pohled, jímž sledoval jeho počínání. „Nemusíte na mě koukat tak zle, Derricku. Ela je rozčilená a chce ode mě, abych se přesvědčil, zda Lea nemá žádná zranění.“

„Už jsem vám to řekl, že nemá. Nemusíte kvůli tomu na ni sahat.“

„Ela si ale přeje to zjistit sama, takže se s tím laskavě nějak vyrovnejte. My ostatní jsme si na Drakeovy taky museli nějak zvyknout.“

Sam se vrátil zpět a těžce dosedl na židli. „Požár jsem už uhasil, ale je tu všude strašný bordel. Všechna tvoje práce je na škvarek, Tysone.“ Ukázal na Leu. „Jak moc je to s ní vážné?“

Lea odstrčila Jacksona stranou. „Nic mi není, jsem v pořádku – až na to, že pořád ještě hůř slyším. Mám zalehlé uši a hrozně mi v nich pořád zvoní. Myslíte si, že to provedl Harry, aby Tysonovi

zabránil zjistit, jestli dal lék zkoušet na lidech dřív, než byl pořádně otestován?“

„S tím lékem je vážně něco v nepořádku?“ podivil se Sam.

Tyson krátce kývl. „Mohl bych vylepšit jeho bezpečnost, ale na to bych potřeboval nějaké studie o vývoji mozku dospívajících jedinců. Problém není jen v tom, že ten lék má specifické vedlejší účinky u mladistvých. Už jsem byl blízko odhalení podstaty problému.“

„Vážně?“ pravil znovu Sam. „Já jsem si myslel, že třeba jenom popichuješ Harryho, protože je takový vůl. Existuje nějaká šance, že bys ty svoje výzkumy dal zase dohromady?“

„Já si vždycky všechno zálohuji mnoha různými způsoby. Prohlédnu si vybavení laboratoře a uvidím, kolik jsem měl štěstí. A co ty? Před chvílí si tahal tu těžkou chladicí skříň. Že už nemáš zlámaná žebra, viď?“

Jackson se podíval tázavě na Sama. „Máte ksicht na kaši. Máte pocit, že vám taky přerazili žebra?“

„Lea šla do laboratoře pro lékárničku,“ vysvětlil Tyson, „protože ti Martinelliho hoši ho zkopali do kostky.“

„Já si s ním promluvím,“ pronesla Lea rozhodně. „Pojedu se podívat na Jonase, takže se přitom můžu klidně stavit i u Martinelliho a dozvědět se, co vlastně chce. Aspoň by pak mohl Samovi odpustit dluh a neměl by tak důvod posílat na něj znova ty svoje lidi.“

„Já si s Martinelliho lidma promluvím sám,“ pravil Jackson.

„Ne!“ vrtěl Sam rozhodně hlavou. „To by je určitě ještě víc rozzuřilo. Tysone, pověz mu, že nehodlám vznést obvinění. Podívej se, jak se Harry naštval jenom proto, že za ním přišla policie. Přišel sem dokonce s baseballovou pálkou! Měl v úmyslu rozmlátit celou laboratoř na cucky, a možná, že by ji použil i na tebe, Tysone.“

„Harry Jenkins si sem přinesl baseballovou pálku s úmyslem zničit váš výzkum?“ otázal se přísně Jackson.

„A taky nám vnikl do domu,“ připomněl Sam. „Když mě ti chlapi mlátili do krve, schoval se pod stůl.“

Lea se pomalu posadila a opřela se o Tysona, aby získala jistotu. Položila si hlavu na jeho rameno. „Život s tebou je teda fakt docela vzrušující.“

Objal ji kolem krku a pravil: „Jenže to není přesně ten druh vzrušení, které bych si pro tebe přál.“

„Co od tebe Martinelli vlastně chce, Leo?“ otázal se znovu Jackson.

„To právě nevím. Jen tak se dohaduju, že někdo z jeho rodiny je nemocný a já bych ho mohla zázračně zachránit.“

„To bych se dost divil, kdyby mu šlo o tohle,“ prohodil Sam sarkasticky.

„Radši sklapni, Same,“ poradil mu Tyson. „Mám toho všeho právě tak akorát, a jestli Lee řekneš ještě něco, tak budeš mít monokl ještě i na druhém oku.“

„Ach, panebože,“ vyjela Lea pohoršeně. Přehodila nohy z pohovky a postavila se pevně na zem. „To poslední, co bychom ještě potřebovali, je nějaké další násilí.“ Odhodila vlasy z obličeje a podívala se na Jacksona. „Nepřipadá ti tak trochu bizarní, že se kolem mě pořád dějí takovéhle věci?“

„Kdo by si mohl přát tvoji smrt, Leo?“ zeptal se zvolna Jackson.

„To nevím, ale já to zjistím.“

Jacksonovi se na tváři objevil tvrdý výraz. „Vyšetřování nech raději na policii.“

Lea protočila panenky. „Ty už asi pracuješ moc dlouho vedle Jonase, takže máš ty jeho móresy. Jak vlastně pokračuje vyšetřování toho pokusu o jeho vraždu?“

„Proč si vlastně vy všichni nesbalíte svoje věci a nevypadnete odsud aspoň na chvilku?“ nedal se Jackson. „Potřebujeme se tady důkladně porozhlédnout a sesbírat co nejvíc důkazů.“

Lea se zachmuřila. „Radši bys mi měl říct, jestli jste něco našli, a ne se tvářit tak záhadně. Vida, sluch se mi už pomalu vrací, zaplaťpámbu, takže já odcházím.“

„Pojeďme se podívat do mého nového domu, Leo. Rád bych se ujistil, že se tam nikdo nevloupal a že je tam důkladně zamčeno. Nebyl jsem tam od toho večera. Odjížděli jsme v hrozném spěchu a

pak jsem hovořil s Jacksonem, že si vlastně vůbec nepamatuju, jestli jsem zamknul.“

„Do toho domu?“ váhala Lea. Nebyla si moc jistá, jestli se jí tam chce zajet. Půjde-li dovnitř, může se tam ještě někdy cítit bezpečně? Nebo se už pokaždé bude bát, že je někdo sleduje?

Tyson jí začal jemně masírovat vzadu za krkem, jako by vycítil její napětí a snažil se jí ulevit. „Neboj se, Leo. Já ten dům hned zase dám do prodeje. Nechci, aby ses ve svém novém domově necítila dobře.“

Lea jen zamrkala, na tváři jasně čitelný úžas. „Nemůžeš ho přece prodat, Tysone. Je to ten nejkrásnější dům, jaký jsem kdy viděla.“

„Na tom vůbec nezáleží, jak je krásný, pokud by ses tam neměla cítit dobře. Domov musí být bezpečným přístavem. Stejně jako je tomu u vás doma. Ty i tvoje sestry si tam připadáte v bezpečí, pod ochranou a v klidu.“

Usmála se na něj, překvapená tím, že si toho všiml. „Neprodávej ten dům. Dej tomu chvíli času, Tysone, a pak uvidíme, jestli ho budu vnímat jinak.“ Vstala a prošla kolem Jacksona. „Půjdu se podívat za Jonasem. Mám mu něco říct?“

„Jen mu řekni, že plánuješ navštívit Martinelliho.“

„Moc vtipné, Jacksone,“ opáčila Lea. Pokusila se udělat pár kroků, ale nohy měla jako z gumy. Zvonění v uších už naštěstí částečně ustoupilo, ale pořád si ještě připadala otřesená. „Nevíme, jestli za tím vším stojí právě on, ale pokud ano, tak by toho pak třeba nechal.“

„Já bych vsadil spíš na Harryho,“ namítl Tyson. „Měl jak motiv, tak i příležitost.“

„Já si s ním promluvím,“ slíbil Jackson. „Ale do té doby nepředbíhejte událostem!“

Lea poklepala na židli, stojící před ní, a vyčkávavě se podívala na Sama. Váhavě se na ni usmál. „Myslíš, že je to bezpečné? Není to náhodou naprosto totéž, co jsme dělali přesně před tou explozí?“

„Já se ještě znovu podívám, jestli se podařilo oheň definitivně zlikvidovat,“ rozhodl se Tyson. „Vy dva radši zatím nic nedělejte. Mám obavu, že jak vás spustím z očí, něco strašného se zase stane.“

„Jdu s vámi,“ oznámil Jackson.

Lea zavrtěla hlavou. „Chudinko Same. Jenom doufám, že Jackson ty chlapy najde a dá je zavřít. Ještě tě bolí žebra?“

„Trochu to ještě cítím,“ přiznal. „Horší ale je, že pořád nevidím na to oko, a taky mě dost bolí nos a čelist.“

„Sanici zlomenou nemáš, to je dobrý, ale ten nos bude chtít zafixovat.“ Na nic nečekala a pustila se do ošetřování. Přiložila mu tlakový obvaz a narovnala nosní kost.

Sam stoicky snášel její doteky, i když mu pak vymyla rány a připevnila pásky k nosu. Nakonec pravil: „Díky, Leo. Nemusela jsi mi pomáhat.“

„Vždyť jsem doktor!“

„Však ty víš, jak to myslím.“

„Už na to nemysli, Same,“ odpověděla a přívětivě ho popleskala po ruce.

Zvonění v uších už bylo skoro pryč, ale bolest hlavy se proměnila v tupé bušení a pulzování. Přála si jít domů a aspoň na pár minut se schovat před celým světem. Natáhla si svetr a vzala do ruky kabelku. Tyson za ní může přijít později, jestli bude chtít.

Celou cestu domů pak plakala, i když v tu chvíli už ani sama nevěděla proč. Když zaparkovala před domem, zevnitř vyběhla Ela a okamžitě ji chytila do náruče.

„Jsi v pořádku?“ otázala se úzkostlivě.

„Já vlastně nevím,“ přiznala Lea. „Poprvé v životě mám doopravdy strach. Proč by měl někdo chtít Tysona zabít? Ať je to kdo chce, každopádně je stále nebezpečnější. Jestli jde o téhož člověka, který postřelil Jonase, tak by se taky mohlo úplně klidně stát, že si jednou počká před domem a Tysona rovnou zastřelí. Ale proč, proč, Elo? Dokonce ani ten Harry nemá podle mého názoru dost důvodů.“

„To je tím, že ty prostě neumíš nikoho nenávidět, Leo,“ pravila Ela měkce. „Jsi hrozně hodná a vůbec nechápeš, že by někdo mohl taky uvažovat jinak.“

„Je to Harry, Elo?“ Lea chytila mladší sestru za ruku a úzkostlivě se jí zadívala do očí. „Je to Harry, kdo se pokouší zabít Tysona?“

„To bych sama ráda věděla. Bojíme se o tebe, a vidíme, že tě obklopuje nějaké nebezpečí. Cítíme to všechny, ale stejně

nedokážeme odhalit, odkud přichází. Dokonce i Jackson to cítí. Musíš být na sebe opatrnější.“

„Ale jak to mám udělat? Vždyť nevím ani kdy, ani kde, ani jak! Nic z toho přece vůbec nedává smysl. Něco ve mně mi říká, že chtějí zabít Tysona, ale pak také slyším ještě jeden hlas, a ten tvrdí, a pěkně nahlas, že mrtvá mám být já.“

Ela se zastavila, než otevřela dveře. „Pokud ti to říká tvůj vnitřní hlas, pak to varování nesmíš ignorovat. I kdyby ti všichni okolo tvrdili pravý opak. Musíš věřit ve své schopnosti, ve všechny, kterých se ti dostalo.“

„Jaké schopnosti? Umím uzdravovat. Vy ostatní umíte provádět různé zajímavé věci, ale já ne. Copak jste mě už viděly, jak třeba přenáším předměty pouhou myšlenkou?“

„Ne, ale zato umíš vyvolat a poslat vítr. Když se soustředíš, vždycky tě najdu a naše mysl se propojí. A očividně máš také šestý smysl, který tě varuje před nebezpečím. Nezapomínej na něj jen proto, že přesně nevíš, co se děje.“

„Vím, že bych se tě neměla ptát, Elo, ale já musím. Cítí Tyson ke mně aspoň z poloviny tolik, co já k němu?“

Ela strčila do dveří. Měla v sobě zabudovaný velice silný kodex, jak uchovat soukromí druhých. Číst cizí myšlenky a pocity, ještě ke všemu nedobrovolně, bylo únavné. Občas si dokonce připadala jako voyeur. Všechny sestry dobře věděly, jak svou nechtěnou schopnost vnímá, a jak s ní nakládá. „Nikdy bych nedovolila, aby ses provdala za nevhodného muže. Tyson Derrick tě miluje tolik, že kdykoliv na to jen pomyslím, chce se mi z toho plakat dojetím.“

Lea ji znovu bouřlivě objala. „Omlouvám se, vážně jsem se neměla ptát. Jsem hrozně zmatená.“

„A vyděšená z těch bulvárních plátků,“ dodala Ela. „Hlavně si tím nenechej zkazit váš vztah!“

Lea si zakryla tvář. „Bylo to příšerné, příšerné! Nemůžu zahnat představu, že nás někdo celou tu dobu sledoval. Tyson na mě byl moc hodný. Dbal na to, jak se cítím, a tak to bylo naprosto dokonalé a správné! A nějaký bídák nám to vlastně ukradl.“

Julie vzhlédla od své kytary. „Nedělej to, Leo. Nenechej nikoho, aby ti zkazil tak krásný zážitek. Nedělali jste přece nic špatného. Ty

Tysona miluješ a on zase tebe. Patříte k sobě, a každý to vidí. Nech to plavat.“

„Volala jsem mamce. Dělá si sice o nás hrozné starosti, ale říkala vlastně totéž,“ přiznala Lea. „Upřímně, Julie, podle mě je všechno ještě horší tím, že si lidé myslí, že jsi to byla ty a ne já. Připadám si hrozně provinile, ale ještě víc mě to ponižuje!“

„Co vlastně mamka říkala?“

„Že jsi naprosto úžasná a že si tě mám hýčkat. Byla na nás obě pyšná a říkala, že chápe, jak je to pro nás teď těžké.“

Julie zamžikala a sklonila se ke kytaře, až jí změť černých vlasů skryla tvář. „Jasně, já jsem úžasná! Všichni to přece víme!“ prohlásila naoko zvesela, ale hlas se jí přitom maličko zatřásl.

Ela se naklonila přes opěradlo Juliiny židle a pozorovala její prsty, jak hbitě přejíždějí po strunách perfektně naladěného nástroje.

„Fascinuje mě, jak jsi muzikálně nadaná.“

„Chtěla jsi říct, nádherou nadaná, že?“ dobírala si ji Julie.

„Jistě! Já jsem taky zkoušela hrát na kytaru. Učila jsem se celé jedno léto.“

Julie se na ni překvapeně otočila: „Vážně?“

Ela přikývla. „Dodává to člověku klid. Vždycky cítím, jak z tebe vyzařuje spokojenost a štěstí, když hraješ, i když třeba zrovna máš melancholickou náladu. Na mě to působí taky tak, a myslím, že vlastně na všechny z nás.“ Zasmála se. „No, se mnou je to jiné. To moje hraní je spíš pro zlost než pro radost. Moc mi to nešlo, neuměla bych pořádně nic zahrát, i kdybych si tím měla zachránit život.“

Lea se vesele rozesmála. „Elo, vždyť tobě přece všechno vždycky tak šlo! Že by ses nemohla naučit hrát na kytaru?“

„Přestaň se chechtat, ty jedna ježibabo!“ okřikla ji žertem Ela.

„To není žádná legrace! Já jsem z té kytary nedostala nic jiného než jen brnkání. Mohla bych se s tím dostat tak akorát na festival hmyzího bzučení.“

Julie zavrtěla hlavou. „Ale jdi, vždyť by ses to mohla naučit, Elo.

Jestli chceš, tak ti budu dávat hodiny!“

„Kytary mě nesnášejí. Nejsou to moje kamarádky. Mně bude úplně stačit, když budu moci poslouchat tebe, jak hraješ. Pojďme si

sednout na verandu, budeme se koukat na měsíc a ty nám k tomu zahraješ. Mám to hrozně ráda.“

Julie náhle vztáhla ruku, aby se dotkla své mladší sestry. Ela rychle uhnula, ale Lea viděla, že Julie nakonec ucukla, aby zamezila kontaktu. Julie na ni pohlédla s naléhavou prosbou v očích, a tak se Lea na obě jen povzbudivě usmála.

„To je skvělý nápad! Kdo je ještě doma? Julie, jdi zavolat ostatní, a my s Elou se půjdeme přesvědčit, jestli tam máme dost židlí.“ Přitom jakoby nedbale chytila Elu kolem ramen a cítila, jak se v ní zvedá přiliv tepla a léčivé energie, koluje v ní a vstupuje do Elina těla.

„Není náhodou dneska úplněk?“ otočila se Julie, která už stála jednou nohou na schodech, že půjde nahoru zavolat ostatní sestry.

„Je,“ potvrdila Lea. „No, skoro! Není téměř žádná mlha a je sice chladno a větrno, ale jinak je to krásná noc.“

Poseděly si společně příjemnou hodinku, kdy jen prostě naslouchaly mořskému příboji dole pod útesem a tichému ospalému pípání ptáků, skrývajících se ve svém nočním útočišti. Lee se konečně v nitru rozhostil mír, alespoň na čas. Pro všechny sestry Drakeovy byl jejich domov pravým azylem, místem, kde našly odpočinek a vždycky načerpaly sílu.

„Vnímám Helenu,“ pravila náhle Ela. Zavřela oči a položila ruce Julii na ramena, aby posílila své magické propojení se sestrou. „Stojí u otevřeného okna, dívá se směrem k nám a pláče.“

„Stalo se něco s Jonasem?“ vyhrkla Sára, plná obav.

Ela zavrtěla hlavou. „Ne, jen si bez nás připadá osamělá. To víš, Jonas není kdovíjak příjemný pacient. Je mrzutý a protivný a hází to všechno na ni.“

Lea přistoupila k zábradlí a zadívala se na moře. Stála zády k ostatním a okamžitě pocítila, jak kolem ní proudí síla sester Drakeových. Stávalo se to často, zejména večer, když se společně dívaly na západ slunce nebo na měsíční záři. Energie proudila mezi nimi a sršela vzduchem. Julie začala hrát na svou kytaru jakousi něžnou melodii, jež se zvláštně a půvabně proplétala s duněním mořských vln. Klid mořské hladiny byl náhle pryč, oceán se

rozbouřil, vlny divoce dotíraly na úpatí skal a cákaly vysoko do vzduchu.

Sára se také postavila k zábradlí a zvedla paže do vzduchu. Měsíční světlo jí stékalo po konečcích prstů a ona z jeho paprsků utkala jemnou síť, jíž spojila všechny sestry. Tiše šeptala nějaká slova, jejichž rytmus se přidal k Juliině kytaře a pravidelným zvukům moře. Kamila si stoupla k ní, až se dotýkaly rameny, a také zvedla ruce. Vítr jim odpověděl, všechny je obklopil jako neviditelný závoj a jeho měkkost a jemnost představovala úplný opak proti síle oceánu, dunícího pod nimi.

Julie začala zpívat. Byl to zpěv přírody, zpěv jednoty a síly tak mocné, že její pouto nikdo nemohl přetrhat. Třebaže byl její hlas tichý a melodický, jasně se nesl nad hřmícím duněním vln. Vítr zesílil, uchopil jemné tóny a odnášel je vysoko ke hvězdám.

K nápěvu se připojila také Adéla a její čistý hlas se nesl ve větru nad moře, odkud se v odpověď ozvali její milovaní delfíni. Vyskakovali z moře v úchvatném akrobatickém baletu, otáčeli se a dělali salta.

Lea se natočila k jihu, směrem k městu, jež od nich leželo vzdálené několik mil. Tam, kde stála Helena, osamělá ve ztemnělém nemocničním pokoji, kde držela noční stráž nad Jonasem. Lea natáhla paže do vzduchu a přidala svou moc a léčivou energii k sjednocené síle, jež k ní mířila po větru od ostatních sester.

Jako poslední se zvedla Ela. Postavila se těsně k Julii a zvedla tvář vzhůru, až se celá její tvář koupala ve stříbrné měsíční záři. Zdálo se, že ji celou obklopily nehmotné paprsky vycházející ze Sářiných prstů. Energie se třpytila jako drobné drahokamy, jiskřící nad jejich hlavami. Natočila se Heleniným směrem a vnímala její mysl. Spojené síly mířily k Heleně a ona jim vracela zpět tu svou. Počkala, až spojení mezi nimi dost zesílilo, a zavolala vítr. Juliiny prsty se rozběhly po strunách kytary a zahrály melodii plnou energie a kouzel, jež se přidala k větru a jeho síle, až oblohou sršely drobné jiskry.

Ela vstoupila do jejich myslí s celou mocí své hřejivé lásky a jejich společné emoce se spojily v jedinou. Zvedla ruce a přikázala

větru, aby se vydal přes moře a předal poselství lásky jejich nepřítomné sestře.

Hudba pomalu utichla. Juliin hlas se zvolna vytratil, až konečně umlkl i poslední tón. Sestry stály a čekaly, zalité jasným měsíčním svitem. A pak se to stalo. Poselství se začalo vracet. S prvním vracejícím se závanem větru se ozval i jemný ženský hlas, šeptající o lásce a poděkování. Lea poslala přes moře vzdušný polibek a usmála se na své sestry. „Já vás všechny hrozně potřebuji. A jak je vidět, Helena také!“

„Já také!“ ozvala se Ela.

„Když jsem sama, je mi smutno,“ přiznala i Julie. Sára se usmála.

„Nejlepší na tom být Drakeová je to, že vás mám všechny, sestřičky!“

Kapitola 16

Tyson zajel s vozem na nemocniční parkoviště. Lea se celou dobu dívala z okénka. Toužila po něm. Vnímala ho každou buňkou svého těla. Předtím se bála, že její první zkušenost zachycená kýmsi na fotce a spatřená celým světem ji navždy znechutí, ale nebylo tomu tak. Ráno se probudila a Tyson ležel v její posteli hned vedle ní a objímal ji, jakoby ji chtěl chránit. Nebylo v tom nic sexuálního, jeho řeč těla vyjadřovala jen samou něhu a starostlivost. Možná, že kdyby byl vzrušený a naléhal na ni, vnímala by to jinak, ale on si jen lehl k ní, ani si nevlezl pod deku, a jen ji celou dobu láskyplně objímal.

„Dnes v noci se mi to moc líbilo. Spal jsi aspoň trochu?“

Tyson se na ni podíval. Celou cestu do San Franciska mlčela, až se začal obávat, že si chce rozmyslet, jestli s ním zůstane. Nezlobil by se na ni, ale věděl, že by se z toho už nikdy nevzpamatoval. „Já jsem nechtěl spát. Chtěl jsem si tě ohlídat, Leo. Už jsem zkusil hodně šrámů,“ odpověděl prostě. Vypnul motor, natáhl ruku přes opěradlo jejího sedadla a vzal ji kolem krku. „Doufám, že ti to nevadilo. Prostě jsem potřeboval být u tebe.“

„Vůbec mi to nevadilo, Tysone. Bylo to moc sladké. A upřímně řečeno, čekala jsem tě dokonce dřív.“

Začal jí prsty jemně masírovat zátylek. „Myslel jsem, že bys radši byla chvíli zase se svými sestrami. Za poslední dny se toho tolik přihodilo, že jsem chtěl, abys měla možnost si o tom s nimi promluvit.“

Pokaždé ji dokázal naprosto nečekaně překvapit. Nikdy by si nepomyslela, že dokáže být ohleduplný, ale vůči ní náhle takový byl.

„Jak ses vlastně dostal do domu?“

„Když mi Ela otevřela, ptala se mě na to samé. Myslela si, že je brána zamčená, ale když jsem k ní přišel, otevřela se dokořán. Zámek byl na zemi.“

Leino srdce provedlo podivné salto. „Říkáš, že zámek ležel na zemi?“

„Ano. Zvedl jsem ho a zamknul. Měly byste být opatrnější. Sářini psi na mě ani nezaštěkali. Měl jsem dojem, že je máte jako ostré hlídače, ale žádný z nich ani nezavrčel. Ten, kdo ty psy vycvičil, Sáru nejspíš pořádně podvedl. A jestli máte v domě nějaký zabezpečovací systém, tak jsem na něj taky nenarazil.“

„Ela ti otevřela ještě dřív, než jsi stačil zaklepat?“ Zabořil jí prsty do vlasů. „Ano.“

„Náš zabezpečovací systém je naprosto v pořádku. A brána se otevřela jenom kvůli tomu, že jsi to byl ty,“ vysvětlila mu a hezky se na něj usmála. „Brána i dům vítají jen ty, kdo patří k nám.“

„Tak to k vám už určitě patřím,“ usmál se i Tyson a vychutnával hedvábný dotek jejích vlasů mezi palcem a ukazováčkem.

Lein úsměv se rozšířil. „Tohle je můj mužskej. Totálně sebevědomej.“

„To nejsem, však sama víš. Dokonce mě trápí pár otázek, kterých se ne a ne zbavit. Tak například, neuvažuješ náhodou o tom, že by ses se mnou rozešla? Celou dobu, co jsme sem jeli, jsi jenom mlčela a působila jsi tak vzdáleně, že jsem dostal strach. Ani ráno jsi toho moc nenamluvila, když jsme vstávali.“

Zkusmo se dotkla jeho tváře. „Vzbudila jsem se, a hned jak jsem uviděla tvůj obličej, řekla jsem si, že bych si přála se takhle budit každý den. Díval ses na mě a já bych ani nedokázala popsat, jaký jsi měl přitom výraz.“ Byla to láska nebo snad obdiv? Žádné slovo jí nepřipadalo dost výstižné, aby dokázalo popsat sílu citu, jež zářila v hloubce jeho očí. Náhle věděla, že nezáleží na tom, kolikrát ji někdo vyfotil, nebo na tom, jak hluboce ji to zasáhlo. Chtěla Tysona Derricka, a ne pouze teď, ale napořád.

„Jsi tak krásná,“ vydechl zblízka.

Lea zavrtěla hlavou: „Mám hrozné vlasy a vůbec jsem se nestačila namalovat. Ale stejně je to od tebe hezké, že to říkáš.“

„Ty se vůbec nepotřebuješ malovat, a tvoje vlasy já prostě miluju. Ale to už jsem ti všechno říkal, Leo.“ Vyskočil z auta, obešel ho, a otevřel jí dveře dřív, než si stačila odepnout bezpečnostní pás. „Ženy jsou podivná stvoření, to přece víš, ne?“

Vzala ho za ruku a snažila se skrýt svůj úsměv nad jeho výrazem.

„Tak my jsme divné? A jak to?“

„Já prostě nechápu, že žena může být tak nádherná a přitom si pořád dělat starosti o své vlasy, nehty a nebo oblečení. Komu na tom k čertu záleží?“

„Tobě snad nezáleží na tom, jestli mi to sluší nebo ne?“

„Jo, jasně, že je to plus, Leo, ale já jsem se nezamiloval do toho, jak vypadáš.“ Zamračil se. „No, dobře, když budu naprosto upřímný, tak jsem nejdřív zaregistroval tvůj úsměv. A tu tvoji pusu. Ty máš prostě úžasnou pusu. A tvoje oči jsou doopravdy nádherné.“ Prošli přes parkoviště k nemocnici.

