Ideální muž

Julie Garwood

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky, Román pro ženy

Doktorka Ellie Sullivanová, která právě ukončila rezidenturu v městské nemocnici, si vyšla zaběhat do blízkého parku. Náhle uslyšela ránu a ke svému úžasu zjistila, že se ocitla v blízkosti prchající dvojice, muže a ženy, které pronásleduje několik agentů FBI. Vzápětí stíhaný kriminálník postřelí jednoho z policistů. Ellie se svými bohatými zkušenostmi z praxe na traumatologii okamžitě přispěchá na pomoc a spolu se záchrankou se postará o zraněného. Její role v této záležitosti však neskončila. Je totiž jedinou osobou, jež viděla hledanému zločinci do tváře. Tak se dostává jako svědkyně do centra vyšetřování případu, který přebírá agent Max Daniel. Přestože strohý právník není podle Elliiných představ ideální muž, z nevysvětlitelných důvodů ji přitahuje a zdá se, že jejich původně čistě pracovní vztah přeroste v něco mnohem silnějšího…

NAKLADATELSTVÍ OLDAG

2012

Julie Garwood

The IdeaL Man

Copyright © Julie Garwood, 2011

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2012

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být bez písemného svolení nakladatele reprodukována jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-056-6

Macy Elyse a Kennedymu Paigemu za všechnu radost, kterou jste přinesli do mého života.

Díkybohu za holčičky.

Jedna

Když poprvé rozřízla hrdlo člověku, udělalo se jí hodně zle od žaludku. A podruhé? Už jen nepatrně.

Po dalších pěti nebo šesti operacích jí připadalo, že skalpel v levé ruce je jen jejím prodloužením, a začala všechno brát s nadhledem. Vzrušení pominulo a nevolnost také. Už necítila nápory obav, už se jí nezrychloval tlukot srdce. Krev ji nevyváděla z míry. Rozechvění zmizelo, což při její práci bylo moc dobře.

Doktorce Eleanor Kathleen Sullivanové, neboli Ellii, jak jí říkali příbuzní a přátelé, chyběly jen čtyři dny do ukončení náročné chirurgické praxe v jednom z nejrušnějších traumatologických center Středozápadu. Protože právě traumatologie byla její specializace, viděla během své praxe spoustu těžce poškozených a znetvořených těl. Jejím úkolem bylo dát je zas do pořádku a jako vedoucí pracovnice měla navíc povinnost školit rezidenty prvního a druhého ročníku.

Na urgentním příjmu Nemocnice sv. Vincence bylo toho dne od čtyř hodin ráno plno a Ellie právě končila operaci natržené sleziny, o níž doufala, že je toho dne poslední. Mladík, sotva ve věku, kdy mohl získat řidičský průkaz, se rozhodl otestovat meze tachometru toyoty svých rodičů a ztratil nad vozem kontrolu, vjel na jakýsi násep, auto převrátil a dopadl na střechu na blízké pole. Naštěstí měl zapnutý bezpečnostní pás a ještě větší štěstí bylo, že celou věc viděl muž jedoucí za ním, jenž okamžitě zavolal záchranku. Chlapec se dostal na urgentní příjem právě včas.

Ellii sledovali tři chirurgičtí rezidenti druhého ročníku, kteří viseli na každém jejím slovu. Měla přirozené pedagogické schopnosti a na rozdíl od devadesáti procent chirurgů Nemocnice sv. Vincenta nebyla nijak namyšlená. S mediky a rezidenty měla úžasnou trpělivost. Během práce znovu a znovu vysvětlovala –dokud konečně nepochopili, co dělá a proč. Žádnou otázku nepovažovala za příliš bezvýznamnou nebo hloupou, což byl jeden z mnoha důvodů, proč ji zbožňovali, a co se týče mužského pohlaví, to, že byla moc hezká, jí také získávalo sympatie. Protože se projevovala jako velmi talentovaná operatérka a dobrá učitelka, všichni začínající lékaři usilovali o to, aby mohli pracovat v její směně. Paradoxní bylo, že nevěděli, že je mladší než většina z nich.

„Ty máš teď volný víkend, že, Ellie?“

Ellie pohlédla na doktora Kevina Andrewse, anesteziologa, který jí otázku položil. Začal zde pracovat před šesti měsíci a ode dne, kdy potkal Ellii, ji neustále zval na schůzku. Flirtoval s ní, kde mohl, a přece byl velmi milý. Blond vlasy, modré oči, vysoká a statná postava i nádherný úsměv vedly k tomu, že se za ním v nemocnici otáčela téměř každá žena, ale co se týkalo Ellie, žádná jiskra prostě nepřeskočila.

„Ano, mám. Celý víkend mám volno,“ odpověděla. „Charlie, mohl bys to uzavřít?“ zeptala se jednoho z přešlapujících rezidentů.

„Samozřejmě, doktorko Sullivanová.“

„Měl by sis pospíšit,“ řekl Andrews. „Už ho probouzím.“

Rezident se zatvářil zděšeně.

„Jen klid, Charlie. On si z tebe utahuje,“ řekla Ellie s úsměvem v hlase.

„V úterý jsi tady u sv. Vincenta naposledy, že?“ zeptal se Andrews.

„Máš pravdu. Úterý je můj poslední oficiální den. Možná tu budu později vypomáhat, ale zatím nic neslibuju.“

„Takže by ses přece jenom mohla rozhodnout, že zůstaneš nastálo.“

Neodpověděla.

Andrews ji přesvědčoval dál. „Dají ti všechno, co budeš chtít. Mohla by sis říct o plat, úvazek… Měla bys tady zůstat, Ellie. Patříš sem.“

Ellie se zatím nevyjádřila. Musela urazit hodně těžkou cestu, než se dostala tak daleko, a přitom téměř neměla čas uvažovat o budoucnosti. Tak alespoň omlouvala svou nerozhodnost.

„Možná,“ připustila nakonec. „Prostě ještě nevím.“

Stála nad Charliem a pozorovala ho jako kvočna kuře. „Utáhni ty stehy pořádně.“

„Ano, doktorko Sullivanová.“

„Takže v pondělí večer mám poslední šanci vzít tě do ráje?“ prohodil zpěvavým tónem Andrews.

Zasmála se. „Do ráje? Minulý týden ses chystal obrátit můj svět vzhůru nohama. Teď mě chceš vzít do ráje?“

„To ti garantuju. Mám doporučení, jestli je chceš vidět.“

„S tím nepočítej, Kevine.“

„Já se nevzdám.“

Povzdechla si. „Já vím.“

Poté, co zkontrolovala poslední steh, zakroužila rameny, naklonila hlavu na jednu stranu, potom na druhou, aby si uvolnila ztuhlý krk. Na operačním sále byla od pěti ráno, což znamenalo, že se nad pacienty skláněla už jedenáct hodin. Bohužel, nebyl to její rekord. Cítila se vyčerpaná a rozbolavělá. Kdybych si pořádně zaběhala po parku a rozhýbala svaly, možná bych zas nabrala energii, usoudila.

„Víš, co by ti pomohlo uvolnit krk?“ zeptal se Andrews.

„Budu hádat. Cesta do ráje?“

Jedna sestra vyprskla smíchy. „On je hrozně neodbytný, doktorko Sullivanová. Možná byste to měla vzdát.“

Ellie si stáhla rukavice a odhodila je do nádoby na odpad u dveří sálu. „Díky, Megan, ale myslím, že si raději půjdu zaběhat.“ Otevřela dveře a rozvázala si roušku, sundala čepec a potřásla plavými vlasy, až jí volné klesly k ramenům.

O dvacet minut později měla oficiálně po službě. Převlékla se do cvičebního úboru, vybledlých červených šortek a bílého tílka. Zavázala si odřené běžecké boty, uchopila gumičku a stáhla si vlasy do ohonu, do jedné kapsy zastrčila iPod, do druhé mobil a byla připravená. Aby se dostala ven, prošla raději spletí chodeb, než aby to vzala přímou cestou přes urgentní oddělení. Bála se totiž, že by ji tam mohl čekat další případ.

Těmi dveřmi nikdy neprocházelo málo pacientů. Vedle obvyklých případů vyžadujících rychlé ošetření – automobilových nehod, infarktů, pracovních úrazů – se na urgentním oddělení pravidelně objevovala řada obětí násilných činů. Převážnou většinou se jednalo o mladé muže. Na východ od dálnice se potulovaly gangy a vzájemná střelba tu bývala běžným nočním sportem. Protože v Nemocnici sv. Vincenta se nacházelo největší traumatologické centrum St. Louisu, všechny vážné případy přiváželi k nim. Víkendy byly pro personál jako zlý sen. Stávalo se, zvláště během horkých letních měsíců, že chodby urgentního oddělení lemovala pojízdná lůžka s pacienty připoutanými k zábradlí, kteří čekali na chirurgický zákrok. Často na ně museli dohlížet policisté, aby se nestalo, že se člen jednoho gangu dostane do přílišné blízkosti soupeře.

Ellie se zařadila mezi členky klubu Stovka, když vytáhla svoji stou kulku. Nebyl to klub, do něhož toužila vstoupit, ale na svůj stý případ si bude pamatovat snad do konce života. Mladého, teprve dvacetiletého muže postřelili už potřetí. Ellie nemohla zapomenout na jeho drzost a chladné, prázdné oči. Byly téměř stejně neživé jako oči mrtvých těl dole v márnici. Sešívání těch mladíků, kteří se pak brzy vraceli na ulici a ke stejnému násilí, jí rvalo srdce a při každé operaci se modlila, aby se tentokrát poučili a rozhodli se začít vést nový život. Byla to naivní naděje, přesto se jí však neustále držela.

Stejně jako ostatní přepracovaní a špatně placení rezidenti i pracovníci na postgraduální praxi i Ellie dávala dohromady těla postižená v důsledku násilností. Dosud nikdy však nebyla svědkem zločinu… Až dnes.

Odpoledne bylo horké a dusné. Ellii dohnali dva medikové, sotva vyrazila na jedenapůlkilometrový okruh v Cambridge Parku, rozlehlém prostoru hned v sousedství nemocnice. Nad nimi se převalovaly těžké dešťové mraky a všichni tři lapali po dechu. Po prvním okruhu oba studenti odpadli, ale Ellie byla odhodlaná zvládnout ještě jeden. Při běhu si v duchu vytvářela seznam toho, co má před sebou. Než se vydá domů do Winston Falls, musí zvládnout spoustu věcí.

Bože, to dusno je příšerné, pomyslela si. Vlhkost vzduchu byla tak vysoká, že si připadala, jako by běhala v sauně. Po krku jí stékaly kapky potu a propocený oděv se jí lepil k tělu. Objevila se Elliina kamarádka Jennifer, sestra na pediatrii, která si zkracovala cestu přes park, aby se dostala ke vchodu na urgentní oddělení, a zavolala na ni, že se zbláznila, když běhá v takovém horku. Ellie jí zamávala a hnala se dál. Možná se zbláznila, ale ukořistit trochu času pro sebe byl takový luxus, že si nemohla dovolit vybírat si počasí.

Ellie slyšela z dálky pokřik z nového fotbalového hřiště na druhé straně ulice o kousek dál na sever, a když zahýbala, spatřila v zatáčce, jak po hřišti běhají hráči – dívky ve věku středoškolaček. Podle velkého počtu diváků na tribunách usoudila, že jde o důležitý zápas.

O fotbalové hřiště nedávno bojovali ředitel nemocnice, správní rada a hromada právních zástupců. Chtěli koupit pozemek, aby na něm dali vybudovat další obrovské parkovací garáže, a Ellie byla ráda, že ve své snaze neuspěli. Stejně jako běžecká dráha a malé hřiště na jihu i toto fotbalové hřiště bylo dost daleko od nemocnice, takže bez ohledu na to, jak hlučeli hráči i fanoušci, pacienty to nerušilo.

Ellie nejvíc fandila americkému fotbalu a hned po něm basketbalu a klasickému fotbalu. Ráda sledovala většinu utkání. Obdivovala grácii, obratnost i finesy hráčů, možná proto, že sama žádný z těchto rysů neměla. Jako dítě bývala neohrabaná a její matka se to snažila napravit tím, že ji zapsala do baletu. Sportu se nikdy nevěnovala. Pokud ve snaze udělat plié Ellie nezakopávala o vlastní nohu, četla. U knih se cítila mnohem příjemněji. Teta Vivien o ní říkávala, že je knihomol.

Dnes není čas na sledování fotbalového zápasu, usoudila Ellie. Mám před sebou hromadu práce. Vrátila se k svému seznamu, co všechno musí obstarat, než bude moct odjet domů na svatbu své sestry.

Ach bože, jak se toho děsila! Přála si mít ještě týden času, aby se na to utrpení mohla připravit; pak si přiznala, že i kdyby měla sebevíc času, nebyla by připravená na šuškání a soucitné úsměvy přátel a příbuzných. Kdo by jim je mohl vyčítat? Vždyť sestra Ava si bere jejího bývalého snoubence. Bude to týden plný trapností, pomyslela si Ellie. Ale co, není přece žádná měkkota. Poradí si s tím.

„Jo, správně,“ zašeptala si pro sebe.

A pak tu byl Evan Patterson. Stačilo na něho pomyslet, a už ji rozbolel žaludek. Opováží se ukázat ve Winston Falls? Bože, doufala, že ne. Ale kdyby ano, potřebovala by možná další soudní příkaz, který by Pattersonovi zakazoval přiblížit se k ní, i kdyby přijela domů jen na pár dní. Cítila, že začíná být rozčilená, a potřebovala se uklidnit. Je teď dospělá a poradí si se vším, co jí vstoupí do cesty. I s maniakem, říkala si. Kromě toho byla přesvědčená, že Evan není ve Winston Falls. Kdyby se tam vrátil, otec by ji na to upozornil.

Ellie si nechtěla dělat starosti kvůli Pattersonovi ani myslet na svatbu. Místo toho se rozhodla zaměřit se na bezprostřední úkol. Uběhnout ještě necelý kilometr, pak si dát nádherně studenou sprchu. Vytáhla z kapsy sluchátka a chystala se zapnout iPod, aby si poslechla přednášku o nových postupech torakotomie, vtom však uslyšela hlasitou ránu.

Zastavila se. Že by bouřka? Zvedla zrak k hrozivé obloze a vtom práskla další rána, pak v rychlém sledu třetí a čtvrtá. Udeřil snad blesk do transformátoru? To by vysvětlovalo ty výbuchy…, až na to, že žádné blesky nebylo vidět.

Výstřely. Určitě. Přestože Ellie odstranila tolik kulek, nikdy vlastně neslyšela zvuk výstřelu. Hluk se ozýval někde vpředu. Zadívala se směrem k fotbalovému hřišti. Žádnou paniku nepostřehla. Zápas pokračoval, takže se zřejmě zmýlila. Ale když to nebyly výstřely, co to mohlo být?

Od okamžiku, kdy Ellie uslyšela první ránu, uplynulo pět nebo šest vteřin. Znovu sáhla pro sluchátka. No jistě, něco se jí zdálo.

Pak se ozval křik.

Všechno se seběhlo velmi rychle. Během několika následujících vteřin Ellie sledovala scénu plnou chaosu, která však jako by se odehrávala zpomaleně.

V dálce se zčistajasna objevilo několik mužů v tmavomodrých tričkách a vestách s jasně žlutými nápisy FBI na zádech a hnalo se kolem ní ke stromům uprostřed parku. Lidé se rozbíhali do všech směrů. Výkřiky se mísily s povzbuzováním z fotbalového hřiště, kde diváci ani hráči zjevně nepoznali, že se něco děje. Z dětského hřiště se rozběhl k ulici jeden otec se dvěma malými chlapci. Děti mu nestačily, a tak je otec zvedl do náruče a běžel dál. Několik lidí, kteří se procházeli v parku, se také snažilo dostat pryč, zrovna tak jako tři hoši, kteří házeli frisbee. Jeden z nich skočil na ulici přímo před sanitku vracející se do nemocnice. Vůz se skřípěním brzd zastavil a chlapec ho oběhl k otevřenému oknu, něco zakřičel na záchranáře a přitom ukazoval se skupince stromů.

Náhle Elliinu pozornost upoutali muž a žena zavěšení do sebe.

Blížili se k ní rychlým krokem po běžecké dráze. Bylo na nich cosi divného. Muž měl hustý knír. Na očích tmavé brýle, baseballovou čepici naraženou do čela a hnědou bundu s kapucí zapnutou až ke krku, což v dvaatřicetistupňovém vedru bylo poněkud zvláštní. Oblékl se tak, aby se chránil proti dešti, až se spustí? Muž se ohlédl a jeho krk se zaleskl potem. Žena se zadívala přímo na Ellii. Její bizarní vzhled ji znepokojil. Na hlavě měla černou paruku nasazenou trochu nakřivo a pár dlouhých pramenů jí splývalo na krk. Oči měly jasný, nepřirozeně zelený odstín, takže vypadala, jako by měla originální kontaktní čočky, takové, jaké si člověk kupuje o Halloweenu. Když byla dvojice asi třicet kroků od Ellie, zahnula směrem k ulici.

Někdo vykřikl příkaz. Pak se objevil jeden z agentů FBI, který předtím vběhl mezi stromy, a zamířil rovnou k páru. Žena pustila muže a začala utíkat, zatímco muž zpomalil a vytahoval něco z kapsy. Jakmile se otočil k agentovi, jenž na něho křičel, Ellie spatřila pistoli. Než mohla jakkoli zareagovat, vypálil dvě rány. První výstřel zasáhl pronásledovatele a jeho síla jím trhla dozadu, než klesl na zem. Druhá kulka prolétla daleko od něho. Sotva se Ellie vrhla do trávy, střelec se prudce obrátil a namířil pistoli směrem k ní. Nestiskl spoušť, ale rozběhl se k cestě, kde naskočil do jakéhosi auta a bleskurychle v něm odjel.

Sanitka se právě otočila, aby se rozjela ve směru, který jí ukázali chlapci, ale když zazněly rány, změnila směr. Se zapnutou sirénou projela přes obrubník a minula ukazatel ke vjezdu na urgentní oddělení nemocnice. Hnala se parkem k oběti střelby a kličkovala mezi lidmi, kteří se sbíhali k parkové promenádě.

Ellie vyskočila a rozběhla se za ní. V hlavě jí vířily myšlenky. Kdo má dnes službu na sále? Edmonds a Walmer, vzpomněla si a také si uvědomila, že oba viděla v nemocnici. Výborně. Pronásledovatel z FBI byl od střelce dost daleko, dostal však přímý zásah do trupu. Ellie netušila, jak zranění vypadá, ale myslela si, že pokud se jí podaří stabilizovat ho, měl by vydržet, než se dostane na sál.

Sanitka za pár vteřin dojela na travnatou plochu parku a zastavila několik kroků od postřeleného muže. Vyskočili z ní dva záchranáři. Ellie je poznala: byli to Mary Lynn Scottová a Russell Probst. Russell otevřel zadní dveře a vyjel s pojízdným lůžkem, zatímco Mary Lynn uchopila velkou oranžovou zdravotnickou brašnu a rozběhla se ke zraněnému, pak vedle něho poklekla. Než se k nim Ellie dostala, obklopili je čtyři ozbrojení agenti. Jeden také poklekl k oběti a začal se zraněným hovořit, snažil se ho uklidnit, zatímco další tři stáli nad ním.