„Takže tobě na mém vzhledu nezáleží,“ navázala znovu Lea.

„Ne tak jako tobě. Miluju tvoje vlasy, i když je máš rozcuchané. Jsou úžasně hebké a pokaždé ti náramně voní.“ Znovu zabořil prsty do záplavy hebkých pramenů. „Půlku noci jsem jenom čichal vůni tvých vlasů.“

„Tysone,“ zašeptala. Zastavila se proti němu a objala ho rukama kolem pasu. „Nekoupil sis náhodou knihu o tom, jak okouzlit ženu? Protože když ty chceš, tak dokážeš být neuvěřitelně romantický!“

„A taky jsem neuvěřitelně dobrý v posteli!“ Naklonil se a políbil ji na špičku nosu. „Doufám, že si na to pamatuješ.“

„To si tedy pamatuji,“ kývla a pustila ho. Když se zase vydali ke vchodu do nemocnice, chytila se jeho ruky. „Tak kolik jsi těch knih přelouskal?“

Pokrčil rameny. „Prostě všechny.“ Lea se rozesmála. „Ty jsi tedy číslo!“

„Však se mi vyplatily!“ oznámil samolibě.

Lea se smála, ještě když vstoupili do Jonasova pokoje. Šerifa už totiž konečně propustili z JIPky. Když vešli dovnitř, Helena hned vyskočila, objala Leu a pevně ji přitiskla k sobě.

„Díky za včerejší večer,“ pozdravila ji šeptem a ohlédla se na postel. „Pšššt, on není zrovna v moc dobré náladě.“

„Hele, přestaňte s tím šeptáním,“ vyštěkl Jonas. „Nejsem žádné děcko!“

„Podle toho, jak se chováš, by to ale jeden ani neřekl,“ odbyla ho Helena. „Lea sem za tebou přijela z takové dálky, tak bys k ní mohl být aspoň trochu zdvořilý.“

„Super. Zůstaň radši až u dveří, Leo, abych se tě náhodou nějak nedotkl!“

Lea se zahleděla do jeho přepadlého obličeje. Nikdy Jonase neviděla tak bledého. Jeho tvář vypadala jako vytesaná z kamene. Všechny črty a rysy v ní ostře vyvstaly a hluboko do ní se vryly známky utrpení. Poslala mu vzduchem polibek: „Já tě mám taky moc ráda, ty jeden bručoune!“ Sebrala složku, položenou vzadu nahoře nad jeho postelí, a začetla se do lékařské zprávy.

„Hele, ty nejsi můj doktor!“

„Jonasi, nech toho,“ okřikla ho Helena. „Myslím to fakt vážně.

Nemusíš přece být pořád tak hnusný.“

„Nikdo se tě neprosil, abys tu se mnou zůstala, panenko. Naopak je to pro mě nepříjemné, když tu sedíš a neustále na mě zíráš, jako bych byl malé dítě.“

Helena už jen zavrtěla hlavou a sáhla po své kabelce. „Tak, teď už je jenom tvůj, Leo. Já pojedu domů.“ Otočila se zády k Jonasovi a odešla z pokoje s hlavou hrdě vztyčenou, ale Lea stačila zahlédnout, jak se jí v očích třpytí slzy.

„Tak co, je ti teď líp, Jonasi?“ vyjela na něj Lea. „Ty jsi fakt děsný blbec, i když jsi takhle zraněný.“

Jonas si povzdechl. „Speciálně když jsem zraněný. Však nemusela hned utéct jako nějaký králík. Pořád čekám, že mě něčím praští po hlavě, když jsem takhle hnusnej, ale ona to nikdy neudělá.“

„Pro případ, že by ti to ještě nikdo nevysvětlil, tak ti to povím já: málem jsi umřel. Helena u tebe seděla ve dne v noci celou tu dobu. A kdyby jí nebylo, tak bys byl po smrti. Neřekl ti snad ten tvůj doktor, jaký je to zázrak, že jsi ještě tady? A jestli ti to neřekl, tak ti to teda rozhodně říct měl!“

„Já vím, ale mně prostě vadí, když tu tak sedí a celá vadne, protože mi dodává svou energii. Copak si myslíš, že nevidím, jak slábne tím, oč jsem já silnější? Dala mi všechnu svou sílu. Připadal jsem si tak bezmocný, když jsem tu ležel jako nějaký impotentní

balík a ona zatím pro mě dělala první poslední!“ Udeřil oběma rukama do matrace. „Musím pryč odtud, Leo, nebo se zblázním!“

„No, Jonasi,“ začala zvolna a posadila se na okraj jeho postele.

„Myslím, že si tady pobudeš pár dní, možná dokonce týdnů. Bez Heleny by ses uzdravoval jen těžko, vždyť tě postřelili hned čtyřikrát! A až tě odsud doopravdy propustí, budeš muset absolvovat ještě rehabilitaci. Takže jak sám víš, budeš nejspíš muset spolknout hořkou pilulku a poprosit Helenu, aby se vrátila zpátky.“

„Vždyť jsi doktor, Leo! K pacientovi se teda ale chováš hrozně!“

„Jo, ale ty se chováš hrozně pořád, takže jsme vyrovnaní. Mám nějaký problém, a myslela jsem si, že bys mi ho mohl pomoci vyřešit.“

„Zaplaťpámbu. Aspoň něco, kromě toho, že se můžu každý den vyčurat. Musíš mě odtud dostat, zatraceně!“

„O tom jsme už mluvili. Tak dávej pozor: Někdo se mě snaží zabít. Nebo Tysona, nebo možná nás oba.“ Postupně mu odvyprávěla všechny podivné nehody, které je potkaly v poslední době. Začala od záhadného Tysonova pádu během záchranné akce, kdy se mu z neznámého důvodu přetrhly popruhy, a skončila explozí v laboratoři. Řekla mu také o Harrym i o tom, že má v úmyslu si skutečně pohovořit s Edwardem Martinellim.

Jonas byl pár minut naprosto zticha. „Leo, ať je to kdokoliv, rozhodně je čím dál nebezpečnější. To by byla příliš velká náhoda, kdyby se jednalo o dva vrahy, kteří pracují naprosto samostatně, a jeden se snaží zavraždit tebe a ten druhý zase Tysona. Tomu já prostě nemůžu věřit.“

„Takže ty se domníváš, že ten zabiják jde po Tysonovi?“

„Počkej, nepředbíhej událostem,“ zarazil ji Jonas. „Musíš to brát postupně. Ještě jsem neviděl zprávy z naší laboratoře, ale připadá mi, že v ohrožení jste oba dva. Tysone, ty přece pracuješ s těmi bezpečnostními popruhy už dlouho. Jak by se mohlo stát, že by s nimi někdo něco prováděl? Pokud to nebyla náhoda, a ten první útok směřoval jen na tebe, tak aspoň přinejmenším víme, odkud začít.“

Tyson se zachmuřil a třel si kořen nosu. „Jestli je někdo nařízl, tak bych si toho určitě všimnul už předtím, než jsem se do nich navlékl. Všechno naše vybavení se neustále kontroluje, pořád dokola.

Před každým použitím a po něm znovu. A věř mi, já jsem na tohle hodně opatrný. Závisí na tom naše životy, takže si všichni dáváme dobrý pozor.“

„Takže chceš říct, že sis ničeho neobvyklého nevšiml.“

Tyson pomalu zavrtěl hlavou a pořád se mračil. „Když jsem šel do akce, cítil jsem obrovský nával adrenalinu. Všechno bylo hrozně intenzivní. Barvy, vůně.“ Náhle se zarazil.

„Copak?“

„Uvědomuji si, že jsem cítil pach chloroformu.“

„Jenže chloroform určitě nemůže provést nic na bezpečnostních popruzích,“ podotkla Lea.

„Jaká další chemikálie páchne stejně jako chloroform a mohla by je poškodit?“ zeptal se Jonas. „Látka pak vypadala jako rozžvýkaná. Některá vlákna byla úplně pryč. Můžu říct, že se Brannigan na to tvářil dost podezíravě.“

„Něco zřejmě látku rozpustilo,“ uvažoval Tyson. „Harry má přístup ke všem druhům chemikálií a určitě bezpečně ví, jak která taky účinkuje. Když to beru z téhle stránky, tak Joe Fielding by to mohl vědět taky. A samozřejmě i Ed Martinelli. Neřekl bych, že se nám okruh podezřelých nějak zúžil.“

„To sice ne, ale aspoň už víme, že s těmi popruhy někdo něco prováděl, a taky způsob, jak k tomu mohlo dojít,“ shrnul Jonas.

„Nevzpomínáš si, že bys cítil ještě nějaký jiný zápach?“

Tyson pokrčil rameny. „Samé běžné věci. Kolínskou. Vodu po holení. Taky česnek. Nic dalšího, co by naznačovalo nějakou chemickou látku.“

„Ale některé chemikálie přece páchnou po česneku, Tysone,“ upozornila ho Lea.

„Kdo ale měl přístup k popruhům?“

Tyson si vzdechnul a zajel si rukama do vlasů. „Myslím, že vlastně nikdo. Tedy kromě všech těch, kteří létají s vrtulníkem. Ale žádná velká bezpečnostní opatření tam nemáme. Na heliportu jsou sice dveře, ale ty zůstávají většinou otevřené. Když je hodně práce, někdo by tam mohl docela snadno proklouznout dovnitř.“

„Když jste spolu začali chodit, tak ty útoky směřovaly už na oba dva,“ přemítal Jonas nahlas. „Nech mě, ať si to trochu promyslím,

Leo. Vy dva se soustřeďte na chemikálie. Až přijdete na něco, co dokáže prožrat látku a přitom smrdí jako chloroform, tak mi řekněte. A buď opatrná, jestli se chceš doopravdy sejít s Martinellim. Nebudu ti říkat, že je to úplně špatný nápad, protože ty to stejně uděláš, ale určitě mu aspoň předem řekni, že policie ví, kde jsi.“

Lea se sklonila nad lůžko a lehce ho políbila na čelo. „Tak se brzy uzdrav, Jonasi.“

Tyson ji honem chytil kolem pasu, aby naznačil svou sounáležitost, a Lea mu za to věnovala pobavený pohled.

„Jestli je Helena ještě pořád někde tady, tak mi ji sem pošlete zpátky,“ zahučel Jonas.

„V žádném případě! Jsi na ni hrozně protivný!“ namítla Lea.

„Zasloužíš si ležet tady sám a přemýšlet o tom, jaký jsi blbec.“

„Já vím, ale stejně ji sem pošlete,“ trval na svém Jonas, a chytil mračící se Leu za ruku. „Řekla sice, že odjíždí, ale určitě na vás čeká. No tak, Leo, tak už se nezlob. Jenže je tak děsně vyhublá a bledá a unavená, že se z toho můžu zbláznit. Vůbec na sebe nemyslí.“

„Tak ji nechej jít domů a my už tam na ni dohlédneme.“

„Ne, to nedohlédnete. To ona se pořád stará o vás všechny. Když je tady se mnou, tak aspoň musí jíst. Když nejí ona, tak nejím ani já!“ zakřenil se na ni. „Zatím to pokaždé dokonale fungovalo. Vždycky podlehne mému dramatickému pohledu.“

„Jenže se potřebuje taky vyspat.“

„Vždyť si může lehnout sem ke mně do postele! Nechci tady být sám.“

„Ty jsi jako dítě. No dobře, tak já ji poprosím, aby se vrátila k tobě, ale měl by ses k ní chovat hezky! Řeknu jí totiž, aby se sbalila a odjela hned, jak zase začneš být hnusný,“ varovala ho Lea.

Jonas jí zamával a Lea se obrátila ke dveřím. Pohlédla na Tysona a společně vyšli na chodbu. „Nikdy neměl dost trpělivosti, aby dokázal snést nečinnost. Pamatuji si, jak před pár lety chytil nějaký virus a dostal vysoké horečky. Musely jsme ho všechny doslova držet, aby zůstal v posteli. Vůbec si neumím představit, jak to tady s ním Helena zvládá, když ho popadne špatná nálada.“ Podívala se na něj. „Já bych to teda nevydržela.“

Tyson zvedl obě ruce, jako že se vzdává. „Však to od tebe taky nikdo neočekává!“

Helena seděla na chodbě. „Čekala jsem na vás. Chtěla jsem se přesvědčit, jestli jsi v pořádku, Leo. Pořád jsem o tebe měla hrozný strach a pořád jsem volala domů. Sára mi pak řekla o tom výbuchu. To je vážně příšerné.“

„Pak si o tom promluvíme,“ odpověděla Lea. „No, a jak to jde tady? Koukala jsem, že Jonas je v mimořádné formě. Je hnusný jako had.“

Helena si třela spánky, „je to pro něj moc těžké, jen tady tak pořád ležet, zvlášť když ví, že ti hrozí nebezpečí. Nenávidí, když je takhle bezmocný. Není moc příjemný ani na sestřičky, ani na nikoho jiného. Třikrát za den volá Jacksonovi, aby se dozvěděl všechny novinky. Nevím, co provede, až se začne cítit o něco lépe.“

„Jak na tebe začne být zase hnusný, Heleno, hned jdi pryč. Teď žadonil, aby ses k němu vrátila, ale jak mu otrne a zase spustí, prostě odejdi. Už je mimo nebezpečí, ledaže by dostal ještě nějakou infekci, takže i bez přítomnosti některé z nás bude za den, za dva docela v pořádku. Vím, že mu dodáváš sílu, aby se rychleji uzdravil, ale on nemá právo tě takhle rozčilovat.“

Helena se na sestru mírně usmála. „Rozčiluje mě už celé roky.

Pochybuju, že by se mohl přes noc nějak změnit.“

„No, rozhodně ho nech, ať se snaží. Vážně, Heleno, vždyť už jsi z něj celá utahaná.“

Helena se naklonila a vtiskla Lee polibek na tvář. „Slibuju, že jak na mě zase vyjede, tak ho opustím.“ Podívala se na hodinky.

„Odhaduju, že to bude tak asi za hodinu.“

Lea se zasmála. „To je celý Jonas. Tak zatím pa, uvidíme se později.“ Vzala Tysona za ruku, přes rameno zamávala sestře a odešla.

„Vypadala vážně dost unaveně,“ pravil Tyson, když už byli z doslechu.

„Ona skoro vůbec nespí. Helena je domácký člověk. Kvůli svému povolání sice musí hodně cestovat, ale jak to jenom jde, vždycky přijede domů. Doma totiž líp spí a může si odpočinout.“

„Je to od ní strašně pěkné, že tady zůstává s Jonasem.“

„Snažily jsme se, aby tu s ním pořád byla aspoň jedna z nás. Helena si je s ním hodně blízká, i když to třeba podle toho, jak na sebe pořád štěkají, ani nevypadá. Vždycky ho milovala, ale pořád spolu bojují.“

„Ale proč? Vždyť je to tak jasné! Jak se kolem ní objeví nějací jiní muži, Jonas okamžitě dostane varovný výraz. Každý pochopí, že se má od ní držet dál. Jestli ho miluje a on k ní chová tyhle city, tak kde je vlastně problém?“ divil se Tyson a otevřel Lee dvířka na straně u spolujezdce.

Lea se usadila a zapnula si bezpečnostní pás. „Oba jsou děsně paličatí a komplikovaní, a nechtějí si přiznat svoje city. Však oni se časem domluví.“

Tyson vklouznul za volant. „Pojedeš se mnou domů? Mám tam pro tebe překvapení. Tedy aspoň doufám.“

„Co to je?“

„To by nebylo žádné překvapení, kdybych ti to teď řekl. Tak co?“ Lea se musela zase rozesmát. „Vidíš, už jenom to, že jsme spolu,

mi dělá radost a jsem šťastná, Tysone.“

„I když zapomínám na naše rande? A že zapomínám na narozeniny a výročí? V tomhle jsem fakt příšernej.“

„Ty jsi ale hlupáček. Ještě jsme se nedostali až tak daleko, tak si nedělej starosti.“

„Já přemýšlím dopředu!“ pravil, a zajel rukou do kapsy, odkud vytáhl malou krabičku. „Tohle jsem objevil ještě předtím, než jsem koupil ten dům.“

Lea se na něj dlouho jenom dívala, a teprve pak si ji vzala z jeho ruky. Tyson na ni ani nepohlédl, očima sledoval silnici, ale rukama svíral volant tak pevně, až mu zbělely klouby na prstech rukou. S bušícím srdcem Lea otevřela víčko. Uvnitř se zatřpytil prsten. V okamžiku, kdy se ho dotkly sluneční paprsky, se každá ploška překrásně vybroušeného kamene rozsvítila jakoby vlastním vnitřním světlem. Zatajila dech. „Je překrásný. Ne, je ještě úžasnější. Nikdy jsem nic takového neviděla.“ Tyson za něj zaplatil celé jmění. Lea milovala šperky, hlavně diamanty, a tak hned poznala, že před sebou vidí mimořádný kousek. „Tysone,“ dokázala jen vydechnout jeho jméno, naprosto okouzlená dokonalostí prstenu. Je navržen pro

drobnou ruku se světlou kůží. Pro ni. Nechal jej vyrobit jen pro ni. Hýčkala si to vědomí uvnitř v sobě, a znovu se musela podivit nad jeho pozorností.

„Pěkný?“

„Nemůžu ani mluvit. Je neuvěřitelný.“

„Tak řekni jen ano, Leo. Zrovna teď by mi tvoje ano přišlo docela vhod.“

„Vždyť ses mě na nic neptal.“

„Tak ty chceš, abych se tě zeptal, jestli si mě vezmeš?“

Všimla si pohoršeného tónu jeho hlasu a lehce se zasmála. „Jo, já jsem taková staromódní dívka.“

„Já bych ti to radši jenom takhle řekl a nechal všechny ty zvyky být.“

„To by sis ale mohl vysloužit pěknou ránu do hlavy!“

Tyson dál řídil několik mil mlčky. Na čelisti mu cukal sval. Lea mu ale nemínila pomáhat, a mlčela také. Čekala. Nakonec si Tyson povzdechl a konečně to řekl: „Leo, vezmeš si mě?“

Ani nezaváhala, aby ho už dál netrápila: „Ano, Tysone. Vezmu si tě.“

Zvolna vydechl. „Jseš si tím jistá? Nejsem zrovna moc společenský typ.“

„To není žádná závratná novinka, že?“

„Tak si dej prsten na ruku.“

Leu ani nepřekvapilo, že jí prsten dokonale padnul. Zvedla ruku před sebe a s okouzlením si jej dlouze prohlížela. „Je vážně překrásný.“

Chytil ji za ruku a postupně jí zlíbal všechny prsty. „Nechci, aby ses rozhodovala, jak mám naložit s tím domem dřív, než tomu dáme ještě jednu šanci. Slib mi, že o tom budeš přemýšlet.“ Odbočil s autem na dlouhou klikatou cestu, jenž vedla k vysoké bráně.

„Tady bydlí Martinelli?“

Podíval se na ni, neboť okamžitě zaznamenal váhavý tón jejího hlasu. „Nemusíš tam chodit, Leo. Můžu si s ním promluvit sám.“

„Ne, já se s ním potřebuji vidět. Potřebuji se na něj chvíli dívat a mluvit s ním. Když někoho vidíš tváří v tvář, je pak snazší se v něm vyznat.“

„Ale nebojíš se, že ne? Ed určitě není tak hloupý, aby ti chtěl nějak ublížit ve svém vlastním domě, zvlášť když ví, že policie je o tvé návštěvě informovaná. Když jsem si s ním domlouval schůzku, dal jsem mu jasně najevo, že jsme všem řekli, kam jedeme.“

„Stejně musí být namočený v nějaké špíně, když byl schopný poslat ty chlapy k vám domů, aby zmlátili Sama,“ připomněla Lea. Odmlčela se, když Tyson stáhl okénko a promluvil do mikrofonu u vstupní kamery.

Brána se otevřela a Tyson zajel dovnitř. Zaparkoval až u domu, a bylo znát, že tu není prvně, neboť přesně věděl, kam jít. Rozlehlý dům ve španělském stylu měl vpředu velké prostranství, obklopené dobře udržovanými trávníky, křovinami a spoustou květin. Ed Martinelli už stál v otevřených dveřích a čekal, až k němu dojdou.

„Konečně, slečno Drakeová! Děkuji, že jste přišla,“ oslovil ji a natáhl ruku k Tysonovi. „Ani ti nemůžu dost poděkovat, že jsi mi ji sem přivedl.“

„Můžeš mi poděkovat tím, že mi povíš, proč jsi k čertu poslal svoje chlapy zmlátit do krve mého bratrance,“ pravil Tyson bojovně a postoupil až těsně k Martinellimu. Lea se ho snažila zadržet, ale vůbec na ni nedbal. „A kromě toho, pro vás je to doktorka Drakeová.“

Martinelli se tvářil zaraženě. „Nevím, o čem to mluvíš, Tysone. Poslal jsem Johna Sandovala, aby ji mým jménem požádal o schůzku. Zkoušel jsem ji nejdříve sehnat telefonicky, ale nepovedlo se mi to. Když jsi mi pak zavolal a řekl jsi mi, co provedli, okamžitě jsem je odvolal z Mořského ráje.“ Podíval se na Leu. „Prosím, přijměte moje upřímné omluvy, paní doktorko. John bere svou práci příliš zodpovědně.“

„Měli zbraně!“ vyštěkl Tyson.

„Můžu jedině opakovat svou omluvu, Tysone. Jsou to bodyguardi, tak nosí zbraně. Jestli ti to nějak pomůže, tak jsem je dal hned vyhodit. Byl jsem zoufalý a poslal jsem svoje lidi, o nichž jsem si myslel, že jim můžu věřit, aby řešili delikátní situaci. Jenže to naprosto zkazili. Žádal jsem Sama, aby dohodl schůzku, a výměnou za možnost promluvit si s doktorkou Drakeovou jsem nabídl, že

smažu jeho hráčské dluhy.“ Ustoupil dozadu a pokynul jim rukou.

„Prosím pojďte dál.“

Tyson vstoupil dovnitř jako první. „Takže mi chceš říct, že jsi svoje lidi neposlal, aby Samovi namlátili?“

„Známe se přece roky. Prakticky celý život. Musíš přece vědět, že tohle není můj způsob. Sam mi dluží peníze. Už mi dlužil dřív a jistě zase dlužit bude. Proč bych mu měl chtít ubližovat? Je to přece tvůj bratranec. Kdyby se vyskytnul nějaký problém, šel bych s tím za tebou a určitě bychom to vyřešili.“

„Jestli jsi to nebyl ty, kdo ty chlapy poslal,“ otázal se Tyson, „tak kdo to k čertu tedy byl?“

Lea byla zticha, prsty svírala Tysonovu ruku a její pohled se ostře upíral do Martinelliho tváře. Vypadal unaveně a sešle. Cítila, jak jím pulzují vlny bolesti a úzkosti.

„Nemám vůbec ponětí, Tysone,“ odpověděl Martinelli. Bezmocně rozhodil rukama. „Mám tři strýce, kteří jsou zapletení do kriminální činnosti. Nemůžu za to, čím byl můj otec, a stejně tak nemůžu ani za to, co dělají jeho bratři. Občas posílají své bodyguardy, aby chránili mou rodinu. Moc se na to neptám, ale taky je neodmítám. Ať už dělají cokoliv, nechci, aby to ublížilo mojí rodině. Možná, že je to ode mě špatné, ale nechci nic prošvihnout. Žiju, jak nejlíp umím.“ Máchl rukou k pohovce, aby se posadili.

Tyson se přisunul co nejblíž k Lee, aby ji chránil, a prsty si propletl s jejími. „Jestli nejsi do ničeho zapletený, Ede, tak jak to, že ti Sam dluží peníze?“

„Protože jich mám dost a on mě o ně požádal. Pokaždé mi je ale vrátil. A kdyby ne, tak jsi tu přece ty. Vždyť za něj platíš celý život. Všichni to vědí, že máš hodně peněz.“ Ed přesunul svou pozornost na Leu. „Musel jsem najít nějaký způsob, jak si s vámi promluvit. Tyson mi už řekl, jak pitomý způsob přemlouvání John vůči vám zvolil. Nemám žádnou omluvu, ale doufám, že budete tak laskavá a aspoň si bez předsudků vyslechnete, co mám na srdci.“

„Jsem tady, pane Martinelli,“ odvětila Lea zkrátka.

„Slyšel jsem o vás, že umíte léčit lidi.“ Uhnul pohledem, očividně v rozpacích. „Nikdy jsem těmhle věcem moc nevěřil, ale teď jsem

tak zoufalý, že bych nechal ženu se synem třeba v lese pod stanem, kdybych si myslel, že to pomůže.“

„Chápu dobře, že jsou nemocní?“

Přikývl a rezignovaně si přejel rukama přes obličej. „Moje žena trpí už několik let autoimunitní chorobou. Tak mi to aspoň lékaři říkají. Občas je tak unavená, že se skoro nemůže zvednout. Začalo to někdy před třemi lety, a to jí diagnostikovali všechno možné od lymské boreliózy až po únavový syndrom. Když náš Robbie asi před měsícem začal vykazovat stejné symptomy, myslel jsem si, že jde o stejné problémy, nebo možná o následky mononukleózy. Doktoři mi ale řekli, že přeháním. Jenže mu je čím dál hůř, a nikdo zřejmě není schopen zjistit, co mu je. Doktoři mi už nahánějí hrůzu. Vědí, že syn je nemocný, ale nemají vůbec představu, co mu je. Už přišli snad s deseti diagnózami, a žádná nebyla správná. Ale on umírá. Vidím, jak se nám každým dnem vzdaluje. Moje žena z toho šílí a já taky.“

„Nechal jste ho vyšetřit třeba na Mayo klinice nebo na nějakém podobně renomovaném pracovišti?“

Zavrtěl hlavou. „Já už doktorům nevěřím. Připadám si příšerně bezmocný. Nemohla byste se na něj podívat?“

„On je tady v domě?“ otázala se Lea nevěřícně. „Není v nemocnici?“

„Najal jsem zdravotní sestru na plný úvazek, která se o něj stará. Když mu jeho doktor a ještě dva další diagnostikovali autoimunitní nemoc, vzal jsem ho z nemocnice domů. Mám taky lékařské zprávy.“

„Ráda bych se podívala nejdřív na ně a pak teprve na něj.“

Edward jí okamžitě podal ze zásuvky velkou obálku. Lea se pustila do důkladného pročítání tlusté složky, kterou z ní vyndala.

„Vidím, že má záchvaty horečky, trpí svěděním, bolestmi hlavy a bolestmi kloubů, které se stěhují z místa na místo,“ četla nahlas. Pozorně procházela záznamy, až se jí udělala vráska mezi obočím, jak se v soustředění zamračila. „Tady vidím, že jste nikdy nebyli v Africe. Vím ale, že s rodinou hodně cestujete.“

„Proč se nás na to pořád všichni ptají? Ne, já jsem v Africe nikdy nebyl a moje žena rovněž ne,“ nechápal Edward.

„Vyšetřovali už někdy vaší paní srdce?“

„Tady jde ale o mého syna. Manželka nemá se srdcem problémy.“

„Je dost možné, že stejná nemoc, jakou má vaše žena, je tím, co trápí i vašeho syna. Dejte mi ještě pár dalších minut. Pak ho půjdu prohlédnout, a prohlédla bych i vaši ženu, jestli je tady.“

„Je u Robbieho. Vlastně je u něj skoro pořád,“ vysvětlil Ed. Přejel si přes obličej rukama a mezi prsty pohlédl na Tysona.

„Nemám tolik času, abych nechával zastrašovat lidi. Nevím, proč by někdo šel po Samovi, ale jediný důvod, proč jsem s ním mluvil, byla prosba, aby zařídil schůzku s doktorkou Drakeovou. Pořád jsem vám volal, ale nikdy jsem vás nechytil. Eva a Robbie jsou nemocní, a já už jsem nedokázal myslet skoro na nic jiného.“

„Já na esemesky neodpovídám.“

„Umí vážně uzdravovat?“ otázal se Edward. V jeho hlase zazněla tak úpěnlivá prosba, až Tyson zamrkal. Pohlédl na Leu. Nebylo pochyb, že rovněž cítí Martinelliho bolest, strach – a zoufalství. Vždycky dokázal bezpečně rozeznat její výraz. Leina tvář pro něj byla dokonale čitelná, a tak hned poznal, že už si vytváří svůj názor. Lea pracovala pro Lékaře bez hranic i pro Světovou zdravotnickou organizaci, působila i v Centru pro kontrolu nemocí, a tak znala všechny možné obvyklé i exotické choroby mnohem lépe než většina jiných doktorů. Byl zvědavý, zda se její léčitelské schopnosti projevují i při stanovení diagnózy, ale neměl možnost se jí na to zeptat.

„Pane Martinelli,“ začala Lea hlasem, v němž zněla bolest.

„Leo,“ přerušil ji Tyson rozhodně, aby ji varoval. Vycítil strach a obavy, jež vyzařovaly z Martinelliho. Chápal, jak musí být pro Leu obtížné vycouvat z této situace, ale ještě se přece ani nevzpamatovala z toho, jak léčila Jonase – a taky jeho samotného. Nechtěl, aby riskovala své vlastní zdraví, a dost možná, že i svůj život. „Lea je skvělá doktorka, Ede. Pokud je vůbec možné zjistit, o co tady jde, tak jsem si jistý, že to dokáže.“

Jejich oči se střetly a Tysonovi se téměř zastavilo srdce z pohledu, který na něj vrhla. Nikdy neviděl v něčích očích lásku, která by směřovala k němu. Náhle ji zatoužil chytit do náruče a líbat, už jen kvůli tomu, aby se na něj dívala tímto způsobem. Byl dost

inteligentní na to, aby si přiznal, že v hloubi duše se vždycky bude cítit nemilovaný. Mohl si stokrát říkat, že už je dospělý, ale stejně se mu nepodařilo překonat pocity odmítnutí, které zažil v dětství. Teď však začínal věřit, že Lea Drakeová ho miluje. Jeho pečlivě naplánovaná snaha přimět ji, aby pochopila, že ho potřebuje, se tak ukázala naprosto správná.

Edward zavrtěl hlavou. „Já už doktorům nevěřím.“

„Nevzdávejte se, pane Martinelli,“ pravila Lea a vstala. „Prosím, dovolte, abych teď prohlédla vašeho syna. Jestlipak s vámi syn nebo vaše paní někdy cestovali do ciziny?“

„Robbie ne. Nebyli jsme za hranicemi už od doby, co se měl narodit.“

„V jaké zemi jste tedy naposled byli?“

„Cestovali jsme po Jižní Americe. Chtěl jsem vidět deštné pralesy. Když ten můj výlet po pralesech skončil, Eva pak za mnou přiletěla do Mexika, kde jsme se setkali, a ne, nikoli, nekousnul ji žádný brouk. Ani se žádnému nepřiblížila. Vždy jsem byl na zdraví hodně opatrný, a tak jsme bydleli v nejlepších dostupných hotelech. Na stejné otázky se nás už doktoři ptali mockrát, pořád dokola.“

„To je ale jediný způsob, jak se dobrat k jasné diagnóze, pane Martinelli,“ zdůraznila Lea a následovala ho ven z pokoje. Došli k místnosti, kde na lůžku ležel malý chlapec. U jeho lůžka seděla ošetřovatelka a u něj ležela mladá žena. Chlapci mohlo být kolem pěti let a byl strašně bledý a strhaný. Také Eva Martinelliová vypadala unaveně.

„Tohle je doktorka Drakeová, Evo. Přišla se podívat na vás oba, na tebe i na Robbieho,“ pravil Ed něžně.

„Nevstávejte, paní Martinelliová,“ usmála se na ni povzbudivě Lea, a navlékla si gumové rukavice, které vytáhla z tašky, jež si s sebou přinesla. „Já vás nebudu moc rušit, nebojte se!“

Když přistoupila blíž k posteli, všimla si, jak žena těžce dýchá.

„Takhle špatně se vám dýchá už dlouho?“ otázala se, a rukama sjela po Evině krku. Pod prsty cítila otok na krčních uzlinách.

„Nepamatujete si, zda vás na tom výletě do Mexika před pár lety, jak jste se tam sešli s vaším manželem, opravdu nic nekouslo? Nedošlo k něčemu neobvyklému?“

„Nic, co by mělo něco společného s hmyzem,“ odpověděla Eva.

Lea se odmlčela a rukama dál do hloubky zkoumala uzliny. „Jak to myslíte? Co se vám tam tedy stalo?“

„Letěla jsem do Mexika, kde jsem se měla setkat s Edem. Chtěla jsem si tam taky zaplavat s delfíny. Mám ráda vodu a objevili jsme pěkné místo, kam jsme rádi chodili.“

Lea na ni povzbudivě kývla. Přitom se obrátila ke spícímu dítěti a prohlédla mu krk. Našla tam stejné otoky na uzlinách jako u matky.

„Eva si tehdy rozřízla nohu o kus kovu, který vyčníval ze stěny bazénu těsně pod hladinou vody. Byli jsme na návštěvě u jedněch známých. Ta rána byla dost hluboká. Tak tak, že jsme ji stihli odvézt včas do nemocnice.“

Lea zpozorněla a obrátila se opět k Evě: „Utrpěla jste velkou ztrátu krve?“

Eva přikývla. „Ale ta rána byla čistá. Nedostala jsem žádnou infekci.“

„Ale asi vám dávali transfúzi.“

„Já nemám AIDS, na AIDS nás už mockrát vyšetřili.“

„Já si taky vůbec nemyslím, že byste měli AIDS, paní Martinelliová. Ale tyhle příznaky jsem už viděla mnohokrát. Symptomy jasně naznačují, že by se mohlo jednat o takzvanou Chagasovu chorobu neboli americkou trypanosomiázu. Chagasem se můžete nakazit třemi rozdílnými způsoby, a jedním z nich je právě transfúze krve. Příznaky se někdy vůbec neprojevují třeba po celá léta, zejména u dospělých. Dospělí obvykle mívají chronickou formu, zatímco u dětí jde o akutní průběh. Oba teď musíte okamžitě na testy.“

„Já jsem si ale myslel, že jim už krev testovali na všechno,“ protestoval Ed.

„Já se samozřejmě mohu mýlit,“ upozornila ho Lea, přestože byla přesvědčená, že má pravdu. U Chagase je otok mízních uzlin na krku typický. „Ale u této nemoci se velmi snadno splete diagnóza. Řekli jste někdy lékařům o té transfúzi v Mexiku?“

Eva a její manžel se na sebe podívali. „No, o Jižní Americe jsme toho s doktory namluvili spoustu, ale o Mexiku ne. Nějak na to nepřišla řeč.“

„Vlastně jednou se o Chagasově chorobě kdosi zmínil,“ přiznal Ed, „ale pak už se o ní nemluvilo, protože ji nekousl žádný hmyz.“

„Myslím, že by se měla nechat otestovat a Robbie také. Transfúzi dostala ještě před tím, než ho počala. Pokud se nepletu, pane Martinelli, je nejvyšší čas začít je oba léčit, především Robbieho. Ráda bych zavolala jejich lékaři, jestli by vám to nevadilo, a hned to všechno zařídila.“

„Nechci, aby je zase zkoumali a prohlíželi ze všech stran nakonec by nám stejně řekli, že nevědí, co to je.“

„Chagas se vyskytuje v osmnácti zemích na obou amerických kontinentech. Začátkem osmdesátých let bylo nakažených přes sedmnáct miliónů lidí. Dokonce i dnes, kdy už se vykonalo množství práce, aby tato choroba byla vymýcena, máme každý rok mezi sedmi až osmi sty tisíc nových případů! Věřte mi, viděla jsem to už mnohokrát. Odvezte je do nemocnice, ať je začnou léčit. Pokud mi dovolíte použít váš telefon, promluvím si s jejich doktorem, ať se pohneme z místa.“

Kapitola 17

„No teda, holka,“ pravil Tyson, když odemykal dveře ohromného proskleného domu, „Musím říct, žes na mě udělala dojem.“

„Na tom nebylo nic těžkého. Chagasovu chorobu jsem viděla už mockrát. Když jsem na paní Martinelliovou sáhla, hned mi bylo jasné, že má problémy se srdcem. Nebyl to žádný velký zázrak, zvlášť když už jsem věděla, že Ed často jezdí do cizích zemí a provádí tam s tebou všelijaké divoké kousky. Hned, jak mi řekl o své ženě, napadla mě nějaká exotická nemoc.“

„Ty jsi už uvažovala o tom, že je začneš léčit,“ pravil Tyson a otevřel jí dveře. Počkal, až vejde dovnitř. „Zrovna tak jako Jonase.“

„Já jsem jen Jonasovi dodávala energii, a to je něco jiného,“ odporovala Lea.

Rozzlobeně si odfrknul, ale Lea si toho ani nevšimla. Měla dost práce s tím, aby se přiměla překročit práh. Věděla, že je to hloupost, aby se uvnitř domu cítila vystavená nebezpečí, ale nebylo to nic platné. Zamilovala se do toho místa už od okamžiku, kdy ji Tyson přivezl po klikaté příjezdové cestě a hned první pohled ji vzal dech. Bylo pro ni důležité, že Tyson to místo vybral sám a koupil ho kvůli ní. Přála si cítit se tady klidně a uvolněně, ale místo toho jí srdce zběsile bušilo strachem, že kdosi sleduje každý její pohyb.

„Přemýšlela jsem o tom, ale ty ses na mě podíval svou nejlepší napodobeninou hrozivého pohledu, a tak se snažím být rozumná.“

Obočí mu překvapeně vyletělo vzhůru: „Napodobeninou! Tímhle pohledem dokážu vyděsit celou laboratoř! Prosil bych trošku respektu, Drakeová!“

„Myslím, že když mě políbíš, tak mi přestaneš říkat Drakeová.“

„Tak ty by ses chtěla líbat?“

„Ano.“

„No prosím, tak proč to neřekneš hned,“ pravil. Vzal ji za bradu a pozvedl jí obličej ke svému. Dlouhý pomalý polibek cítila až ve

špičkách prstů na nohou. Obavy, jež cítila před vstupem do domu, se náhle rozptýlily, místo aby ještě vzrostly, jak čekala. Pokaždé, když se jí dotknul, svět okolo zmizel kamsi pryč, a ona cítila už jen příval vášně a lásky, jež ji šokovala svou hloubkou. Ani netušila, jak opravdově se zamilovala. Láska k ní nepřišla tak rychle, jak si vždycky představovala, ale zvolna a nenápadně. Za všechny ty roky, kdy ho tiše pozorovala a přemýšlela o něm, si k němu nepozorovaně vypěstovala silné pouto.

Když po chvíli zvedl hlavu, zadívala se na něj, celá popletená:

„Ty jsi četl knihu o líbání? Ráda bych si ji okopírovala!“

„Líbáš docela dobře, miláčku.“

„Dala bych ji zarámovat a vyvěsila ji na čestné místo na zdi nad krbem. A vůbec, ještě lepší by bylo, kdybychom si dali sbírku tvých knih „Jak se co dělá“ pěkně na polici, abychom si v nich mohli často číst.“

Vesele se na ni ušklíbl. „Ten nápad se mi líbí!“ pravil, a gestem ruky ji pozval do obývacího pokoje.

Lea se jen nadechla. Nabrala plné plíce vzduchu, aby byla schopná vejít, a pak vstoupila úchvatným mramorovým vchodem do rozlehlého skleněného obývacího pokoje. Okamžitě se ale zase zastavila. Tam, kde minule ještě byla nedodělaná místnost s pěknou, ale holou dřevěnou podlahou jen s několika plyšovými koberečky, teď prostor vyplňovalo půvabné seskupení nábytku, které sice ponechávalo pokoji dostatečnou volnost, ale vyplňovalo jeho předchozí prázdnotu. V rohu stála široká a dlouhá pohovka, čalouněná měkkou vycpávanou kůží. Několik křesel kolem nízkých konferenčních stolků vytvářelo příjemná, intimní zákoutí. Lea se nemohla vynadívat, a jen hlesla: „Kdo to zařídil?“

Tyson pokrčil rameny: „Nábytek jsem vybral sám už před nějakou dobou a zrovna včera ho přivezli. Jestli se ti nelíbí, tak ho dám zase odvézt, a vybereš si sama, co se ti bude zamlouvat. Jen jsem prostě chtěl, aby to tady už vypadalo jako domov, a ne jako prázdný dům. A nemusíš se bát, že nás bude někdo sledovat. Sára už sem nechala namontovat alarm. Kolem domu jsou kamery. A kvůli tobě jsem nechal udělat závěsy.“ Na tváři mu bylo znát opravdové potěšení, když přešel k protilehlé stěně. „Vzpomněl jsem si, jak Sára

jenom mávla rukou a závěsy se zatáhly, a to mě přivedlo na tenhle nápad.“

Zmáčknul knoflík, ukrytý ve zdi, a přes rozměrné skleněné tabule se seshora tiše snesly závěsy. „Dají se zatahovat z každého místa v pokoji, a na každém místě zvlášť, takže můžeme mít soukromí přesně tam, kde právě chceme. Máme k nim taky několik ovladačů.“

Lea zamrkala, aby zaplašila slzy, deroucí se jí dojetím do očí. Vždycky věděla, že Tyson je génius, a že jeho mozek pracuje úplně jinak než u ostatních lidí. Většinou však nedával nijak najevo své pocity a emoce, takže se často projevoval jako naprosto sociálně tupý. Nikdy ji proto nenapadlo, že by mohl být tak pozorný. Jenže ji stále víc a víc přesvědčoval, že právě tohle je neoddělitelnou součástí jeho osobnosti. „To je učiněná nádhera. Ani nemůžu uvěřit, žes to dokázal tak rychle zařídit.“

S drobným téměř klukovsky ostýchavým výrazem ukázal rukou po pokoji. „Tak se ti to vážně líbí? Když jsem ten dům koupil, hned jsem objednal i závěsy a žádal jsem je, aby objednávku vyřídili co nejdříve. A když se tuhle všechno tak zamotalo, tak jsem jim znovu zavolal, aby je dodali okamžitě.“ Jeho úsměv se ještě rozšířil „Začal jsem pořádně utrácet.“

„Tysone, to jsi neměl dělat,“ vydechla. Skoro nemohla promluvit, jak ji dojetím tlačil knedlík v krku.

Tyson náhle působil poněkud nejistě. „Však jsem nevyčerpal celý účet. Víš, Leo, že se v těchhle věcech moc nevyznám, i když bych se to rád naučil. Dřív jsem si takových věcí, jako jsou závěsy, ani nevšiml. Realitní agentka mě ale upozornila, že přes tolik skla by občas mohlo být slunce až nepříjemné. Sehnala mi firmu, která tyhle závěsy dělá, ale já jsem pak nemohl najít její číslo, když jsem chtěl, aby objednávku vyřídili co nejrychleji,“ přiznal, a kdesi v hloubce za jeho slovy se ozýval náznak smíchu.

Když jí to vyprávěl, tvářil se zase jako ten malý kluk, v něhož se čas od času proměnil, a který jí připadal tak roztomilý. Dokonale upřímný, třebaže čeká pokárání, a nebo dokonce odmítnutí.

„A jak jsi to její číslo zase našel?“

Zamračil se a zatvářil se rozpačitě. „Ale, to vlastně není vůbec důležité,“ smetl téma mávnutím ruky. „Ale ty závěsy fakt vypadají dobře, že jo?“

„Mě vůbec nevadí, žes to nezařídil osobně. Nijak to přece nesnižuje tvoje zásluhy a ohleduplnost, s níž jsi myslel na to, že bych ocenila ochranu soukromí.“ Vzala ho kolem pasu a zadívala se mu do tváře. „Ale přiznání ti udělá dobře!“

Tyson se podrbal na nose. V rozpacích si zajel oběma rukama do vlasů a tvářil se tak zmateně, že po něm znovu fyzicky zatoužila. Milovala různé stránky jeho osobnosti, ale tahle – bezmocná, trochu popletená a matoucí – patřila k jejím nejoblíbenějším.

„No… zavolal jsem Ele,“ vylezlo z něj nakonec.

Lea jen zamžikala, jak nemohla uvěřit vlastním uším. „Cože? Tys zavolal Ele?“

„No jo.“

„Po všech těch letech, co jsi žil v přesvědčení, že jsme jenom šarlatáni, jsi fakt zavolal Ele?“

„Samovi jsem přece zavolat nemohl, když jsem mu neřekl nic o tom, že mám nový dům,“ hájil se neobratně. „V poslední době není nějak nadšený z mých rozhodnutí. Já jsem vždycky dost kašlal na všechny detaily praktického života, jako je placení účtů nebo čtení dopisů, co nám posílají právníci. V poslední době jsem se ale přece jenom začal trochu snažit, aby všechno nezůstávalo jen na Samovi. Musel se starat skoro o všechno a já jsem si uvědomil, že to ode mě není vůči němu fér.“

Lea se svezla do jednoho z plyšových křesel, která tak naléhavě zvala k posezení. Celá místnost byla zařízena tak, aby nábytek vytvářel malé uzavřené prostory, vhodné pro konverzaci, a křesla před krbem poskytovala nejintimnější místo. Počkala si, až se Tyson usadil k ní.

„Nedělal sis někdy starosti, že Sam si půjčuje peníze kvůli kartám, když má přímo u nosu tolik peněz?“

„Věděl jsem, že je gambler, ale až donedávna jsem si neuvědomoval, jak je to vážné. A vůbec jsem nevěděl, že si půjčuje od Eda.“

„Věřil jsi Martinellimu, když řekl, že ty chlapy na Sama neposlal on?“ zeptala se Lea.

Tyson chvíli zaváhal, než pomalu přikývl. „S Edem se známe už spoustu let, Leo. Těm řečem o jeho rodině jsem nikdy nepřikládal váhu. Znám i některé z jeho strýců, a vím, jak bylo pro celou rodinu těžké vyrovnat se s pomluvami.“

„Já jsem mu to taky věřila,“ souhlasila Lea, a mírně se zamračila, jak se nad věcí znovu zamyslela. „Ti lidé po Samovi mohli jít z vlastního rozhodnutí, jen proto, že je zaměstnávají Edovi příbuzní.“

„To ale nedává moc smysl, Leo,“ upozornil ji Tyson. „Byla by to trochu moc divná náhoda, že se ve stejnou dobu objevil Harry a schoval se pod stolem v mojí laboratoři. Ani se nepokusil zavolat policii nebo nějak Samovi pomoci, a za pár minut pak v laboratoři došlo k výbuchu.“

„Jak by mohl vědět, že má Sam dluhy z karet?“

„Takové věci se nikdy neutají.“

„To máš nejspíš pravdu,“ povzdechla Lea. „Připadá mi hrozné, že si někdo přeje moji – nebo možná naši – smrt.“

„Miláčku, já si ale vážně myslím, že tebe nikdo zabít nechce. Jsem přesvědčený, že jdou po mně. Prostě jsi se jenom zamilovala do špatného chlapa.“

„Vážně? Tak to si nemyslím.“ Vstala a přistoupila k němu. Vzala mu obličej do dlaní a políbila ho. „Myslím, že jsem našla přesně toho správného chlapa pro sebe.“

Tyson zavřel oči a užíval si její dotek a chuť. Vnímal hebké rty, plné a jemné, a její ústa, tak žhavá a zvoucí. Její dlaně mu zvolna sjely na prsa a začaly rozepínat jeden po druhém knoflíky od košile. Jeho tělo odpovědělo takřka okamžitě. Srdce se mu svíralo a na plicích ho začalo pálit. Každý dotek jejích prstů na jeho kůži mu dál rozehříval krev, jež se mu bouřlivě hnala žilami. Touhou nemohl skoro dýchat. Když košili rozepnula, začala ho jemně hryzat po celé hrudi, od krku přes ploché bradavky, a dráždit ho jazykem i zuby.

Tyson si natáhl nohy, aby se mu s rostoucí boulí uvnitř těsných džínů sedělo pohodlněji. Leiny ruce zamířily k pásku. Když ho rozepnula, zatáhla za zip a její rty pokračovaly ve své cestě po jeho

nahém břichu. Hmátl po ní ve snaze ovládnout situaci, ačkoliv ztrácel vládu sám nad sebou.

Lea udělala krok dozadu, a s drobným úsměvem si zvolna začala rozepínat hedvábnou blůzku. Za okamžik už letěla na zem. Tyson ze sebe skopnul boty, vstal, a s pohledem potemnělým žádostí sledoval, jak si pomalu svlékla krajkovou podprsenku a nechala ji klesnout na zem k blůze. Ihned tam přistála i jeho košile, a po ní rychle následoval celý zbytek jeho oblečení. Vpíjel se do Leiných očí, když jí pomalu stáhl přes boky šedivé kalhoty, a nechal je spadnout na podlahu, kde se k rostoucí hromádce za vteřinu přidaly i malé krajkové kalhotky.

„Pojď sem,“ zakývala na něj Lea malíčkem.

„Sem?“

Ukázala na místo přímo před sebou a klekla si na kolena. „Právě sem.“

„Miláčku, to mě zabije,“ zasténal a přikročil blíž. Jeho tělo ztvrdlo a zvětšilo se ještě víc než dosud. Zabořil jí ruce do vlasů.

„Miluji tvé rty…“

„A budeš je milovat ještě víc,“ slíbila mu, a uchopila do dlaní jeho mužství. Přiblížila se k němu, až už téměř klečela mezi jeho stehny, a zaklonila hlavu, aby na něj viděla. „Já jsem si taky přečetla pár knížek…“

Tysonovi se podlomila kolena. Vypadala úchvatně, jak před ním klečela, hladila ho a laskala, a v očích jí plála dechberoucí směs lásky a chtíče. Ta kombinace byla tak opojná, až ji zatahal za vlasy a přitáhl její ústa blíž ke svému tělu.

Jeho úd byl mnohem delší a větší, než Lea čekala, vlastně se ho trochu bála, ale Tyson jí připadal krásný s tělem vypracovaným neustálým cvičením a extrémními sporty, které tak rád provozoval. Toužila ho ochutnat. Ohmatat si jeho tělo vlastníma rukama. Toužila mu ukázat, jak ho miluje, a že láska a touha patří neodlučně jedna k druhé. Že miluje jeho tělo stejně vášnivě, jako on miluje její. Že ho chce uspokojit stejnou měrou, jako on uspokojil ji. Tentokrát byl na řadě on, aby zakusil slast, kdy mu někdo vyplní jeho veškeré tužby a přání. Pohled jeho očí, jímž na ni shlížel, ji fascinoval, a naplňoval ji směsicí pocitů radosti a moci.

Lea si navlhčila rty jazykem a s pohledem stále upřeným do jeho očí mu dala ochutnat svou dychtivost. Cítila, jak jí jeho kopí poskočilo pod rukama. Jazyk se jí znovu objevil mezi rty, tentokrát proto, aby dlouhým pohybem olízla celé jeho mužství po délce a kolem zduřelé hlavy. Odměna přišla okamžitě v podobě jeho dechu, jež mu explodoval v plicích. Nespouštěla z něj zrak a jazykem ho celého obkroužila, až začal lapat po dechu. Nehty jemně přejížděla po citlivé kůži a sevřela prsty kolem tuhnoucích varlat.

Vyčkávala, záměrně ho nechala čekat a prodlužovala žhavé očekávání. S jeho slanou chutí na jazyku ho dráždila a sladce mučila, až se zabořil prsty do jejích vlasů a boky vyrazil dopředu v dlouhém zoufalém pohybu, prahnoucím po vysvobození.

Jednu chvíli ho svírala pevně a přejížděla po něm dlouhými tvrdými pohyby, pak zase změnila rytmus na kratší a jemnější tahy. Lízala ho jako když kotě ochutnává z mísy se smetanou, a pak zase jakoby byl kornout té nejlahodnější zmrzliny.

Hlídala si každou jeho reakci. Rozevřené rty obemkly jeho vztyčenou hlavu a pak si ho vtáhla do úst celého. Soustředila se plně jen na něj, na to, aby mu přinesla co největší slast. Sevřela pevně rty kolem jeho údu a silně ho cucala a sála. Přitom neustále přejížděla nahoru a dolů, takže při každém tahu se jazykem dráždivě dotkla citlivého místa těsně pod žaludem.

Leu nesmírně vzrušovaly zvuky, které přitom vydával. Potěšeně sledovala, jak mu penis stále tvrdne a pokouší se proniknout dál a hlouběji. Cítila nad ním svou moc, lačnila jí mít ještě víc, a vášnivě vychutnávala slast, kterou jí sex přinášel. Čím větší byla rozkoš, jež mu přinášely její ústa a ruce, tím víc ji toužila prodloužit a dovést až k vrcholnému zážitku. Cítila, že ho pojímá v ústech a hrdle hlouběji, než si myslela, že dokáže. Jeho slast dál živila její rozkoš.

Tyson z ní nemohl spustit oči. Leino potěšení z jeho těla zvyšovalo jeho vlastní vzrušení. Připadala mu jako svůdná kouzelnice s očima zamženýma žádostivostí. Dychtila po něm, ochutnávala ho a dráždila, lízala a sála tak, že mu jemné vibrace prostupovaly ptákem až do varlat, až si myslel, že snad samou rozkoší vybuchne. Nedokázal ovládnout steny, unikající mu z hrdla, ani prsty, jimiž ji tahal za vlasy. Nemohl opanovat nutkání

proniknout dál do hedvábné jeskyně jejích úst, aby cítil laskání jazyka a milostné hlazení rukou.

Cítil, jak mu tělo ztuhlo až do bodu bolesti, ale snažil se ji přemoci. Nechtěl, aby ten okamžik někdy skončil, ale hebké stěny jejích úst ho úzce sevřely a tak ho masírovaly a ocucávaly, až cítil, že kdesi v hloubce u prstů na nohou se sbírá mohutná exploze a zmocňuje se ho silou, jíž ani nedokázal uvěřit. Zaklonil hlavu a poddal se čiré slasti, jež jím projela. Nedokázal myslet, hlava se mu točila kolem, tělo se roztřáslo a vyrazilo dopředu. Rukama ji přirazil blíž v nutkavé potřebě jejích horkých, svírajících úst.