Nejvyšší z trojice stojících agentů bránil Ellii ve výhledu. Téměř se na ni nepodíval, ale rázně přikázal: „Vy to nepotřebujete vidět. Vraťte se ke svému fotbalu.“

Má se vrátit k fotbalu? Myslí to vážně? Ellie chtěla protestovat, vtom však jeden ze záchranářů zvedl hlavu, a když ji poznal, zvolal: „Chválabohu, doktorka Sullivanová!“

Agenti na ni skepticky pohlédli a pak se pomalu rozestoupili, aby mohla projít. Mary Lynn jí hodila rukavice, a sotva si je Ellie natáhla, poklekla vedle muže, aby si prohlédla ránu. Košile zraněného byla prosáklá krví. Ellie jemně zvedla tlakový obvaz, který mu na rameno přitiskla Mary Lynn, zjistila závažnost zranění a okamžitě se snažila zastavit krvácení. Když dávala příkazy Russellovi a Mary Lynn, zněl její hlas klidně a pevně. Pacient byl při vědomí a ona ho nechtěla zbytečně rozrušovat.

„Jak to vypadá?“ zeptal se.

Umínila si, že pacientům nikdy nebude lhát. To ovšem neznamenalo, že musí být krutě upřímná. „Je to zlé, ale už jsem viděla horší věci, mnohem horší.“

Russell jí podal svorku a ona nalezla zdroj krvácení. Kulka neprolétla tělem, ale udělala dost velkou díru.

Jakmile Mary Lynn zavedla infuzi, Ellie na ni kývla, že může začít s aplikací.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se, když začala ovazovat ránu.

„Sean… Sean…, kruci nemůžu si vzpomenout.“ Začala se mu třást víčka, jak se snažil zůstat při vědomí.

Agent klečící vedle něho řekl: „Goodman.“

„Jo, správně,“ řekl slábnoucím hlasem Sean.

„Víte, jestli jste na něco alergický?“ zeptala se Mary Lynn.

„Jenom na kulky.“ Přimhouřenýma očima pohlédl na Ellii. „Vy jste doktorka?“

„Ano,“ řekla a obdařila ho konejšivým úsměvem. Dokončila ovazování rány a zvedla se.

„Doktorka Sullivanová je traumatoložka,“ vysvětloval Russell. „Když už vás někdo postřelí, budete chtít, aby vás operovala právě ona. Je nejlepší.“

„Fajn, je stabilní. Můžete ho naložit,“ řekla Ellie, stáhla si rukavice a hodila je do plastové nádoby, kterou otevřela Mary Lynn.

Najednou ji Sean chytil za ruku a jeho stisk byl překvapivě silný. „Počkejte…“

„Ano?“

„Chci se oženit se Sárou. Uvidím ji ještě?“

Naklonila se nad něho. „Ano, uvidíte,“ řekla. „Ale napřed pojedete na operační sál, kde vám vyjmou kulku. Teď spěte. Všechno bude dobré. Doktor se o vás postará.“

„Kdo dnes slouží?“ zeptal se Russell.

„Edmonds a Walmer,“ odpověděla Mary Lynn.

Sean sevřel Elliinu ruku ještě pevněji. „Chci vás.“ Nedal jí čas na odpověď, dál ji pevně držel, nutil se zůstat při vědomí a přitom opakoval: „On říkal, že jste nejlepší. Chci, abyste mě operovala vy.“

Položila svou ruku na jeho a přikývla. „Tak dobře,“ řekla. „Dobře, budu vás operovat.“

Napřímila se a ustoupila z cesty, aby záchranáři mohli Seana naložit do sanitky, ale narazila na něco tvrdého. Připadalo jí, jako by se zády přitiskla ke kusu žuly. Agent, který ji před chvílí vyzval, aby se vrátila ke svému fotbalu, jí bránil v odchodu svou teplou, pevnou hrudí. Položil jí ruce na ramena, aby nabrala rovnováhu, pak ji pustil. Protože jí pořád neustupoval z cesty, byla nucena zůstat stát a přitom se ho dotýkat.

„Doktorko Sullivanová, chcete jet s námi?“ zavolal na ni Russell.

„Ne, jeďte napřed. Je stabilizovaný.“

Russell zavřel dveře, naskočil za volant a sanitka se rozjela.

Ellie se otočila k agentovi, který předtím klečel u Seana. „Je ještě někdo zraněný?“

Žulová stěna za ní odpověděla lakonicky: „Zraněný ne, mrtvý.“

„Nebyl to nikdo od nás,“ vysvětloval další agent. „Šlo o hledaného zločince.“

Ellie se obrátila a měla před sebou ramena nejhrozivějšího muže, jakého kdy viděla, a to bylo co říct, když brala v úvahu i strašlivého primáře chirurgie, svého nadřízeného. Ale tento muž se mu vůbec nepodobal. Byl vysoký, snědý a ošlehaný, měl husté černé vlasy a ocelově šedé oči. Jeho pevnou hranatou bradu pokrývalo nejméně jednodenní, možná dvoudenní strniště. Vypadal, jako by nejméně čtyřiadvacet hodin nespal, což Ellie velmi dobře dokázala odhadnout.

Ellii se rozbušilo srdce. Při pohledu na tohoto muže by i dikobrazovi schlíply ostny. Ale, bože, jak byl sexy! Ellie se zastyděla. Hrozivý muž, který má tělo jako almara a pod jehož pohledem se taví železo – takový ji přitahuje? Agent, který předtím klečel, postoupil kupředu a napřáhl ruku. „Já jsem agent Tom Bradley. Sean Goodman je můj partner.“ Představil ji svým dvěma kolegům po levé straně a potom muži stojícímu před ní. „Agent Max Daniels.“

Ellie kývla hlavou. „Omluvíte-li mě, ráda bych se co nejdříve dostala na operační sál.“ Nečekala na souhlas, ale otočila se a rozběhla se k nemocnici.

O třicet minut později už vhazovala kulku, již vyjmula ze Seanova ramene, do malé kovové misky. „Zabalte ji a předejte jednomu z agentů, kteří čekají venku. Znáte postup.“

Pak začala skutečná náprava škody. Ellie za ty roky už věděla, že neexistuje nic takového jako prostá střelná rána. Kulky vždy nadělaly značnou škodu, než se zarazily, ale agent Goodman měl štěstí. Ta jeho nepoškodila žádný důležitý orgán ani nerv.

Když Ellie skončila, doprovodila pacienta na pooperační pokoj, napsala patřičné příkazy a šla si promluvit s lidmi, kteří se shromáždili v čekárně před operačním sálem. Na informace tam čekalo asi tucet lidí s ustaranými tvářemi. Agent Daniels stál u stěny se zkříženými pažemi a opíral se o ni. Upřel na ni zrak, sotva vstoupila do místnosti, a jí se opět rozbušilo srdce. Věděla, že vypadá příšerně, Stáhla si čepec a prsty si prohrábla vlasy. Nechápala, proč chce kvůli němu vypadat hezky, ale bylo to tak.

„Doktorka je tady,“ oznámil Daniels.

Vyskočila drobná mladá žena a vrhla se kupředu, za ní agent Bradley a hlouček roztřesených příbuzných.

„Operace dopadla dobře,“ začala Ellie. Potom vysvětlila, co musela při zákroku udělat, a snažila se nemluvit příliš odborně. „Věřím, že brzy bude v naprostém pořádku.“

Sara, agentova snoubenka, se rozplakala a zajíkavým hlasem jí poděkovala. Podala Ellii ruku a stiskla ji.

„Asi za hodinu se na něho můžete jít podívat,“ řekla jí Ellie „Má v sobě silná sedativa a nebude vědět, že jste přišla,“ upozornila ji. „Chvíli bude na pooperačním pokoji, pak ho převezou na intenzivku. Až ho sestry na intenzivce uloží, pošlou pro vás. Chcete se na něco zeptat?“

Ve dveřích se objevila sestra s rozcuchanými vlasy. „Doktorko Sullivanová?“

„Ano?“

„Mohla byste se zajít podívat na paní Kleinovou? Je to Edmondova pacientka, ale on je teď na sále.“

„Hned tam budu.“

Pohladila Saru po rameni a uvolnila ruku z jejího sevření. „Tak, to je všechno. Všechno bude dobré.“

Když se obracela k odchodu, koutkem oka postřehla, že se agent Daniels usmívá. Vyšla na chodbu a ve chvíli, kdy zahýbala za roh, ji dohonil.

„Doktorko!“

Otočila se. Její hloupé srdce znovu zrychlilo. „Ano?“

„Co kdybyste si prohlédla tohohle pacienta?“

Neodolala. „Páni, no, já nevím. Nerada bych zmeškala fotbalový trénink.“

Zasmála se, pak strčila do dveří a zmizela na jednotce intenzivní péče.

Max Daniels zůstal stát, díval se za ní a lehce se ušklíbl.

„A sakra,“ zašeptal si pro sebe. „Sakra.“

Dvě

Agent Daniels na ni čekal na chodbě přede dveřmi jednotky intenzivní péče. Zády se opíral o stěnu, jednu nohu měl přehozenou přes druhou a vzbuzoval dojem, že je v naprosté pohodě a klidně si podřimuje.

Ellii to uchvátilo. Ona potřebovala celá léta beze spánku, než zvládla umění usnout vestoje. Na sále to samozřejmě nepřipadalo v úvahu, ale mezi příjmy případů na urgentním oddělení, kdy věděla, že má pár minut čas, než ji zas zavolají pagerem, si dovolila zdřímnout. Pět minut tu, pět minut tam – zdálo se, že pro osvěžení a udržení pozornosti to stačí. Avšak stále se nenaučila relaxovat, i když se o to usilovně snažila. Při pohledu na Danielse se zdálo, že je to jednoduché.

Ellie byla ráda, že ho nenechala dlouho čekat. Jediné, co musela udělat pro paní Kleinovou, bylo upravit medikaci. Starost jí ovšem dělal pan Klein. Znovu mu musela přikázat, aby nesahal na manželčiny hadičky a intravenózní výživu a nepokoušel se ji probudit. Umíněný muž nedokázal zcela pochopit uměle vyvolané kóma, ale bylo mu jasné, že když se nebude řádně chovat, z intenzivky ho vykážou. Vrchní sestra Janet Newmanová byla přesvědčená, že pan Klein chce svoji ženu zabít a vinu pak svalit na nemocnici. Poukazovala na to, že paní Kleinová je o dvacet devět let starší než její manžel, takže sotva může být považována za přitažlivý kus, a navíc je velice bohatá. Sestře bylo jasné, že ten záludný syčák – jak Janet říkala panu Kleinovi – se s tou ubohou ženou oženil pouze pro peníze.

Třebaže Ellie nevěřila, že pan Klein chce své manželce ublížit, sdělila Janet nové instrukce: dojde-li k dalšímu incidentu s kapačkami, má zavolat ostrahu a dát pana Kleina vyvést z patra.

Jednání s příbuznými vyžadovalo soucit, trpělivost a pochopení a během dnů, jako byl tento, po dlouhé, namáhavé směně, toho všeho Ellii už moc nezbývalo. Měla za sebou úmorný týden plný přesčasů, během něhož se pořádně nevyspala. Přemítala, jestli vypadá tak vyčerpaně, jak se cítí. Rozhovor s agentem by neměl trvat dlouho, říkala si, a potom bude moct jít domů, dát si horkou sprchu a svalit se do postele. Při té vábivé představě si povzdechla. Předtím se jí podařilo ukořistit pár minut a narychlo se osprchovat v lékařském pokoji, ale to se zdaleka nevyrovnalo sprše ve vlastní koupelně s vlastním meruňkovým šamponem, tělovými mléky a měkkými osuškami. Už se nemohla dočkat, až bude doma.

Mohlo ji napadnout, že se z nemocnice tak snadno nedostane.

Došla k agentovi a prohodila: „Netrvalo to dlouho, že ne, agente Danielsi?“

„Ne, netrvalo,“ přisvědčil. „A říkejte mi Max,“ dodal.

Usmála se. „Mně můžete říkat Ellie.“

Chtěla mu podat ruku, vtom však zapraskal prastarý rozhlas. „Doktor Blue na intenzivku. Doktor Blue na intenzivku.“ Sdělení byla vlastně nepříliš rafinovaná šifra pro to, že kolabuje některý pacient. Všichni v nemocnici, včetně každého pacienta nad deset let, věděli, co to znamená, ale ředitel odmítal zavést jiný kód.

Ellie zkameněla, zhluboka se nadechla a otočila se, aby se vydala zpátky na intenzivku.

Přes rameno jen zavolala: „Agente Danielsi…, vlastně Maxi…, jestli chcete, můžete nechat na recepci svoje číslo a já vás zavolám, až tady skončím.“

Jestli odpověděl, neslyšela ho, protože už byla daleko a vzápětí se za ní zavřely dveře.

Tentokrát se zdržela o něco déle, i když ne moc, asi tak patnáct minut, a jakmile opět vyšla na chodbu, překvapilo ji, že Max tam na ni stále čeká. S někým telefonoval, ale sotva ji spatřil, ukončil hovor a vykročil k ní.

Ellii najednou napadlo, že agent možná dostal strach, že poplach vypukl právě kvůli jeho kolegovi, a rychle se ho snažila uklidnit.

„To nebylo kvůli agentu Goodmanovi.“

„Já vím. Požádal jsem jednu sestru, aby tam zašla a zjistila to.“

Ellie přikývla. „Právě jsem se na něho byla podívat. Odpočívá a cítí se dobře.“

„To je dobře,“ odpověděl Daniels. „A ten poplach?“ zeptal se. „Jak to dopadlo?“

„Pacient se vzpamatoval, takže je všechno v pořádku.“

Usmál se a Ellie ucítila jemné zašimrání v prsou. Jak může mít někdo s tak drsným vzhledem tak úžasný úsměv? Měl také impozantní postavu, statnou, s širokými rameny, mohutnými bicepsy a širokým hrudníkem, který byl samý sval. Část tváře pokrývaly zanedbané kratičké vousy, ale postřehla, že uprostřed se rýsuje mírný dolíček. Jeho husté vlasy by potřebovaly ostříhat a působil dojmem, že se právě vrací z bitvy. Rozhodně se o něm nedalo říct, že by byl krasavec. Ani vzdáleně nepřipomínal pohledného doktora Andrewse, a přece, kdyby se upravil, mohl by se stát lamačem dívčích srdcí. Jejího však rozhodně ne. To už měla za sebou. A málem ji to zničilo.

Ellie se přinutila soustředit na důvod, proč sem přišel, na střelbu. Musí mu vysvětlit, že jestli ji bude chtít vyslechnout, měli by si na to najít nějaké místo mimo nemocnici. Pokud totiž zůstane v budově, budou ji sestry a lékaři dál volat pagerem. A dva starší chirurgové, kteří mají pohotovost, jí rádi přenechají práci, zatímco sami budou na lékařském pokoji sledovat nějaký přenos v televizi.

„Musím odtud zmizet,“ začala, „jinak taková přerušení… Ach ne.“ Poslední slova spíš vydechla. „Ohromné,“ dodala šeptem. „Prostě ohromné.“

Max se otočil a spatřil vysokého muže s nahrbenými rameny, mohutným čelem a velmi prořídlými vlasy, jenž se hrnul k Ellii a měřil si ji zlostným pohledem.

„Kdo je to?“ zeptal se tiše. Přísahal by, že ji slyšel zašeptat: „Dinosaurus.“

Muž, blížící se k nim, byl lékař, a k tomu podrážděný. Na sobě měl zářivě bílý plášť, z jehož jedné kapsy vykukoval stetoskop. Bleděmodrá košile s dlouhými rukávy, výrazná proužkovaná kravata, černé, bezvadně vyžehlené kalhoty, mokasíny s třásněmi, které vypadaly jako nové, dávaly dohromady dokonalý oděv. Maxe napadlo, jestli je ten člověk i v nitru tak škrobený, jak působí navenek.

Doktor Brent Westfield byl v Nemocnici sv. Vincenta šéfem chirurgie. Právě vyšel zpoza rohu. Když spatřil Ellii, vyštěkl: „Co tady děláte, zázraku? Nemáte náhodou přes víkend volno? Jistěže máte. Musím vám připomínat, tak jako před dvěma týdny, že všichni budeme dodržovat nové předpisy? Bez výjimek. To byste měla vědět.“ Pohlédl na své sportovní hodinky od Gucciho a dodal: „Měla jste se odepsat už před dvěma hodinami.“

Nové předpisy. Správně. Rozhořčená Ellie pouze přikývla. Byla to pravda. Podle nových směrnic nemocnice směli rezidenti sloužit jen určitý počet hodin; ale byla tu jedna velká skulina, která znamenala, že předpisy jsou k ničemu: pokud nenastane kritická situace. Ellie byla přesvědčená, že tato formulace je jen chytrý způsob, jak vzbudit dojem, že nemocnice dodržuje směrnice, i když její rezidenti pracují do padnutí. Ve skutečnosti se nové směrnice nelišily od starých a Westfield to věděl. Zřejmě má jenom chuť mě otravovat, usoudila, možná proto, že je naštvaný, že jsem nepodepsala s nemocnicí další smlouvu…, alespoň zatím ne. Stále nevěděla, kde chce žít a čemu se chce věnovat – jestli traumatologii, nebo všeobecné chirurgii. A také musí brát v úvahu Evana Pattersona. Kde se ukrývá? Jak se může rozhodnout, když neví, kde je? Ellie byla momentálně tak unavená, že jí nic nepřipadalo dobré, ale věděla, že se musí rozhodnout rychle, protože i s veškerým stipendiem a granty, které dostávala, dlužila něco přes dvě stě tisíc dolarů.

„Chcete, abych měl problémy se správní radou?“ zeptal se jí Westfield.

Utahuje si z ní? Správní rada ho milovala. Byla to tak pokrytecká otázka, že se nenamáhala na ni odpovědět.

Náhle se Westfield obrátil k Maxovi. „Kdo je to?“

Ellie věděla, že si všiml odznaku, který měl Max zavěšený vlevo na opasku, i pistole v pouzdře na opačné straně, ale nepoukázala na to ani se nezmínila, že na zádech tmavomodrého trička má Max velký výmluvný žlutý nápis FBI. Jen oba muže rychle představila a ti si pak potřásli rukama. Primář vždy připadal Ellii jako dominantní osobnost, jednak vzhledem k vedoucímu postavení a agresivnímu jednání, ale také, což bylo nejdůležitější, vzhledem k umění na operačním sále. Avšak teď, když Westfield stál vedle agenta FBI, jenž ho převyšoval, najednou vůbec nevypadal autoritativně. Max působil mnohem impozantněji. Vyzařovala z něho síla a sebedůvěra. Ellie však silně pochybovala, že je svárlivý tak jako její šéf.

„Slyšel jsem, že se před nemocnicí střílelo. Je to pravda?“

„Ano, bylo to blízko nemocnice,“ odpověděl Max.

Westfield čekal, že mu agent vše vysvětlí, ale zklamal se. Jeho hrozivě svraštělé čelo, sevřené rty a zneklidňující mlčení obvykle stačilo, aby se lidé, které zpovídal, cítili tak nervózní, že ze sebe vychrlili všechno, co věděli. Na Maxe ovšem jeho taktika nepůsobila.

„Zastřelili tam tři lidi?“ vyzvídal Westfield.

„Ano, správně.“

Uplynulo dalších deset vteřin ticha. Pak se zeptal. „Byl postřelen některý agent FBI?“

„Ano.“

Ellie stěží zadržovala smích. Westfield musel být zoufalý. Tím, že používal svůj nejpřísnější tón a mračil se, jak nejvíc dovedl, chtěl agenta přimět k hovoru, ale jaksi se mu to nedařilo. Max se zjevně nedal zastrašit.

Primář se prudce otočil k Ellii. „Kdo operoval toho agenta?“ A než mohla odpovědět, dodal: „Vy jste to být nemohla, protože máte po službě, že? A přes víkend nemáte pohotovost. Tak kdo to byl? Walmer?“

Westfield věděl, že agenta operovala ona. Jenom se snažil demonstrovat svoji moc a znejistit ji. Ještě čtyři dny bude mým šéfem, připomněla si, ještě čtyři dny, a zbavím se ho. Do té doby to musím nějak vydržet.