„Do prdele, Leo,“ zazněla jeho slova, když byl konečně schopen prvních souvislých slov. „Ty mě snad zabiješ!“

Posadila se na paty. „Já vím,“ odpověděla, pyšná sama na sebe.

„Tuhle knížku si dáme taky zarámovat.“

„To teda jo, zatraceně.“ Prsty se jí něžně probíral ve vlasech a snažil se znovu nabrat dech. Klečela tam před ním, usmívala se a oči jí zářily uspokojením a láskou. Vypadala dokonale šťastná, a to se přitom ještě ani nedotknul jejího těla. Musel odvrátit hlavu, protože se bál, aby svým výrazem neprozradil příliš mnoho. Nikdy ještě nedostal tak obrovský dar, takový poklad. Pro sebe od něj nežádala nic, jen se těšila z toho, co mu sama dala. V Leině tváři se dalo číst jako v knize.

Tyson ji vzal do náruče, zvedl ji na nohy a přitiskl ji k sobě. „To bylo od tebe tak neuvěřitelně nesobecké, Leo,“ zašeptal omámeně.

Zasmála se. „Hlupáčku, bylo to totálně sobecké. Já to totiž miluju!“ Rukou mu přejela přes prsa až dolů a majetnicky chytila do ruky jeho penis. „A v tom, co miluju, jsem fakt dobrá!“

Přitiskl si ji na hruď. „A představ si, že tu máme už i postel! Sice jsme to v ní ještě nezkoušeli, ale řekl bych, že to není tak špatný nápad!“

Ložnice byly umístěny o patro níž a Tyson si ji v náruči odnesl po točitém schodišti až dolů. Nikde nerozsvítil, ale vypadalo to, že se v domě už dokonale vyzná. Když přišli do hlavní ložnice, položil Leu na postel a pravil. „Elektřinu už sem sice zavedli, ale já bych dal raději přednost svíčkám.“

Chytila ho za ruku. „Já je zapálím!“ Lea si stočila dlaň do kornoutku kolem úst a jemně vydechla směrem ke svíci. Objevil se drobný plamínek, spíš jiskra, a jak máchla rukou, světélko se začalo pohybovat vzduchem. Svíčka okamžitě ožila jasnou září.

„Dobrý, to je šikovný vynález. Naučíš mě, jak se to dělá?“ zareagoval nevzrušeně Tyson.

Lea neodpověděla. Položila se na postel a vlasy se jí rozestřely po polštáři jako temný závoj. Žasla, jak je možné, že se s Tysonem cítí tak naplněná a uvolněná. „Nevím, jak bych tě to naučila. Myslím, že jsme se všechny už tak narodily. Prostě umíme dělat některé věci.“

Tyson se položil vedle ní a podepřel si rukou hlavu. „Naše děti to budou umět taky?“

Lea líně zavrtěla hlavou. „Ne-e. Aspoň ne takhle jako my. Jenom Eliny děti budou mít stejné schopnosti.“

„Co kdyby se něco stalo a Ela by nemohla mít děti? To by vaše kouzelné schopnosti zanikly?“ chtěl vědět Tyson a přitom sklonil hlavu. Vzal do rtů její bradavku, začal ji jemně olizovat a nadechnul se přitom její vůně. „Protože by to byla věčná škoda!“

Lea se usmála. Tyson sice mluvil, ale ve tváři měl známý zaujatý výraz, a tak poznala, že se soustředí víc na její tělo než na jejich rozhovor. Bylo mu to znát už i na hlase, a Lea tedy mohla být spokojená. Její tělo ožilo a tepalo touhou v každé buňce. Vnímala teplo jeho prstů, rozprostřených na jejím bříšku, i lehké šimrání porostu jeho hrudi na svých prsou. S každým dotknutím jeho jazyka jí tělem projely žhavé paprsky až ke štědré vlhkosti mezi jejíma nohama. Objala ho pažemi, přitiskla si k sobě jeho hlavu a oddala se pomalému, zevrubnému zkoumání, jímž podroboval její tělo.

„Hrozně se mi líbí tohle úžlabí,“ ukázal na kyčelní kost a přejel přes ni bříšky prstů. „Ani nevíš, jak často jsem ti koukal na boky a snil jsem o tom, že ležíme právě tak, jako teď, ty s nohama od sebe a já s hlavou zabořenou mezi nimi. Strašně jsem po tobě toužil, Leo. Chodil jsem spát s myšlenkami na tebe a budil jsem se tak vzrušený, že jsem myslel, že prasknu. Ani teď nemůžu pořádně uvěřit, že jsi tu opravdu se mnou.“

Zatahala ho za vlasy tak silně, až vyjekl. „Jsem tady, ale já zase nemůžu uvěřit, že jsi měl o mně erotické fantazie. Já jsem si teda

určitě nikdy nepřipadala vůbec sexy a taky by mě nikdy nenapadlo, že bys na mě mohl takhle myslet.“

Tyson odpověděl tím, že ji začal pohryzávat na vnitřní straně stehna. „Pořád jsem tě sledoval. Myslím, že tak někdy ve druhém ročníku na vysoké jsem si uvědomil, že jsem na tebe zafixovaný. Nechtěl jsem ale vypadat jako otrava a slídil – ani jenom v myšlenkách – a tak jsem se radši neprojevoval.“

„Pojď sem,“ vzala ho zase do ruky.

„Kam?“

„Přesně sem,“ poklepala si na bříško a roztáhla nohy, aby se na ni mohl položit. Tyson se nadzvedl, lehl si na ni a vnikl hluboko do jejího těla. „Jsi tak úžasná,“ vydechl pouze. Slovy nedokázal vyjádřit, co cítí, a tohle bylo jediné, na co se vzhledem k okolnostem zmohl. Mozek mu opět přestal fungovat, jakoby mu někdo přepálil všechny uložené elektrické obvody, ale vůbec mu to přitom nevadilo. Začal se v ní hýbat, pomalými, dlouhými zásuny. Přitom sledoval výraz její tváře v reakci na každý tlak, každý dotek. Chtěl poznat dokonale její tělo, poznat, čím ji připraví o dech, po čem začne

sténat, vyrazí proti němu svými boky a začne křičet jeho jméno.

Po chvíli, kdy už se slastí téměř zalykala a on už si téměř ani nepamatoval, jak se vlastně jmenuje, dovolil jim oběma prožít uvolnění. Dospěli k němu společně a tak bouřlivě, že se pak sotva dokázali pohnout.

Lee připadalo, že se vznáší. Bylo jí tak lehce, že ani nevěděla, zda se dokáže zvednout a dojít si do sprchy. Ležela pod ním a dívala se mu do obličeje. „Miluju tě, Tysone Derricku. Miluju tě víc, než si umíš představit.“

Tyson zůstal ležet s hlavou zabořenou do hebkého ohbí jejího krku. Přemáhal slzy, které ho pálily pod očními víčky. Proč mu jen říká takové nádherné věci, když on nemá ponětí, jak jí na ně odpovědět? Přehrál si v duchu svůj život, aby zjistil, zda mu už vůbec někdo někdy řekl, že ho miluje. „Moje teta Ida.“

„Cože?“

„Řekla mi to, když jsem byl jednou hrozně nemocný. Pamatuji si, že přišla ke mně do pokoje a sedla si u mě, poněvadž jsem měl hodně vysokou horečku. Pak mi řekla, že mě má ráda.“

„Samozřejmě, že tě měla moc ráda. Vždyť ti přece nechala půlku domu. To by přece neudělala, kdyby tě nepovažovala za svého syna.“

„Jsi na mě moc hodná, Leo.“

„Hlupáčku. Tak to přece je! Tak, a já se jdu osprchovat.“

„Jejda. Zapomněl jsem, že budeme potřebovat ručníky.“

Zasmála se, a Tyson se zvedl z jejího těla. „Myslel jsi na svíčky, ale zapomněl jsi na ručníky. No, myslím, že to bylo koneckonců důležitější! Však já nějak uschnu.“

„Já z tebe tu vodu klidně olízám.“

„Díky, nejspíš tě vezmu za slovo,“ usmála se na něj Lea. Sklouzla z postele a odešla za skleněné dveře do obrovské koupelny s dvojitou sprchou. „Ten, kdo stavěl tenhle dům, se nemusel moc uskromňo-vat, viď?“

Nečekala, až jí Tyson odpoví, vstoupila pod sprchu a nechala vodu stékat po své kůži jako příval letního deště. Dokonce i tak obyčejná věc jako sprchování jí nyní připadalo smyslné. Tyson změnil celý její svět, především v tom, jak se sama cítila. Spláchla si i vlasy a protřepala je, aby si je aspoň trochu usušila.

„Koukám, že bych potřebovala aspoň prostěradlo,“ oznámila, když se zase vrátila zpátky do pokoje.

„Myslel jsem, že jsme se domluvili, že ti budu dělat ručník sám,“ ohradil se Tyson.

„Hele! Jdi radši taky do sprchy, ty blázínku!“

Položila se zpět do chladivých přikrývek, aby oschla. Poslouchala, jak si Tyson ve sprše píská. Byl šťastný. Lea věděla, že k tomu přispěla, když mu dala najevo, že je milovaný a chtěný, a sama proto cítila štěstí.

Zatímco čekala, až se vrátí, vznášela se na vlně euforie a uvolnění. Skoro spala, když konečně přišel a tělo se mu lesklo kapkami vody, stékajícími po kůži.

„Vadilo by ti, kdybych zase roztáhl závěsy?“ otázal se Tyson a bosé nohy mu pleskaly o podlahu. „Mám rád výhled na oceán.“

Lea si podepřela hlavu o ruku. Ohleduplnost jeho otázky v ní vyvolala nový nával lásky k němu. „Nemám pocit, že by někdo slídil okolo. Takže klidně, roztáhni je.“ Vypadal úžasně, jak stál u okna s

vlasy uhlazenými dozadu a s drobnými korálky vody, stékajícími mu kolem intimních míst.

Pohled na třpytící se moře byl úchvatný. Měsíc byl téměř v úplňku a rozléval své stříbřité světlo po vodní hladině, jež se třpytila jako milióny drahokamů.

„Podívej se na oceán, miláčku,“ vyzval ji Tyson a otevřel skleněné zasouvací dveře, takže do pokoje zavál chladivý noční vánek. „Ten odraz měsíce na hladině je úžasný. A jestlipak víš, že slunce má jen šestačtyřicetiprocentní vliv na zemskou gravitaci? To z měsíce činí nejdůležitější sílu, jež má vliv na vytvoření přílivu.“

Obrátil hlavu, aby se na ni podíval. Lea se posadila a odhodila z tváře vlasy v barvě půlnoční černi. V měsíčním světle působila jako z jiného světa, trochu jako pohádková bytost nebo snad čarodějka s bílou pletí, plnými rty a obrovskýma očima. Usmála se na něj:

„Země a Měsíc se přitahují navzájem jako magnety. Měsíc se snaží přitáhnout všechno na Zemi blíž k sobě, ale Země to dokáže udržet. Všechno, kromě vody.“

Přišel zpátky k ní a než se posadil na kraj postele, políbil ji něžně na temeno hlavy. Zahleděl se z okna. „Voda je v neustálém pohybu, takže ji Země nedokáže zadržet.“ Objal ji kolem ramen. „Radši tě budu takhle držet, aby se tě Měsíc nepokusil mi odvést.“ Předstíral, že se mračí. „Nelítáš přece na koštěti kolem Měsíce, nebo jo?“

Zachovala vážnou tvář. „To by vyžadovalo schopnost levitace, a tu z nás ovládá jedině Helena, i když Julie to umí trochu také.“

Ucukl rukou a přimhouřenýma očima se jí zadíval zblízka do tváře. „To ale lžeš, až se ti od pusy práší, co?“

„Myslíš?“

„Proč by vlastně někdo měl létat okolo Měsíce?“ popíchl ji.

Nedbale pokrčila rameny. „Aby měl jistotu, že vlny přílivu se chovají tak, jak mají. To víš, to je práce pro čarodějnice.“

Rty mu zvlnil náznak úsměvu. „No vidíš, a já jsem si celou dobu myslel, že vysoký a nízký příliv jsou ovlivňovány úplňkem, a že když je Měsíc ve čtvrti, tak jsou přílivové vlny méně bouřlivé.“

„Tak tohle je všechno, co ses naučil v hodinách fyziky? Ve skutečnosti máme spoustu práce, abychom si mohly být jisté, že Slunce a Měsíc jsou spojené s mocnými gravitačními silami. Je to

jedině na sestrách Drakeových.“ Přisedla si k němu a otřela se mu tváří o rameno, jak zatoužila po doteku jeho kůže.

Vystrčila špičku jazyka a slízla z něj pár kapek vody. „Pokud to nevíš, tak my žijeme v symbióze se Sluncem i s Měsícem.“

„Páni, dnes jsem se toho ale dozvěděl! Tak to musí být něco podobného, jako když žijí v symbióze rybky klauni očkatí a mořské sasanky – a to je pořádně nebezpečný vztah!“

Lea vážně přikývla.

Jeho úsměv nabyl rošťáckého výrazu a povytáhl obočí, aby ji upozornil, že na ni chystá past. „A víš tedy, že rybka klaun je pokryta slizem, ale pokud by se ten sliz otřel a ona se vrátila ke své sasance, tak ji ta sasanka žahne nebo dokonce usmrtí svými chapadly? Tebe si sice neumím představit jako slizkou, ale jestli proti tomu nic nemáš, mohli bychom vyzkoušet olivový olej!“ zamrkal na ni.

„Jéje, to jsi ale pochopil úplně špatně. My, a tím míním nás, sestry Drakeovy, jsme tou sasankou s chapadly. My posíláme rybky klauny s jejich jasnými barvami, aby přilákaly nic netušící kořist.“ Rukou mu přejela po nahých prsou až k žaludku, odkud se pak její prsty rozběhly k ještě nižším partiím. „Rybka přiláká oběť blíž a my ji pak žahneme svými chapadly.“ Rukou se mazlivě dotkla jeho kopí a dráždivě mu po něm přejela prsty. „Když ji zabijeme, tak se dosyta nažereme, ale na chudáka rybku zůstanou jenom zbytky. Proto tak miluju symbiózu!“ Sehnula hlavu a zlehka ho políbila, nejdřív na prsní bradavky, pak do pupíku. Její vlasy mu zakryly klín jako závojem a on cítil, že se ho znovu zmocňuje vzrušení.

„Tebe si umím představit se všemi možnými chapadly,“ pravil vyzývavě. Jeho mužská zbraň sebou trhla, když ji ovanul její teplý dech. „Ubohá rybka, co nic netuší…“

Zasmála se a znovu se posadila. „Vlastně je to ještě horší! Rybka se živí nejen planktonem a řasami, které rostou na útesech, ale také ožírá odumřelá chapadla hostitelské sasanky.“

„Já tedy naprosto odmítám stát se rybkou klaunem, zvlášť když se musí živit mrtvými chapadly a řasami. Jo, kdyby neexistovaly mořské řasy, tak bychom neměli co dýchat.“

„Ty si snad myslíš, že se to tomu chudákovi rybce nějak líbí, že ohrožuje výrobu kyslíku pro celý svět?“ odpověděla nevinným

tónem, ale její ústa, jimiž obemkla jeho kopí, byla hříšná a plná lačnosti.

Tyson shlédl dolů na její hlavu ve svém klíně a znovu si uvědomil, že nikdy nepoznal radost ze škádlení, ať už sexuálního, nebo jakéhokoliv jiného. Byla to jedna z věcí, kvůli nimž byl neustále tak sociálně dezorientovaný. Ale teď tu seděl, celý rozpálený a s krví nažhavenou, a široký úsměv, jenž se objevil na jeho tváři, zasahoval až do jeho nitra. Tam, kam se vlastně nikdy neodvážil příliš nahlížet, protože to bylo příliš bolestné.

Cítil, jak se mu sevřelo hrdlo a zastavil dech. Musel se tomu však zasmát: „Vidíš? Rybka klaun vážně představuje pořádnou hrozbu. Už teď nemůžu dýchat!“

Párkrát zakroužila jazykem a pak se znovu posadila. Spokojeně se usmívala. „Chudinko moje. Nemysli si, že v diskusi s Drakeovou můžeš někdy vyhrát!“

„Ale jenom proto, že ty podvádíš!“ zvolal. Vzal ji za zátylek a pokoušel se ji přimět, aby se vrátila k jeho klínu, ale Lea se odtáhla.

„Počkej, já se tady pokouším dýchat!“ Máchla rukou směrem k moři.

„Mořské rostliny a řasy produkují většinu kyslíku na Zemi a naopak pohlcují velké množství oxidu uhličitého. A když klauni naruší přírodní rovnováhu, tak nemůžu dýchat!“ Začala předstírat, že se dusí. Padla kupředu a dovolila jeho ruce, aby ji přistrčil hlavu k vztyčujícímu se mužství.

„To snad nemůžeš myslet vážně. Muži přece nejsou schopní prožívat několikanásobné orgasmy. Nebo – aspoň jich není moc,“ dodala a slízla z jeho kůže pár krůpějí vody.

„Jseš si jistá? Nerad bych tě připravil o krásné iluze!“

Už mu zase ztvrdnul jako skála. Vnímal v klíně její dech a mazlivé doteky jejího jazyka, a spolu se zvuky oceánu v pozadí to v něm náhle vyvolalo pocit naprostého míru v duši. Zavřel oči a vychutnával ten okamžik, ten výjimečný pocit, že je milován a bezvýhradně přijímán. Že je zdrojem Leina potěšení.

Zabořil prsty do jejích vlasů a jemně zatahal, až zvedla hlavu a její jiskřící oči se setkaly s jeho vážným pohledem. „Leo. Musím ti něco říct…“ Ztěžka polknul a odmlčel se, přesně tak, jak věděl, že to dopadne. Nikdy by si o sobě nepomyslel, že je tak emotivní, ale teď

ji viděl, jak sedí vedle něj se záplavou vlasů, splývajících po ramenou, a s očima přetékajícíma láskou, a on se cítil jako zatracený blázen, když nebyl schopen najít správná slova, jimiž by popsal pocity tak velké a tak intenzivní, že je nedokázalo nic vyjádřit.

Lea ho vzala kolem krku a přitiskla se co nejblíž. Rty mu přitom přejížděla po krku a po bradě. „Já umím číst myšlenky, Tysone.“

„Díky bohu! Přísahám, že bych si přál, abys opravdu věděla, co mám v sobě.“

„Potřebuješ se vyspat. Vypadá to, že ty nikdy nespíš.“

„To proto, že máš nejkrásnější pusu na celém povrchu zemském!“

„To je sice možné, ale jsem rozhodnutá na tebe dohlédnout, abys pořádně jedl a taky spal, Tysone, zvlášť když tolik pracuješ.“

„A jestlipak víš, že pokud bys spala oněch doporučovaných osm hodin denně, tak za jediný rok prospíš víc než dva tisíce devět set hodin?“

Lea na něj udělala obličej a hodila sebou na postel. Poklepala na místo vedle sebe. „Pojď si taky lehnout.“

Tyson poslechl, lehl si a vzal ji do náruče. Mozek mu běžel naplno. Jeho myšlenky se nejdříve stočily k ní, k tomu, jak moc pro něj znamená, jak dokázala změnit jeho život a jak moc změnila i jeho samotného. Pak začal uvažovat o tom, jak ho přijala její rodina, a jak se od nich všech učil smát se a žertovat. Nikdy z něj nejspíš nebude žádný lev salónů, ale už se naučil dost, a rozhodně se mu vždycky bude líbit škádlení mezi Leou a jejími sestrami, zvlášť, když ho k tomu přizvou.

Přemítal, jak si ho Lea dobírala, jak by jejich rozhovor mohl jiným lidem připadat krajně podivný, ale jak přesto vystihoval podstatnou část jeho osobnosti. Vždycky ho nesmírně zajímala fakta. Fakta a vědecké poznatky. A ona dokázala i znalosti o rybě-klau- novi a mořské sasance převést do zábavného, vzrušujícího rozhovoru.

Náhle se posadil a zadíval se jí do tváře. Klidně oddechovala, a řasy zavřených očí jí ležely na tvářích jako dva tmavé, husté půlměsíce. Usmívala se a držela se ho za ruku. Ale ani její krásná tvář, ani pohled na její tělo nedokázal zastavit let jeho myšlenek,

pádících teď stokilometrovou rychlostí vpřed. Na něco teď přišel. Na něco důležitého, tím si byl jistý.

„Co to děláš?“ ozvala se Lea rozespale.

„Jen se tak na tebe dívám a přemýšlím.“

Při zaujatém, takřka vzrušeném tónu jeho hlasu zprudka otevřela oči. „Ty něco vymýšlíš?“

„Ale ne. Všechna fakta mám v hlavě, a ona se mi tam už sama nějak poskládají. Spi, miláčku.“ Uhladil jí vlasy a sklonil se k polibku. „Já si jenom něco promyslím a pak se pokusím něco udělat.“

„Ale jak?“ pohladila ho špičkami prstů po zápěstí. „Copak ti ten výbuch všechno nezničil?“

„Já si všechno zálohuji. Mám několik počítačů v BioLabu a všechno si tam taky posílám. Nikdy přesně nevím, kde právě budu, a tak si chci být jistý, že můžu mít přístup ke všem údajům vždy, když dostanu inspiraci.“

„Takže tvoje práce nebyla zničená?“ Po tváři se jí rozlil úsměv a zvolna se šířil do všech stran. „Ty jsi teda vážně génius!“

„Naprostý! Nikdy neriskuji, když se jedná o mou práci. Nebo o moji ženskou!“

„Budeš muset jet do BioLabu, aby ses k těm údajům dostal?“

„Než se do něčeho pustím, tak si vytvořím novou laboratoř tady v domě. Zatím tam mám jenom počítač, ale v něm mám všechno, co budu potřebovat.“

„Co tě vlastně napadlo nového?“

„Něco, o čem jsme před chvílí žertovali. Život v symbióze. Tak jak žije rybka klaun se svojí sasankou, ale jak víš tento druh vztahu existuje i mezi dalšími tvory a dokonce i mezi rostlinami. Některé rostliny jsou nebezpečné a jedovaté právě tak jako ta mořská sasanka. Obvykle však blízko nich žije jiná rostlina nebo třeba houba, která proti ní funguje jako protijed.“

Jejich spřízněnost se projevila okamžitě. „Ty jsi přece ve své původní práci použil nějakou rostlinu, ne?“ došlo hned Lee.

Přikývl. „Od ní pak také ten lék dostal část svého jména. Použil jsem šáchor ibenkiki, který roste v deštném pralese na východě Peru.

Základem je, Leo, že když něco nefunguje, tak se prostě musíš vrátit zase na úplný začátek.“

„Takže k té rostlině ibenkiki?“

„Do deštného pralesa.“

„Ty se ale fakt musíš vyspat, Tysone.“

„Teď ne, když musím pracovat. Až to zvládnu, tak odpadnu a prospím několik dní.“ Sklonil se a znovu ji políbil. „Počkám tady, dokud neusneš.“

Nemělo očividně žádný smysl, aby se s ním dohadovala. Už u Sama pochopila, jak může být péče o Tysona frustrující, ale zároveň chápala jeho touhu dokončit práci. Jeho mozek mu nedovolil ji opustit, nedopřál mu odpočinek. Jeho mysl pracovala příliš rychle, skákala od jednoho tématu k druhému a nutila ho pokračovat stále dál. Dokud problém nevyřeší, pro Tysona neexistuje žádný odpočinek.

Pokud chce Tysona, musí ho brát takového, jaký je, se vším všudy. A skvělý mozek, který ho hnal stále kupředu a vždycky hnát bude, byl jeho nejvýznamnější součástí. Lea se něžně dotkla jeho tváře, obrátila se na bok a zachumlala se do přikrývek. Zavřela oči, a poslední myšlenka předtím, než úplně odpadla, patřila tomu, jak je šťastná, že Tysona má.

Kapitola 18

Když se Lea probudila, zjistila, že Tyson je pryč. Zůstala ještě chvíli ležet, dívala se do stropu a vychutnávala si pocit nevýslovného štěstí. Věděla, že je někde v domě a uměla si představit, co asi dělá. Teď šlo jen o to, aby objevila tu správnou místnost. Ať už se v noci pustil do čehokoliv, bylo jasné, že tentokrát je konečně na správné stopě.

Zabalila se do prostěradla a vydala se na obhlídku domu. Skleněnými stěnami začalo prosvítat denní světlo a proměnilo místnosti ve zvláštní prostory naplněné hebkou holubí šedí. Měla si říct o prohlídku už dřív, jenže se nebyli schopní od sebe odtrhnout a tak tak, že to vůbec stihli do ložnice. Teď v předjitřním šeru jí připadalo trochu strašidelné procházet obrovskou halou a nahlížet do jednotlivých pokojů.

Od Tysona věděla, že dům má skoro pět set čtverečních metrů bez garáží, takže nebylo divu, že se tu cítila poněkud ztracená. Byla ale zvyklá na rozlehlé domy, neboť přece vyrostla v drakeovském sídle.

Když však kráčela po naleštěných dřevěných podlahách nového domu, kde nebyly její sestry, dům jí připadal ohromný. Jediné dvě místnosti, kde už byl nábytek, byl obývací pokoj a hlavní ložnice. Zastavila se ve velké kuchyni a rozhlédla se. Stejně jako ostatní prostory v domě i kuchyň byla velká, prostorná a zářivá. Dlaždičky na podlaze ji studily do bosých nohou. Působily jako mramorové, a stejná barva a materiál se opakoval i na pracovní ploše kuchyňské linky. Byl to prostě dům jejích snů a pořád se musela štípat do ruky, jestli se jí to vlastně všechno pořád jenom nezdá.

„Copak tu děláš, miláčku?“ objevil se znenadání za jejími zády Tyson. Objal ji a políbil na zátylek. „Měla bys ještě spát. Neutahal jsem tě moc? Dost jsem se totiž snažil!“

Natáhla paže, aby ho také objala, a natočila hlavu k dalším z jeho dlouhých, hříšně sexy polibků. „Já se utahat nedám. Ale ty jsi vzhůru už dlouho, viď?“

„Když jsi usnula, přemýšlel jsem o tom, o čem jsme spolu mluvili. A čím víc jsem o tom dumal, tím víc mi něco nešlo z hlavy.“ Políbil ji do koutku úst, přejel jí jazykem přes rty a znovu jí líbal po celém krku. Nakonec se jí něžně zavrtal tváří nad rameno, a dlouze se nadechoval její vůně. „Jak to k čertu děláš, že pořád tak pěkně voníš?“

„A čímpak voním?“

„Hříchem. Sexem. A jako broskvička. Taky jako déšť. Hrozně mě to vzrušuje.“ Přitiskl se k ní, takže cítila jeho tuhou erekci.

„Já jsem se vzbudila taky celá nažhavená. Když jsem viděla, že jsi pryč, hned mi bylo jasné, že jsi přišel na něco úžasného. A musím říct, že to mě nažhaví vždycky!“

Zvedl ji a posadil na linku s nohama roztaženýma, aby se mohl postavit mezi ně. „Ty máš teda ráda chlapy s mozkem?“

„Přesvědč se sám,“ vybídla ho a rozbalila prostěradlo, jímž byla ovinutá.

Prsty pohladil její hebký pahorek a neuspěchaně začal prozkoumávat hloubky vlhkého žáru, jímž prozradila, že už je na něj znovu připravená, „takže ty jsi na mozky fanynka, hmmm?“

„Určitě!“

Sklonil hlavu a pronikl jazykem mezi hebké závoje její vagíny. Užíval si její chuť, fakt, že po něm touží každým kouskem těla, stejně jako on po ní. Olízl poštěváček, a hrál si s ním tak dlouho, až se celá vzepjala a začala tiše sténat a zaťala mu prsty do ramen. Napřímil se a chytil ji za boky. „Tak to abych tě radši držel dál od BioLabu, kde je spousta chytrejch chlapů. Ale do mé soukromé laboratoře zajít můžeš. A když mě napadne něco zajímavého, tak mi tam můžeš udělat striptýz.“

Vzala ho okolo krku a objala ho nohama kolem pasu. Pak se přisunula až k okraji linky, takže cítila hlavu jeho kopí, domáhající se vstupu. „Klidně se kvůli tobě svléknu kdykoliv, ani přitom nemusíš nic objevovat,“ přiznala se. Přitiskla se k němu a zavřela oči, když

ucítila, jak do ní proniká. Prostupoval úzkými, hebkými stěnami, až byl hluboko uvnitř.

„Stejně ti nedovolím chodit za mnou do BioLabu.“

„Copak tam snad nejsi nejchytřejší ze všech?“ zavrněla něžně. Trošku se nadzvedla, a s hlavou zvrácenou dozadu začala pomalou, smyslnou jízdu. Na tváři se jí rozhostil výraz čiré blaženosti.

„To teda jo, k čertu,“ heknul, a zabořil se do ní ještě víc. Nemohl se nabažit pohledu na ni, jak se oddává sexu, jak se oddává jemu. Nemohl se nasytit pohledu na extázi, jež se jí zračila na obličeji.

„No, tak to se potom nemáš čeho bát. Já jdu jedině po chlapech s tím největším mozkem!“ Otevřela oči a usmála se na něj, a rukama si ho přitáhla k sobě. „Hlupáčku, já tě přece miluju. Je mi fuk, jaké mozky mají jiní muži.“

Jeho dlaně se jí zaryly do boků a přirazil víc. Zaplavovaly ho vlny slasti. „Měl jsem po tobě vystartovat hned, jak jsem si uvědomil, že miluju se na tebe dívat.“

„No, fakt jsi trochu pomalejší, Tysone, ale já ti to odpustím.“

„Pomalý?“ Přirazil ještě tvrději a hlouběji, a držel rytmus, dokud nezačala lapat po dechu a zarývat mu prsty do kůže. „Tak. To. Si. Teda. Nemyslím,“ vyrážel ze sebe s každým zásunem.

Položila mu hlavu na rameno a vdechovala jeho vůni. Cítila, jak ji vyplňuje jeho tělo, jeho láska. S každým novým zásunem do ní pronikal hlouběji a úplněji. Všechna citlivá nervová zakončení se jí rozechvěla rozkoší. Mohutný penis se prodíral skrz těsné sevření její pochvy a dráždil body, o nichž neměla ani ponětí, že existují. Při každém přírazu jen zalapala po dechu.

Ale pak to teprve začalo. Pořádně ji popadnul, nadzvedl do vzduchu nad sebe, a pronikal do ní zespodu, stále rychleji a důrazněji. Lea se nahnula dopředu a záměrně zaťala svaly. Pohybovala se, jako když se pomalu a svůdně vlní na tanečním parketu. Začal přerývaně dýchat, ale Lea nepřestávala. Svírala ho stále silněji a vysávala ho pevným stiskem vnitřních svalů.

Orgasmus, který se dostavil takřka okamžitě u obou dvou, je zaskočil překvapivou intenzitou. Drželi se jeden druhého a čekali, až se jim zklidní tep, aby zase mohli začít dýchat. Tyson ji ale nepustil.

Místo toho ji položil opět na linku, nahnul se, a líbal ji znovu a znovu.

Lea se ztrácela ve své vášni, s tělem chvějícím se slastí a svírajícím ho silnými následnými stahy. „Tohle je určitě hrozně nehygienické,“ poznamenala, když byla konečně zase schopná promluvit.

„Já myslím, že kuchyň je na tohle naprosto perfektní,“ odpověděl Tyson a sáhl po roli papírových utěrek. „Však ji taky nebudeme využívat na nic jiného!“

„To tedy nevím! Hodlám ti tady připravovat jídlo a postarám se, abys ho taky snědl! Taky bys mi měl povyprávět všechny nové nápady ohledně toho léku, než zase někam zmizíš. Až to sníš, tak tě nechám pracovat, co tvoje srdéčko jen ráčí.“

„Myslel jsem, žes říkala, že neumíš vařit?“

Hodila po něm výsměšným pohledem. „Já netvrdím, že to bude kdovíjaká dobrota, ale sníst to musíš.“

„Naštěstí pro mě, a nejspíš i pro naši kuchyň, jsem ale zapomněl nakoupit potraviny.“

„Takže tu nemáme vůbec nic?“

„Jenom takové ty nejzákladnější věci.“

„A to je co?“ chtěla vědět Lea.

Pokrčil rameny a vesele se zaculil. „Kafe a papírové ručníky. Jsem trouba.“ Ukázal rukou na kávovar, který se už plnil tmavou voňavou tekutinou, a pak na její vlhká stehna.

„Ty jsi ale blázen. Radši doběhnu do nejbližší hospody a přinesu ti něco výživnějšího a vydatnějšího.“

Tyson si nalil šálek kávy. „Já už jsem ale měl něco výživnějšího a vydatnějšího. Klidně bych mohl být živý jenom z tebe. Jestli zůstaneš ležet na lince, tak si piš, že si tě pořádně vychutnám,“ nakrčil vážně obočí.

„To je dobře,“ prohodila zlehka. „Já totiž uvažuju o dalším článku pro Americké lékařské listy.“

„Vážně? A o čem?“

„O mužském mnohonásobném orgasmu. Bude z tebe fantastická studie! Víš, myslela jsem, že bychom tě párkrát při sexu hodili na přístroje a natočili ti EEG…“ musela přestat, jak se rozesmála, ale

hned vykvikla a dala se na útěk, protože Tyson zprudka položil svůj šálek s kávou a vrhnul se po ní. „Dělala jsem si srandu! To byla jenom legrace!“

Vzal ji kolem krku a pocuchal jí vlasy, a pak se sklonil, aby ji znovu zlíbal. „Běž se obléct a přestaň mě takhle pokoušet. Mohla bys mě svézt k Chapmanovu domu, a já bych si tam vzal svoje auto. Musím si promluvit se Samem a vyřídit pár telefonických rozhovorů. Taky mám v laboratoři pár věcí, které, jak doufám, oheň nestačil poničit. Hlavní síla exploze šla po levé straně místnosti a tam všechno zničila, ale jestli budu mít štěstí, tak něco zachráním. Večer se sejdeme zase tady.“

Lea si uvědomila, že si Tyson zase vůbec nevzpomněl na jídlo. Byl očividně celý nažhavený, aby si mohl ověřit svou novou teorii. Počkala, až se oba oblékli, nasedli do auta a zamířili po dálnici k druhému domu. Teprve pak ho vyzvala: „Pověz mi konečně, co tě napadlo o tom novém léku.“

Hrábl si rukou do vlasů. Lea si všimla, že toto gesto používal vždy, když byl vzrušený nebo podrážděný. „Myslím si, že Harry byl doopravdy na dobré cestě. Existuje velká pravděpodobnost, že by ten lék mohl přinejmenším zastavit růst rakovinových buněk, podobně jako to funguje při hormonální terapii u rakoviny prsu. Problém je ale v tom, že rizika u dospívajících pacientů jsou příliš vysoká.“

„A ty si myslíš, že jsi našel řešení problému?“

„Deprese může být způsobena chemickou nerovnováhou v mozku, je to tak? To už bylo zjištěno. Serotonin pomáhá posílat elektrické signály od jedné nervové buňky ke druhé. Během tohoto procesu se serotonin uvolňuje z vysílající buňky do buňky přijímající, kde se buď uvolní dál, nebo se opět vrátí zpět do buňky, která jej původně vyslala. Deprese se pak objeví, pokud se naruší hladina serotoninu.“

„Na tomto principu pracují antidepresiva.“

Tyson zvedl ruku. „Jenže u dospělých tomu je jinak než u dospívajících, že? To je problém už u tohoto druhu léků.“

„To je pravda.“

„Tam, kde v peruánských deštných pralesech roste šáchor

ibenkiki, vyskytuje se rovněž houba Balansia fungus. Obsahuje

alkaloidy a přirozeným způsobem parazituje na našem šáchoru. Jsem přesvědčený, že právě Balansia má medicinální účinky, ale Harry nevzal v úvahu moje zjištění, a použil pouze ty části ibenkiki, na nichž žádná Balansia nebyla. Podle jeho pohledu na věc je ta houba jen něčím jako rozrůstající se rakovina, která ničí buňky hostitelské rostliny.“

Lea se zamračila. „Ty máš zřejmě na mysli námelové alkaloidy. Většina z nich je jedovatá a působí na buňky centrální nervové soustavy. To by mohlo být velice, velice nebezpečné. Takhle byly objeveny účinky LSD. A musím říct, že si stejně jako mnozí jiní myslím, že právě tohle vedlo kolem roku 1600 v Americe k takovému šílenství s tolika čarodějnickými procesy. Tehdejší osadníci jedli obilí s jedovatým námelem, až z toho někteří lidé začali mít halucinace a někteří zešíleli. A než se se mnou začneš dohadovat, náhodou moc dobře vím, že polysyntetickým derivátem námelových alkaloidů je dopamin, který se používá jako lék proti Parkinsonově nemoci, a že další námely jsou základním materiálem pro výrobu mnoha léků na migrény.“

„Hlavně jde o serotonin. Chápeš to? Perfektně to sedí! Vím, že mám pravdu, Leo. Já to vždycky poznám, když jsem na správné stopě, a teď to je taky ono. Ten lék prostě musí obsahovat také určité množství Balansie. A my musíme zjistit, kolik přesně to musí být. Chemické pochody v mozku, především v mozku adolescentů, jsou hlavním polem pro další zkoumání.“

Zabočil s vozem na příjezdovou cestu k domu. „Tak hodně štěstí, Tysone! Jestli se večer nesejdeme v novém domě, tak si pro tebe sem přijdu!“

„Já tam budu! Mám tady pár povinností, ale v takovém brajglu bych nemohl pořádně pracovat. Budu jezdit sem a tam, abych si všechno potřebné dovezl na místo. Uvidím, co se mi povede zachránit.“ Natáhl se a políbil ji na rozloučenou.

„Já odpoledne nakoupím nějaké jídlo, a přivezu domů nějaké zásoby,“ slíbila Lea.

Tyson vyskočil z auta, duchem už dávno u své práce. Měl toho před sebou hodně, možností bylo tolik! Za prvé a předně zavolá

Edwardu Martinellimu a řekne mu o nové možnosti, jak odstranit problémy nového léku.

Když vešel do domu, našel tam Sama, ležícího na gauči. Na obličeji si držel pytlík s ledem. Když ho uviděl, honem strčil sáček pod polštář a pokusil se o úsměv. „Nečekal jsem tě. Vzal jsem si v práci pár dní volno. Mám oko celé černé a zlomený nos, a s těmi bolavými žebry to už je na mě zkrátka moc. Stejně bych jim tam nebyl nic platný.“

Tyson zaváhal. Snažil se přehodit v hlavě výhybku a začít myslet na obyčejné denní problémy, místo aby ignoroval bratrancovy potřeby, jak mu diktoval jeho horečně pracující mozek. „Jedl jsi něco? Mohl bych ti připravit něco k jídlu nebo přinést nějaké pití,“ navrhnul Samovi.

Sam jen otevřel ústa. „Cože?“

„Jen si dělám starosti, jestli jsi vůbec něco jedl,“ vysvětlil mu Tyson, ale cítil se přitom trochu jako blázen. „Něco ti uvařím, chceš?“

„Třeba co?“ divil se dál Sam.

Tyson pokrčil rameny: „Třeba vajíčka na kari.“

„Kari?“ opakoval Sam udiveně.

„Kurkumin je žluté barvivo, obsažené v kari koření a v současné době se zkoumají jeho možnosti při využití v prevenci proti Alzheimerově chorobě. Zdá se, že kurkumin dokáže ničit mozkový plak a zabraňovat jeho růstu, což je příčinou této nemoci.“

Sam na něj dlouho jenom hleděl. „Mě snad z tebe rozbolí hlava ještě víc, Tysone. Nechci žádná vejce, ani s kari, ani bez kari. Vezmu si jenom prášek na spaní a prospím celý den.“

Tyson přikývl a obrátil se, že půjde do laboratoře.

„Kde jsi ostatně byl celou noc? Ani jsi mi nezavolal, a já jsem měl starost. Věděl jsem, že jedeš na schůzku s Edem.“

„Tak to se omlouvám,“ podrbal se Tyson na nose. „Ed tvrdí, že žádné chlapy na tebe neposlal. Tak přemýšlím, jestli s tím nemá náhodou něco společného Harry. A včera jsem požádal Leu o ruku.“

Nastalo mrtvé ticho, jen hodiny hlasitě tikaly. Sam se na gauči posadil a sevřel prsty. „Jsi si jistý, Tysone, že to opravdu chceš?“

„Už se nějakou chvíli známe. Koupil jsem dům nedaleko odtud. Nakonec se toho moc ani nezmění, Same. Stejně jsem tu vždycky jenom tři měsíce v roce.“

Sam povzdechnul. „Pokud sis jistý, tak asi není důvod, abych ti k tomu něco říkal. Doufám, že s ní budeš doopravdy šťastný. Fakt v to doufám.“ Tvář se mu trochu rozjasnila, přestože jeho úsměv zůstával poněkud strnulý. „Aspoň se konečně dostanu taky na ta setkání celé Drakeovic rodiny. Na to se teda fakt těším. Kluci z hasičárny mi budou závidět!“

Vstal a vydal se ke schodům do patra, kde měli ložnice. „Co dnes hodláš dělat?“

„Objevil jsem příčinu, která nejspíš způsobuje problém nového léku. Musím se pokusit zachránit z laboratoře co nejvíc vybavení, takže budu asi celý den jezdit sem a tam. Chci si všechny věci odvézt do toho nového domu, abych tam mohl pracovat.“

„Neboj se, mě rušit nebudeš. Jak si vezmu ty prášky, neuslyším nic. Když jsem si je jednou vzal, byl jsem jako mrtvý po celý den.“ Vyšel do půlky schodů a znovu se zastavil. „Tysone?“ Počkal, až se Tyson k němu obrátí. „Opravdu ti přeju štěstí. Jestli budeš šťastný s Leou Drakeovou, tak jsem pro a budu šťastný s tebou.“

Tyson stál a cítil se trochu trapně. Snažil se nedat najevo vlnu emocí, které v něm vyvolalo Samovo prohlášení. Aspoň se na bratrance usmál a doufal, že jeho úsměv dokáže vyjádřit alespoň desetinu toho, co skutečně cítil. „Díky, Same,“ vypravil ze sebe pouze.

Tyson šel zatelefonovat Edwardu Martinellimu, aby od něj získal souhlas s tím, že se jeho vědecký tým opět pustí do zkoumání léčebných účinků houby Balansie. Rychle mu vysvětlil své zdůvodnění, proč si přeje, aby jeho tým studoval mozky dospívajících a zahájil další studii o aktivitě receptorů serotoninu, a také zahájil analytické testování. Připadal si na sebe docela pyšný, že se nezapomněl zeptat, jak se daří Martinelliho rodině. Ani nebyl překvapený, když se dozvěděl, že Lea měla pravdu. Jak Eva, tak malý Robbie už byli v péči lékařů a dostávali léky na Chagasovu chorobu.

Musel také sehnat členy svého týmu, kteří nebyli nikterak nadšení, že musí přerušit prázdniny. Všichni ale hned souhlasili, že se vrátí do laboratoře a pustí se do práce. Zbytek odpoledne a podvečer pak Tyson strávil tím, že se probíral poničenými věcmi v laboratoři, nepoškozené nakládal do Samovy dodávky a vozil vybavení do nového domu.

Vybalit a zapojit vybavení mu pak trvalo mnohem déle, než počítal, a při jedné z cest shledal, že se právě minul s Leou. V koupelně už visely ručníky a spíž i lednička byly naplněné potravinami. Podíval se na hodinky a řekl si, že když si pospíší, stihne ještě jednu cestu.

Když dojel k Chapmanovu domu, spatřil Harryho Jenkinse, jak rozčileně rázuje sem a tam po verandě. Poprvé v životě si totiž i Tyson vzpomněl na to, že musí zamykat domovní dveře. Teď byl za to hodně rád, protože Sam tvrdě spal nahoře v patře a nebyl by slyšel vůbec nic.

Tyson zůstal sedět v dodávce s rukama na volantu. Uvažoval, zda chce riskovat další nepříjemnou hádku s Harrym.

„Vylez do prdele z toho auta, ty jeden zbabělče,“ zařval Harry a seskočil z verandy, jako by tam nebyly celé tři schody. „Ty jsi mi ukradl můj projekt rovnou pod rukama!“

„Jestli tomu rozumím, tak ti zřejmě volal ředitel?“ otázal se Tyson opatrně. Vystoupil z auta a zavřel dvířka. „Věděl jsi, že k tomu musí dojít, když odsouváš a přehlížíš problémy, Harry. Místo aby ses pořád potloukal tady po Mořském ráji, tak jsi měl sedět na zadku v laboratoři a koumat, co je na tom léku špatně. Věděl jsi, že jsou tam varovné náznaky problému, už když proběhla první fáze klinických zkoušek. Jenže ty ses je ani nepokusil vyřešit a hnal jsi se do druhé fáze. Nejenže jsi tak ohrozil životy lidí v testovacím projektu, ale pokud jsi chtěl lék dostat co nejdřív na trh, tak jsi mohl ohrozit spoustu dalších lidí!“

Harry zaťal pěsti a zuřivě zíral na Tysona. „Odcházím z BioLabu. Když tě chytne rapl, Martinelli tě pokaždé podpoří! Stačí ti, abys mu zavolal, a on hned telefonuje řediteli a všichni se hned musí před tebou začít plazit. Ty si myslíš, že se za něj můžeš schovávat, jenže to platí jedině v laboratoři! Však počkej, já tě zničím, Derriku!“

„Tak ty mi chceš vyhrožovat, že mě zabiješ?“

„Nejsem tak blbej, abych ti hrozil zabitím. To bys hned zase běžel za tím svým kámošem šerifem jako vyděšenej králík. Ale jestli si přeju, abys byl mrtvej? To teda jo, zatraceně! To by byl pro mě krásnej den! Je to můj smysl života a byla by to úleva pro celý svět. Věř mi, byl bych vážně štěstím bez sebe a ostatní v BioLabu zrovna tak! Ale ještě než umřeš, tak chci, abys přišel o všechno, co je pro tebe důležité. O tu svoji božskou pověst. O svou holku. O ty tvoje prachy. O barák. O všechno! Takhle upřímně tě nenávidím.“

„Jdi pryč, Harry. Neobcházej problémy, nevyhýbej se řešením a nebudeš mít tyhle problémy, do kterých se pořád dostáváš.“

Harry výhružně postoupil kupředu. „Neopovažuj se mi radit. Jediný důvod, proč taková nemožná ztracená existence jako ty má dobrou práci, je, že jsi Martinelliho mazlíček.“

Tyson jen pokrčil rameny. „Nemůžu ti pomoci, Harry, protože zkrátka nejsi dost chytrý, abys na to přišel sám. Pracoval jsi u tří různých firem ještě před BioLabem, a vím o tobě, že tě odevšad vždycky vyhodili kvůli lajdáctví. Tohle se vždycky rozkřikne, zvlášť v tak malé komunitě, jako jsou biochemici.“

Harry si odplivnul na trávník. „Ještě jsme spolu neskončili. Pustil ses do křížku s chlapem, co ti to nedaruje.“

„Harry, tohle je teda fakt odporné, ale na druhou stranu jsi se zařadil do dobré společnosti. Kobry, velbloudi a lamy taky plivají. Spousta zvířat takhle vyjadřuje svůj vztek.“

Harry na Tysona udělal vulgární gesto rukou a oddupal vztekle pryč. Tyson jen zavrtěl hlavou a vešel do domu. Harry byl určitě schopný rozřezat Leinu bundu na kousky a poslat do bulváru ty intimní fotografie. Mohl dokonce způsobit i výbuch v Tysonově soukromé laboratoři. Přesto si ale nedokázal představit, jak by mohl způsobit nehodu s bezpečnostními popruhy při zásahu vrtulníku. Zastavil se v půlce schodů. Možná, že materiál popruhů byl prostě závadný a jeho pád byl skutečně pouhou nešťastnou náhodou. Ale za vším ostatním, co se v posledních dnech přihodilo, klidně mohl stát Harry.

Tyson mohl považovat Harryho Jenkinse za neinteligentního, tupého biochemika, ale nebyla to úplná pravda. Dokázal odvádět

dobrou práci, ale neměl dostatek trpělivosti, které je k výzkumu vždycky potřeba. Znamená to však, že není schopen naplánovat vraždu? Tyson začal s úklidem nepořádku v laboratoři a přitom zvažoval všechny možnosti.

Lea si svázala vlasy dozadu do ohonu. Tenhle účes nenosila příliš často, protože v něm vypadala příliš mladě, ale teď chtěla trochu pracovat na zahradě. Sestry Drakeovy si vždycky pěstovaly spoustu vlastních bylin a květin, a Lea měla v úmyslu věnovat se tomu i poté, co se nastěhuje s Tysonem do jeho nového domu. Navíc se teď potřebovala trochu uklidnit. Strávila spoustu času přemítáním o Tysonovi, ale nemohla se na své myšlenky soustředit, a tak si zahradničením chtěla vyčistit hlavu.

„Ty jdeš teď ještě ven?“ podivila se Ela. „Vždyť už se tam stmívá!“

„Budu hned zpátky,“ ubezpečila ji Lea. „Potřebuju si strčit ruce do hlíny a cítit spojení se zemí. Celý den jsem se jen tak poflakovala a snila, místo abych udělala něco užitečného. Připadám si hloupě, že jsem tak nemožná, ale nemůžu si pomoci.“

„Však bys mohla každého oslepit tím obrovským kamenem, co máš na prstě,“ škádlila ji Ela a podala jí zahradnické rukavice. „Radši ho přikryj!“

Lea zvedla ruku s prstenem do výšky, takže se v kamenu zableskly poslední paprsky zapadajícího slunce. „Je vážně nádherný. Tyson občas dělá tak nečekané věci! Když pracuje, zapomene na všechny a na všechno, ale když je při smyslech, tak je úžasně pozorný. Moc se mi to líbí, a připadám si pak kvůli tomu hrozně výjimečná.“

„Však ty taky jsi naprosto výjimečná!“ přikývla Ela a natáhla si druhé rukavice. „Jsem moc ráda, že jsi našla Tysona, a že tě tak moc miluje. Když jsem s vámi, úplně to cítím.“ Uchopila malý košík se zahradnickým náčiním. „Nikdy jsem neviděla nádhernější prsten.“

„On umí člověka tak překvapit, Elo,“ svěřovala se Lea. Natáhla si rukavice a vykročila za sestrou do zahrady, kde měly květinové záhony. „Nikdy by mě nenapadlo, že budu tak šťastná, pokud to takhle vydrží. Ale stejně si o něj dělám starosti.“ Rozhlédla se okolo

a ztišila hlas do spikleneckého šepotu. „Mám opravdu špatné pocity a nemůžu se jich zbavit.“

„A kvůli čemu? Co se děje, Leo?“

Lea si povzdechla a zamyšleně vytrhla ze záhonu trs plevele.

„Připadám si hrozně neloajální, když na to jen pomyslím, natož abych to vyslovila nahlas.“

„Jsme tady přece jenom my dvě.“

„Nemám ráda Sama a nemyslím si, že by se to někdy mohlo změnit. A není to jenom proto, že on mě evidentně taky nemusí. S tím bych se dokázala vyrovnat. Sára taky Tysona zrovna úplně nemiluje, ale přesto se snaží k němu najít cestu. Jenže Sam Tysona různými drobnými způsoby pořád ponižuje.“

„Vážně?“

Lea přikývla. „A nejspíš se takhle k němu chová vlastně celý život. Sam měl ve škole hodně kamarádů a pořád ho mají lidi hodně rádi. Zvykl si být středem pozornosti a Tyson byl pořád v jeho vleku. Matka kdysi Samovi nakázala, aby se drželi pohromadě, a on si pak, stejně jako skoro všechny děti, dělal z bratrance za jeho zády legraci. Někdy se chová fakt hrozně nadřazeně, jako kdyby Tyson snad byl nesvéprávný. Jako kdyby Tysona nemohl nikdo milovat z jiného důvodu než pro peníze. Myslím, že je o tom dokonce doopravdy přesvědčený, a to mě zlobí nejvíc. Opravdu to Tysonovi řekl.“

„A ty si myslíš, že ho vlastně nemá vůbec rád, viď?“

„Ale ano. Stará se o něj, dokonce mu nosí jídlo, které Tyson snad vůbec nejí, ale přesto se chová tak povýšeně, že mě to fakt štve.“

„Ty jsi přece vždycky tak empatická a citlivá, Leo. Už ve škole jsi nesnášela, když se děti na někoho zaměřily a pak ho pořád pošťuchovaly. Ale u dospělých to může být tak, že jsou prostě od přírody soutěživí. Zkrátka potřebují se v nějakém ohledu cítit nadřazení. Tomuto druhu chování asi nerozumíš a určitě mu ani nikdy rozumět nebudeš,“ usmála se na ni Ela. Ela odhodila na rostoucí hromádku plevele pár dalších listů. „Měly jsme s tím začít dřív, už je docela tma a není skoro vidět. Dneska je ale úplněk, to by nám mohlo pomoci.“

„Já vím, ale prostě jsem potřebovala být venku mezi květinami, abych se trochu uklidnila.“

Ela k ní natáhla ruku. „Sam je pro Tysona jediná rodina, kterou má.“

„Já vím, já vím. Právě proto se cítím tak provinile. Přála bych si, abych ho mohla mít ráda, a fakt se o to snažím. Jde ale o to, že si myslím, že Sam není takový, jak se tváří před světem. Není tak přívětivý a pohodový, jak se zdá.“ Podrbala se na nose a přitom si rozmazala hlínu po tváři. „Mělo mě to napadnout už dřív. Tyson taky není takový. Mají to nejspíš v rodině.“

„Tyson se umí naštvat?“

„A jak! Zvlášť, když je někdo na mě ošklivý. Sam to má v sobě taky. Jednou se na mě tak naštval, že se mnou klepal o zeď!“

Ela ostře vzhlédla a v očích se jí objevily bouřkové mraky. „On s tebou fakt fyzicky klepal o zeď? Ten hajzl. To pak není divu, že ho nemáš ráda. Měla jsi mi to říct. Zašla bych se na něj mrknout.“

Lea se musela rozesmát. „No vidíš, a to mluvíme o tom, jak se kdo umí naštvat. Ale vůbec za ním chodit nemusíš, Elinko. Tyson už nadrobil dost problémů.“

„Fakt?“ protáhla Ela zvědavě. „A co udělal?“

„Dal mu dvě pořádné rány a zlomil mu přitom nos. Bylo to děsný!“ Lea sklonila hlavu. „A úplně se stydím přiznat, že jsem nechtěla jít hned Sama léčit.“

„Proč by ses měla stydět? Když s tebou klepal?“

„Však ho to potom hodně mrzelo. Moc se omlouval mně i Tysonovi. No tak, Elo, nepřeháněj. Vsadím se, že Jonas nebo Jackson by taky s některou z nás dokázali pěkně zatřást.“

Ela odmítavě zafuněla. „Nechce se mi uvažovat nad tím, co by Jonas mohl udělat, ale o Jacksonovi vím, že občas reaguje naprosto jako primitiv. Je mu úplně jedno, jak ho lidé okolo vidí. Jsem přesvědčená, že si pravidelně buší do prsou jako nějaký alfasamec.“ Povzbudivě se na sestru usmála. „Nedělej si z toho hlavu. Však ty už si k Samovi najdeš cestu, Leo. Ty už jsi taková. Máš od přírody vlídnou a soucitnou povahu a máš silnou touhu ochraňovat Tysona. Ochraňuješ přece nás všechny.“

„Možná. Doufám, že máš pravdu. To ale není tak, že bych Sama přímo nesnášela,“ snažila se spěšně vysvětlit Lea. „Vím, že to určitě neměl lehké, když vyrůstal vedle malého génia, mladšího o několik

let, který byl ale vždycky nejlepší ve třídě. Tyson dokonce sám přiznává, že Samovi musel dost vadit. Však víš, jaké ego kluci mají.“ Ela se na sestru usmála. „Vsadím se, že to ani nebude trvat dlouho, a začneš ochraňovat i Sama. Protože prostě patří k Tysonově rodině, tak ho musíme zvládnout. Julie to s chlapama umí. Jsou z ní

pokaždé celí pryč.“

Lea zamrkala. „Sam taky pronesl pár nechutných poznámek o Julii. Možná právě proto se mi tak zprotivil. No…“ zaváhala.