„Ne, pane, operaci neprováděl doktor Walmer.“ Vzala si příklad z Maxe a nedodala už ani slovo.

„Tak Edmonds?“ vyštěkl Westfield.

„Ne, pane.“

„Tak kdo ho operoval?“

„Já.“

Opět se zle zachmuřil. „Přestože nemáte službu?“

„Ano, pane, přesto.“

„Nenuťte mě, abych musel zakročit, Sullivanová,“ řekl a ukázal na ni prstem.

Max očekával, že Ellie Westfieldovi řekne, že agent Goodman sám žádal, aby ho operovala právě ona, ale nedočkal se. Nijak se neomlouvala. Jen se dívala Westfieldovi do očí a mlčela.

„Mohla byste mi vysvětlit,“ začal Westfield svým nejsarkastičtějším tónem, „proč jste nepožádala Walmera nebo Edmondse, aby svištěli na sál?“ Znovu jí nedal čas na odpověď a místo toho jí položil další otázku: „Myslíte si, že umíte operovat líp než oni?“

Ellie odpověděla bez váhání. „Ano, pane. Rozhodně ano.“

Max poznal, že Westfielda její odpověď potěšila, ale že se to snaží nedávat najevo.

„Jste velmi sebevědomá.“

Ellie měla chuť odpovědět „děkuji“, ale včas se zarazila. „Ano, pane, jsem.“

Byla to pravda. Pokud šlo o její práci, byla velice sebevědomá, stejně jako všichni ostatní chirurgové v nemocnici. Souviselo to s oblastí jejich práce a podle Elliina mínění to bylo nutné. Když chirurg drží v ruce skalpel a má říznout do pacienta, musí to umět a mít téměř nadlidskou sebedůvěru. Ellie byla přesvědčená, že něco jako bázlivý chirurg neexistuje, a pokud ano, určitě by nechtěla, aby se pod jeho nůž dostala ona.

Bohužel, nic z této sebejistoty a sebevědomí neproniklo do jejího osobního života. Během poslední návštěvy domova jí sestra Ava řekla, že je zoufale nejistá. Ale protože Ava je sestra, která si bere jejího bývalého snoubence, neměla Ellie chuť poslouchat žádné Aviny poznámky. Další sestra, Avino dvojče Annie, žila v San Diegu a neměla možnost posuzovat Elliiny chyby. Samozřejmě souhlasila s Avou, ale vyjadřovala to mnohem ohleduplněji. Navzdory tvrzení svých sester si Ellie myslela něco jiného. Není zoufale nejistá. Jenom trochu.

Ellie si náhle uvědomila, že jí myšlenky odbíhají nepatřičným směrem. Teď není čas myslet na osobní problémy. Na to budu mít spoustu času, až budu doma, říkala si. Soustřeď se, nabádala se. Westfield znovu hovořil s Maxem, nejspíš ho poučoval, jak má dělat svoji práci. Zhluboka se nadechla, aby nabrala do zmateného mozku víc kyslíku.

Westfield se k ní otočil zády, ukazováček jen kousek od jejího obličeje. „Zmizte odtud. Okamžitě.“ Ten příkaz sice nezavrčel, ale daleko k tomu nebylo.

Ellie se za ním dívala, jak rázuje k intenzivce. Strčil do dveří, ohlédl se a vyštěkl: „A podepište tu smlouvu.“

Dveře se za ním automaticky zavřely. Ellie si povzdechla a se slabým jižanským přízvukem řekla: „Není roztomilý? Všichni ho milujeme k sežrání.“

Max se zasmál. „Jak dlouho vám dělá šéfa?“

„Od nepaměti.“

„Proč vám říká zázraku?“

Pokrčila rameny. „Líbí se mu to.“

Vykročila po chodbě a Max spolu s ní.

„Co to znamená?“

Když ihned neodpověděla, zadíval se na ni a všiml se, že jí zrudly tváře. Byla v rozpacích a to ještě víc podnítilo jeho zvědavost. Prozatím však na vysvětlení netrval. Zeptal se na něco jiného. „Neřekla jste o něm, že je dinosaurus? Když jsem se vás ptal, kdo to je…“

Usmála se. „Nevidíte tu podobnost? Vlastně mu většinou říkám Tyranosaurus rex. Myslím, že je to výstižnější. Když řve – což dělá v devadesáti procentech případů – skutečně mi připomíná obrovské pravěké zvíře.“

Chvátala chodbou čím dál rychleji.

„Ellie, počkejte. Kam vlastně jdete?“

„Nahoru pro klíče.“

„Musíme se posadit a…“

„Já vím.“

Pokračovala v chůzi. Max začínal být zoufalý. „Vždycky se tak ženete?“

„Většinou ano,“ přiznala. Pak nasadila běžné tempo. Nebo spíš běžné podle jejích měřítek. Postřehla, že Max s ní snadno drží krok. Se svýma dlouhýma nohama se ani nemusel moc namáhat.

Ohlédla se na něho. Každopádně ji vyváděl z míry. Sálalo z něho tolik testosteronu, až ji to znervózňovalo. Ale strach z něho neměla. Když se usmál, v koutcích očí se mu objevily jemné vrásky a pohled zajiskřil, až se celá rozechvěla.

Ježíši, vzpamatuj se, Sullivanová. Připadalo jí, že se chová jako puberťačka prahnoucí po sexu. Je pravda, že od té doby, co měla něco s nějakým mužem, uplynula dlouhá doba – velmi dlouhá doba – ale přesto byla její reakce na Maxe zvláštní. Vůbec neodpovídala její obvykle klidné, racionální povaze. Až bude mít čas, přijde na to, proč je její chování tak podivné. Ale koneckonců, možná si s tím nebude muset dělat starosti, protože až Max vyslechne její výpověď týkající se střelby, půjde si svou cestou a jí se zas vrátí zdravý rozum.

Max si všiml, že se na něho dívá a tváří se trochu zmateně. „Co se děje?“ zeptal se.

Ellie potřásla hlavou. „Nic zvláštního.“

„Jo?“

„Mám obavy, že vám při pátrání moc nepomůžu,“ řekla.

„V každém případě musíme získat vaši výpověď.“

„My?“

„Pracuju společně s dalším agentem, Benem MacBridem, a musíme vás vyslechnout.“

„Dobře,“ přisvědčila Ellie. „A kde je váš kolega?“

„Na místě činu,“ odpověděl Max. Kde bych měl být já, pomyslel si.

„Co kdybyste se mě zeptal, na co potřebujete, teď při cestě?“

„To nejde. Musím pořídit záznam toho, co mi povíte.“

„Aha, takže bychom měli najít nějaké klidné místo, je to tak?“

„Správně.“

Ellie prošla kolem výtahů a po schodech pokračovala v cestě nahoru. „Vezmu si svoje věci a můžeme jít. Mám větší šanci, že se mi odtud podaří zmizet, když jste se mnou.“

„Jak to?“

Usmála se. „Máte pistoli.“

Max s ní stále držel krok, přestože svižně proběhla přes tři křídla schodiště. „Vy máte něco proti výtahům? Nějakou fobii?“

„Tohle je jediná pořádná rozcvička, kterou mám.“

„Běhala jste v parku, když se začalo střílet, že?“

„Jak jste na to přišel?“ zeptala se a trochu zpomalila, zatímco čekala na jeho odpověď.

„Jsem agent FBI, takže cvičený pozorovatel,“ řekl.

Ale jděte. Myslel jste si, že jsem jedna z těch studentek, co hrály na hřišti fotbal.“

Zasmál se. „Jo, myslel,“ přiznal se. „Jeden z agentů mi pak řekl, že jste tam běhala.“

Uměl se zasmát sám sobě. To je hezký rys povahy. U muže se musí ocenit… No tohle! Co se to s ní děje? Rozhodně se ho bude muset co nejdřív zbavit.

„Neodpověděla jste mi na otázku. Je to vaše fobie, nebo jen výstřednost?“ vyzvídal.

„Chodím po schodech a běhám okruh na dráze a není mi moc příjemné cpát se v malé kovové krabici s hromadou jiných lidí.“

Zazubil se. „Takže a je správně. Máte fobii.“

Zřejmě ano, pomyslela si, ale nechtěla to přiznat. Jezdívala výtahem s pacienty, když musela. Nelíbilo se jí to, ale dělala to.

„Kde máte svoje věci? Na střeše?“ zeptal se Max.

„Hned tady.“ Ellie zahnula do chodby ve čtvrtém podlaží a otevřela dveře do tmavé místnosti plné kovových šatních skříněk. Rozsvítila a zamířila ke třetí skříňce vlevo. Kdyby byla sama, zamkla by dveře a převlékla by se do džínů a trička, ale sama nebyla, a tak bude muset zůstat v nemocničním úboru. Nerada v něm chodila mimo nemocnici, ale teď neměla na vybranou. Vytáhla batoh, uložila do něho nějaké své oblečení, z horní police sebrala klíče a byla připravena k odchodu.

Vykročila za Maxem ke schodišti a těšilo ji, že se nevrací k otázce výtahů. Jakmile zazvonil jeho mobil, zastavil se na odpočívadle, aby vzal hovor, a ona zůstala stát s ním.

Volal Maxův partner, Ben MacBride, a potřeboval pomoc s několika neochotnými svědky.

„Jo, fajn, za pět minut jsem tam.“

„Počkej ještě,“ řekl Ben. „Chce s tebou mluvit agent Hughes.“

Zatímco Max čekal, až Ben zavolá Hughese, otočil se k Ellii. Stála na schodu nad ním a oči měla ve stejné úrovni jako on. Připadalo mu nemožné spustit z ní zrak. Byla úchvatná. Její oči měly ten nejjasnější odstín modři. Nos byl posetý pihami, což mu připadalo velice půvabné, a ústa… ach, nesmí na ni tak civět. Už teď mu představivost pracovala na plné obrátky, co se týkalo jejích plných, svůdných rtů, a kdyby sklouzl očima o kousek níž, zjevně by se řítil do propasti.

Max nečekal, až se Hughes dostane k telefonu. Ukončil hovor, otočil se a pokračoval v cestě ze schodů.

„Kam s tou výpovědí půjdeme?“ zeptala se.

Usmál se. To byla zásadní otázka, když vezme v úvahu, kam se ubíraly jeho myšlenky.

„Jděte domů,“ řekl energicky.

„Opravdu?“

„Jo,“ přisvědčil a znovu na ni pohlédl. „Můžete jít domů a my pak přijdeme k vám.“

„To je skvělé,“ řekla Ellie. „Konečně se budu moct převléknout. Dám vám adresu…“

„Já ji mám.“

„A mobil?“

„I číslo mám.“

„Ale jak…“

„Jste svědek. Stáhl jsem si všechny informace o vás do telefonu, zatímco jsem na vás čekal.“

„Vy jste si mě vyguglil?“

„Ne, to jsem nemusel.“

Ellii napadlo, co by se ukázalo, kdyby si na Googlu našla jeho. V rubrice „povolání“ by zjistila, že je agent FBI a dověděla by se počet zločinců, které dopadl… a zastřelil? Ne, jistěže ne. Z jeho profilu by pravděpodobně ani nezjistila, jestli s někým chodí nebo je ženatý. Když si ho prohlížela, všimla si, že nenosí snubní prsten, a něco jí říkalo, že kdyby byl ženatý, nosil by ho.

Ale proč se zabývat takovými domněnkami? Není žádná jasnovidka a vlastně o něm neví nic jiného, než že nosí odznak, někdy dovede působit hrozivě a má překrásný úsměv. Podle toho, co věděla o FBI – a bylo toho velmi málo – lidé zvenčí se nemohli dostat k osobním informacím o jeho pracovnících. Ellie se však přece jen rozhodla, že si ho zkusí vyhledat na Googlu, aby uspokojila svou zvědavost.

No jo, řekla si, skutečně potřebuju žít i mimo operační sál. Pak možná nebudu tak přehnaně reagovat na muže, kterého sotva znám.

Došli do přízemí hlavní haly na jižní straně nemocnice. Elliino prastaré SUV stálo na parkovišti lékařů v sousedství nemocnice. Max jí otevřel dveře z budovy. Když vycházela ven, zavadila o něho a ucítila nádech jeho mužné vůně a nepatrný závan vody po holení. Na muže, který vypadal, jako by nějaký čas neviděl holicí strojek, voněl vskutku nádherně.

Ellie věděla, čím voní ona. Desinfekcí. Bohužel, tento parfém z ní vanul už několik let. Rezidenti z patologie páchli po formaldehydu, dokonce i když měli po směně. Zdálo se, že ten pach jim pronikl pod kůži.

Max ji doprovodil k jejímu vozu. Choval se jako gentleman, ale vůbec to nebylo zapotřebí, protože venku bylo světlo a všude kolem nemocnice stála policejní auta. Pořád tam pracoval tým kriminalistů, který v parku hledal další důkazy. Ellie si myslela, že nikde nemůže být ve větším bezpečí než tady. „Chodíváte tudy i v noci?“ zeptal se jí Max, jakmile se rozhlédl kolem sebe.

„Ano. Proč?“

„Napočítal jsem tu jen šest lamp, a přitom je to velké parkoviště, kde se může člověk ledaskde schovat. To není dobré.“

„Když vycházím někdy během noci, doprovází mě k autu ochranka.“

„Co se děje, když vás volají, abyste přijela?“

Zaparkuju auto, pak běžím jako blesk ke dveřím s pepřovým sprejem v ruce, pomyslela si, ale nahlas to neřekla.

„Snažím se zaparkovat co nejblíže vchodu do nemocnice a dávám si pozor,“ odpověděla.

Jeho úsměv by dokázal zastavit dopravu. Ellie nevěděla, jestli se jí vysmívá, nebo se na ni usmívá.

Max jí otevřel dveře vozu. „Přijdu za vámi později. Bude pravděpodobně pár hodin trvat, než se k vám dostaneme. Nikam nechoďte. Zůstaňte doma.“

„Samozřejmě.“

Teprve až vyjela z parkoviště a byla na cestě domů, pohlédla do zrcátka. Žádný make-up, vlasy jako vrabčí hnízdo a na sobě nemocniční úbor, který byl o dvě čísla větší, než potřebovala – ohromné. Není divu, že ji Max doprovodil až k autu. Nejspíš mu jí bylo líto. Za normálních okolností by o ni ani pohledem nezavadil.

No a co na tom záleží? Po krátkém rozhovoru odejde a po příštím úterku snad zmizí i ona.

Tři

Landryovi znovu utekli, ale Max věděl, že je jen otázka času, než notoricky známé kriminálníky opustí štěstí. Protože doktorka Ellie Sullivanová byla potenciální svědek střelby, dostal za úkol dovědět se o ní všecko, co bude moct, než ji zařadí do seznamu svědků pro státního zástupce.

Snažil se být objektivní, ale nedařilo se mu to, protože čím víc se o ní dovídal, tím méně měl chuť kohokoli informovat, že něco viděla. Což bylo absurdní, protože ostatní agenti v parku pozorovali, jak ošetřovala Seana Goodmana, věděli, že ho operovala, a navíc se už sám doslechl, že viděla, jak Calvin Landry agenta postřelil.

Zatímco na Ellii čekal v nemocnici, rychle si našel všechny základní informace o ní: její telefonní čísla, adresu v St. Louisu i ve Winston Falls v Jižní Karolíně; její postavení v nemocnici a rozpis směn u sv. Vincenta. Avšak jakmile začal pátrat o něco hlouběji, narazil na něco znepokojujícího: dokumenty soudu popisující pět jednotlivých incidentů, v nichž figurovala Ellie a mladík jménem Evan Patterson.

První dokument pocházel z doby, kdy Ellii bylo teprve jedenáct let. Podle záznamu Evan, jemuž bylo tehdy sedmnáct, se do mladší dívky zamiloval. Poté co se oba účastnili nějakého tábora, který sponzoroval školní odbor ve Winston Falls, jeho posedlost narůstala, a když ji fyzicky napadl, Elliina rodina ho žalovala. Protože byl tehdy mladistvý a neměl dosud záznam v rejstříku, tento přestupek mu prošel beztrestně.

Podruhé byl Patterson agresivnější. Pokusil se strčit Ellii do svého auta. Ve své výpovědi na policii uvedl, že na ni nemohl přestat myslet, že jsou spřízněné duše, a kdyby s ním byla o samotě, dokázal by ji přesvědčit, že patří k sobě. Dostal podmínečný trest a soudně přikázanou léčbu.

Navzdory přísnému soudnímu zákazu se Patterson od ní nedržel dál a Ellii ještě dvakrát terorizoval. Jeho vztek z toho, že ho odmítá, vzrůstal s alarmující intenzitou. Za tyto trestné činy dostal nařízeno další psychologické vyšetření a třicetidenní hospitalizaci; přesto se díky pomoci protřelých advokátů a dohodě o přiznání viny jako polehčující okolnosti vyhnul soudu s porotou.

U pátého trestného činu, pokusu o vraždu, už nebyla žádná polehčující okolnost.

Ellie se vracela domů ze školy. Doprovázely ji tři dívky, které se ji pokoušely bránit, ale Patterson byl statný a silný. Popadl Ellii a nacpal ji do svého vozu. Policie ji později našla brutálně zbitou a pohozenou v rokli tři kilometry od města.

Než se dostala na urgentní příjem, ztratila hodně krve a prognóza nevypadala dobře. Převezli ji vrtulníkem na traumatologické centrum a lékaři pracovali celou noc, aby ji zachránili. Dvanácté narozeniny oslavila na jednotce intenzivní péče.

„Proboha,“ zašeptal Max, když četl poslední zprávu. „Ten gauner.“

Seděl teď na místním oddělení FBI proti svému partnerovi, Benu MacBridovi, který právě zavěsil telefon.

„Co čteš?“ zeptal se Ben a Max zavřel notebook.

„Informace o Ellii Sullivanové.“

„Asi to bylo zlé,“ podotkl Ben. „Když jsi to četl, tvářil ses…, jako bys chtěl někoho zabít.“

Max přikývl. „Vystihl jsi to.“

Ben se poškrábal v týle. „Je to tak ošklivé, jo?“

„Ano.“

„Mám si to teď o ní přečíst já?“

Max zavrtěl hlavou. „Není třeba.“

Ben odsunul židli. „Počítá Hughes, že mu hlášení předáme už dnes?“

Max řekl: „Jak dlouho tady pracuješ, Bene?“

Jeho partner se zasmál. „Dost dlouho na to, abych věděl, že se hloupě ptám. Ale vždycky trochu doufám.“

„V co doufáš?“

„Že budeme moct skončit v normální dobu.“

„Spěcháš, aby ses dostal brzo do hotelu?“

Ben prohledával zásuvky ve stole. „Ne. Ale rád bych se najedl. Mám hlad jako vlk.“

„Co hledáš?“

„Bonbony, žvýkačku, cokoli.“ Zavřel poslední zásuvku a potřásl hlavou. „Možná bychom měli výslech Sullivanové nechat na zítřek.“

Max vstal „Ne, potřebujeme s ní mluvit, dokud má všechno ještě v paměti.“

„Vsadím se, že na to, co se stalo, ještě dlouho nezapomene.“

„To je jedno. Musíme to udělat dnes,“ namítl Max a vykročil ke dveřím.

Ben ho následoval. „Fajn, tak to uděláme. Rychle si s ní promluvíme, někde něco zbaštíme, pak se sem vrátíme a dokončíme hlášení.“

„Jo.“

„Ten rozhovor bude rychlý, že? Nepatří přece k těm arogantním typům doktorů, nebo ano? Jestli patří, mohli bychom u ní strávit pár hodin, než se dovíme, co potřebujeme. Víš, o čem mluvím. Někteří z těch starých mrzutých doktorů mají komplex nadřazenosti a musí tě oslnit svými vědomostmi, než ti odpoví na nějakou otázku. Nesnáším takové typy. Je taková i ona?“

Max si uvědomil, že Ben vlastně Ellii neviděl. Když se začalo střílet, bylo jeho stanoviště na opačné straně parku, a Max necítil potřebu o ní hovořit. Bude to skutečně zajímavé, až ji pozná.

Max neodpověděl, jen se usmál a hodil Benovi klíče od vozu.

Čtyři

Ellie bydlela v skromně zařízeném jednopokojovém bytě jeden blok na západ od Cranstonu a Glenwoodu. Jen osm kilometrů od nemocnice, takže dopravit se tam bylo jednoduché. Její byt se nacházel v druhém podlaží domu z červených cihel, jenž stál mezi dvěma podobnými budovami na tiché ulici lemované stromy. Dům byl postavený ve čtyřicátých letech dvacátého století a stále si zachovával něco z půvabu dávno minulé éry, takže dokonce i ty nejmenší byty měly vysoké stropy a zdobené ostění. Její byt byl velký a prostorný, ale neposkytoval příliš hezký výhled. Okno z obývacího pokoje směřovalo ke kontejnerům v zadní uličce.

Ellie tu nežila v žádném přepychu, ale byl to její domov a cítila se zde příjemně. Každý nájemník měl klíč od hlavního vchodu budovy a ve dveřích všech bytů byly přídavné bezpečnostní zámky a kukátka. Majitel vlastnil klíče od všech bytů a každého zámku, což znamenalo, že do každého bytu mohl kdykoli vstoupit, a proto Elliin otec, aniž požádal o dovolení, do dveří namontoval ještě jeden přídavný zámek, k němuž měla klíč pouze ona.

Kdyby ji někdo vybídl, aby popsala svůj domov, stačilo by jí jediné slovo: bezpečný. Nebo spíš dvě slova: minimalistický a bezpečný. Skoro všechno v bytě mělo fádní, avšak uklidňující krémovou barvu. Stěny, ohromná pohovka s péřovým čalouněním, kterou si koupila za čtyřicet dolarů od zhýčkané paničky v Chesterfieldu, jíž se omrzela po půl roce ode dne, kdy si ji pořídila, mohutné křeslo, jež dostala navíc zadarmo, žaluzie – všechno bylo krémové. Jedinou změnu v barevnosti Elliina bytu představovala otáčecí židle, kterou jí darovala kamarádka. Ta byla béžová.

Celý byt měl podlahu z tvrdého dřeva, což byl jeden z důvodů, proč si ho pronajala. Vybledlé a odřené dřevo zoufale potřebovalo obnovu, ale Ellie je milovala, protože se jí zdálo, že má půvabnou patinu. Bylo také mnohem snazší takovou podlahu udržovat, než kdyby na ní ležel koberec.

Přece se však snažila vtisknout svému bydlišti osobitost. V půlnočním výprodeji Macy’s koupila barevné polštáře a připadalo jí, že prostor trochu oživily. Stěny by si ráda vyzdobila krásnými moderními obrazy, ale nemohla si to dovolit. Nakupovala v Goodwillu, ne u Neimana Marcuse.

Stůl, který koupila v Goodwillu, ji stál patnáct dolarů. Jednu nohu měl o kus kratší než tři zbývající, ale cihla, již našla, když vynášela odpadky, byla přesně tak vysoká, že nesouměrnost vyrovnala. Pořídila si také hezký červený lakovaný podnos za dva dolary a hodně otlučený konferenční stolek, který ji stál sedm dolarů. Celkem vzato, za zařízení obývacího pokoje neutratila ani sto dolarů a dvakrát tolik vydala za vyčištění pohovky a křesla.

Jídelna zde chyběla, což bylo dobře, protože by do ní neměla co dát. Z obývacího pokoje se širokým klenutým průchodem vcházelo do ložnice. Na ní se Ellie rozhodla nešetřit a koupila si obrovskou postel z tmavého třešňového dřeva a novou pružinovou matraci. Postel zabírala v maličkém výklenku tvořícím ložnici většinu prostoru a stála čelem ke dveřím bytu. Protože to byla první věc, kterou uviděl návštěvník při vstupu, odhodlala se vydat hromadu peněz na nákup krásné prošívané péřové pokrývky a luxusních prostěradel. Pak si počkala na výprodej a ušetřila šedesát procent za povlečení včetně polštářů. Připadalo jí k smíchu, že ve slevě byla jediná barva, a to opět krémová. Postel však přesto vypadala skvěle a Ellie vždy s ohromnou radostí vklouzla do hebké bavlny.

Koupelna byla kupodivu prostorná, zato kuchyňka tak úzká, že v ní mohl pracovat jen jeden člověk. Ellie musela ustoupit na stranu sporáku, aby mohla otevřít dveře trouby. Ale spotřebiče byly nové, když se nastěhovala, a na pracovní ploše měla dost místa pro své potřeby.

Max jí řekl, aby zůstala doma, a ona tam hodlala být, jen co se zastaví ve Whole Foods a nakoupí něco k jídlu. Měla chuť na narychlo opečené kuřecí maso s hromadou zeleniny. Při pouhém pomyšlení na jídlo jí začínalo kručet v žaludku, což nebylo nijak divné, protože od snídaně sestávající z müsli tyčinky a pomerančového džusu už nic neměla.

Z obchodu odcházela se třemi plnými velkými nákupními sáčky. Jejich obsah vyložila v kuchyni na pracovní stůl a sáhla po jablku. Zakousla se do něho a přitom kontrolovala zprávy na záznamníku. Byly tam dvě, avšak ani jedna nevyžadovala okamžitou odpověď. Ellie nechtěla utrácet za pevnou linku, ale její otec trval na tom, že ji musí mít. Mobilním telefonům nevěřil. Co kdyby se ocitla v nesnázích a přitom měla vybitý mobil? Jak by mohla přivolat pomoc? Ellie nakonec nechala otce prosadit svou, protože si nepřála, aby se zneklidňoval.

Podívala se, kolik je hodin, osprchovala se, vyfénovala si vlasy a natáhla si vybledlé džíny s růžovým tričkem, pak si obula žabky. Dokonce na sebe stříkla kapku parfému a na rty nanesla lesk, než se pustila do přípravy večeře. Mám toho tak na šest porcí, blesklo jí hlavou, zatímco při práci chroupala salát. Sotva dojedla, dorazili dva agenti.

Ellie si cestou ke dveřím v duchu připomínala, jak se bude chovat. Uvědom si, že nejsi žádná puberťačka, nabádala se. Tentokrát všechno musím brát s nadhledem, nebo, přesněji řečeno, jeho musím brát s nadhledem. Žádné bušení srdce, žádné potíže s dechem, prostě normálně řeknu: „Ahoj, jak se daří?“ Normálně, připomínala si. Budu se chovat zcela normálně.

Nejlepší předsevzetí…

Otevřela dveře a bum, srdce se jí rozbušilo. Skutečně ji velice překvapilo, že při pohledu na něho vůbec nedokáže ovlivnit svou fyzickou reakci.

Podle jeho výrazu nebylo možné poznat, co si myslí, ale Ellie byla přesvědčená, že ona v něm nevyvolává tak bláznivé a divoké pocity. Proč by měla? Kdyby ji nepotřeboval jako svědka, vůbec by jí nevěnoval pozornost.

Něco tu voní,“ poznamenal Max, když procházel kolem ní.

„Právě jsem dělala minutku.“

„Jo, ta tu voní taky.“

Ben šel za Maxem, zaslechl jeho poznámku a obrátil oči v sloup. Jakmile se však Max otočil, všiml si, že Ben na Ellii okouzleně zírá. Potřásl hlavou a šlehl po Maxovi vyčítavým pohledem, ale ten mu odpověděl jen spokojeným úšklebkem. Možná měl Benovi o ní říct něco víc, avšak vidět jeho výraz bylo k nezaplacení. Ellie s vlasy splývajícími k ramenům vypadala úchvatně. Přiléhavé džíny a tričko podtrhovaly půvab štíhlé postavy i dlouhých nohou a zdůrazňovaly křivky, jež předtím zakrýval nemocniční úbor. Byla prostě dokonalá.

Max se rozhlédl po bytě a i ten se mu zalíbil. Působil jednoduše, ale bylo v něm pár maličkostí, které mu dodávaly útulnost. Usmál se, když spatřil cihlu podpírající nohu stolu. Postřehl, že v koutě stojí několik krabic a na stole a na židli je rozloženo pár úhledných hromádek papírů.

Ellie zavřela dveře a automaticky uzamkla oba zámky. Podala ruku Benu MacBridovi, jakmile se jí představil. Nebyl tak vysoký ani svalnatý jako Max, ale měl atletickou postavu a milý úsměv, jenž ji okamžitě uklidnil.

Ben se obrátil k Maxovi a potřásl hlavou.

„Co je?“ zeptal se Max.

„Mohl ses zmínit…“

„O čem jsem se mohl zmínit?“ řekl nevinně Max.

Ben se rozhodl vyslovit to bez okolků. „Že je tak zatraceně hezká.“ Rychle se otočil k Ellii a dodal: „Připomínáte mi moji ženu. Je krásná. Aspoň si myslím, že je pořád krásná.“

Ellie na něho zmateně pohlédla. „Vy to nevíte?“

„Pokaždé, když ji vidím, je v koupelně a zvrací. Ale jo, myslím, že je pořád krásná.“

Ellie se zasmála. „Je těhotná.“

Ben přikývl. „Ano. Páni, tady to ale hezky voní.“

„Maso na pánvi,“ opakovala. „Hromada toho zbyla a je to ještě horké. Dali byste si…“

Nestačila ani dopovědět, protože Max i Ben už byli v kuchyni. Max hledal talíře a Ben ochutnával kousek kuřete. Když spořádali pánev do posledního kousku, Ellie udělala pořádek v obývacím pokoji. Na stole ležely stohy papírů a na otáčecí židli další kupa materiálů, které potřebovala pročíst, aby se rozhodla, zda je vyhodí, nebo uloží. Rychle přesunula papíry z židle na stůl a srovnala je do úhledné hromádky. Byla trochu moc vysoká, ale pokud do stolu nikdo nevrazí, mohla by vydržet na místě.

Oba agenti odložili prázdné talíře do dřezu a zamířili za ní. Vešli do obývacího pokoje a malý prostor se najednou začal zdát ještě menší. Ellie popošla k pohovce a posadila se. Ben se usadil na otočnou židli a otočil se čelem k ní.

„Díky, Ellie,“ řekl. „Jídlo bylo skvělé. Vůbec jsem si neuvědomoval, jaký mám hlad.“

„Jsem ráda, že vám chutnalo,“ řekla Ellie.

Max obcházel pokoj, jako by ho zkoumal. Zdálo se, že je nervózní, už zdaleka na ni nepůsobil uvolněným dojmem jako dříve.

„Potřebujete něco, agente Danielsi?“ zeptala se.

„Maxi,“ opravil ji. „Ne, jen jsem si všiml, že tu nemáte nic na stěnách.“

„Ne, nemám.“

„Jak to?“

„Všechno, co se mi líbí, je moc drahé, a plakáty sem nechci. Těch jsem měla dost na koleji.“

„Takže jste chudá,“ podotkl Ben.

Zasmála se. „Ano, jsem.“

„Myslel jsem, že doktoři vydělávají spoustu peněz,“ poznamenal Max.

„Někteří ano,“ připustila Ellie. „Ale já, tak jako hodně mých kolegů, splácím dost velké studentské půjčky.“

„V té nemocnici vás neplatí?“ zeptal se ostře Max.

„Ale ano, platí.“

„Asi vám dávají málo.“

„Ne, není toho málo.“

Max pomalu dokončil cestu kolem pokoje a najednou připomínal šelmu v kleci, která hledá východ ven. Ellie měla pocit, že se kvůli něčemu zlobí a snaží se nedat to na sobě znát.

„Co fotky? Vím, že máte rodinu. Nevycházíte s nimi?“ zeptal se Max a zamračil se.

„Mám je ráda. Ano, nějaké fotky mám. Ale už jsem je sbalila.“

„Proč jste je sbalila?“ vyzvídal.

„V úterý v Nemocnici sv. Vincenta končím.“

Palba otázek pokračovala, až si Ellie začala připadat jako podezřelá, a ne jako svědek. Podráždilo ji to a začala odpovídat stejně ostře.

„Ty krabice v koutě u okna tam stojí už hodně dlouho. Je na nich prach. Proč?“

„Jsem mizerná hospodyně,“ řekla upřímně.

„Vy jste je nikdy nevybalila?“ Tuto otázku vyslovil, jako by jí to vyčítal.

„Ne, nikdy.“

„Proč ne?“

„Mám ráda všechno připraveno.“

„K čemu připraveno?“

„K tomu, abych se mohla sebrat a odjet, kdy se mi zachce,“ odsekla.

„Kam chcete odjet?“

Pokrčila rameny. „Nevím.“

Max přestal přecházet a zůstal stát nad ní, což ji nesmírně znervózňovalo. Jak ji mohlo někdy napadnout, že je klidný? Teď si začínala myslet, že by se mu měla k něčemu přiznat jen proto, aby ji konečně přestal vyslýchat.

Ben sledoval jejich rozhovor a žasl nad Maxovým agresivním chováním. Kdyby byl se svým partnerem o samotě, zeptal by se ho, co se s ním proboha děje. Vždyť se chová, jako by s ní nejraději zatřásl.

„Přece musíte mít nějakou představu, kam byste ráda odjela,“ dotíral Max.

„Ne, nemám,“ odpověděla rázně Ellie. „Potřebujete ještě nějakou osobní informaci?“

Protože poznal, že Ellie odpovídá podrážděně, a uvědomil si, že se chová jako při tvrdém výslechu, řekl: „Myslím, že ve společenské konverzaci nejsem moc dobrý.“

Tohle měla být společenská konverzace?

„To je fakt,“ prohodil Ben.

Max si všiml, že se Ellie mračí čím dál víc, a skoro cítil blesky, které jí šlehaly z očí. Zasmál by se, kdyby se netvářila tak rozzlobeně. Když ji viděl poprvé, neměl na ni příliš konkrétní názor. Samozřejmě, všiml si, že je krásná, přitažlivá žena, již by se mu líbilo mít v posteli. Na tom není nic neobvyklého. Ale pak viděl, jak úžasně si počínala u Seana Goodmana. Byla tak klidná, když ho ošetřovala. Možná to patřilo k její práci, ale laskavost, jakou přitom projevovala, se zdála skutečně vrozená. Potom, jakmile se vrátila do nemocnice, aby Seana operovala, upoutala Maxe ještě víc. Nejenže si přál mít ji v posteli, ale začal ji také obdivovat. A když s ním hovořila cestou po schodech a umožnila mu trochu, aby poznal její smysl pro humor, uvědomil si, že se mu skutečně moc líbí… a že po ní touží. Na tom také není nic neobvyklého.

Sotva však nahlédl do její minulosti, začal všechno vidět v jiném světle. Ne úplně všechno, opravil se. Chtěl ji do postele – to se nezměnilo – ale zaplavila ho silná touha chránit ji. Když si přečetl její spis, ke byla jenom malá část toho, co prožila, zmocnil se ho ohromný soucit. Jako bezmocné dítě se setkala s násilím nemohla nijak ovlivnit to, co se jí stalo. Věděl o tom všechno, a právě proto jí chtěl pomoct, jak nejlépe bude umět. Prožila toho dost. Další trápení už nepotřebuje. A kdyby vypovídala…

Max na Elliinu otázku nezareagoval. Místo toho se posadil na pohovku vedle ní, což ji překvapilo. Ocitl se tak blízko, že kdyby se pohnula, musela by se ho dotknout. Ellie byla zmatená. Co to udělal? Stálo tu pohodlné čalouněné křeslo, do něhož se mohl usadit, a on si vybere pohovku. Co to má znamenat? Ellie nevěděla, jak se zachovat. Měla by se odsunout? Nechtělo se jí, ale nebylo by to lepší? Zatímco probírala své možnosti, Max vytáhl z kapsy digitální záznamník. Aha. Už pochopila. Musí sedět blízko ní, aby záznamník mohl nahrávat její výpověď. Je to jasné.

„Bene, můžeme začít?“ zeptal se Max.

„Samozřejmě,“ odpověděl jeho partner. „Já nejsem tak zkušený,“ vysvětloval Ellii. „Pracuju jako agent teprve jedenáct měsíců.“ Pootočil se na židli a narazil do stolu, z něhož se vzápětí svezla k zemi lavina papírů.

Ellie se k nim vrhla, aby je posbírala. „Já vím, je tu nepořádek, ale zatím jsem neměla čas všecko probrat. Většinu toho asi stejně vyhodím.“

„Už to mám, Ellie. Posaďte se.“ Sebral několik papírů, srovnal je sebe a celou hromádku opřel o stěnu. „Můžou zůstat na zemi, ano?“

Ellie se usmála. ‚Ano.“

Max zachytil další stoh papírů, u něhož hrozilo, že spadne na zem, a položil na něj těžkou učebnici anatomie, aby se to nestalo.

„Co je tohle?“ Ben zvedl několik listů sepnutých sešívačkou.

„Soudní zákaz kontaktu.“

„Jo?“ Max se zadíval na Ellii, obešel stůl a převzal papíry od Bena. Jak očekával, soudní zákaz se týkal Evana Pattersona. Rychle je přelétl očima a podal je zpátky Benovi.

„Kdo je Evan Patterson?“

„To jsou staré papíry,“ řekla Ellie.

„Uhm,“ přisvědčil Ben. „A kdo to je?“

Zdálo se jí, že snaha změnit téma nebude úspěšná. Ben je z FBI, což znamená, že umí přimět lidi, aby odpovídali na otázky, ale přesto si přála, aby to nechal být. O problémech s Evanem Pattersonem bylo pro ni těžké mluvit, a dokonce na ně jen pomyslet. Přála si, aby tato noční můra zůstala pohřbená v minulosti.

Ellie se uvelebila zas na pohovce a položila si na klín polštář. „Dva roky jsem chodila na střední školu Svatého srdce. On tam byl taky.“

„Odešel ze školy on, nebo vy?“ zeptal se zvědavě Ben.

„Napřed jsem odešla já… Je to už dávno.“

Ben pohlédl na Maxe, neboť věděl, že jeho kolega pátral po Elliině minulosti.

„Kde jste studovala potom?“ zeptal se Ben a myslel si, že přešla na jinou střední školu nebo studovala doma, aby se dostala z Pattersonovy blízkosti.

Ellie zaváhala a pak odpověděla: „Na internátní vyšší škole.“

Ben opět pootočil židlí. Poznal, že se jí zmocňují rozpaky.

„Takže jste chytrá, že jo?“

Usmála se. ‚A chudá.“

„Ale opravdu hodně chytrá?“ naléhal Ben.

„Primář z chirurgie,“ řekl Max, „ji oslovoval zázraku.“ Otočil se k ní. „Tak se říká zázračným dětem, že?“

Netvářila se šťastně, když to prozradil.

„Ještě jednu otázku. Kde je Evan Patterson teď?“ zeptal se Ben.

„Nevím. Kdyby se vrátil do Winston Falls, kde žije moje rodina, otec by mi dal vědět.“ Zvedla polštář a přitiskla si ho k hrudi.

Max postřehl, že jí hovor o Pattersonovi není příjemný. Bylo to pochopitelné. „Já zjistím, kde je teď,“ řekl.

Zamračila se a zeptala se ho: „Proč? Proč byste to dělal?“

Protože vím, co vám udělal, řekl si v duchu. „Budete o něco klidnější, když budete přesně vědět, kde je, nemám pravdu?“ zeptal se.

„Ano, jistě, ale…“

„Ale co?“

Můj otec má u FBI kamarády. Ani jeden z nich Pattersona nenašel. Proč myslíte, že vám se to podaří? Myslíte si, že jste lepší než oni?“

Uvědomuje si, že opakuje stejnou otázku, jakou jí položil primář chirurgie?