„Zprotivil je nejspíš příliš silné slovo. Mám prostě smíšené pocity. Víš, ukázalo se, že by děsně chtěl dostat Julii do postele a pak o tom vykládat těm svým kamarádům na hasičské stanici.“

„Kvůli tomu se na něj ale zlobit nemusíš. To by chtěla polovina všech mužů na téhle planetě, aby se s ní dostali do postele. Ona sex přímo vyzařuje! Nemůže si pomoci. Je to prostě a jednoduše v ní. Když jde po ulici, zastavuje dopravu!“

„Ale radost z toho moc nemá, co?“ otázala se Lea bystře.

Ela pokrčila rameny. „Ne, ale už si zvykla. My všechny přece máme vlastnosti, které nemáme rády, ale naučily jsme se s nimi žít. Julie sice není taková, jak působí před veřejností, ale ta její image jí pomáhá uspět v hudebním průmyslu. Jezdí teď po různých nočních talkshow ohledně těch posledních článků v bulváru a dělá si ze sebe legraci. Neřekne sice ani slovo o tom, jestli to byly její fotky nebo ne, ale pomáhá jí to získat víc publicity. Tak se negativní záležitost obrátí v přínos. Ona dobře ví, co dělá.“

„Nechápu, jak zvládne žít se všemi těmi lžemi, které se o ní napovídají,“ přiznala Lea a zavrtěla hlavou. „Já si to beru k srdci asi víc než ona.“

Vtom se otevřely dveře domu a v nich stála Kamila. Zamávala, aby přitáhla jejich pozornost. „Leo, přišla ti na telefon nějaká popletená hlasová zpráva. Něco o Ireně a o Drewovi, a že se máš sejít s Tysonem doma u Chapmanů.“

Lea si kvapně stáhla rukavice. „Byl to Tyson?“

Kamila pokrčila rameny. „To nevím, ale hádám, že ano. Žádala jsem ho, aby to zopakoval, ale on už zavěsil.“

Ela a Lea si vyměnily dlouhý pohled a pak se rozesmály. „To vypadá na Tysona,“ prohlásily obě současně a rozesmály se znovu.

Lea vstala a oprášila si džíny. „Doufám, že si to Irena nerozmyslela. Tyson byl dnes ráno celý pryč. Byl si úplně jistý, že se mu podařilo objevit důvod, proč ten nový lék nepůsobí dobře na mozek dospívajících lidí. Chtěl se rovnou pustit do dalších experimentů a sepsat zprávu pro BioLab.“

„Doufám, že se mu to opravdu podaří objevit,“ pravila Kamila.

„Jestli bude úspěšný, pomůže tím Drewovi, co myslíš?“

„Musí ještě provést spoustu testování, než tomu léku začne věřit natolik, aby s ním mohl předstoupit před veřejnost a dát ho do užívání, hlavně teenagerům. Ale vypadal nadšeně, jako když kluk dostane svoje první kolo,“ vyprávěla Lea. Opřela se o dveře a pokračovala: „Pamatuju si, že někdy míval tenhle výraz už ve škole. Prostě ho z ničeho nic něco napadlo a hned byl celý pryč, aby si to mohl vyzkoušet. Nemohl to vydržet. A pokaždé na něco přišel!“

Ela ji musela okamžitě obejmout. „Jsem moc šťastná kvůli tobě, Leo. Vždycky jsi to měla v sobě, však víš, takovou tu schopnost sdílet s ním jeho nadšení pro nové objevy. A on zase vždycky chtěl odhalit tvoje kouzla.“

„Jsem šťastná,“ přiznala Lea. „Koho by to napadlo, že tohle dokáže způsobit Tyson Derrick?“ Podívala se na hodinky. „Už je dost pozdě. Musím vyrazit, abych ho zkontrolovala. Včera v noci vůbec nespal. Jak se jednou rozhodne, že něčemu přijde na kloub, tak se nedá zastavit a pořád pracuje.“ Hodila rukavice do košíku s nářadím a běžela dovnitř pro klíčky od auta. Neviděla Tysona celý den a už dychtila být zase s ním. Když se nad tím zamyslela, připadalo jí to hloupé, ale bylo jí to naprosto jedno.

Lea rychle nasedla do svého porsche a nastartovala. Musela se usmát, když si vzpomněla, jak jí Tyson vždycky sebere klíče, aby mohl řídit sám. Zdálo se, že se do jejího autíčka úplně zamiloval a začínal mít sklony jezdit příliš rychle. Jak se dostal za volant, jel ještě o trochu rychleji než posledně. Rozhodla se, že příště mu klíče prostě nedá, dokud se nenaučí ovládat pokušení k rychlé jízdě.

Zabočila po stejné cestě, jakou jela ráno, do úzkých serpentin, šplhajících vzhůru do kopců. Vtom přes měsíc přelétl jakýsi stín. Srdce jí poplašeně klopýtlo a podívala se do zpětného zrcátka. Kus za ní se od kraje silnice odlepilo nějaké vozidlo. Když projížděla

kolem, nevšimla si ho, protože mělo zhasnutá světla a stálo zaparkované pod převislými větvemi hustého křoví lemujícího úpatí kopce.

Srdce se znovu rozbušilo, tentokrát skutečným strachem. Auto jelo v bezpečné vzdálenosti za ní, ale z nějakého důvodu z něj cítila hrozbu. Strach, zprvu jen neurčitý a slabý, se jí náhle zmocnil plnou silou. V ústech jí vyschlo a cítila, jak se v ní zvedá vlna paniky. Lea šlápla na plyn. Měla rychlé auto, jako stvořené pro jízdu v ostrých zatáčkách. A cestu znala dobře. Přece tady vyrostla! Se svým porsche by mohla druhému vozu snadno ujet. Když se ale znovu podívala do zpětného zrcátka, auto tam bylo stále, stále ve stejné vzdálenosti od ní.

Lea se pokoušela sama sebe přesvědčit, že to je jenom přebujelá fantazie, ale nějak se jí to nechtělo dařit. Přemýšlela, zda by se neměla obrátit a zamířit zpátky k domovu, ale byla už jen pár mil od Chapmanova domu, kde na ni čekal Tyson. Opět pohlédla do zrcátka a srdce se v ní málem zastavilo. Auto se k ní rychle blížilo. Příliš rychle.

Potlačila paniku a přiměla své hrůzou ztuhlé tělo reagovat. Má přece lepší vůz. Není sice nejlepší řidič na světě, ale určitě dokáže druhému řidiči ujet.

„Neblázni, nepanikař,“ napomínala se přes zaťaté zuby. Položila ruku na řadící páku a šlápla na plyn. Druhé auto ale také vyrazilo kupředu a zprudka do ní strčilo. Nárazníky se zaklínily jeden do druhého a oba vozy chvíli pokračovaly vedle sebe, ale pak Lea ucítila další náraz, až jí hlava poskočila dozadu, a její porsche, už volné, vyrazilo kupředu. Díky vyšší rychlosti se téměř nic nestalo, jen ji trochu odřel.

Před ní teď byla ostrá zatáčka. Lea se podívala do zrcátka a tiše zaúpěla strachem. Druhý vůz se jí stále držel jako klíště. Než stačila mrknout, už vjížděla do zatáčky. Pneumatiky jen zakvílely a porsche proletělo zákrutou trojnásobnou rychlostí, než jezdila obvykle.

Ruce na volantu se jí tak třásly, že zajela do štěrku při kraji silnice. Vyjekla, protože porsche se nekontrolovatelně blížilo k srázu, spadajícímu dolů po úbočí kopce. Štěrk se rozstříkl do vzduchu a dopadl na boky a podvozek auta. Lee se nějak podařilo smyk

zvládnout a vrátit vůz zpět na silnici. Druhý vůz, větší a těžší, byl přímo vedle ní, skoro na ní. Pronásledoval ji jako nějaký mstivý démon. Náhle rozsvítil naplno světla a namířil je přímo do jejích očí, až ji totálně oslepil.

„Jsi na rovné silnici,“ připomněla si. „Hlavně udrž řízení!“ Pomohlo to, konečně zase viděla, a hned šlápla na plyn ještě víc.

Chapmanův dům byl už docela blízko. Stál však na malém pahorku nad mořem, a tak zatáčka příjezdové cesty odbočovala z hlavní prakticky v ostrém úhlu. Rychle se k ní blížila, až příliš rychle. Nemohla si však dovolit ji propást. Neměla jinou možnost, než zpomalit, ale druhý vůz byl už opět přímo za ní. Lea zatnula zuby a strhla volant na odbočku. Pneumatiky zakvílely a Lea cítila boční náraz. Porsche se začalo pohybovat, jako když roztočíš káču, a poskakovalo přitom po cestě i po okolní trávě. Lea se ze všech sil snažila udržet kontrolu nad vozem. Její auto narazilo do Samovy dodávky, prudce se zatřáslo, a pak se náhle zastavilo.

Lea se zběsile rozhlížela kolem sebe, ale větší vůz byl pryč. Nejspíš odjel dál po dálnici. Chvíli zůstala sedět. Třásla se tak, že si myslela, že se neudrží na nohou. Slzy jí tekly po tvářích a zastřely jí pohled. Chvějícíma se rukama vzala za dveře. Naštěstí se otevřely, a ona vyklopýtala ven.

Kapitola 19

Lea se přiměla pravidelně dýchat. Osušila si slzy a znovu se podívala zpět k silnici. Zoufale pátrala zrakem v obou směrech, ale nikde nic. Neslyšela ani motor. V uších jí duněly údery jejího vlastního srdce. Měla by slyšet motor vzdalujícího se auta, ale žádný zvuk se neozýval.

Nepřítomnost zvuku ji probrala k akci. Rozběhla se ke vchodu do Tysonova domu a jen se modlila, aby nebylo zamčeno. Rozrazila dveře, vběhla bez dechu dovnitř a snažila se sebrat natolik, aby se nezhroutila. Dům byl temný a zdálo se, že také prázdný. Bouchla za sebou dveřmi, důkladně zamkla a teprve pak se rozběhla ke kuchyni.

„Tysone! Same! Je někdo doma? Tysone! Kde jsi?“ Slyšela, jak jí hlas stoupá do plačtivého křiku, a styděla se za to.

Dveře do sklepa byly otevřené a svítilo odtud jediné světlo z laboratoře.

„Jsem tady dole, miláčku,“ ozval se konečně Tyson.

Z očí jí znovu vyhrkly slzy. Práskla dveřmi a slepě se vrhla dolů po schodech, rovnou do Tysonovy náruče, až ho málem porazila.

Tyson si přitiskl její chvějící se tělo k sobě. „Copak se děje?“

„Někdo se mě snažil vytlačit ze silnice,“ zamumlala nezřetelně, jak měla obličej zabořený do Tysonových prsou. Zaťala mu prsty obou rukou do košile. „Dostala jsem tvůj vzkaz, abych přijela sem, a tak jsem hned vyrazila. Z křoví ale vyjelo nějaké auto a začalo mě pronásledovat…“

„Počkej chvilku, Leo. Uklidni se. Já jsem ti nevolal a žádný vzkaz jsem nenechával. Myslel jsem, že se máme sejít nahoře v tom druhém domě.“

Lea ztrnula a obrátila se tváří k němu. „Dostala jsem zprávu, že se sejdeme tady. A ještě něco o Ireně a Drewovi.“

„Jdu okamžitě zavolat šerifovi,“ rozhodl Tyson. „Jestli je to Harryho práce, tak ho musí někdo zastavit.“ Mávl rukou, v níž držel

lahvičku s bezbarvou tekutinou, kterou právě vytáhl z nepořádku kolem telefonu. „Vzal jsem si telefon sem dolů pro případ, že bys mi volala.“

Byla to sice jen maličkost, ale i přes všechen strach Leu zahřála u srdce jeho ohleduplnost. Na něco takového by si ještě před pár dny vůbec nevzpomněl. „Co je to?“ zeptala se a ukázala na lahvičku.

Tyson uchopil telefon. „Snažil jsem se posbírat tady všechno, co bych mohl potřebovat v druhé laboratoři, a zachránit, co se dá. Je tu hrozný zmatek. Tohle leželo na zemi kousek od ostatních chemikálií. Je to nakonec úplný div, že celý dům nevyletěl do povětří, vzhledem ke všem těm látkám, co tady mám.“ Praštil telefonem o stůl. „Je to lahvička s methoxyethanolem. Divím se, proč jsem ho kupoval.“ Pohlédl na ni s vážným výrazem na tváři. „Ten telefon je hluchý, Leo. Zatraceně. Pojďme odtud ksakru honem vypadnout.“

V tom zaslechli, jak se seshora z kuchyně ozývají praskavé zvuky. Podívali se na sebe, v očích poznání a děs.

„Dá se odtud odejít jinudy?“ otázala se Lea. „Musí tady být přece ještě nějaký jiný východ!“

„Hlavně žádnou paniku,“ nabádal ji Tyson, ale hlas mu zněl pochmurně. Tiše a opatrně vystoupal po schodech. Položil ruku na dveře a okamžitě s ní ucukl. „Založil tam oheň, Leo. A tentokrát ho zřejmě už žádný rozstřikovač nedokáže uhasit. Už slyším praskání plamenů v kuchyni a dveře jsou úplně rozpálené.“

„Zapálil nám dům přímo nad hlavou?“

Tyson seběhl ze schodů k ní. „Poslouchej mě teď, miláčku. Musím dostat ven Sama. Spí nahoře v ložnici. Vzal si prášky na spaní a je celý den mimo. Musíš doběhnout pro pomoc.“

Pevně se mu pověsila na krk. „Musíme zůstat spolu.“

Zavrtěl hlavou a začal přehazovat věci na stole. Pár jich shodil, než konečně našel malou baterku, kterou hledal. „Musíš být rozumná!“ Vzal ji za ruku, dovedl ji k malým dveřím a podal jí svítilnu. „Když jsme byli malí, používali jsme tenhle tunel, abychom se dostali k moři. Když pak poběžíš podél moře asi tak čtvrt míle, najdeš tam stezku, která vede zpátky na silnici. Měsíc je v úplňku, Leo, což znamená, že příliv bude hodně vysoký. Tak buď opatrná a nepouštěj se za pobřežní skály.“

Otevřel malé dveře a postrčil ji do úzkého tunelu. „Jdi.“

„Počkej,“ zaprotestovala Lea. Cítila, jak se jí zmocňuje panika.

„Co chceš dělat? Aspoň uteč taky tudy!“

„Musím se rychle dostat k Samovi. O mě se neboj. Vím, co dělám. Tak honem, Leo. Zavolej hasiče a taky šerifa. Doprdele, zavolej sem všechny.“ Tvrdě ji políbil a vystrčil ji do tmy.

Lea zaváhala, ale Tyson se tvářil naprosto odhodlaně. Obrátila se a rozběhla se tmavým tunelem. Při běhu si rozsvítila baterku, aby viděla aspoň trochu na cestu. Tunel byl vlhký a zatuchlý a místy ho podpíraly dřevěné výztuže, jež jí nepřipadaly nijak spolehlivé. Musela to být další součást staré pašerácké stezky, podobná té, kterou odhalili pod starým mlýnem, který Kamila koupila před pár měsíci.

Tunel postupně klesal k bouřícímu moři. Slyšela dunění vln a cítila i chladný noční vzduch na tváři. Když kus ušla, stěny se zúžily, a za ohybem se zase rozšířily do malé jeskyně. Lea znovu zaváhala. Zamířila kuželem světla na zem a srdce se jí málem zastavilo. Ustrnule zírala na velké stopy, které kdosi zanechal v rozměklé půdě. Otisky byly očividně čerstvé a byla jich tam spousta. Obrátila se, že poběží nazpět, ale v tom zaslechla nezaměnitelný zvuk něčího těžkého dechu.

Lea ztuhla. Odněkud zevnitř chodby k ní doletěl závan větru. Byl cítit po moři, soli a chladu. Táhl se tunelem a přinesl s sebou náznak vůně, která jí připadala známá. Obklopila ji, a Lea jen zatajila dech, plná strachu se pohnout nebo promluvit, plná strachu už jen myslet.

„Leeeeeoooo,“ ozvalo se ze tmy a Lee přeběhly podél páteře ledové prsty strachu. Vlasy na zátylku se jí zježily hrůzou. Srdce jí bušilo tak silně, že si nebyla jistá, zda doopravdy slyší ten tichý zlověstný šepot.

„Leeeoooo,“ ozvalo se podruhé její jméno jako dlouhý, děsivě protáhlý zvuk, přilétající k ní společně s onou vůní. Lea si přitiskla ruku na ústa ve strachu, že zvuk zmizí dřív, než se jí podaří vylovit z paměti, kde cítila tuto konkrétní vůni.

Mozek se vzpíral, jakoby ochrnul rostoucím děsem. Hrůza ji ochromovala, takže zůstala stát a snažila se znovu začít myslet. Možná to prostě jenom nechtěla vědět. Možná, že poznání bylo příliš

děsivé, než aby ho snesla. Poznání přišlo nečekaně zároveň s lehkým závanem větru. Náhle až příliš dobře věděla, kdo se to za ní krade vlhkou chodbou a pronásleduje ji. Vlastně to nejspíš věděla po celou dobu, jen nechtěla pohledět pravdě do tváře.

„Tysone,“ zašeptala jeho jméno. Když pochopila plnou pravdu, bodlo ji u srdce, a bolest, kterou pro něj cítila, na okamžik přerostla v prudký poryv zlosti. Kdyby se to Tyson dozvěděl, určitě by ho to zabilo.

Vztek jí dodal odvahu. „Same. Vím, že jsi tam.“

Nastala chvilka ticha. Pak se z temnoty ozval nehmotný hlas:

„Tys ho prostě nemohla nechat na pokoji, co?“

Lea se otočila k jeskyni a dlaní zaclonila baterku, jíž svítila kolem sebe. Netušila, zda je Sam za ní nebo před ní. Pokud by měla štěstí, mohlo by se jí podařit se před ním ukrýt. A až by poznala, kde je, mohla by se kolem něj prosmýknout a doběhnout pro pomoc. Tyson už v laboratoři určitě není. Prodírá se hořícím domem, aby zachránil člověka, který se ho tak usilovně snaží zabít.

Náhle si všimla pukliny v levé stěně jeskyně. Se svou drobnou postavou se do ní mohla krásně vejít. Opatrně obešla díru v podlaze. Když do ní posvítila, propadala se dobrých sedm metrů strmě dolů ke kamenitému dnu. Zhasla baterku a vklouzla do průrvy. Srdce jí bušilo a v krku jí vyschlo strachem.

„Leo, ach Leo. Nechceš si se mnou pohrát? Viděl jsem, jak sis hrála s Tysonem.“

Z jeho hlasu ji mrazilo. Ze Samova hlasu bylo znát, jak ho ta hra na kočku a na myš těší, jak si ji užívá. Snažil se ji co nejvíc vyděsit – a fungovalo to. Byl teď jeho hlas blíž? Lea zaslechla kapání vody. Nebo to byl zvuk jeho dechu? Zavřela oči, ale to ji vyděsilo ještě víc. Znovu je vytřeštila do hrozivé temnoty, která ji obklopovala, a snažila se v ní něco rozeznat. Viděla jen tmu. Samou tmu. Sevřela prsty kolem malé baterky, své jediné zbraně, která jí mohla pomoci Sama najít, schovala ji v hrsti a přitiskla si ji k hrudi.

„Udělal jsem ty tvoje fotky, Leo,“ přicházel k ní z temnoty a chladu jeho hlas. „Stála si tam nahá proti oknu a kurvila ses za peníze.“

Lea si přitiskla ruku na ústa, aby zabránila vzlyknutí. Jeho hlas ji děsil až do morku kostí. Byl jako nehmotné zlo, které se nad ní stahovalo z cizího, neznámého prostoru. Vyzařovala z něj nenávist, která dodávala jeho tónu výsměšný ráz.

„Ty jsi taková malá děvka, viď. Vsadil bych se, žes moc dobře věděla, že se na vás dívám. Musíš na to být děsně dobrá, když se s tebou chce oženit. To bych nikdy neřekl!“

Jeho hlas teď určitě zněl z větší blízkosti. V tunelu zněla krátká ozvěna. Znamená to snad, že Sam stojí někde u vchodu? Přišel sem zepředu, nebo naopak zezadu? Nesmí podlehnout strachu, nesmí panikařit, musí přemýšlet, uvědomila si Lea. Chtělo se jí křičet, zakřičet na Tysona, na své sestry, chtěla, aby Sam prostě šel pryč. Nesměla mu odpovědět. Musela zůstat naprosto zticha, jinak by mu prozradila, kde je.

Bez varování jí v mysli vyvstal živý obraz Tysona, jak se probíjí mezi plameny. Oheň byl všude, kolem něj, nad ním i pod ním, plazící se podél stěn a olizující strop. Představa byla tak dramatická, že poznala, jak sdílí své myšlenky s Elou. Připojila se ke své sestře a snažila se udržet co nejtěsnější spojení. Strachovala se o Tysona, bála se o sebe.

Tunelem se náhle rozlilo jasné světlo. Přeběhlo přes puklinu a opsalo oblouk po stěnách. Lea se zasunula co nejhlouběji a spolkla hlasité zavzlyknutí. Nemohla odtrhnout oči od Samovy postavy, která se objevila. Držel před sebou světlo, takže nedokázala rozeznat jeho rysy, ale obrys jeho těla se zdál vyšší než jindy. Vypadal i širší. Silnější. Spíš jako nějaké monstrum než lidská bytost.

Ke své hrůze viděla, že světlo opisuje další kruh prostorem, míjí její úkryt, váhá, a pak se pomalu zase vrací. Už ji zachytil. „Ááá, tak tady tě máme. Věděl jsem, žes nemohla utéct daleko.“ Hlas nyní zněl vyrovnaněji a přívětivěji, a mnohem víc tak připomínal Sama.

Lea se vymanila z průrvy a postavila se zpříma proti němu se vztyčenou bradou a neuhýbavým pohledem. Ruce se jí třásly, ale dokázala si zachovat tolik duchapřítomnosti, že nechala malou baterku bezpečně skrytou v dlani, kterou si přitiskla ke stehnu. Bála se promluvit, aby roztřesený hlas neprozradil její strach.

Sam si odfrknul. „Vypadáš jako jelen, když ho v noci oslní reflektory auta. Máš oči přes půlku obličeje a jsi celá vyděšená. Jak se jenom Tyson mohl zamilovat do takové šedé myši, jako jsi ty?“

Lea mlčela, protože věděla, že by ji třesoucí se hlas usvědčil ze strachu. Horečnatě zatím uvažovala, jak by se mohla prosmýknout okolo něj a dostat se zpátky do chodby.

„Hádám, že Tyson, náš hrdina, teď prohledává první patro, aby mě zachránil,“ povzdechl si strojeně Sam. „Ale já jsem se ho snažil varovat. Uhořet je pěkně blbá smrt.“

Leino srdce se bolestivě sevřelo. Vtom Sam z ničeho nic zhasl světlo a ponechal je oba v absolutní tmě. Zaslechla šepot a její myslí prolétla výstraha od jejích sester. Lea se vrhla kupředu, rozhodnutá dostat se kolem Sama pryč. Byla drobná, může být jako ta malá myš, za jakou ji považoval, a tak mu uniknout.

Sam ji však chytil za vlasy a stáhl ji dozadu. Vykřikla bolestí a zapotácela se. Popadl ji za zápěstí a táhl ji k sobě. Lea ho vší silou praštila baterkou přes ruku a hned pak do obličeje, přímo přes lícní kost. S klením ji pustil, ale když se snažila proklouznout kolem něj, praštil ji pěstí. Schytala ránu do prsou, která ji zastavila. Úder nebyl příliš silný, jen tolik, aby na okamžik ztratila rovnováhu a musela ustoupit o pár kroků zpátky. Náhle se však její nohy ocitly ve vzduchu.

Zběsile máchala oběma rukama, aby se něčeho zachytila a zachránila se před pádem. Propadla se však přímo dolů skrz otvor v podlaze jeskyně na skalnatý podklad. Tvrdě se uhodila. Zaslechla prasknutí, jak se jí zlomila kost v noze. Bolest ji připravila o dech a vyrazila jí z hrdla zoufalý výkřik.