Rozhodl se odpovědět jí vlídně. „Jistě. Jsem lepší.“

Náhle pochopila. „Vy jste stejně sebevědomý jako já.“

„Pokud se jedná o práci, pak ano, jsem.“ Dál se jí díval do překrásných očí a zeptal se: „Chcete, abych ho našel, nebo ne?“

„Ano, prosím, ale…“ Chtěla něco říct, pak si to však rozmyslela. „Děkuji vám.“

„Počkejte,“ začal Ben. „Abych se v tom vyznal. Patterson se rozhodl jen tak odejít z vašeho města, nebo se něco stalo?“

Ellie si povzdechla. A to si myslela, že s hovorem o něm už skončili. „Ano, něco se stalo a on byl odsouzen k pobytu ve stocktonském ústavu, alespoň na nějaký čas.“

„Co je to stocktonský ústav?“

Odpověděl mu Max. „Státní zařízení pro duševně choré kriminálníky. Patterson ji napadl, málem zabil. Přečti si zprávy. Tam najdeš odpovědi na své otázky.“

Ellie se zamračila na Maxe a řekla: „Vy jste věděl všechno o Pattersonovi, ještě než Ben viděl ten soudní příkaz, že?“ Než stačil odpovědět, pokračovala. „Jistěže věděl. Můj bože, jak je to dlouho? Čtyři? Nebo pět hodin od okamžiku, co jsme se viděli poprvé?“

„O něco déle.“

„Jak jste tak rychle získal všechny ty informace?“

„Je to ve vašem spisu.“

Ruka jí vylétla k hrdlu. „Tam si to může každý přečíst?“ Zdálo se, že ji to zděsilo.

„Ne, každý ne.“ Pak se zamračil a zeptal se: „Jak jste to myslela, že Patterson šel do stocktonského ústavu na nějaký čas?“

„To ve spisu nebylo?“ zeptala se.

„Ne. Tak mi to povězte.“ Už zase mluvil, jako by byli u výslechu.

„Pattersonova rodina je velice bohatá a podařilo se jim dosáhnout toho, aby ho přemístili do soukromého zařízení. A víte co? Nakonec dostal týden volno, aby mohl jet domů.“

„Po tom, co se vás pokusil zabít?“ zeptal se Ben.

Ach bože, bude to zas muset všecko probírat. Zhluboka se nadechla. „Po tom, co mě Patterson nechal, abych umřela… Vlastně mi pak řekli, že myslel, že mě zabil…“

„Ano?“ pobídl ji Ben, když se odmlčela. Tentokrát hovořil jemnějším tónem.

„Utekl a policie ani FBI ho nemohly hned najít. A tak můj otec s pomocí dvou agentů FBI, s nimiž se kdysi seznámil, usoudil, že je třeba, abych se ukryla.“

Max vysvětlil Benovi, co jeho partner nevěděl. „Ten grázl ji terorizoval víc než rok. Dokonce se ji několikrát snažil unést, ale dokázala se mu vytrhnout. Nenechal by toho, až by ji zabil.“

Ellie pokračovala: „Když mě mohli propustit z nemocnice, otec mě odvezl sem. Jeden z našich přátel ho seznámil s manželi Wheatleyovými. Ti mě vzali k sobě. Jsou oba učitelé a velmi hodní lidé. Neměli vlastní děti a přijali mě do domu.“ Poprvé od okamžiku, kdy začali tuto záležitost probírat, se usmála. „Nevěděli, co se mnou mají dělat.“

Nerozvedla to a Ben ani Max se dál nevyptávali.

„Dobře se o mě starali,“ řekla. „Zůstala jsem u nich, než jsem dokončila vyšší školu, potom celou dobu studia na medicíně a část svého rezidentského působení.“

„Takže teď končíte jako rezidentka,“ usoudil Ben.

„Ne jako rezidentka jsem už skončila. Teď končím postgraduální praxi na traumatologii. Už jsme hotovi s hovorem o Pattersonovi?“

Ben přikývl. „Skoro. Ještě poslední otázku, a necháme toho. Povězte mi, kdy Pattersona pustili?“

„Posledních deset let pobýval střídavě v ústavu a mimo. Asi před půl rokem se můj otec dověděl, že se dostal ven a zmizel. Právníci měli mít nad ním dohled a zrovna tak přátelé mého otce, ale nikoho z nich o jeho propuštění neinformovali. Byla to náhoda, že se o něm otec doslechl.“ Důrazně tleskla rukama a řekla: „Už jsem o tom řekla všechno. Přišli jste, abych vám pověděla něco o střelbě, ne? Tak co kdybychom s tím začali?“

Max kývl na Bena, který si přisunul židli blíž ke konferenčnímu stolku a řekl: „Fajn, tak začneme. Dej se do toho a zapni diktafon, Maxi.“

Ben uvedl v záznamu datum, čas a jména přítomných a potom se zeptal: „Doktorko Sullivanová, viděla jste, jak byl postřelen agent Sean Goodman?“

„Ano, viděla.“

„Povězte nám, co se stalo od okamžiku, kdy jste vyšla z nemocnice. Pokud vím, šla jste si zaběhat. Je to tak? Co kdybyste začala u toho?“

Teď, když byla konečně záležitost s Pattersonem u konce, mohla se Ellie zhluboka nadechnout, aniž se cítila, jako by jí chtěla prasknout hruď. Pokusila se co nejpřesněji vylíčit, co viděla, a potom trpělivě odpovídala na nekonečné otázky. Celkem snadno popsala muže, který postřelil agenta Goodmana, a také podivnou ženu, ale zdůraznila, že si nemyslí, že by někoho z nich mohla rozpoznat v soudní síni.

„Díval se přímo na mě, ale na očích měl sluneční brýle. Viděla jsem, že se mu potí tvář. Sluneční brýle mu sklouzly na nos, a tak jsem zahlédla jeho oči, ovšem jen na okamžik. Pak vytáhl pistoli a já jsem padla k zemi.“

„Popište mi ho,“ vyzval ji Ben.

„Byl vysoký přes metr osmdesát. Na sobě měl hnědou bundu a černé kalhoty.“

„A ta žena?“

„Byla celá v černém. Černé volné kalhoty, černé tričko. Menší než on, mohla mít tak metr sedmdesát, a řekla bych, že váží okolo šedesáti kilo.“

„Všimla jste si u ní ještě něčeho?“

„Vypadala divně. Na hlavě měla černou paruku, ale nasazenou nakřivo. A oči taky vypadaly zvláštně.“

„Jak to myslíte, zvláštně?“

„Měly jakoby skelný lesk. Určitě to byly kontaktní čočky,“ dodala rychle Ellie, aby si nemysleli, že blábolí nesmysly. „Proběhlo to moc rychle a většinou nebyli otočení ke mně.“

Ben jí rozvážným hlasem kladl další a další otázky. Zdálo se, že všechno bere s klidem, ale Ellie byla přesvědčená, že klid jen předstírá, aby ji neznervóznil. Z vlastních zkušeností věděla, že když někdo ublíží policistovi nebo federálnímu agentovi, město přejde do stavu pohotovosti, dokud nejsou pachatelé dopadeni. Sean Goodman nebyl jen přítel, byl to zároveň kolega. Že by to brali s klidem? V žádném případě.

„Co agent Goodman? Viděl je,“ řekla Ellie.

Ben přikývl. „Ano, viděl.“

„Sean postřehl, že po ulici rychle běží muž a žena. Nevíme jistě, jestli jim viděl do tváří, než po něm střelili, a jak jste řekla, zjevně se maskovali,“ vysvětloval Max.

„Kdyby se dostal blíž…,“ začal Ben.

Ellie potřásla hlavou a přerušila ho. „Kdyby se dostal blíž, kulka by nadělala mnohem větší škodu, zvláště kdyby ho zasáhli do hrudníku. Takové rány jsou… moc ošklivé.“

„Proč na sobě neměl vestu?“ zeptal se Ben Maxe. „Víš to?“

„Měl původně zůstat ve voze, ale v okamžiku, kdy vystoupil, si ji měl obléct. Farber a Stanley si už vesty sundali,“ dodal. „Mysleli, že je po všem. Možná si to myslel i Sean.“

„No, asi to tak bylo,“ připustil Ben.

„Co ty děti, které přiběhly na cestu a mávaly na sanitku? Ty je musely vidět utíkat,“ řekla Ellie.

„Do tváří jim neviděly,“ řekl Max a jeho hlas zněl opět podrážděně.

„V parku bylo plno lidí. Nemohl někdo z nich…“

„Všechny jsme prověřili,“ odsekl a vypnul záznamník.

Ellie se na něho zamračila. „Jste vždycky tak nevrlý?“

Max, kterého její otázka překvapila, jen zopakoval: „Nevrlý?“

„Jo, dnes je opravdu jaksi nevrlý,“ vložil se do řeči Ben.

„To určitě.“

Ellie se smíchem odsunula polštář a vstala. „Jdu si vzít dietní colu. Dáte si taky něco?“

„Jasně, dal bych si taky colu,“ řekl Ben.

Obrátila se k Maxovi. „Neměla jsem říkat, že jste nevrlý. Měl jste těžký den. Váš kamarád byl postřelen a podle toho, co jste mi říkal, plán na dopadení těch lidí nevyšel.“ Vykročila do kuchyně a dodala: „Takže je naprosto zřejmé, proč jste nevrlý.“

„Jo, obvykle je moc milý.“ Ben se zasmál, když vyslovil tu lež. Vzápětí zavibroval jeho mobil a on si rychle přečetl zprávu.

„Hele, Ellie, můžu vám položit odbornou otázku?“

Ellie vyhlédla z kuchyně. „Jistě. Co potřebujete vědět?“

„Co znamená, když má těhotná žena příznaky zažívacích potíží?“

Pomyslela si, že žertuje, dokud nezvedl zrak. V tom okamžiku však spatřila v jeho očích opravdovou starost.

„Znamená to, že má zažívací potíže.“

Netvářil se přesvědčeně. Přečetl nahlas symptomy své manželky, řekl Ellii, že je ve čtvrtém měsíci a že jejich první dítě potratila Právě ve čtvrtém měsíci těhotenství.

Ellie uchopila svůj mobil. „Jak se jmenuje?“

„Addison.“

„Dejte mi číslo jejího mobilu.“

Opřela se o rám dveří a začala psát zprávu, přitom jí palec bleskurychle létal po klávesnici.

Bena to uchvátilo. „Píšete rychle.“

Usmála se. „Mám v tom dlouhou praxi.“

Ellie dala Benově manželce několik doporučení, co by měla se svými potížemi dělat, a nakonec jí napsala, že se na ni může kdykoli obrátit s jinými dotazy, bude-li potřebovat.

„Díky,“ řekl Ben, když skončila. „Bojí se.“

Ellie mu sdělila číslo svého mobilu. „Jestli se bojíte i vy, můžete mi taky napsat.“

Jakmile se Ellie vrátila s colami, podala jednu Benovi a posadila se vedle Maxe.

„Bude mít Sean problém s tím, že na sobě neměl vestu?“

Max odpověděl: „Problém už má. Je postřelený.“

Ellie to myslela jinak, ale nechala celou věc být.

Max znovu zapnul záznamník. „Bene, máš ještě nějaké otázky, které bys chtěl Ellii položit?“

„Ne. Myslím, že prozatím je to všechno,“ odpověděl Ben. „Ale budete tady někde poblíž, že? Nechystáte se třeba do Evropy?“

„Copak nevíte, že jsem chudá?“ zeptala se.

Zasmál se. „Správně. Takže Evropa nebude.“

„Příští týden pojedu do Winston Falls na jednu svatbu, ale do té doby budu tady a můžete mi kdykoli zavolat na mobil.“

Max znovu vypnul záznamník a vtom se Ben zeptal: „Kde jsou Winston Falls?“

„V Jižní Karolíně.“

„Tam žije Elliina rodina. Je to její rodiště,“ objasnil mu Max.

„Jak často jezdíte domů?“

„Moc často ne.“

„Chystáte se někam odjet po té svatbě?“

„Ne, vrátím se sem… aspoň na nějaký čas.“

„Myslím, že jsme skončili,“ oznámil Max a začal se zvedat. Ellie mu položila ruku na koleno, aby ho zarazila.

„Teď bych se chtěla na něco zeptat já,“ řekla mu.

„Tak se to u nás nedělá,“ odpověděl.

Nedbala na jeho poznámku. „Proč byli v tom parku?“

Odpověděl jí Ben. „FBI je sledovala, protože poslední případ se nepodařilo dostat k soudu a když jsme se doslechli o tom nákupu, nastražili jsme past. Chtěli jsme do toho s Maxem jít.“

„Co to byl za nákup? Drogy?“

„Zbraně,“ řekl. „Velmi moderní zbraně.“

Než mu mohla položit další otázku, zazvonil jeho mobil. Podíval se, kdo volá, a řekl: „Musím to vzít.“

Zmizel v kuchyni, aby měl při hovoru trochu soukromí. Ellie se otočila k Maxovi, uvědomila si, že má ruku stále položenou na jeho koleni, a rychle ji odtáhla. „Jak to myslel, že se poslední případ nedostal k soudu?“

„Svědkové nemohli svědčit.“

„Nemohli, nebo nechtěli?“

„Nemohli.“

Nenaléhala, aby jí to vysvětlil, ale řekla: „Co vám nevyšlo v parku?“

„Spousta věcí.“

Nic víc mi zřejmě nechce říct, uvědomila si, když několik vteřin čekala. Zkusila další otázku. „Ben říkal, že FBI je sledovala, to znamená, že víte, kdo to je?“

„Ano.“

„A?“

Když ihned neodpověděl, jemně do něho šťouchla nohou. Překvapilo ho to a usmál se. „Vy jste právě kopla federálního agenta?“

„Ne, já jsem federálního agenta pobídla. Na kopnutí se teprve připravuji.“

„Calvin a Erika Landryovi.“

„A bylo to tak hrozné?“

Zasmál se a Ellii potěšilo, když viděla, že napětí na jeho tváři na okamžik povolilo.

„Nikdy jsem o nich neslyšela,“ řekla.

„To je docela pochopitelné. Tady obvykle nepracují. Měli jsme s nimi jiné problémy. Už je pronásledujeme nějakou dobu. Věděli jsme, že obchod má proběhnout v tom parku, a doufali jsme, že se nám podaří chytit je při činu. Bohužel unikli, než je mohl kdokoli identifikovat. Proto jsou očití svědkové střelby tak důležití. Na tom případu už pracuje příliš dlouhou dobu příliš mnoho agentů.“

„A co vy?“

„Co já?“

„Žijete v Saint Louisu? Jsem jenom zvědavá, kdo mě vlastně zapletl do toho případu,“ dodala rychle, aby si nemyslel, že se plete do jeho osobních záležitostí.

Max vstal, zastrčil záznamník do kapsy a řekl: „Posledních šest let jsem žil v Honolulu.“

Nevěděla, proč ji to sdělení tak rozčarovalo, ale bylo to tak. Sotva toho muže znala a rozhodně se k ní nehodil. A přece na něm bylo cosi… Musela uznat, že ještě nikdy ji nikdo na první pohled tolik neupoutal, dokonce ani bývalý snoubenec ne, i když si to přiznávala jen nerada.

Z toho všeho měla v hlavě zmatek. Nechce mít vztah s Maxem, ale také nechce, aby možnost takového vztahu byla vyloučená? Nemohla se v tom vyznat.

Chemie v mém mozku se asi zbláznila, usoudila, a to způsobilo, že mě fyzicky tak silně přitahuje. Přesně tak to je. Moje endorfiny jsou nejspíš pomatené. Důvodem jejich vyšinutí je zřejmě deficit spánku a také to, že jsem workoholik bez společenského vyžití.

Měla ještě jednu teorii: asi se prostě úplně pomátla.

Ben ukončil hovor, opřel se o dveře a popíjel svoji colu. Když

Max řekl: „Půjdeme,“ přikývl.

„Bude Ellie na seznamu svědků?“ zeptal se.

Max zavrtěl hlavou. „Tohle přece řídí agent Hughes. Jestli se Elliino jméno dostane na seznam, víš, co se stane.“

„Vím, ale ty a já bychom tomu mohli zabránit.“

„Z Honolulu? To nepůjde.“

Čemu zabránit, napadlo Ellii. Čekala, že jí to Max nebo Ben vysvětlí, ale ani jeden se k tomu neměl.

„Říkám ti, že Hughes bude chtít…“

Max ho přerušil. „Řekl jsem ne.“ Došel ke dveřím a odjistil zámky.

Ben se otočil, odložil nápoj na kuchyňský stůl a také vykročil ke dveřím, které už Max otevřel.

„Mrzí mě, že jsem vám nemohla víc pomoct,“ řekla Ellie, poněkud zmatená jejich náhlým odchodem.

„To nevadí.“ Max začal zavírat dveře, ale najednou se zarazil. Okamžik stál, jako by zvažoval, co udělá, a potom řekl: „Jsou tu nějaké dobré restaurace?“

„Jestli máte rád italské, pak bych vám doporučovala zajít na Hill. Tam je bezvadná restaurace, jmenuje se Loubí. Bude se vám líbit. Nemusíte tam chodit ve společenském. Uvidíte tam všechno, od večerního obleku po šortky.“

„Fajn. Vyzvednu vás zítra v sedm večer.“

„Moment… Cože?“

Pět

Zjistit, kdo byla plavovlasá běžkyně na dráze, se nakonec ukázalo překvapivě snadné.

Přestřelka v prostoru kolem nemocnice s agenty FBI, kteří obsadili celý park, patřila mezi významné zprávy. Všechny místní stanice zahájily večerní vysílání informací o postřeleném agentovi a pronásledování pachatelů. V nemocnici se nemluvilo o ničem jiném než o incidentu. Zaměstnanci, dobrovolní pracovníci, ba i pacienti chtěli událost znovu a znovu probírat. Někteří ji dokonce trochu přikrášlovali.

Willis Cogburn věděl, jak se vytvářejí fámy, a využil to ke svému prospěchu. Oblečený jako doručovatel místního květinářství přinesl do nemocnice květinu v květináči označenou jménem agenta Seana Goodmana. V pozdním odpoledni, kdy se tam objevil, byla nemocniční hala prázdná až na pár dobrovolníků, kteří postávali za pultem recepce a čekali, jestli někdo nebude potřebovat jejich pomoc.

Starší bělovlasý pán, na jehož jmenovce stálo Roland, zjistil číslo pacientova pokoje, zaznamenal je na lístek a zastrčil ho k jasně červené stuze na květináči. Ten potom postavil na vozík k ostatním květinovým darům připraveným k předání.

Willis se nemusel ptát, kde je Sean Goodman. Stačilo jen navázat hovor s dobrovolníkem, přitom nahlédnout za přepážku a přečíst si číslo pokoje.

„Jak se daří tomu agentovi? Doufám, že to přežije,“ prohodil soucitně Willis.

„Je už skoro v pořádku,“ řekl Roland. „Jeden sanitář mi řekl, že už ho převezli z jipky na normální pokoj. Možná že ho pozítří propustí.“

„To rád slyším,“ řekl Willis. Potřásl hlavou a dodal: „To musel být ale fofr, co? Měl jste službu?“

Roland přikývl. „Měl, ale nic z toho jsem chválabohu neviděl. Ani jsem neslyšel výstřely.“

„Co se vlastně stalo?“

Roland s radostí začal líčit, co slyšel, a jakmile skončil, dodal pár podrobností Bill, druhý dobrovolník.

„Pokud jsem slyšel,“ začal Bill, „nějaký muž a žena utíkali federálním agentům, potom se ten muž obrátil a postřelil agenta, který se k nim blížil.“

Roland se svezl na otáčecí židli a zkřížil paže. „Tak jsem to taky slyšel,“ přisvědčil.