Seshora k ní dolehl výsměšný smích, a jeho zvuk jí pomohl poněkud se vzpamatovat. Rychle do sebe vtáhla několik doušků svěžího mořského vzduchu. Když se rozhlédla kolem sebe, spatřila, že za skalním útesem se pod vlivem neustálých útoků mořské vody vytvořil otvor. Byl od ní jen pár metrů, ale stejně dobře to mohly být kilometry. Nohu měla ohnutou v nepřirozeném úhlu a cítila, jak jí skrze kůži vykukují ostré okraje zlomené kosti. Kůži měla vlhkou a studenou, a rozeznala tak příznaky šoku.

„Hmmm, tak ty ses nám zranila?“ posmíval se jí Sam. „Kdepak teď máš toho svého hrdinu, co? A kdepak jsou tvoje sestry se všemi těmi svými kouzly? Jsi úplně sama. Můžu tě zabít, kdykoliv se mi zlíbí.“

Lea se ze všech sil snažila zůstat při vědomí a udržet si jasnou mysl. Sam byl naprostý šílenec. Nesnášel ji od prvního okamžiku, a tím, že na to nechtěla Tysona upozornit, si zpečetila svůj osud. Chudák Tyson. Nikdy by ho ani nenapadlo, že starý dobrák Sam, tak okouzlující a starostlivý, se dokáže proměnit ve svůj pravý opak, když není po jeho.

Natáhla levou ruku, nahmatala kus čnějící skály, a pevně se jí zachytila. Zaťala zuby a začala se po centimetrech sunout kupředu. Okraje její zlomené holení kosti se dřely o sebe. Na těle jí vyvstal studený pot a na okamžik jí před očima začaly tančit bílé skvrny. Zhluboka se nadechla, aby neomdlela.

Slyšela, jak se Sam nad ní pohybuje. Bylo to podivné šustění, jež nedokázala rozpoznat. Zvedla obličej vzhůru k otvoru a snažila se naslouchat – a především vidět. Určitě něco chystal. Dopadlo na ni pár drobných kamínků a zasáhlo ji do hlavy a do ramenou. Přikryla si hlavu rukama a chvíli oddechovala bolestí, kterou jí pohyb způsobil. Ale ona se musí přesunout dál, než Sam objeví něco většího a těžšího, co na ni z výšky hodí.

Snažila se druhou rukou najít další opěrný bod, ale nenahmatala vůbec nic. Přesto se přiměla posunout dál a přiblížit se tělem k široké průrvě v útesu. Po tváři jí tekly slzy bolestí a dvakrát zvracela. Pokud by to byla běžná zlomenina a ne otevřená, už by se byla dávno pustila do léčení. Musela by však nejdřív přitisknout oba konce kosti k sobě, a věděla, že bolest by byla nesnesitelná. Dokud nebude v bezpečí před Samem, nemůže si dovolit, že bolestí omdlí.

Světlo zamířilo na ni dolů. „Vidím tam krev, Leo. Copak, pořezala ses? Pomalu tam vykrvácíš k smrti?“

Lea si položila hlavu na vyčnívající kus skály, vtáhla dech do plic a pokusila se rozdýchat bolest. „Vsadím se, že mučíš malá zvířátka jen tak pro své potěšení.“

„To teda ne. Jedině když jsou tak hloupá, že se mi připletou do cesty.“

Lea se přitáhla zase o kousek blíž k průrvě, pryč od kuželu světla ze Samovy baterky, jímž na ni mířil. Plazila se centimetr po centimetru, až se konečně dostala k samému okraji. Asi o čtyři metry níže bylo moře. Vlny dorážely na skálu, rozstřikovaly vodu, sůl a pěnu až k ní do malé jeskyně. Stěny byly strmé v obou směrech, nahoru i dolů. Byla to dokonalá past a voda rychle stoupala.

Chvíli odpočívala, a snažila se nevnímat škrabavé zvuky a supění, doléhající k ní seshora. Přerývaně dýchala, když se obrátila tváří k vodě a zvedla ruce k nebi a zavolala vítr. Síla jeho odpovědi ji šokovala. Sestry už čekaly, všechny do jedné. Cítila pouto, které se mezi nimi rychle šířilo.

Otvorem propadl obrovský kámen. Sam zamířil světlo dolů a kroužil jím, aby zjistil, kde je, ale Lea už byla mimo dosah jeho baterky. S hrůzou sledovala, jak se otvorem spouští lano.

Vítr se obrátil zpátky k ní a vztekle zavyl. S řevem se prohnal malou jeskyní, v níž byla uvězněná. Do prostoru vnikla směsice mlhy a oparu, celý ho vyplnila a pokryla její tvář kapkami vody. S větrem přilétly i zvuky ženských hlasů. Volaly ji a mlhou se rozlévalo magické kouzlo. Do Ley vstoupila síla a odhodlání. Zhluboka se nadechla, na okamžik se v duchu spojila nehmotným poutem s Elou, a pak přiložila obě ruce ke špičatým okrajům kosti, pronikajícím skrze kůži na noze. Mírně přitlačila, aby napravila jejich postavení, ale bolest byla tak strašlivá, že si myslela, že omdlí. Chtělo se jí křičet a také slyšela křik, ale doléhal k ní z velké dálky, a ona nedokázala rozeznat, zda patří jí nebo některé ze sester. Znovu zvracela, ale pak se křeče proměnily v suché dávení a vzlyky. Zalil ji pot a jednu chvíli téměř ztratila vědomí, ale neúnavné dorážení větru ji znovu přivedlo k sobě.

O útes se rozbila mohutná vlna a poslala do jeskyně dávku ledové vody. Zalila ji celou, a Lea jen zalapala po dechu. Zapomněla na to. Zapomněla, že Země, Měsíc a Slunce jsou právě v jedné linii a příliv bude mimořádně vysoký. Musí si pospíšit. Znovu se rukama podepřela o okraj útesu a poslala vítr zpět k sestrám s poselstvím o děsivé situaci, v níž se nacházela.

Vítr se vrátil, silnější než prve. Mlha a vodní opar zhoustly, zvedly se ode dna a v chomáčích stoupaly vzhůru podél spuštěného

lana do jeskyně nad ní. Sam hlasitě zaklel, protože náhle přestal cokoliv vidět. Lea se ho snažila nevnímat, soustředila se jedině na své tělo, a vyslala do něj proud léčivé energie.

Sam se pokoušel nahlédnout do otvoru pod sebou, ale neviděl nic, než hustou mlhu. Už neměl čas, aby si se svou obětí dál pohrával. Musel se vrátit k domu a zvládnout situaci tam. K čertu s tou děvkou. Tyson už bude po smrti.

Znovu hrubě zaklel a popadl lano. Hodlal tu děvku uškrtit a pak hodit její tělo do moře. Zasloužila si to, za to, co mu provedla. Byla to její vina. Tyson začal mluvit nesmysly, všechny jeho plány se začaly bortit a tak musel něco udělat. Ta holka využívala sex, aby se dostala k Tysonovým penězům, aby se mu vloudila do života. Tyson jí byl jako posedlý. Přišel domů a začal tehdy Samovi vyprávět o svých velkých plánech, jak se bude dvořit Lee Drakeové a pak se s ní ožení.

Když se mu nepovedlo Tysona zničit pomocí selhání bezpečnostních popruhů, Sam pochopil, že se musí především zbavit Ley. Klidně by nechal Tysona naživu, kdyby se mu ten idiot nepletl do práce a nechal věci jít přirozenou cestou. Sam se snažil být vlídný, ale ne, Lea si prostě nedala pokoj.

Pomalými hmaty obou rukou se začal opatrně spouštět po laně dolů. Mlha mu vnikala do očí a téměř ho oslepovala. Připadala mu nějak podivná, skoro jakoby ožila a v drobných kapkách vody se hýbalo cosi živého. Ucítil, jak se jeho tváře dotkly čísi prsty. Hmatal kolem sebe, ale našel jenom prázdný vzduch. Slyšel šeptání nějakých hlasů. Šeptání. Ta děvka se ho snaží mást, to je to celé.

Nohama se dotknul kamenitého dna. Slyšel, jak Lea oddechuje, a poznal, že je u průrvy. Tím lépe! Aspoň to bude mít blíž, až shodí její drobné tělo do oceánu, kde ho sežerou žraloci. Přál si, aby s sebou měl svou pistoli, ale od té doby, co s ní postřelil Jonase Harringtona, se ji už neodvážil nosit. Ležela na mořském dně spolu s bezpečnostními popruhy. Měl si vzpomenout včas a přinést si nůž, ale popravdě řečeno se nemohl dočkat, až ji popadne a pod rukama ucítí její krk, uslyší křupnutí a bude se jí dívat do očí, až bude bojovat o svůj poslední dech. To ona je vinná, že musel zabít svého vlastního bratrance. Zatraceně, tohle ji bude fakt mrzet.

Do prohlubně vnikla se smrtícím řevem další mohutná vlna. Ledová voda mu promočila oblečení a pronikla mu až ke kůži. Roztřásl se, a pevně sevřel lano, na němž visel. Opar a mlha ho obklopovaly tak silně, že v malém prostoru skoro nemohl ani dýchat. Několikrát zakašlal, aby si pročistil hrdlo. Vlastně se mu už ani nechtělo se pustit lana a seskočit dolů, odkud se zvedala chladná voda a smáčela ho až po kotníky, než se zase s hukotem hnala pryč, zpátky do moře.

„Ahoj Same,“ pozdravila ho tiše Lea.

Vítr přinesl další pozdrav, znějící jako melodie. Proplétala se těsným prostorem a vířila mu v hlavě. Odrážela se od úzkých slizkých stěn a v její ozvěně slyšel znovu a znovu svoje jméno. Sam zatřásl hlavou, aby se vzpamatoval. Myslel si, že Leu najde u okraje skály, ale teď si přestával být jistý. Cítil se jako v pasti, jakoby ho pozorovalo několik párů nepřátelských očí. Začínal se v něm probouzet vztek, a to nebylo dobré. Potřeboval zůstat naprosto klidný.

Všichni kolem něj, dokonce i jeho matka, si mysleli, že Tyson je ten chytrý, ten rodinný génius. Ale Sam věděl své. Tyson ho potřeboval. Tyson se o sebe neuměl postarat a byl snadno manipulovatelný. Sam ho ovládal celé roky.

Sam se pustil lana, udělal pár kroků k okraji útesu a zastavil se. Tamhle je, kousek vlevo od něho. Prudce se otočil s rukama napřaženýma, jak očekával útok. Jeskyní zavál vítr a přímo za sebou uslyšel tichý ženský smích. Uskočil a obrátil se, vzteky bez sebe. Hustá mlha ze slané vody na něj zaútočila jako tisíce malých žihadel, od nichž ho začala pálit tvář.

Vítr začal dout zuřivou rychlostí. Cloumal jím, tahal ho za oblečení, cuchal mu vlasy a postrkoval jej k okraji srázu. Nechápal, jak může být mlha tak hustá a přitom se vůbec nehýbat. Divné bylo už to, že postupovala proti směru větru. S nadávkami hmatal kolem sebe po provazu. Ať si tady Lea klidně utone. Nechá ji být, stejně tu zemře. A kdyby snad nějakým zázrakem přežila, je tady tak jako tak bezpečně uvězněná, takže sem může přijít a klidně ji kdykoliv zabít.

Nemohl najít provaz. Ustoupil pár kroků, potlačil paniku, a začal znovu rukama hmatat po laně, ale nikde nic. Ta jeskyně přece není tak velká. Po laně ani po Lee nebylo ani stopy.

I když husté kotouče mlhy dusily všechny zvuky, pokud stál naprosto tiše, dokázal se v nich orientovat. Zuřivá síla oceánu se stále zvyšovala, vlny duněly, každá další o hodně vyšší než ta předešlá. Slyšel tiché, přerývané dýchání. Ženské hlasy. Volání mořských sirén, které ho sváděly, aby naplnil svůj osud.

Sam zůstal zticha. Bylo tam ještě něco dalšího. Kroky, ozývající se nahoře nad nimi, těžké a rychlé. A také hlas, který něco volal.

Lea to zaslechla také. Chtěla ho varovat. Tyson se dostal z hořícího domu a šel ji hledat. Odlepila se od vzdálenější stěny jeskyně a vyběhla do jejího středu, nedbaje na to, že se tím vystavuje strašnému nebezpečí. Bylo jí to jedno, jen nechtěla dopustit, aby Sam Tysona zabil. „Nechoď sem, Tysone! Nechoď sem!“

Pro Sama se její hlas stal vodítkem, který mu pomohl ji v mlze najít. Skočil po ní, zakryl jí ústa rukou a tvrdě jí přitlačil až k zemi.

„Tady dole, Tysone! Lea omdlela a já ji odtud nemůžu dostat. Je zraněná a příliv se hrozně rychle blíží!“

Lea ho silně kousla do ruky, ale Sam se nedal a dál ji pevně svíral. Nemohl dovolit, aby Tysona varovala. Klekl si nad ni a dál jí pevně zacpával ústa. Druhou rukou ji přitom tlačil k zemi. Lea mu vrazila loket na solar plexus a pokusila se ho pěstí udeřit do slabin. Sam ale uhnul, a tak její pěst místo toho skončila na jeho stehně.

Sam začal po kolenou couvat dozadu a přitom ji táhl za sebou skrze svíjející se mlhu k otevřenému otvoru mezi balvany. Uši jim zalehly divokým burácením vln a voda vlétla do prostoru jeskyně, tentokrát až po kolena vysoko. Rozlila se kolem a valila se zase zpět s děsivým hučením, které je téměř ohlušilo. Protože byli oba nízko u země, síla přívalu je smetla a přetočila, takže se jim voda přelila přes hlavy.

Sam ji přesto nepustil ani na chvilku. Tvrdě jí zarýval prsty do tváře. Snažil se, aby je voda při svém pohybu odnesla k otvoru, ale vlna už opadla a zanechala je oba roztřesené zimou. Lea hrabala kolem sebe v naději, že se jí povede se něčeho zachytit, aby zpomalila Samův postup. Kopala a zmítala sebou při každém jeho

pohybu. Přesně teď věděl, kam míří. I přes hustou mlhu věděl přesně, odkud ji bude moci srazit dolů do rozběsněného oceánu.

„Leo?“

Znovu se začala se všech sil bránit. Tyson už byl blízko. Byla si jistá, že už našel lano. Snažila se dělat co nejvíc hluku, snažila se odolat Samově mnohem větší síle. Chytil ji silnýma rukama a zvedl ze země, takže jí teď nohy trčely do vzduchu. Odrazila se jimi od skalní stěny a kopla dozadu, až Sam upadl, ale přesto ji nepustil.

Z mlhy se vynořila ruka. Prsty zachytily Leinu paži a pevně táhly.

„Pusť ji, ty hajzle. Co to do prdele děláš?“ Objevil se Tyson s obličejem celým začernalým, s oblečením pokrytým sazemi, a páchl kouřem.

„Snažím se jí zachránit život,“ vykřikl Sam. Odstrčil ji od sebe tak zprudka, že narazila do Tysona, až ztratil rovnováhu a zapotácel se.

Jakmile se vzpamatoval, ustoupil pár kroků, popadl Leu kolem pasu a přitáhl ji k sobě. Postavil se před ni, aby ji chránil svou mohutnější postavou. „Když jsem běhal po hořícím domě, abych tě zachránil, pár věcí jsem si uvědomil, Same. O tom, že jsem před pár dny koupil nový dům, jsme s Leou mluvili přímo před tebou, ale tys neřekl ani slovo. Tys totiž o tom domě věděl už předtím.“ Tysonovi se roztřásl hlas. Stále nemohl uvěřit, že je to pravda.

Dokonce ani teď ne, když se díval do bratrancovy tváře. Vždyť to byl přece Sam, kterého znal už od dětství, jediná rodina, kterou měl. Jediný člověk na světě, který ho měl opravdu rád. Komu na něm záleželo. Jediný člověk, na kterého se mohl spolehnout a – ano, kterého miloval. Nebolelo ho teď jen srdce. Bolelo ho všechno, že nedokázal ani uvažovat. Hrdlo se mu stáhlo a v očích ho pálily slzy. Měl chuť kolem sebe všechno rozbít, ale přitom se mu chtělo sednout si a plakat a plakat. „Ale co je ještě důležitější! V laboratoři jsem našel lahvičku s methoxyethanolem, což je rozpouštědlo, které já nikdy nepoužívám. Já jsem ho nekoupil, Same. Páchne trochu jako chloroform a trochu po česneku. Oba tyto pachy jsem cítil ve vrtulníku těsně předtím, než jsem vystoupil s lanem ven. Té látce, kterou jsi na mě vylil, to trvalo tak hodinu a půl, než se prožrala materiálem bezpečnostních popruhů.“

Sam zvedl ruku. „Musíš mě poslouchat, Tysone. Snažil jsem se ti to říct už dřív, ale ty jsi pořád takový zatracený mezek.“

Tyson se obrátil přes rameno. „Leo, vylez po tom provazu.“

„Bez tebe nepůjdu. Já už se od tebe nenechám znovu oddělit!“

Rysy mu ztvrdly. „Vylez po tom zatraceném provazu. Nemáme moc času, musíme se odtud dostat co nejrychleji. Další velká vlna tuhle jeskyni úplně zatopí. Všimli jste si vůbec, že už jsme teď ve vodě skoro až po pás? Cvakáte zubama a brzy se dostaví podchlazení.“

Lea pořád ještě váhala. Nechtěla nechat Tysona o samotě s jeho bratrancem. Tyson Sama miloval. Nechtěl uvěřit věcem, jichž byl Sam schopen, třebaže měl důkazy přímo před nosem. Miloval Sama, jediného příbuzného, který mu zůstal, asi stejnou měrou, jako ona milovala své sestry. Srdce se jí pro něj svíralo bolestí.

„Mám tě snad tam nahoru vyhodit?“ seknul po ní Tyson hlasem jako nůž. Byla v něm směsice zuřivosti, rezignace a muka, a on si nebyl jistý, zda se dál dokáže ovládat. Stála tu Lea, drobná a celá zničená.

I on si připadal naprosto zničený. „Same, jak jsi to jenom mohl udělat?“

Leu naplno zasáhl srdceryvný tón jeho hlasu. Tyson byl u konce sil. Situace jím otřásla do morku kostí a stačilo málo, aby se zhroutil. Zvedla paže do vzduchu a vyslala vítr ke svým sestrám, a spolu s ním odlétla i hustá mlha. „Přijď hned za mnou, Tysone,“ zaprosila.

Chytila se oběma rukama lana a začala šplhat vzhůru k otvoru. Nikdy v životě ještě nic takového nedělala, a připadalo jí takřka nemožné, že by to mohla dokázat. Než se stačila ozvat, pocítila, jak jí sestry z dálky posílají sílu a energii. Vnímala, jak jí pronikají do svalů a zrychlují její pohyb, jak táhnout její tělo rovnou vzhůru. Nahmátla okraj otvoru a vytáhla se do bezpečí. Okamžitě se ale přetočila na břicho a zadívala se dolů na oba muže.

„Tysone, okamžitě pojď odtud. Voda za chvilku jeskyni celou zaplaví!“

Sam zavrtěl hlavou a ustoupil vlevo. Přiměl tak Tysona, aby udělal totéž. „Já prostě jenom nechápu, jak jsi jí mohl dovolit, aby

nám tohle udělala, Tysone. Proč jsi to dopustil? Proč sis myslel, že by bylo dobré ji pustit do našeho života? Do našeho světa?“

„O tom si promluvíme později, Same. Teď odtud musíme vypadnout.“

„Ona tě popichovala proti mně, až ti prostě otrávila mozek. Dělala to zkrátka pořád, celou tu dobu. Já jsem to věděl, ale tys to vidět nechtěl. Chtěl jsi, abych se přestal starat o peníze. Začal jsi kontrolovat účty. Hlídal jsi i hotovost, co jsme měli doma. Proč bys to jinak dělal, než že ti namluvila, že ti kradu tvoje peníze? Byly to přece naše peníze. Měli jsme je dohromady, víš přece? Chci vědět, proč jsi ji poslouchal.“

„Nech toho, Same. Pojďme pryč,“ natáhl Tyson ruku k bratranci.

Lea musela zatnout zuby, aby na něj nezačala ječet, že má přestat mluvit a místo toho vyšplhat po laně za ní. Sam záměrně zdržoval. Nelitoval. Něco měl za lubem, nepřestával kout plány. Cítila jeho snahu získat převahu. Jak to, že to nevycítil i Tyson?

Moře opět zabouřilo, a voda v jeskyni stoupala výš s každou další vlnou. „Prosím, Tysone, prosím,“ zašeptala.

Na rameno jí dopadla těžká ruka a Lea málem vyskočila do stropu. Otočila se a spatřila, že vedle ní se krčí Jackson. Přiložil si prst na ústa a druhou rukou jí pokynul, aby mu uhnula z cesty. Natáhl se na zem nad otvor, položil si revolver na dosah ruky na kamenitou zem, a hleděl dolů na dva muže ve stoupajícím přílivu vod.

Málem se rozplakala. Jacksona samozřejmě poslala Ela. Její sestry jí pokaždé pomohly. Lea se posadila na kámen a pokoušela se přes Jacksonovu rozložitou postavu zahlédnout, zda už se Tyson blíží k lanu.

„Musíme hned odejít, Same,“ vyzval ho znovu Tyson. Začínal být bezradný. Nemohl přece bratrance opustit. Musel vymyslet způsob, jak ho přimět k návratu. „Všechno si to pak nahoře vysvětlíme.“

Voda už dosáhla Samovi až k pasu a postrčila ho kupředu. Usmál se, a jeho úsměv Tysona zamrazil až do morku kostí. „Já tě jí nenechám, Tysone. To se nesmí stát.“

„Vybral sis to sám, Same,“ odpověděl Tyson. Sáhl po provazu a vytáhl se ven z vody. Doufal, že tak Sama povzbudí k činnosti.

„Pojď za mnou, nebo si tu umři. V moři nemůžeš vydržet dlouho. Voda je moc studená a rozbouřená.“

Sam si svůj skok načasoval s další vlnou. Jakmile se rozlila vnitřkem jeskyně, vrhnul se po Tysonovi. Chytil ho za nohy a chtěl ho stáhnout zpět. Voda se valila dovnitř s mimořádnou silou, narážela do nich a tlačila dozadu k zadní stěně jeskyně.

Lea vykřikla a skočila k díře. Instinktivně natáhla ruku k Tysonovi. Jackson už se natahoval také. Chytil Tysona za zápěstí a sevřel je pevně jako ve svěráku. Ledová voda zaplavila prostor pod nimi až ke stropu, takže oba muži v ní zmizeli i s hlavami. Pronikla i vzhůru otvorem a zmáčela Jacksonovi tvář a ramena.

Lea viděla, jak se šerifův zástupce namáhá. Svaly se mu napnuly a na paži vyvstaly pletence žil, jak se snažil přemoci mohutnou sílu opadající vody, jež málem smetla oba muže s sebou. Nadzdvihl se, ponořil se rameny do otvoru a natáhl druhou ruku, jíž pevně sevřel Tysonovo předloktí.

Sam se snažil vydržet. Prskal, kašlal a zalykal se mořskou vodou, která ho při svém zpětném rázu stahovala s sebou a hrozila ho odnést pryč. Sevření na Tysonových nohou zesláblo a Sam na okamžik zmizel v točícím se víru vracejících se vln. Jeho tělo se převracelo téměř u dna a přitom se stále blížilo k úzké, dlouhé průrvě. Na poslední chvíli se mu podařilo zachytit se o hranu skály, aby ho voda neodnesla do moře. Zoufale kopal nohama ve snaze dostat se nad hladinu. Nakonec přece jenom dostal hlavu nad vodu. Odtékající příval však měl pořád dost síly, aby ho mohl každou chvíli rozmačkat o skalní stěny jeskyně.

Tyson cítil, jak se Jackson namáhá, aby ho vytáhl ven z vody. Obrátil se po Samovi. Jejich pohledy se setkaly nad rozběsněnou hladinou, a on pochopil, že ho tady nedokáže nechat utopit.

Lea přesně poznala moment, kdy se Tyson rozhodl. Pustil se Jacksona a vydal se zpět ke svému bratranci. Cítila, jak sestry v dálce společně vydechly hrůzou a celé její tělo ztuhlo odmítnutím. „Ne!“ vykřikla Lea. „Jacksone, nepouštěj ho!“ Skočila přes šerifova zástupce a snažila se zachytit Tysonovu paži. Prsty stačila zavadit o jeho zápěstí, ale jeho ruka jí hned zase vyklouzla a zmizela.

Jackson zaklel hořkým a vzteklým tónem. Lea propukla v pláč a přikryla si tvář rukama. Přesto nedokázala přestat sledovat drama, jenž se odehrávalo dole ve vodou zaplavené jeskyni. Zírala mezi prsty, jak Tyson odhodlaně plave k bratranci. Věděla, jak je voda ledová, pořád ještě se sama divoce třásla zimou. Tyson na to však nedbal. Doplavala k Samovi, chytil ho za ruku a ukázal mu směrem k lanu.

Sam přikývl a oba společně se pustili skrz vířící vodu. Spojenými silami odolávali útočícím vlnám. Čas byl proti nim. Až se dovnitř vřítí další vlna, mrští jimi o skalnaté stěny, zalije je až nad hlavy a pak je odnese do moře, kde oba utonou.

Když se vlna objevila, vnikla do jeskyně nejdřív jako drobné čeření, jež se brzy proměnilo v nebezpečně roztočený vír. Oba muži se dvakrát dostali až ke dnu, ale pokaždé se jim nakonec podařilo zase vyplavat. Lapali po dechu, s hlavami těsně pod skalnatým stropem, kde se pokoušeli vtáhnout do plic pár doušků vzduchu. Samovi se konečně podařilo zachytit se konce lana. Natáhl ruku, aby přitáhl i Tysona. Začal rychle šplhat vzhůru a Tyson se pustil hned za ním. Jejich spojená váha bránila tomu, aby se lano s nimi roztočilo a uchvátil je silný spodní proud.

Než vyšplhali až k otvoru, byli už oba zesláblí soubojem s vodou, ledovým chladem i spoustou energie, již museli vydat na svou cestu vzhůru. Jackson zachytil Sama a vytáhl ho dírou nahoru. Sám přitom upadl, ale udělal mu místo na zemi vedle sebe. Sam byl promočený a třásl se zimou. Zuby mu hlasitě cvakaly a slabostí se nedokázal ani pohnout, jen se odvalil stranou, aby udělal místo pro Tysona.

Jeho hlava se teď objevila nad povrchem a rukama hmatal kolem, aby se zachytil a sám se vytáhl nahoru. Sam se odkutálel dál a zvedl se na kolena. V ruce třímal Jacksonovu pistoli s hlavní namířenou přímo na Leu.

Na okamžik se nikdo ani nepohnul. Lea viděla v Samových očích naprosté odhodlání, brutální triumf. Za ním se Tyson právě snažil dostat z mrazivé vody, ale byl už tak podchlazený a vyčerpaný, že se pohyboval pomalu a nekoordinovaně. Samův prst zvolna zmáčknul spoušť.

Jackson vytrhnul z boty záložní revolver a skočil před Leu. Tvrdě do ní přitom vrazil a odhodil ji stranou. Oba výstřely se ozvaly takřka současně a v malém prostoru jeskyně byly ohlušující. Mezi Samovýma očima se objevila malá úhledná dírka a on spadl dozadu, téměř rovnou do Tysonova náručí.