„A chytili už ty dva?“ zeptal se Willis, i když dobře věděl, že ne.

„Ne,“ řekl Bill.

„Ale dostanou je,“ tvrdil Roland. „A až je seberou, budou hodně dlouho sedět. Když někdo postřelí federálního agenta, nemůže počítat s mírným trestem.“

„Slyšel jste, proč po nich federálové šli?“ zeptal se Willis a opřel se o pult, jako by měl spoustu času na povídání.

„Slyšel jsem, že to byla policejní razie,“ odpověděl ochotně Bill. „Prodávali zbraně nebo drogy nebo tak něco.“

Roland zavrtěl hlavou. „Já jsem slyšel něco jiného. Jedna sekretářka z příjmu tvrdila, že někdo z ostrahy říkal, že prodávali státní tajemství.“

Než se oba muži začali přít, zavedl Willis hovor jinam. „Ví FBI, koho hledá?“

„Agenti FBI i poldové prohledávají celé okolí a snaží se získat informace, hledají svědky,“ řekl Roland.

„Miles dole z rentgenu mi řekl, že ten agent byl tak blízko, že by je mohl identifikovat, kdyby bylo třeba.“

„To je skvělé,“ odpověděl Willis. „Víte, co jsem slyšel já?“

„Co?“ zeptal se Roland.

„Že na běžecké dráze byla nějaká holka, která to všecko možná viděla. Kdosi říkal, že to byla nějaká studentka ze střední, co tam trénovala.“

Roland ohrnul nos. „To nebyla žádná holka. Byla to naše doktorka Sullivanová. Tobě připadá jako studentka ze střední, Bille?“

„Ne, jistěže ne. Spíš jako vysokoškolačka.“

„Co je to za doktorku?“ vyzvídal Willis.

„Traumatoložka,“ odpověděl Bill. „Operovala toho agenta a vytáhla mu kulku. Měl štěstí, že byla u toho, jak ho střelili.“

„Samozřejmě,“ řekl Willis. „A víte, jestli u toho byli i další svědci?“

„Jsem si jistý, že jestli se někdo dostal tak blízko, aby ty dva viděl, FBI ho najde. Tady v okolí už mluvili se všemi.“

„To je pravda,“ potvrdil Roland. „Když jsem dnes odpoledne šel do práce, zastavili mě a vyptávali se.“

Po několika dalších minutách hovoru vyšel Willis Cogburn ven a zamířil ke svému autu. Zaparkoval je v zadní části parkoviště, aby nikdo neviděl, že to není firemní auto květinářství. Sotva se usadil ve voze, začal telefonovat.

Neztrácel čas pozdravem a hned řekl: „Goodmana propustí nejdřív pozítří. Je v pokoji čtyři sta dvanáct, takže si ho můžeš vyčíhnout pro případ, že by ho pustili dřív. Pamatuj, Georgi, nebudeme dělat nic, dokud nám Cal nedá zelenou. Jenom buď připravený.“

„Zjistil jsi, kdo je ta holka?“

„Ano.“

„Výborně, tak ať to máme hotovo. Čím dřív, tím líp, to je můj názor.“

„To není tvoje věc. Znáš instrukce. Složím ji ve stejnou dobu, kdy ty se dáš do Goodmana. Cal nechce žádné změny plánu. Chce, aby se to udělalo zároveň.“

„Cal ani pořádně neví, jestli jsou Goodman nebo ta holka schopní identifikovat jeho a Eriku,“ namítl George.

„Je opatrný,“ odpověděl Willis. „Nechce riskovat a dobře nás platí.“

„To je fakt,“ řekl George. „Ale zbytek peněz dostaneme, až splníme úkol, a jak jsem řekl, čím dřív, tím líp.“

„Kolikrát ti to mám opakovat? Počkáme, až nám dá příkaz.“ Willis už do telefonu skoro křičel. „Proboha, byl jsi přece v armádě. Snaž se o trochu disciplíny. Měl bys umět přijímat rozkazy. Nechceš si to přece s Calem rozházet. Přibral jsem tě do toho, protože jsi můj brácha, Georgi, ale tady mi jde o krk. Ne abys to posral. Jestli ten úkol provedeš správně, bude tě chtít využít zas a pokaždé dostaneš větší prachy, až si tě začne najímat pravidelně. Buď trpělivý.“

George však naneštěstí trpělivý nebyl.

Šest

Nebylo to nejhorší pozvání, které Ellie v životě dostala. Na druhé straně nepatřilo ani do první desítky těch nejlepších. Každopádně bylo divné a hlavou jí stále vrtala otázka: požádal mě skutečně Max o schůzku? Promítla si několikrát v duchu jejich rozhovor a nakonec usoudila, že ne. On jí prostě oznámil, že s ním půjde.

Možná to ani nebude rande. Zřejmě bude mít s sebou Bena. Ti dva přijeli do města jen nakrátko a potřebují někoho, kdo to tady zná, aby je zavedl do dobré restaurace. Ano, tak to je… Možná.

Pokaždé, když na to pomyslela, se zasmála. Max nechal na konferenčním stolku svou vizitku s číslem mobilu. Mohla by mu zavolat a schůzku zrušit, ale neudělala to. Místo toho strávila druhý den odpoledne asi hodinu tím, že probírala svoji skrovnou garderobu, zkoušela jedno oblečení po druhém a nakonec se rozhodla pro černobílé letní šaty s nabíranou sukní a lodičkovým výstřihem. Byly přiléhavé a dlouhé asi do půli kolen. Vybrala si k nim své loňské černé baleríny. Měla jen ty anebo žabky, pokud by nechtěla jít v teniskách. Lodičky s vysokým podpatkem, které si obula na nemocniční recepci minulý měsíc, nepřipadaly v úvahu. Ještě týden ji z nich bolely nohy.

Bude si muset vzít nějakou parádní bižuterii, ale žádnou nevlastnila. Měla jen stříbrné srdíčko, které jí k osmnáctým narozeninám darovala babička, ale řetízek byl přetržený a neměla čas dát ho opravit.

Vlasy si vykartáčovala a nechala splývat kolem ramen. Pak make-up, parfém a tělové mléko – a byla hotová.

V sedm už čekala zcela připravená a Max přišel včas. Když ji spatřil zatvářil se překvapeně, jako by si snad představoval někoho jiného.

„Vypadáte moc hezky,“ řekl.

I on vypadal hezky. Měl ostříhané vlasy a byl oholený. Přesto pořád působí hrozivě, pomyslela si, ale to je tím, že měří dost přes metr osmdesát a má tak svalnatou postavu. Nemohla z něho spustit oči. Černé kalhoty, bleděmodrá košile s rukávy na zápěstích ohrnutými, rozepnutý límeček a pistole…, nepostradatelná pistole u boku.

Zavřel dveře a čekal, než vytáhla klíče a zamkla oba přídavné zámky. Pak hodila klíče do kabelky a vykročila po schodech dolů.

„Jde s námi i Ben?“ zeptala se.

Max se usmál. „Vy obvykle chodíte na rande se dvěma muži najednou?“

Otočila se k němu. „Takže tohle je rande?“

Došli k jeho vozu z půjčovny, k novému SUV. Otevřel jí dveře a řekl: „Něco takového.“

Než ho mohla požádat o vysvětlení, změnil téma. „Zamluvil jsem stůl na půl osmé, ale měl jsem hodně práce a nestáhl jsem si směr. Znáte cestu? Nebo mám spustit GPS?“

„Znám cestu. Co znamená ‚něco takového‘?“

„Co kdybychom odložili pracovní hovor na později?“

Pracovní hovor? Jak to, pracovní? Takže to není rande. To zjištění ji přimělo položit si otázku, co vlastně chce. A když je to nějaká pracovní záležitost, proč tu není Ben?

Možná se mi podaří zjistit to, řekla si a zeptala se: „Co dělá váš partner dnes večer?“

„Pracuje,“ odpověděl. „Udělala jste pro jeho ženu dobrou věc. Addison má starosti.“

Usmála se. „Ano, já vím. Dostala jsem od ní tři textovky.“

„To není špatné. Tři textovky za jak dlouho? Za den?“

„Ne, za hodinu,“ odpověděla. „Do pátečního večera z nás byly nejlepší kamarádky. Je moc milá. Trochu neurotická kvůli dítěti ale docela chápu proč.“

„Bude se vám líbit, jestli se s ní setkáte.“

„Mně už se líbí. Dnes odpoledne jsem s ní mluvila asi hodinu.“

Přehodila si nohu přes nohu a všimla si, že si toho všiml. Zastavili na stopce, ale zdálo se, že Max stojí až příliš dlouho.

„Až si prohlédnete moje nohy, zahněte vlevo.“

Vůbec se nezatvářil rozpačitě. „Jsou to opravdu nádherné nohy,“ řekl jí. „Mám hlad. Jak je to daleko?“

„Ne moc,“ odpověděla a otočila se k němu. Měl krásný profil. Výraznou bradu, nádherné rysy. Všechno na něm odráželo sílu a vyvolávalo pocit bezpečí, ale to mohl být také vliv odznaku a pistole. Avšak Ellie cítila, že je v něm mnohem víc, než ukazuje navenek, a dychtila zjistit, co se skrývá za jeho soustředěným pohledem.

„Jak vypadá Honolulu?“

„Krásně. Vždycky je tam krásně, ale město je přelidněné. Co kdybyste přijela a podívala se sama?“

„Neumím surfovat,“ zažertovala.

„To není podmínka.“

„A vy?“

„Jestli umím surfovat? Ne.“

„Vypadá to zábavně,“ poznamenala. „Ráda bych někdy navštívila Honolulu. Láká mě podnebí, zvlášť v lednu, kdy tady sněží a jsou vánice. Říkal jste, že tam žijete šest let?“

„Správně.“

„Kde jste se narodil? Na Havaji jistě ne.“

„Myslíte? Proč ne?“ zeptal se a pohlédl na ni.

„Jste moc…“ Chtěla říct nervózní, pak si to rozmyslela. „Drsný,“ dopověděla. „Tak, už jsme tu. Restaurace je za rohem. Parkuje se za ní.“

Z obrubníku sjel jakýsi vůz a Max stočil auto na jeho místo. Otevřel Ellii dveře a čekal, že bude pokračovat v hodnocení jeho osoby, ale ona se jen usmála, vystoupila na chodník a zamířila k markýze nade dveřmi do restaurace. Nemohl si nevšimnout, jak půvabně se jí vlní boky, když se od něho vzdalovala.

Za okamžik ji dohonil. „Tak drsný, říkáte?“

„Drsný doslova ne,“ řekla. „Je ve vás prostě něco…“

„Co kdybych vám řekl, že jsem vyrostl v Los Angeles?“

„Ne, to si nemyslím.“

Zasmál se. „Vy jste legrační. Víte to?“

„Vím. Takže jste skutečně vyrostl v Los Angeles?“

„Ne, ale…“

„Ovšemže ne. Lidé odtamtud jsou mnohem pohodovější.“

„Ellie, ta vaše zjednodušená konstatování…“

Vstoupili do restaurace a Max zamručel: „Nesnáším davy.“ Vzal ji za loket a vedl k stupínku, kde stála elegantně oblečená žena s knihou rezervací před sebou.

„Váš stůl bude za okamžik připravený, pane Danielsi,“ řekla s půvabným úsměvem. „Jestli chcete, můžete zatím počkat u baru, pak vás zavolám.“

Max zašel za roh a zjistil, že u baru je také plno. Na jeho konci spatřil jednu volnou stoličku, a právě když položil Ellii ruku na záda, aby ji k ní dovedl, zavolal na Ellii rozložitý muž z druhé strany místnosti. Prokličkoval mezi stoly, aby se k nim dostal, pak Ellii objal mohutnými pažemi a políbil ji na obě tváře.

Majitel Loubí Tommy Greco byl bývalý boxer s několikrát zlomeným nosem. Povídalo se, že v ringu si počínal velmi tvrdě, ale mimo něj to byl mírný a laskavý člověk s příjemným hlasem. Nic ho moc nerozčililo, snad jen příliš mnoho česneku v jeho proslulém kuřecím špízu.

Pustil Ellii a řekl: „Tvůj přítel má pistoli.“

„Ta k odznaku patří,“ odpověděla.

Ustoupila stranou a rychle oba muže představila.

„Slyšel jsem o té přestřelce,“ řekl Tommy Maxovi. Otočil se k Ellii a dodal: „A taky jsem slyšel, že jsi operovala toho postřeleného agenta.“

„Tommy, kde jsi slyšel, že jsem ho operovala?“ zeptala se. Věděla samozřejmě, že o střelbě informovaly televizní zprávy, že se o ní psalo i v novinách, ale nikde nebylo uvedeno jméno operujícího chirurga.

„Ale jdi, malá, vždyť víš, že ke mně se dostane všecko, co se v tomhle městě semele.“

Odvedl je ke stolu v tichém výklenku o kousek dál od ostatních. „Vy dva dnes dostanete luxusní stůl,“ řekl. Pak zahýbal obočím a dodal. „Budete mít dost soukromí.“

Roztáhl její ubrousek a položil jí ho do klína. „Rád jsem vás poznal, agente Danielsi. Dávejte na moji holčičku pozor. Pověděla vám už, jak jsme se seznámili?“

„Ne,“ odpověděl Max.

„Tak ať vám poví o golfistovi, který před časem přišel se svými kamarády. Stalo se to brzo poté, co jsem tuhle restauraci otevřel.“ Tommy najednou zahlédl nějaké další známé a s otevřenou náručí chvátal, aby je pozdravil.

Jakmile osaměli, Ellie měla chuť zeptat se Maxe, proč ji pozval, ale vtom se objevil číšník a chtěl vědět, co si dají k pití. Když se vzdálil, otočila se Ellie k Maxovi.

Než stačila vyslovit otázku, řekl: „V Butte.“

„Prosím?“

„V Butte, v Montaně. Tam jsem se narodil a vyrostl.“

Plácla dlaněmi do stolu. „No jistě. Už to dává smysl.“

„Teď zas tomu nerozumím já,“ namítl Max.

Jak by mu to mohla vysvětlit tak, aby pochopil? To se nedá, usoudila. Ale teď to chápala. Byla v něm nespoutaná energie a připadal jí jako neoznačkované a trochu divoké dobytče. Ano, to je ono. Divoký a nezkrotný jako krajina v Montaně.

Max se na ni díval, jako by se pomátla, a Ellie si uvědomila, že by měla krotit svou představivost. „Jsem si jistá, že jste mě nepozval na schůzku, abych vám ukázala dobrou restauraci. O čem jste se mnou chtěl mluvit?“

„Napřed se najezme. Na co máte chuť?“

„Takže se vykrucujete, což znamená, že je to zlé.“

Uměl stejně dobře uhýbat od tématu jako ona. „Proč vám Tommy říká ‚malá‘?“

„Představil mě nějakým přátelům svého otce, kterým bylo něco kolem osmdesáti, takže pro ně jsem asi byla malá. Napřed mi říkal malá doktorka, což se mi, mimochodem, vůbec nelíbilo. Vysvětlila jsem mu to a on přestal. Tak to radši nezkoušejte.“

Max se zasmál. „Nebudu. A abyste věděla, já už vás nepovažuju za malou holku. To snad jen, když jsem vás viděl poprvé. Jediné, co jsem postřehl, byly šortky a culík.“ A potom nohy, musel připustit, dlouhé, dokonalé nohy.

„Když se na vás podívám teď,“ řekl a hluboce se jí zadíval do očí, „malá holka je to poslední, co ve vás vidím.“

Ellie ucítila, že se jí do hlavy hrne krev a srdce začíná znovu bušit. Rychle uchopila jídelní lístek a předstírala, že ho studuje. Když na něho za několik vteřin pohlédla, stále se na ni díval, ale tentokrát měl ve tváři ustaraný výraz.

„Je načase, abyste mi řekl, proč jsme tady,“ řekla a odložila jídelní lístek.

„Máte pravdu,“ uznal. Naklonil se k ní. „Není to něco, co běžně dělám…“

Ellie postřehla jeho váhání a byla čím dál zvědavější. „Tak mi to povězte,“ vyzvala ho.

„Ale zůstane to mezi námi, ano?“

„Ano, zůstane,“ řekla.

„Neměňte svoji výpověď,“ řekl konečně.

„Jakou výpověď?“

„O střelbě,“ vysvětloval. „Neměňte na ní vůbec nic.“

„Proč bych ji měla měnit?“ zeptala se zmateně.

„Jak bude vyšetřování pokračovat, možná vás budou znovu vyslýchat, buď policie, nebo FBI, především agent Hughes. Možná se vás pokusí přemlouvat, abyste si vybavila detaily, na které jste si předtím nevzpomněla. Neřekněte jemu ani nikomu jinému víc, než jste řekla Benovi a mně, tedy že jste ty dva neviděla tak dobře, abyste je poznala.“

Max mluvil natolik vážně a jeho tón byl tak naléhavý, že Ellie nechápala, proč jí to říká. V myšlenkách se vrátila k rozhovoru, který spolu vedli v jejím bytě.

„O tom případu, ani o lidech, které pronásledujete, jste mi toho moc nepověděl. Řekl jste, že se jmenují Landryovi, je to tak?“

„Je.“

„A říkal jste, že se je snažíte dostat už dlouho.“

„Když se Landryovi přesunuli do Honolulu a začali obchodovat tam, nasadili na ně mě a Bena. Byli zatčeni a případ vypadal nadějně. Měli jsme tři svědky, ale jak už jsem se zmínil, věc se nikdy nedostala k soudu.“

„Ještě jste mi neřekl, proč se nedostala k soudu.“

„Dva ze tří svědků zmizeli. Pořád je hledáme, ale zatím jsme neměli štěstí.“

„Co třetí svědek?“

„Zabitý při autonehodě, kdy řidič ujel.“

Ellie ucítila, jak jí po zádech přebíhá mráz.

Max počkal, až se vzchopí, a teprve pak pokračoval: „Potřebujeme očité svědky, kteří budou proti nim svědčit, lidi, kteří je s jistotou spojí se zločinem. Ale jestli tito svědkové vystoupí, budeme jim muset zaručit bezpečnost. A právě proto, jestli máte dost informací, abyste mohla svědčit, skončíte možná tak, že dostanete ochranu svědků…“

„Ach to snad ne!“ zaúpěla.

„Vím, že kvůli Evanu Pattersonovi se vám obrátil život vzhůru nohama. Musela jste na tolik let opustit domov a rodinu. Pokud bude třeba, abyste dostala ochranu svědků…“

„Ne, něco takového nedovolím, Maxi. Polovinu života jsem se musela skrývat,“ zašeptala. „Myslím, že jsem se dostala na hranici. V poslední době se cítím jako ochromená. Nejsem schopná rozhodnout se, kde bych chtěla žít, a pomyšlení, že bych měla podepsat nějakou smlouvu, třeba jenom na jeden rok, mě děsí.“

„Čekáte, až se zjistí, kde je Patterson, že?“

Je načase přiznat pravdu, usoudila. „Ano, čekám. Dokonce i teď mi ovlivňuje život. Vadí mi to. A vy mi říkáte, že se možná budu muset skrývat před Landryovými. Dost,“ vyštěkla. „Už toho všeho mám dost. Řekla jsem vám i Benovi, že nemyslím, že jsem je viděla tak dobře, abych mohla někoho z nich identifikovat. Nemělo by to stačit, abych před nimi byla bezpečná?“

Max přikývl. „Možná. Jenom buďte opatrná… a držte se své původní verze.“

„Budu,“ ujistila ho. Chvíli si ho prohlížela a přemítala, jak je od něho ohleduplné, že se ji snaží chránit; potom se zeptala: „Mohl byste mít problémy z toho, že jste mi řekl o dalším vyšetřování, které dopadlo špatně, a o ostatních svědcích?“

„Ne. Neprozrazuji žádné důvěrné informace. Musela byste strávit nějaký čas u internetu, než byste vyhledala patřičné články, ale o tom případu byste se dověděla všechno. Bylo to celé v novinách.“

„Myslíte, že ti dva svědci, kteří zmizeli, ještě žijí?“

„Nevím,“ řekl a potřásl hlavou. „Myslím, že se možná polekali, když slyšeli o té autonehodě, a někam sami zmizeli.“

Kdo by se jim mohl divit? pomyslela si Ellie. Nadechla se a řekla: „Děkuju, že jste mi to vysvětlil.“

„Slibte mi jenom, že budete opatrná.“

„Budu.“

Zvedl svůj jídelní lístek. „Už jste si vybrala?“

„Nemám moc velký hlad.“

Max pročítal menu, a když opět zvedl zrak k Ellii, viděl, že hledí do prázdna, pohroužená v myšlenkách, a nepřítomně otáčí lžící v ruce. Neměl se ukvapovat a o Landryových jí měl říct až po večeři, ale byla tak dychtivá, že se jí podařilo přimět ho k řeči dříve, než měl v plánu. Je čas změnit téma, Danielsi, říkal si. Sedím tady proti úchvatné, přitažlivé ženě, a jediné, na co může myslet, je nebezpečí, které jí hrozí, které opět může otřást jejím životem.

Rozhodl se trochu ji rozveselit a řekl: „Povězte mi něco.“

„Ano?“

„Jakou známku byste dala zatím naší schůzce na stupnici od jedné do deseti?“

Sedm

Jakmile číšník převzal jejich objednávku a vzdálil se, řekl Max: „Zdá se mi, že na vás hledí všichni muži, co jsou tady.“

Jeho poznámka ji překvapila a Ellie se rozhlédla. „Přeháníte.“

Nepřeháněl. Ellie byla neskutečně přitažlivá, a dokonce i on, přestože se z něho stával cynik, se na ni díval s obdivem. Avšak poté, co s ní strávil nějaký čas, si uvědomoval, že ji nemůže soudit jen podle zevnějšku.

Ellie řekla: „Víte, když jsem vyšla z intenzivky a viděla vás, jak čekáte na chodbě, zdálo se mi, že vypadáte tak klidně. Skoro jsem vám záviděla.“

„Byl jsem klidný.“

Neprotestovala, jen na něho vrhla pohled, jenž svědčil o tom, že mu nevěří.

„No dobře, měl jsem strach o Goodmana,“ připustil. „A zlobil jsem se.“

„Kvůli střelbě.“ To bylo konstatování, ne otázka.

„Ano, jistěže kvůli střelbě, ale taky jsem měl vztek, že Landryovi utekli. Už jsme je mohli mít.“ A tentokrát by to byl nenapadnutelný případ, pomyslel si.

„Co má s vyšetřováním společného agent Hughes?“ Aby mu svou otázku blíže vysvětlila, dodala: „Mluvil jste o něm s Benem, když jste byli u mě doma.“

„Hughes přiletěl z Omahy, aby případ převzal, když se dověděl, že jsou do toho zapleteni Landryovi. Pronásleduje je už čtyři roky.“

„Vy ho nemáte moc rád, že?“

Pokrčil rameny. „Každý máme jiné metody.“

U jejich stolu se objevil Tommy, dolil jim sklenice a podal džbán s chlazenou vodou nejbližšímu číšníkovi.

„Už jsi řekla Maxovi o těch golfistech?“ zeptal se Ellie.

„Ne, neřekla.“

„Ale vždyť je to moc pěkná historka. Ellie je skromná,“ řekl Maxovi. „Nepoví vám, jak to nakonec dopadlo, ale já ano.“

„Co se stalo?“

Tommy i Max se otočili k ní. Nemůžu se z toho nijak vykroutit, uvědomila si.

„Zdá se, že jsem trochu výbušná, když mě něco vyprovokuje,“ začala. „Nejsem na to nijak pyšná.“

„Ne, ty jsi zachovala klid,“ tvrdil Tommy. „To ten cvok, co byl s tebou, se přestal ovládat. Ten chlap se choval jako ředitel zeměkoule.“ Maxovi pak řekl: „A jediné, co udělala, bylo, že se ho snažila neztrapnit.“

„K věci,“ upozornila ho Ellie.

„Takže, stalo se asi tohle,“ začal Tommy. „Objevili se čtyři muži, všichni okolo padesátky, řekl bych, a posadili se u stolu proti mé restauraci, kde seděla Ellie a ten její ňouma. Ti golfisté byli dost hlučná parta, ale ne agresivní. Jenom se nahlas bavili a o mé zákazníky se nijak nestarali. Hodně toho už vypili, než se dostali sem. Kdo by se jim mohl divit? Ten den byl opravdu hrozný, teplota stoupala dost nad třicet.“ Obrátil se k Ellii: „Pomůžeš mi to dopovědět?“

Zasmála se. „Všichni si objednali steaky,“ vysvětlovala.

„Ty nejkvalitnější. Maso, co se člověku rozpustí v ústech,“ chvástal se Tommy. „Já nabízím jenom ty nejlepší.“

„Náhodou jsem se podívala, zrovna když jeden golfista vkládal sousto do úst.“

„Byl to půlkilový, tlustý, šťavnatý porterhouse,“ doplnil Tommy. „Moc oblíbený u zákazníků.“

„Ten člověk si nacpal do úst obrovský kus masa. Nemohla jsem tomu uvěřit,“ dodala Ellie. „Dívala jsem se na něho a doufala jsem, že je rozkouše.“

„Ale to on neudělal,“ řekl Tommy a zazubil se.

„Hádám, že se mu v ústech nerozpustilo,“ řekl Max.

„Ne, nerozpustilo,“ pokračovala Ellie. „Polkl a samozřejmě se začal dusit. Pokusil se vstát, pak se zhroutil na zem.“

„Já jsem nic z toho neviděl,“ řekl Tommy. „Měl jsem práci vpředu, ale slyšel jsem, jak kamarádi toho chlápka volají o pomoc a vykřikují, že jejich známý má infarkt. Běžel jsem tam, abych to zjistil, a viděl jsem ho ležet na zemi. Začínal rudnout.“ Tommy se znovu obrátil k Ellii a dodal: „Pokračuj a pověz mu, co bylo dál.“ Jeho dychtivost byla až k smíchu.

„Můj přítel, doktor Dwight Parish, řekl: ‚Já se na to podívám,‘ a rozběhl se k tomu golfistovi. Později jsem se dověděla, že se jmenuje Chuck,“ řekla Ellie.

„Říkal jsem mu pak Chuck Nesyta,“ podotkl Tommy.

„Co jste udělala?“ zeptal se Ellie Max.

„Začala jsem měřit čas od okamžiku, kdy se Chuck snažil polknout maso…“

Přerušil ji. „Co tím myslíte, že jste začala měřit čas?“

„Kvůli kyslíku,“ vysvětlovala. „Bylo dost času, ale já vždycky začnu odpočítávat čas, což znamená, že ho zaznamenám na vteřinu přesně.“

„Ten trouba tvrdil, že je doktor,“ řekl Tommy. „Klekl si k Chuckovi a začal mu bušit do hrudníku a provádět srdeční masáž. Ten cvok se choval, jako by vedl nějaký seminář nebo tak něco, mluvil s lidmi kolem a přitom Chuckovi stlačoval hrudník.“

„Co se stalo potom?“ chtěl vědět Max.

„Snažila jsem se Dwightovi vysvětlit, že se ten člověk dusí,“ řekla Ellie.

„Bylo to tak,“ přisvědčil Tommy. „Stál jsem vedle ní. Zachovala se opravdu hezky, ale ten pitomec ji neposlouchal, ani když mu řekla, že viděla, jak Chuck spolkl velký kus masa. Taky měl plno práce, aby upoutal pozornost čumilů. Ale všechno to pumpování nemohlo dostat maso ven, že?“

„Nemohlo,“ přisvědčila Ellie.

„A já jsem se na to díval a dostal jsem strach. Pro podnik není dobré, když ve vaší restauraci umře host.“

Max musel souhlasit. „No, to by bylo zlé.“

„Tehdy jsem nevěděl, že ta malá je doktorka,“ dodal Tommy. „Ale ona se pokoušela přesvědčit toho svého tupce, že Chuck nemá problém se srdcem…“

„Zavolal někdo devětsetjedenáctku?“

„No jo, samozřejmě. Tak mu to dopověz,“ vyzval Ellii Tommy.

„Sledovala jsem čas,“ řekla Ellie. „Pak jsem zdvořile požádala Dwighta, aby ustoupil z cesty.“

Max povytáhl obočí. Řekla to tak, že nabyl dojem, že mu neříká úplnou pravdu. „Zdvořile, říkáte?“

„Aspoň jsem si to myslela.“

„Než budete pokračovat, řekněte mi, na co se Dwight specializuje?“

„Právě dokončil rezidenturu.“

„V jakém oboru?“

„Psychiatrie.“

„Aha,“ usmál se Max.

„Je to důležitá a obtížná rezidentura,“ řekla Ellie. „Ovšem Dwight měl komplex supermana a byl odhodlaný golfistu oživit. Kdyby měl defibrilátor, pokusil by se mu dávat šoky. Říkám pokusil, protože já bych mu to nedovolila.“

„Připadá mi, že Dwight je pěkný osel,“ podotkl Max.

Tommy energicky přikyvoval.

„Tak pokračuj,“ vybídl Ellii. Ale než se mohla ujmout slova, zeptal se: „Neměla jsi trochu strach? Co kdyby se ten kus masa nedostal ven?“

Zatvářila se užasle, jako by nechápala, proč jí klade tak hloupou otázku.

„Byla ještě spousta času a já jsem měla náhradní plán. Čistý steakový nůž, alkohol. Kdybych musela, prořízla bych mu hrdlo. Nenechala bych ho přece zemřít. To všechno, co jsme vám tady s Tommym vyprávěli, netrvalo ani minutu,“ dodala. „Zní to, jako by se toho dělo hodně, ale všechno probíhalo velmi rychle. Vysvětlila jsem, že se ten člověk dusí, ale Dwight pořád namítal, že se pletu, že je to srdeční záchvat. Říkal, že vidí jasné symptomy. Zase mluvil spíš k lidem okolo než ke mně a bylo těžké dostat se ke slovu. Jsem traumatoložka,“ připomněla Maxovi. „A učili jsme se, jak převzít zodpovědnost. Jsme… agresivní, když je třeba. Pokoušela jsem se to vysvětlit Dwightovi…, ale on mě vůbec neposlouchal, tak jsem udělala, co jsem musela udělat…“

Tommy dopověděl místo ní: „Zvedla nohu a Dwighta prostě odkopla z cesty. Letěl přes půl místnosti.“

„Tommy mi pomohl zvednout Chucka, já jsem potom uvolnila maso a vytáhla jsem je ven. Pořád jsem sledovala čas. Všechno probíhalo dobře,“ řekla. „Ještě zbývalo dost času.“

„Měl jsem chuť hodit to maso na Dwighta, ale ona by mi to nedovolila,“ zabručel Tommy.

„A co Chuck?“ zeptal se Max.

„Neměl žádné následky,“ řekl Tommy. Pak ustoupil, aby číšník mohl položit před hosty talíře. „Mládeži, dejte se do salátu a já se půjdu podívat, jak vypadá vaše večeře.“

Sotva odešel, zeptal se Max: „Pozval vás chudák Dwight na další schůzku?“

„Myslíte, že bych šla?“ Ellie potřásla hlavou. „Protože jsem se hrabala Chuckovi v krku, šla jsem si pak na toaletu umýt ruce, a když jsem se vrátila ke stolu, Dwight už tam nebyl.“

„Pěkný gentleman.“

Jak večer pokračoval, Max se jí vyptával na práci. Bylo jasné, že Ellie skutečně s nadšením pomáhá lidem, a jemu se moc líbilo, jak jí září oči, když o nich hovoří.

„Někdy je to jistě stresující práce,“ poznamenal.

„Je,“ odpověděla. „Ale co vy? Vaše práce musí být teprve samý stres.“

„Občas ano,“ připustil. Usmál se a dodal: „Ale jsou i zločinci, kteří se chytí sami. V jednom ze svých prvních případů, poté co jsem se stal agentem, jsem nemusel skoro nic vyšetřovat.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Ellie.

Odložil vidličku a opřel se o opěradlo židle. „Byla to loupež v blízké bance, práce jednoho člověka. Ale nemyslím, že pachatel měl velké zkušenosti. Když vešel do banky s kapucí staženou do očí a s pistolí v kapse, bylo v hale plno zákazníků. Byl tak nervózní, že se rozhodl počkat, až se hala vyprázdní, a teprve pak že půjde k pokladně požádat o peníze. Ale nechtěl vypadat podezřele, jak tam bude jen tak postávat, a tak zašel ke stolku s nějakou hromádkou formulářů. Musel být pořádně rozrušený, protože jakmile se konečně dostal k pokladníkovi a vynutil si peníze, zapomněl si s sebou odnést formuláře, které vyplnil.“

„Co na nich bylo?“ zeptala se Ellie.

„Žádost o zaměstnání.“

„Ne,“ vydechla nevěřícně.

„Jo,“ potvrdil Max. „Napsal tam své jméno, adresu…, všechno, takže stačilo zajet k němu domů a sebrat ho.“

„Je neuvěřitelné, jak někdo může být tak hloupý.“

Max přikývl. „Můj kamarád, který je u policie v Honolulu, mi vyprávěl o jednom svém případu, kdy jakýsi člověk šel loupit do večerky. Sebral peníze z pokladny a pak požadoval, aby mu prodavač ještě podal láhev whisky. Prodavač ho ze zvyku požádal o průkaz totožnosti a…“

„On mu ho dal,“ dopověděla Ellie.

„Správně.“

„Povězte mi ještě něco,“ vyzvala ho se smíchem.

„Takových historek mám hromadu a ještě jednu vám povím,“ řekl Max. „Je to moje oblíbená. Zase to byl chlapík, který se pokusil vyloupit banku. Přinesl si sáček ze supermarketu a chtěl ho použít jako masku, aby ho nikdo nepoznal. Jeho geniální plán spočíval v tom, že si sáček přetáhne přes hlavu, pak otevře vstupní dveře do banky a vtrhne dovnitř. Vystřihl si do sáčku díry pro oči, ale zřejmě si ho nevyzkoušel, protože když si sáček nasadil, díry měl někde na čele. Na záznamu ho bylo vidět, jak vrazil do banky, mával pistolí, točil se kolem dokola a hledal pokladníky, kteří by mu dali peníze. Skončil u keříku v květináči.“

Maxovi se líbilo, jak Ellii jiskří oči, když se směje. Přišel k nim číšník s účtem a bylo jasné, že je čas jít. Bylo mu líto, že je večer u konce.

„Ellie, když vás tady Dwight nechal, jak jste se dostala domů?“

„Chtěla jsem si vzít taxi, ale právě vycházela ze dveří Mary, Tommyho žena, a tak mě odvezla domů ona. Dnes tady není, jinak by ji Tommy přivedl sem k nám a představil nám ji. Je na ni moc pyšný. Jsou svoji už skoro třicet let.“

„To je mimořádný případ.“

„Říkáte to cynicky.“

„Co se týče manželství, asi jsem cynický. Měl jsem přátele, jejichž manželství uzavřené navěky skončilo po třech letech.“

„Moji rodiče žijí v manželství spoustu let, a nejsou nijak mimořádní.“

Max na to nijak nezareagoval, jen řekl: „Můžeme jít?“

Ellii překvapilo, že ji vzal za ruku, když procházeli restaurací. Teprve až zase seděli v autě a ujížděli k jejímu bytu, vrátila se Ellie k otázce jeho cynismu. Chtěla vědět, co se stalo, že tak zatrpkl.

„Vaši rodiče se tedy rozvedli?“

„Ne, nerozvedli. Jsou svoji už hodně let.“

„Ale nemají dobré manželství.“

Zasmál se. „Nejsou spolu šťastní.“

„Takže je to ve vás, pokud…“

„Pokud co?“

„Kolikrát jste byl ženatý?“

„Nikdy,“ ujistil ji. „Vůbec jsem se neoženil.“

„A co dlouhodobé vztahy?“

Zadíval se na ni. „Co je podle vás dlouhodobý vztah?“

„Delší než tři měsíce.“

Zamyslel se. „Ne,“ řekl. „Líbí se mi ženy, Ellie, a ženy, s kterými spím, vědí, že žádný dlouhodobý vztah nevznikne.“

To znamená, že každou noc spí s nějakou jinou? Na to si netroufla zeptat se.

„A co vy?“ vyzvídal Max. „Máte přítele?“

„Ne.“ ‚

„Jak to?“

„Nemám čas,“ řekla. A dlouho jsem po nikom nezatoužila…, dokud jste se neobjevil vy, dodala v duchu.

„To je výmluva, ne důvod,“ řekl jí. „Co případní přátelé… Víte…, příležitostný nezávazný sex?“

Ta otázka ji překvapila. „Ne, v tom směru nemám zájem. Některé moje přítelkyně mají sex se svými kamarády a tvrdí, že si přitom odbourají spoustu stresu. Ale mně to připadá až moc chladné a účelové.“

Zbytek cesty uběhl v mlčení, ale Ellie se necítila stísněně. Přemýšlela o svých odpovědích na jeho otázky. Žádný sex, žádné příležitostné známosti, žádný zájem o někoho… Proboha, vždyť to zní, jako bych byla eunuch v sukních. A suchar.

Max zastavil před jejím domem a vešel dovnitř spolu s ní. Trval na tom, že zkontroluje její byt, aby se ujistil, že je tam bezpečno, což Ellii potěšilo. Trvalo to velmi dlouho. Zatímco procházel bytem, postávala u dveří. Obývací pokoj osvětlovalo měkké světlo jediné lampy.

„Dal byste si něco k pití?“ zeptala se, když se vracel k ní.

„Ne, nemám žízeň.“

Zastavil se před ní. Ellie polkla a řekla: „Musím vám říct…“

„Co?“ pobídl ji a obě ruce opřel o dveře vedle ní.

„Část večera podobající se schůzce se mi líbila víc než vážný hovor.“

„Ta část ještě neskončila.“

Po těchto slovech se sklonil a políbil ji. Jeho rty chutnaly sladce. Byl to něžný polibek, ale pak se Elliina ústa otevřela a ona se přivinula k němu. Povzdechla si, když jazykem vklouzl dovnitř a začal laskat její. Zalil ji úchvatný, vzrušující pocit.

A to byl teprve začátek.

Max ji objal a přitáhl k sobě a jeho ústa znovu a znovu dopadala na její.

„Chutnáš nádherně,“ řekl ochraptělým hlasem. Pak ji políbil na krk a Ellie ucítila, že se zachvěla.

Zvedla ruce, ovinula mu je kolem krku a prsty zabořila do vlasů, aby ho přiměla k dalšímu polibku. Předtím přemítala, jaké by bylo, kdyby ji políbil, ale žádná fantazie se nemohla vyrovnat skutečnosti. Ohromoval ji a bylo to nádherné. Znovu ji políbil, tentokrát žhavým, vlhkým polibkem otevřených úst, který v ní vyvolal touhu žádat víc, a když se od ní odtrhl, zmocnila se jí závrať.

„Chceš, abych zůstal, nebo mám odejít?“ zeptal se.

Políbila tepající místečko pod jeho ohryzkem. „Myslím, že bych mohla zkusit něco nezávazného,“ zašeptala a vyděsilo ji, jak přerývaně zní její hlas.

„Moje milá, jestli zůstanu, nebude to nic nezávazného.“

Palcem jí zvedl bradu, protože potřebovat vidět její oči a slyšet slova, než začne shazovat oděv ze sebe a potom z ní.