Drahá kulka škrábla Jacksona do ramene. Roztrhla mu oblečení a kůži, a narazila do skalní stěny za jeho zády. Odtud se odrazila do úzké chodby, kde její energie skončila zarytá v kamenné stěně.

Do jeskyně se dírou v podlaze opět vehnala záplava vody a zalila Tysona. Jackson po něm sáhl a odtáhl ho dál od otvoru. Tyson zůstal ležet na zemi a hleděl do otevřených očí svého mrtvého bratrance.

Kapitola 20

„Leo, co tam pořád děláš?“ zavolala Helena. „Už jsou skoro čtyři ráno!“ Dívala se, jak Lea chodí sem a tam po obývacím pokoji.

„Nechceš, abych ti udělala hrnek čaje?“

Lea zavrtěla hlavou. „Nemůžu spát, ale ty bys měla už jít do postele.“

„Ty jsi plakala,“ zjistila Helena. Mávla rukou směrem ke kuchyni. „Potřebuješ něco na uklidnění. Spala jsi vůbec od té doby, co jste se naposledy viděli s Tysonem?“

Lea zase zavrtěla hlavou. „Moc ne, i když jsem se snažila. Mám ale hrozné noční můry.“

Do obýváku nakoukla Julie. „Máte tady privátní večírek, nebo se může přidat i někdo další?“

Lea se usmála na uvítanou. „Říkala jsem si, že tě pozveme, ale ty zřejmě nikdy nespíš. Tedy – aspoň ne v noci. Ráno, to je něco jiného.“

Julie pokrčila nedbale rameny a usadila se do pohodlného křesla.

„Já jsem vždycky byla hrozný nespavec. Copak si nepamatuješ, kolik dalo mamce pokaždé práce, aby mě zahnala do postele?“

„Tebe a Kamilu. Ta si pokaždé četla pod dekou při baterce,“ vzpomínala Helena. „Taťka z toho pěkně šílel.“

„Tak hele!“ pravila místo pozdravu Adéla, která vešla do pokoje a vlekla za sebou polštář. „Jestli tady máte slezinu, tak prosím, s mojí účastí, ano? Jo, a kromě toho tak asi za hodinu a půl sem připlují velryby. Mohly bychom si jít sednout na útes a podívat se na ně.“

„Ty jediná vždycky přesně víš, kdy se hejno velryb objeví,“ podotkla Helena. „Pokaždé máme štěstí a nikdy je nepropásneme.“

„To víš, že tě tam nenecháme sedět venku samotnou,“ ozvala se Ela, vstupujíc do místnosti. „Jestli tady máte večírek, tak jste mě mohly pozvat taky!“

Lea se musela rozesmát. „Vy jste všechny bláznivky!“ Vůbec ji pak už nepřekvapilo, když se k nim přidaly i Sára s Kamilou. Obě také i s polštáři.

Když předtím přišla dolů do temného obýváku, neobtěžovala se rozsvěcením. Sedla si sama ve tmě a plakala. Zmocnil se jí neklid, takže nedokázala zůstat sedět, a místo toho pochodovala po pokoji sem tam jako lev v kleci. Cítila se vyčerpaná bolestí a soužením.

„Leo,“ oslovila ji Sára jemně. „Vždyť se sama zničíš.“

„Tyson mi neřekl ani slovo,“ vyrazila ze sebe Lea. Byla sice rozhodnutá nijak se nerozrušovat, ale teď, v kruhu svých sester, ze sebe musela dostat své pocity. „Ani slovo. Ani mně, ani Jacksonovi. Vypadal úplně zničeně a opuštěně.“

„Tady máš, miláčku, napij se.“

Lea poněkud nepřítomně uchopila hrnek s čajem, který jí Helena podávala. „Vzal mě sice kolem ramen, ale stejně jsem poznala, jak byl zlomený. Snažila jsem se mu pomoci, ale byl v šoku, a nic z toho, co jsem říkala, k němu neproniklo natolik, aby ho to utěšilo. Nikdy jsem si nepřipadala zbytečnější. On toho tolik ztratil! Ztratil všechno. A já jsem mu nedokázala pomoci.“ Zamrkala, aby jí nevyhrkly slzy. „A pak odešel a ani se neotočil.“

Helena položila ruce Lee na ramena. „Však ty jsi byla sama taky v šoku, Leo. Musela jsi přece vydat obrovské množství energie na to, aby sis uzdravila svou otevřenou zlomeninu nohy. Musíš si dopřát taky trochu oddechu.“

„Nemluvě o tom, že jsi bojovala o život,“ připomněla Julie.

„Díky bohu, žes mě tehdy neučila ten skvělý hmat s úderem tyče, Julie,“ přiznala Lea. „Jinak bych se odtud nikdy nedostala. Použila jsem na něj baterku,“ vyprávěla, a upila čaje. Hned s prvním douškem se jí tělem rozlilo uklidňující teplo.

Rozhlédla se po místnosti. Najednou si opět uvědomila, jak je šťastná, co všechno má. Rodina, do níž se narodila, je pro ni pravým darem. Sára s Adélou rozsvítily několik aromatických svíček. Kamila přiložila poleno do krbu, Julie ztlumila světla. Ela s Helenou naházely polštáře na podlahu, takže si sestry opět mohly lehnout do svého obvyklého kruhu. Všechno, co dělaly, dělaly kvůli ní. Jejich domov byl plný vřelosti a lásky. Sešly se tady samy od sebe –

všechny klidně vstaly ve čtyři ráno jen proto, aby se ujistily, že je v pořádku. Od první chvíle její existence na světě ji obklopovala láska. Kdykoliv potřebovala nebo chtěla, stačilo, aby jen natáhla ruku, a každá z nich, popřípadě všechny, tu okamžitě byly jen a jen pro ni.

Do očí jí vstoupily slzy. Postavila hrnek na stranu, vrhla se na podlahu, zabořila tvář do polštáře a pustila se do pláče. „Už je to týden, a on mi ani jednou nezavolal.“

„Holčičko,“ pohladila ji Sára po vlasech. Kamila a Adéla jí mírně masírovaly záda. „Však on zavolá. Musí si to všechno přebrat. Znáš přece Tysona. Je to pravý myslitel. Musí si to uspořádat v hlavě, než za tebou zase přijde.“

„Jenže já mám vlastně všechno, co je důležité, a on nemá nic. Ať jdu kamkoliv nebo dělám cokoliv, pořád mám za sebou vás všechny, vaši podporu.“ Dotkla se Juliiny ruky. „Stojíte za mnou a dodáváte mi sílu. A on chudák dokonce neměl ani rodiče, kteří by mu rozuměli a dali mu pocítit lásku. Sam pro něj byl vším, jedinou bytostí, která, jak Tyson věřil, ho milovala a stála o něj. Jak by se z toho mohl vzpamatovat?“ Lea posmrkla, a slzy jí dál stékaly po tváři. „Měly jste ho vidět. Měly jste to cítit. Byl naprosto vyřízený.“

„Leo,“ oslovila ji Sára tiše. „Tyson neztratil všechno. Má pořád přece tebe! On na to přijde, ale musí si na to přijít sám. To ty jsi tou bytostí, jenž mu poskytla lásku a porozumění, jaké nikdy neměl. To ty jsi ta bytost, která stojí vždycky za ním, kryje mu záda a ve všem ho podporuje. Tyson neztratil všechno, jen mu to právě teď tak připadá. Je to ale silný člověk, silná osobnost, a tak se jednou ráno vzbudí a bude vědět, že ty jsi jeho všechno. A pak zase za tebou přijde. Klidně tomu věř!“

Lea si ale nebyla jistá. Sára Tysona neviděla. Nedívala se mu do očí, ani necítila jeho bolest. „Ani se za mnou neotočil, když ode mě odcházel,“ zašeptala.

Sklonila hlavu a nechala slzy volně stékat dolů po tvářích. Nechala lásku svých sester, aby ji ulehčily v jejím zoufalém trápení.

Dva Sářini hlídací psi přiběhli po schodech dolů do obýváku a kňučeli u vchodových dveří. Sára se podívala na Kamilu, jedno obočí tázavě zdvižené. Došla k oknu a vyhlédla ven. „Leo, potuluje se nám

tady okolo nějaký chlap. Vypadá hrozně zničeně a opuštěně… a tak trochu jako Tyson.“

Lea vyskočila na nohy.

„No jen se sama podívej!“

Lea se rozběhla k oknu. Sestry se shlukly okolo ní. Kousek od domu, na začátku stezky mířící dolů k moři, stál muž s rukama v kapsách a díval se na oceán. „To je on. Tyson. Musím za ním,“ vydechla jen.

Lea se prodrala mezi sestrami, se všemi si stiskla ruce, a pak vyrazila ven. Běžela po chodníku přes zahradu dozadu za dům, odkud byla vyhlídka na pláž. Jak se přiblížila, zpomalila. Srdce jí bušilo tak silně, že si musela přitisknout ruku na hrudník.

Tyson stál a hleděl na moře. Jeho vysoká postava se rýsovala proti obloze a vlasy mu vlály ve větru. Byl k ní otočený bokem, a ona tak v nestřeženém okamžiku mohla zahlédnout nekonečnou bolest, vrytou tak hluboko do rysů jeho obličeje.

Jakoby vycítil její přítomnost, obrátil se k ní.

Srdce se jí málem zastavilo. Ještě nikdy u nikoho neviděla tak hrozná muka. Vyzařovaly z něj vlny utrpení, zuřivosti a zmatku, až ji skoro porazily. Vypadal naprosto zničeně. Tvář měl zrůzněnou bolestí ze své ztráty, ze Samovy zrady. Za ten týden, co ho neviděla, viditelně ubral na váze, a do rysů v obličeji se mu tvrdě vepsalo utrpení. Z očí mu vyzařovala bolest a jeho pohled byl plný temných stínů.

Všechno, čím byla – léčitelka, jeho milenka a přítelkyně, žena v ní – to všechno mu odpovídalo soucitem a pochopením, že musela přemáhat slzy.

„Leo,“ vyslovil její jméno, jakoby to bylo zaklínadlo.

Přistoupila k němu a bez jediného slova ho objala. Tyson se zabořil tváří do jejího krku. Zachvěl se a stiskl ji tak pevně, až věděla, že z toho bude mít modřiny. Z úst se mu vydral zmučený sten. Lea zavřela oči a cítila, jak ji na krku studí jeho slzy.

„Jsem tady, Tysone, vždycky budu u tebe,“ zašeptala, a po tvářích jí tekly vlastní slzy. Držela ho v náručí a nechala ho plakat, dokud se nezbavil své bolesti.

Náhle se narovnal a rozhlédl se kolem sebe. Zamrkal, jakoby si nebyl úplně jistý, jak se sem vlastně dostal.

„Tak pojď, půjdeme dolů na pláž,“ vybídla ho, poněvadž věděla, že by se určitě v takovém stavu nechtěl setkat s jejími sestrami.

Tyson ji vzal za ruku a bok po boku se procházeli pískem. Nad hlavou jim táhly šedé mraky. Kam až oko dohlédlo, všude se táhl oceán se svým neúnavným stoupáním a klesáním. Ušli alespoň kilometr, než Tyson poprvé promluvil.

„Nevěděl jsem, kam jinam bych měl jít, Leo. Dům je zničený, Sam je po smrti. Nevěděl jsem, co mám dělat. Prostě jsem stál v márnici, celé hodiny jsem se díval na jeho tělo, a vůbec jsem nevěděl, co dál.“

Vítr se dotknul jejich tváří, pocuchal jim vlasy a opřel se do jejich oblečení. Kráčeli po pláži dál a nad hlavami jim zakřičel racek.

„Proč jsem to jenom nepoznal? Říká se o mně, že prý jsem génius, ale já jsem to nepoznal. Nic jsem nevěděl. Netušil jsem nic. Sam potřeboval pomoc. Jak jsem mohl jenom být tak zatraceně slepý a ničeho si nevšimnout?“

Lea mlčela. Věděla, že se Tyson potřebuje ze své bolesti vymluvit, že si musí v sobě všechno vyřešit. Nebyl ale důvod, aby se obviňoval. Sam byl naprostý sociopat. Nikdo z jeho okolí to nevěděl

– a ani netušil. I kdyby to Tyson poznal, nemohl by s tím nic udělat, i kdyby se snažil sebevíc. Samovi nebylo pomoci.

Tyson se najednou zastavil a obrátil se přímo proti ní. Oběma rukama si vzrušeně zajel do vlasů. „Zklamal jsem ho. Neviděl jsem, co jsem měl přitom přímo před očima. Byl jsem tak zaujatý svým výzkumem, že jsem si vůbec nevšiml, že krade peníze z našeho dědictví. Ani jednou jsem se ho na to nezeptal. Ale měl jsem, Leo. Prostě mi jenom nepřipadalo, že by to bylo důležité, ale měl jsem se ho na to ptát. Nechal jsem zajít věci příliš daleko.“

Položila mu ruku na srdce na znamení tiché sympatie a soucitu. Empatická součást její bytosti si chtěla jen sednout a plakat a plakat navždycky. Žena, která Tysona milovala, ho však nechávala mluvit, nechávala ho, aby sám našel svou cestu zpátky k životu. Byla to jedna z nejtěžších věcí, které ji v životě potkaly.

„Sam si najal ty chlapy, co ho zmlátili. Jackson je objevil. Sam si je najal! Panebože!“ vrtěl Tyson nevěřícně hlavou. „Zklamal jsem ho, Leo. A totéž bych mohl provést taky tobě.“

Tyson se na ni díval a v hlavě se mu honily všechny hrůzy, které ho v posledních dnech potkaly. Ohrozil její život tím, že byl tak zaslepený. Jakoby měl po celý svůj život klapky na očích, a teď už bylo pozdě. Jediný člověk v jeho životě, o němž mohl mluvit jako o své rodině, jediný, na kterého se spoléhal, byl mrtvý. Nedokázal by snést, kdyby měl ztratit ještě i Leu, jen kvůli své nedbalosti, kvůli své hlouposti. Lidé ho považovali za génia, ale on prostě neviděl nic.

Vzal Lein obličej do dlaní a hladil ji palci po tvářích. „Já to nemůžu snést. Dlouho jsem přemýšlel o svém životě a o tom, jakých bylo teď těch pár týdnů s tebou. Jsem troska, já to o sobě vím. Přicházím k tobě s tak obrovskou zátěží, že si neumím představit, proč bys mě měla chtít. Ale já tě potřebuju, Leo, přísahám. Začínám z toho bláznit. Potřebuju tě, miláčku. Potřebuju, abys byla se mnou.“

Naučil se věřit, že nepotřebuje nikoho, ale teď vůbec nedokázal fungovat, nedokázal myslet. Celý jeho život byl v troskách. Neměl nic, co by jí mohl nabídnout, dokonce už ani svůj mozek ne. Pořádně ho to ničilo, ale přesto jí potřeboval, a jestli se k němu otočí zády, tak jako všichni ostatní, tak kdo ví, co udělá. Připadal si jako nahý a zranitelný, když tady tak stál, svléknutý ze všeho, čím byl, ze všeho, čemu věřil, s celou svou duší roztrhanou na cucky.

Lea mu osušila slzy z tváře s takovou něhou, že se mu sevřelo srdce. „Vždycky jsem tě chtěla, Tysone. Vybrala jsem si tě. Miluji tě celým svým já a taky ti absolutně věřím. Ať se stane cokoliv, spolu to určitě zvládneme!“

„Jak ve mě můžeš věřit? Já sám si nevěřím. Málem jsem tě nechal zabít. Dokonce ještě i teď ke konci. Šel jsem zpátky pro něj a on tě pak mohl zamordovat přímo před mýma očima.“ Kdykoliv v noci zavřel oči, stále dokola se mu vracel tenhle strašlivý moment.

„Nemohl jsem vylézt z té zatracené díry a dostat se k tobě. Jen jsem tam bezmocně stál a díval se, jak mačká spoušť.“

Lea vzala jeho tvář mezi své dlaně a přiměla ho, aby se jí podíval do očí. „Já tě ale miluju právě proto, že jsi se pro něj vrátil. Protože

jsi takový, jaký jsi, Tysone. Takového muže miluju a budu milovat navždycky.“

„Jseš si jistá, Leo? Vůbec nevím, co bych ti mohl nabídnout.“

„Zato já přesně vím, co nabízíš, Tysone. Jsi vším, co jsem si kdy přála. Před tím jsem se nikdy necítila naplněná. Upřímně řečeno, ani jsem si nemyslela, že je to vůbec možné, a říkala jsem si, že je se mnou nejspíš něco v nepořádku. Když jsem ale s tebou, tak všechno v mém životě je hned lepší.“

Tyson ztěžka polknul. Sklonil se, aby ji políbil, a na krku mu přitom poskakoval ohryzek, jak se snažil zvládnout své emoce.

„Miluju tě, Tysone, a nic na světě to nemůže změnit. To, co se stalo se Samem, je příšerná tragédie, ale v žádném případě to není tvoje vina.“

Vykročila znovu zpět na stezku. Nastával vysoký příliv, vliv měsíce byl silný a propůjčoval moři divokou sílu. Kráčeli dál a vlny dorážely na pláž, lámaly se v bílé pěně, a znovu a znovu se vracely do moře.

„Třeba ne, Leo, ale náznaky tady byly. Kdybych byl jiný typ člověka – někdo, kdo se víc zabývá lidmi než já, který jsem celý pohlcený svou prací – tak bych mu býval možná pomohl. Měl jsem si toho všeho všimnout. Hrál karty jako o život, nejdřív vyčerpal kreditní karty, pak sáhl na hotovost, kterou jsme měli doma, nakonec i na účet v bance. Ze zoufalství zřejmě zpronevěřil pěkné peníze.“

Lea ho vzala kolem pasu a jako výraz pochopení se přitiskla k jeho rameni. Dělala, co mohla, byla mu blízko, zahřívala ho svou láskou, snažila se všemožně, aby se nestřetl s její vlastní diagnózou Samova chování. Tyson ji nepotřeboval slyšet. Potřeboval se vymluvit – a ona mu to dopřávala.

„Ty náznaky tu přece byly po celou dobu. Když jsem si uvědomil jeho problémy s hraním karet, že je gambler, rozhodl jsem se, že by nebylo dobré uvádět ho ve větší pokušení tím, že bych mu dál nechal v rukou všechny finanční záležitosti. Z mé strany to byla určitá lenost, když jsem ho nechával, aby se staral o všechny detaily, a tak jsem se v posledních pár měsících snažil to napravit. Najal jsem si účetní na plný úvazek, aby nám oběma vedla účty. Sam z toho nebyl nadšený, ale nějak to zvládnul.“

„To asi musel být čím dál zoufalejší, když se bál, že můžeš každým dnem odhalit, jakou měrou zneužíval tvé peníze.“

Tyson se ztěžka nadechl. „Když jsem tehdy přišel domů, svěřil jsem se mu, že bych se chtěl oženit. Celou dobu, co jsem byl svobodný, měl snadný přístup k mým penězům a nikdo mu do toho nemluvil. Bylo to hned poté, co mi selhaly bezpečnostní popruhy.“

Tyson odvrátil od ní tvář k bouřícímu moři. Jeho výraz byl prázdný. Sehnul se a sebral kus naplaveného dříví a se zadržovanou zuřivostí ho hodil do moře. Díval se, jak vysoko vzedmuté vlny jej unášejí pryč. Zvedl obličej a vykřikl k obloze svůj hněv a zuřivost. Ten zvuk ho trhal na kusy, v drsných, silných mukách, jež ho svíraly a drtily, až si myslel, že přijde o rozum.

Lea už nedokázala snášet jeho trápení. Objala ho zoufale oběma rukama kolem krku a nastavila tvář. Toužila, aby ji políbil. Ani se vší svou magickou mocí nedokázala uzdravit jeho zlomené srdce, ale láska to dokázat mohla. A ona pro něj měla lásky dost.

Tyson k ní sklonil hlavu. Hleděl, jak se na něj dívá. Potřeboval vidět její oči, přečíst si v nich, co cítí. V očích se jí třpytily slzy, ale skrze ně zářila láska. Byla tady, byla s ním, byla tu pro něho. Takhle se dívala jenom na něho. Byla to jediná věc, jež mu zůstala, na kterou se mohl spolehnout. Lehce ji políbil, něžně a jemně, ve snaze vyznat beze slov vše, co měl uvnitř sebe.

To, co k ní cítil, bylo víc než jen fyzická touha. Věděl to už dávno, ale právě teď, když se cítil tak zbědovaný, byla tím jediným, na co se mohl upnout.

„Ty jsi všechno, co potřebuju,“ zašeptala mu, jakoby mu dokázala číst myšlenky. Dlaněmi mu přeběhla po hrdle, jež překypovalo hořkostí a utrpením, a s pouhým jejím dotykem byla bolest náhle pryč. Zasunula mu ruce pod košili a našla místo, kde mu pod kůží zběsile tepalo srdce. „Hrozně moc tě miluju, Tysone. Jestli se zrovna teď nemůžeš k ničemu jinému upnout, drž se toho, a oběma rukama!“

„Přál bych si, abych ti uměl říct, jak moc pro mě znamenáš, Leo, jak moc tě miluju.“

„Já tvou lásku cítím, Tysone.“

Tyson ji znovu políbil. Jeho paže si ji přitáhly blíž, i když se snažila chránit ho svým tělem. Uvědomil si, že se ho snaží chránit před přírodními živly. Její uzdravující teplo a energie už mu proudily tělem a její něžnost ulehčovala bolesti v jeho srdci. Vjel jí rukama do vlasů, do těch vlasů, které tak miloval, a nadechl se jejich známé vůně. Její vlasy s hebkými hedvábnými prameny, černé jako půlnoc, byly divoce rozcuchané právě tak, jak to měl nejraději. Zabořil si do nich tvář a objal ji úžeji. Dlouze ji objímal a vítr vál kolem jejich spojených postav. Držet ji v náručí mu přineslo zdání klidu a míru a ulehčilo mu od svíravé bolesti na hrudi.

„Tak pojď, miláčku, půjdeme odtud, je tu strašná zima,“ pravil konečně.

„Adéla říkala, že za chvilku připlují velryby. Mohli bychom se na ně dívat seshora z útesů, kdybys chtěl,“ navrhla mu, když se pustili zase na cestu.

„Čím to, že moře dokáže člověka tak uklidnit?“ otázal se Tyson, když se v něm pozvolna začínala rozlévat vyrovnanost, jež zkrotila jeho zuřivý vztek a nekonečnou bolest. Dobře věděl, že to nebylo mořem. Bylo to tou ženou, která kráčela vedle něj. Cítil, jak žár jejího těla zvolna rozpouští ledy, ukryté v něm, a pozvolna ho zahřívá.

„Moře nám pokaždé připomene, že jsme jen malou součástí mnohem většího celku. Svět se netočí jen kolem nás, a my nemůžeme nést na svých ramenou odpovědnost za všechno a za všechny, což pro nás znamená obrovskou úlevu. Jsme tak ponoření do svých životů, že si myslíme, že dokážeme všechno ovládat a všechno řídit.“ Vrhla na něj drobný úsměv. „Ale já si taky myslím, že oceán člověka uklidní už prostě tím, že je tak neuvěřitelně krásný.“

Pomalu stoupali po schodech nahoru. Když byli v půli cesty, ukázala rukou na plážová křesla, rozestavěná po písku a natočená k moři. „Adéla říkala, že sem připluje hejno velryb. Je to úchvatný pohled.“

Gestem pokynula k vyrovnané řadě křesel. Tyson se posadil a shlížel na vodní hladinu dole pod nimi. Šedí oblohy už pozvolna začalo prosvítat první ranní světlo. Snažil se dívat na vodní hladinu,

ale příliš silně si uvědomoval Leinu přítomnost. Byla tak blízko, skoro na jeho křesle, a položila si mu hlavu na rameno. Vzal ji kolem ramen. Prostě ji potřeboval jen tak držet. Pořád si ještě připadal opuštěný a ztracený, a potřeboval cítit její blízkost jako záchrannou kotvu, která by ho spasila před vlastní prázdnotou.

Držel ji, ještě když dolů přiběhla Julie a oba je zabalila do deky.

„Tady venku je ještě pořád dost zima,“ pravila a usadila se do vedlejšího křesla. Helena mu podala hrnek kouřícího čaje a Ela přinesla Lee také jeden. Pak se k nim obě také posadily.

„Přinesla jsem ti dalekohled, Tysone,“ pravila Sára, když se k nim přidala.

„A já nesu další pro Leu,“ dodala Kamila.

„Velryby už se blíží!“ ukázala Adéla na moře.

Tyson napínal zrak, aby zahlédl velkolepá stvoření, ale pořád viděl jen vzdouvající se vlny a nekonečný pohyb vodní hladiny.

Julie vzala do ruky kytaru a všech sedm sester začalo prozpěvovat jemnou melodii. Jejich hlasy se jasně nesly do dálek nad oceán. Tyson vnímal, jak ho ze všech stran náhle obklopilo neuvěřitelné množství energie, proudící od jedné ke druhé. Cítil, jak se síla vlévá nejen do nich, ale díky jeho propojení s Leou i do něho samotného. A víc než to, cítil také silné pouto lásky a přátelství, jež svazovalo sestry pospolu.

Nespouštěl oči z moře, kde se náhle pod hladinou zjevily velké šedé stíny a začaly zvolna nabývat tvaru. Jak sestry zpívaly, obrysy rostly. Dech se mu skoro zastavil, když spatřil, jak se velryby vynořily nad hladinu a začaly vyfukovat vodní sloupy do vzduchu. Některé se zase potopily, a jejich obrovská těla mohutně udeřila o hladinu, až tryskaly vzhůru vodní fontány. Jejich mořský balet byl naprosto fascinující, a Tyson si uvědomil, že se při tom pohledu dychtivě naklání dopředu a tají dech.

Nevěděl, jak dlouho tam seděl, než mu došlo poznání, které jej obklopuje mnohem víc, než jen kruh sedmi sester Drakeových. Cítil vstřícnost, rodinnou náklonnost – kruh lásky tak silné, že ji nic na světě nemohlo ublížit. Stejně jako Lea se svým léčivým dotekem, tichým, ale silným, tak i ostatní sestry mu nabízely spojení s jejich neporazitelným poutem. Nesmírnost toho, co mu dávaly, ho téměř

přemohla. Tohle bylo tím spojením, jež k nim poutalo Jonase Harringtona.

Oceán se vzdouval, zatímco se Tyson pokoušel zvládnout své rozbouřené emoce. Přitáhl si Leu do náruče, posadil si ji na klín a pořádně ji políbil. „Miluju tě, Leo Drakeová,“ zašeptal jí do ucha. „A začínám taky milovat tvou rodinu, vidíš?“ Měl pocit, že reaguje stejně jako Jonas – že pro něj znamenají to nejdůležitější na světě.

„To je přece samozřejmé,“ odpověděla mu Lea s úsměvem, a oči jí přitom zářily štěstím. „Patříš přece k nám, ke mně. A vždycky to tak bude.“