Jeho mobil zazvonil o zlomek vteřiny dříve, než zapípal Elliin.

Max se zhluboka nadechl a váhavě ji pustil, aby hovor vzal. Ellie našla svůj mobil v kabelce a přečetla si zprávu.

„Už jedu,“ řekl Max do telefonu. Ukončil hovor, a jakmile zvedl hlavu, viděl, že Ellie otevírá dveře.

„V nemocnici se střílelo.“

Ona v témže okamžiku řekla: „Volají mě na sál.“

Osm

Ellie si myslela, že by do nemocnice mohla zajet vlastním vozem, ale Max nesouhlasil. Nehodlal ji pustit z dohledu, dokud se nedoví, co se stalo. Nedbal na její protesty, popadl klíče, uzamkl oba zámky a táhl ji ke svému autu.

„Možná budu operovat celou noc,“ namítla.

„Počkám a odvezu tě domů.“

„Ale může to trvat několik hodin…“

„Budu čekat.“

Přestala protestovat. Jeho sevřené čelisti svědčily o tom, že je neoblomný. Řekla mu, kudy má jet zkratkou protínající dálnici, a potom zavolala Wendy, sestře na urgentním oddělení, aby zjistila, co ji čeká.

„Další hromadná havárie na I-70,“ řekla Wendy. „Vezou k nám zraněné. Doktor Westfield tě tady co nejdřív potřebuje.“

„Už jsem na cestě,“ řekla Ellie. „Slyšela jsem, že se v nemocnici střílelo.“

„Ano, střílelo, a hned za dveřmi urgentu. Gangy začínají být čím dál vynalézavější. Střílejí jeden na druhého tam, kde vědí, že mají nablízku pomoc. Brzo po sobě budou střílet před operačním sálem. Tím z toho vyřadí prostředníky, víš, šoféra sanitky, záchranáře. Říkám ti, Ellie, na urgentu je teď válečný stav.“

„Brzo tam budu.“

Zavěsila a otočila se k Maxovi, aby mu sdělila, co jí řekla Wendy.

„Trochu mě překvapuje, že se to nestalo už předtím,“ řekla. „Přestože máme ostrahu, množství zbraní, které gangy přinášejí do nemocnice a které jim tam zabaví, je šokující. Bylo jenom otázkou času, než ostraha některou zbraň přehlédla.“

„Nemocnice by si měla zaplatit početnější ostrahu. Třikrát větší,“ řekl Max. „Jedině tak se to dá zvládnout.“

Ellie souhlasila. „Kdo ti volal o té střelbě?“

„Ben.“

„On byl tak pozdě v nemocnici?“

„Vracel se, aby se podíval na Seana, a slyšel, že se v nemocnici střílelo. Už by tam měl být. Musíme zjistit, co se děje, ujistit se, že nechtěli dostat Seana. Máme tam jednoho agenta, který ho hlídá.“

„Myslíš, že by Landryovi někoho poslali, aby…“

„Jistota je jistota.“

Max dojel k nemocnici po dvou kolech a se skřípěním brzd zastavil v těsné blízkosti vstupu na urgentní oddělení.

„Když mě nenajdeš na patře chirurgie, zajdi na Seanův pokoj,“ řekl Max.

Urgentní oddělení připomínalo scénu z katastrofického filmu. Všechny boxy byly plné. Lékaři a sestry přebíhali z jednoho do druhého a ošetřovali oběti havárie na dálnici. Mezi nimi se objevilo několik členů gangu, zčásti připoutaných k pojízdným lůžkům, a ti také čekali, až jim někdo ošetří rány. Celý prostor hlídali policisté.

Většina obětí dopravní nehody byla omámená a mlčela, ale členové gangu tak ohleduplní nebyli. Někteří vykřikovali, že chtějí léky, zatímco jiní chrlili vulgární nadávky a výhrůžky, protože se jim okamžitě nedostalo pozornosti. Vládl zde hluk a chaos.

Ben čekal hned za dveřmi. „Je tady blázinec.“

Měl pravdu. Museli na sebe křičet, aby se slyšeli.

Ellie si uvědomila, že svírá v ruce telefon a nemá kabelku ani kapsu, kam by ho uložila. Bez přemýšlení ho podala Maxovi. Vždyť už má její klíče, takže jí zrovna tak může podržet mobil.

Max a Ben se drželi hned za ní, zatímco se prodírala kolem lůžek a vozíků.

„Jak je na tom Sean?“ okamžitě se zeptal Max.

„Dobře. Někdo teď u něho je.“

„Co víš o té střelbě?“

„Podle toho, co jsem slyšel, u dveří urgentního hlídal mladý, nezkušený policista. Vstoupil nějaký muž, a když si rozepnul bundu, policista si všiml, že má v kapse pistoli. Vytáhl zbraň a řekl tomu chlapíkovi, aby mu pistoli předal, ale on ji místo toho vytáhl a namířil na něho. Polda neměl jinou možnost, než vystřelit, a zasáhl ho do hrudníku. Bylo tam dost svědků, kteří můžou potvrdit, že to byla sebeobrana. Doktoři se snažili útočníka resuscitovat, ale bylo pozdě. Policie tvrdí, že jde o válku mezi gangy.“

Ellie ho slyšela. „Zdá se, že je to vždycky tak,“ řekla.

„Jeden důstojník mi řekl, že v nějakém opuštěném skladišti byl dnes večer opravdový masakr. Přepadení ze zálohy,“ dodal. „Dva mrtví, šest zraněných. Většina lidí si myslí, že se ten střelec sem přišel pomstít, ale pár poldů, s nimiž jsem mluvil, říká, že to neodpovídá profilu člena bandy.“

„Identifikovali ho?“ zeptal se Max.

„Ne,“ odpověděl Ben. „Možná by nebylo špatné, kdybychom se toho ujali.“

„Obvykle takovou sebranku tady vidíme až uprostřed noci,“ podotkla Ellie a odsunula jakési pojízdné lůžko, aby mohli projít.

Max postřehl, že si nevšímá hvízdání a drsných obdivných projevů, které na ni vykřikovali pacienti z lůžek. Jeden skinhead zahulákal něco tak vulgárního, že Max dostal chuť popadnout ho pod krkem, ale zdálo se, že Ellie se to vůbec nedotklo.

„Hej, počkejte, Ellie,“ řekl Ben. „Výtahy jsou tady.“

„Půjdeme po schodech,“ vysvětlil mu Max.

„Tak dobře,“ řekl Ben, i když nechápal, proč se poženou nahoru přes tři křídla, když o krok dál mají pohodlné a rychlé výtahy.

Max stoupal po schodech jako první a otevřel dveře do chodby čtvrtého podlaží. Ellie kývla hlavou na rozloučenou a chvátala do šatny, aby se převlékla do nemocničního úboru. Na operačním stole na ni čekal asi sedmdesátiletý muž. Jeho vůz se vmáčkl mezi tahač s návěsem a stěhovací vůz na dálnici a on sám měl natrženou ledvinu. Bude jí pár hodin trvat, než provede částečnou nefrektomii.

Maxe viděla až v noci kolem jedné. Jak řekl, našla ho v Seanově pokoji. Byl rozvalený na židli a sledoval nějaký nový televizní kanál. Zvuk měl tak ztišený, že nechápala, jak ho může slyšet. Byl tu i Ben. Ten tvrdě spal v křesle na druhé straně postele. Přede dveřmi Seanova pokoje seděl na židli agent.

Když Ellie prošla kolem Bena, probudil se. Poplašeně vyskočil, uvědomil si, kde je, a ustoupil, aby se Ellie mohla dostat k Seanovi.

Pak zívl a zašeptal: „Dobrou noc,“ a tiše vyšel z pokoje.

Ellie už měla na sobě civilní oblečení, ale ještě se rozhodla zkontrolovat Seanovu ránu. Navlékla si rukavice a opatrně mu stáhla nemocniční košili. Sean během její prohlídky stále spal. Jakmile se pak obrátila, viděla, že Max na ni čeká u dveří. Vlasy měl rozcuchané a Ellie si pomyslela, že vypadá neskutečně sexy.

Může být člověk příliš unavený, než aby měl chuť na sex? Ona sama sotva stála na nohou, ale pořád po něm toužila. Ještě že neumí číst myšlenky, řekla si.

Jak spolu kráčeli chodbou, Max prohodil: „Je noc. Jak to, že vypadáš tak dobře?“

Dívala se na sebe do zrcadla, když se převlékala, a věděla, že vypadá příšerně. „Asi potřebuješ brýle,“ řekla.

Usmál se. „Ne, nepotřebuju.“

Pomalu sestupovali po schodech. Ellie byla zvyklá pohybovat se v poklusu, ale teď jí pomalá chůze nevadila. Dokonce měla chuť opřít se o něho.

„Tak co bude teď?“ zeptala se.

„Odvezu tě domů,“ odpověděl.

„Myslím s Landryho případem.“

„Zítra, nebo spíš dnes, až se trochu vyspíš, budeš muset zajít na policejní stanici a podívat se na pár fotek. Bude tam agent Hughes.“

„A ty?“

„Ben a já máme před sebou ještě papírování a potom odletíme zpátky do Honolulu.“

Všechny myšlenky na svlékání a závratný sex se náhle zadrhly. Věděla, že by to byla nádherná noc, ale byla by jenom jedna. Sex pro zábavu něco stojí…, zvláště v jejím případě. Nebyla rafinovaná a zkušená žena, která se může vyspat s nějakým mužem a druhý den ráno ho pustit z hlavy. Max odjede navždy a ona ho už nikdy neuvidí, takže bude nejlepší, když se rozloučí a půjdou si každý svou vlastní cestou.

Sotva dospěla k tomuto rozhodnutí, ulevilo se jí.

Vtom zazvonil Maxův mobil. Ozval se Ben.

„Myslel jsem, že už jsi na cestě do hotelu,“ řekl Max.

„Jsem na urgentním,“ řekl Ben. „Máme tady problém. Jeden policejní důstojník potřebuje pomoct s jakýmsi dítětem a já jsem mu doporučil tebe. Nemohl by ses tu zastavit?“

„Jo, jasně.“

Když si Ellie a Max zkracovali cestu přes lůžkovou část, udivilo je, že je tam ticho ve srovnám s tím, jaký hluk tu vládl předtím. Chodby byly prázdné a oni nemuseli kličkovat mezi pojízdnými lůžky.

Zahnuli za roh a spatřili Bena. Stál se zkříženými pažemi přede dveřmi do místnosti a bránil třem lidem v přístupu k nim. Jakýsi mladý policista, muž středního věku a pomocný pracovník nemocnice se zde přeli. Pracovník nemocnice držel svazek klíčů a chtěl, aby Ben ustoupil a on mohl odemknout dveře. Ben se ani nehnul.

„Ustupte z cesty a já odstřelím zámek,“ navrhoval starší muž. Z kapsy vytáhl malou pistoli. „Uhněte stranou. Já…“

Ben bleskurychle zareagoval. Než se muž vzpamatoval, sebral mu zbraň a podal ji policistovi.

Policista na muže zlostně pohlédl. „Jak jste se dostal do nemocnice se zbraní, Gormane? A co s ní vlastně provádíte? Jste sociální pracovník – a k tomu dost mizerný. Měl byste dělat něco jiného.“

„Na pistoli mám povolení,“ chlubil se Gorman. „Pracuju v nebezpečné části města. Vraťte mi ji.“

„Ostraha tady nestojí za nic,“ zamumlal policista.

„Chci vidět vaše povolení,“ řekl muži Ben.

„Mám je v autě.“

„Co se děje?“ zeptal se Max.

Ben kývl hlavou na sociálního pracovníka a řekl: „Věc se vymkla z ruky.“

„V čem je problém?“

Ellie věděla o Gormanovi všechno. Byl nepříjemný a rád se oháněl svou funkcí.

Gorman začal cosi vysvětlovat, ale Max zvedl ruku, kývl na policistu a vyzval ho: „Povězte mi to vy.“

„Gorman odvlekl nějakého chlapce z urgentního oddělení.“

„Jsem sociální pracovník. Mám právo…,“ začal Gorman. Rychle však zavřel ústa, když postřehl, jak se Max tváří.

Max si přečetl jméno policejního důstojníka a vybídl ho: „Pokračujte, důstojníku Lane.“

„Ten chlapec křičel, když ho Gorman táhl,“ řekl policista. „Tenhle člověk,“ pokračoval a ukázal na mladého muže s klíči, „držel chlapce za druhou ruku. Působili mu bolest.“

„Vynaložil jsem jen potřebnou sílu,“ hájil se Gorman.

„Řekl mi, abych ho chytil,“ tvrdil pomocný pracovník.

„Každopádně,“ řekl nahlas policista, aby umlčel ty dva, „se jim ten kluk vytrhl. Proběhl otevřenými dveřmi ordinace, kde doktor šil pacienta, a sebral tam skalpel. Pak se zamkl tady v té malé vyšetřovně.“

„Jak je ten chlapec starý?“

„Devět nebo deset let.“

Proboha. „A vy na něho chcete jít se zbraní?“ zeptal se Max sociálního pracovníka tiše.

Gorman pod Maxovým ostrým pohledem schlípl. O krok ustoupil a rozhodl se nabubřele žvanit o situaci.

„Dám toho kluka do pasťáku. Odporoval a tloukl mě…“

Max se otočil k pracovníkovi nemocnice a řekl: „Otevřete ty dveře a zůstaňte tady. Ještě jsme neskončili.“

Muži se třásly ruce, než se mu napotřetí podařilo najít správný klíč a odemknout dveře. Pak rychle ustoupil stranou. „Důstojníku Lane, odveďte oba muže do čekárny a počkejte na mě,“ přikázal Max. Otočil se k Ellii. „Nebude to dlouho trvat.“

Vstoupil do místnosti a tiše za sebou zavřel.

Ellie se odebrala na sesternu, aby zjistila, kam chlapec patří. Sestru, která měla službu, dobře znala. Jmenovala se Mary a byla to milá starší žena, která neustále držela dietu.

„Co mi můžete říct o…“

„O tom milém klukovi, kterého terorizuje Gorman?“

Ellie přikývla. Mary popošla blíž k pultu, aby ji nikdo neslyšel.

„Nevím, kdo zavolal sociálku. Ten chlapec a jeho bratr měli dopravní nehodu. Staršího bratra právě vyvezli ze sálu. Má zlomenou nohu. Nic víc neřekl. Pak se sem přihnal Gorman. Myslela jsem, že zavolám ostrahu, ale potom se objevil důstojník Lane a nabídl svou pomoc.“

Ben došel k Ellii. Všiml si, že se tváří ustaraně a s obavami se dívá na dveře.

„Nebojte se,“ řekl. „Max ví, co dělá. Devítiletý kluk se skalpelem nebude pro něho problém. Ten zvládá mnohem horší situace.“

Jeho sdělení ji neuspokojilo. „Proč tam nešel důstojník Lane? Proč jste o to požádal Maxe?“

„Protože takové kritické situace umí řešit líp než já. Ví, co se v dětské hlavě děje. Max mu dokáže pomoct a chlapec brzo pozná, že mu může věřit.“ Na okamžik se odmlčel a vzápětí pokračoval: „Asi před rokem jsme měli jeden případ. Strýc si ze svého synovce udělal boxovací pytel a malý toho měl jednoho dne dost. Sebral strýčkovi pistoli a chtěl ho zabít. Oba spolu zůstali zamčení v chlapcově ložnici. Vzpomínám si, že tam byly zelené stěny a všude plakáty supermanů.“

„Co se stalo dál?“

„Obě strany vyčkávaly a kluk měl strýčka na mušce. Trvalo dost dlouho, než Maxovi dovolil vejít. Zjistil, že se strýc pokusil chlapce zneužít, a právě v té chvíli kluk sáhl po zbrani. Max pochopil, že si chlapec přeje, aby jeho strýc trpěl, a tak popisoval, co se mu stane, až ho pošlou do vězení. Bylo to pořádně přehnané, ale kluka to uklidnilo a nakonec dal pistoli Maxovi. V tom okamžiku začal strýc na kluka ječet, a tak ho Max praštil pistolí po hlavě. Když jsem pak přišel já a nasadil jsem mu pouta, ten úchyl se vzpamatoval a začal kňučet. Myslím, že to, co řekl Max, ho pořádně vyděsilo. Takový šmejd,“ dodal ještě.

„Co kdyby ten chlapec obrátil pistoli proti Maxovi?“ zeptala se Ellie.

„Je na to připravený. Ví, co má v takových situacích dělat.“

Ellie dál sledovala zavřené dveře. „Skalpely jsou ostré,“ řekla. „Kdyby chlapec zasáhl aortu nebo…“

„Max si nenechá ublížit.“

A měl pravdu. Dveře se otevřely a Max vyšel ven. Jednu ruku měl položenou na rameni malého chlapce, který se k němu tiskl, a v druhé ruce držel skalpel.

Tomu chlapci ještě nemůže být devět nebo deset let, na to je moc malý, pomyslela si Ellie, a vypadá dost vyděšeně. Chtěla vyhledat Gormana a vyřídit si to s ním. Když se blížila k dvojici, chlapec vykulil oči a snažil se ustoupit za Maxe.

Max na něho pohlédl a řekl: „Neboj se. Je tu se mnou. Nechej ji, ať se ti podívá na ruce, ano? Pak ti opatříme nějaké jídlo a postel. Dnes zůstaneš tady v nemocnici.“

Chlapec se jmenoval Kyle a na obou pažích měl rudé skvrny, jak ho za ně tahali. Max ho vysadil na vyšetřovací stůl.

Když si Kyle všiml, že si Ellie natahuje rukavice, řekl: „Injekci ne.“

„Injekci ti nebudu dávat,“ ujistila ho. „Jenom si tě prohlédnu.“

Pomohla mu svléknout tričko.

„Ten druhý doktor říkal, že mě zachránil bezpečnostní pás,“ zašeptal Kyle. „Vidíte? Tady mám od něho modřinu. Seděl jsem na zadním sedadle.“

Ellii víc zajímalo jeho levé rameno a obě paže. Kůže byla až k loktům zarudlá a levé zápěstí měl pohmožděné. Pravá paže na tom byla lépe.

„Kde jsou tvoji rodiče, Kyle?“ zeptala se Ellie.

„Máma umřela a tátu neznám,“ odpověděl.

„A jiní příbuzní?“

„Jenom brácha. Bydlím u něho. V Chicagu žije moje teta a ta říkala, že si pro mě zítra přijede.“

Ellie pohlédla na Maxe. „Půjdu mu zařídit příjem,“ řekla.

„Co to znamená?“ zeptal se Kyle a zatvářil se vyděšeně.

„To znamená, že se tady dnes vyspíš.“

„S bráchou?“

„Až se tvůj bratr dostane z pooperačního, postarám se, abyste měli pokoj na stejném patře. Bude to stačit?“ zeptala se Ellie.

„Co ten pán? Říkal, že mě dá do vězení.“

„Toho si vezmu na starost já, jak jsem slíbil,“ řekl Max.

„Mrzí mě, že jsem vzal ten nůž. Myslel jsem, že mě nechají být, když ho budu mít.“

Ellie se vrátila na sesternu, aby vyřídila chlapci příjem. Zavolala kancelář a vysvětlila, že pracovník nemocnice způsobil chlapci menší zranění a že hrozí možnost žaloby ze strany příbuzných. Protože přijímající lékařka je ona, sama rozhodne, kdy může být chlapec propuštěn. Než byly formality u konce, Kyle už tvrdě spal.

„Zápěstí má ošklivě pohmožděné,“ řekla Maxovi. „Překvapuje mě, že mu Gorman nevykloubil paži. A rameno je třeba ledovat.“

Čekala na sesterně, zatímco Max a Ben vyšli do čekárny, aby si promluvili s Gormanem a s pracovníkem nemocnice.

Zaslechla, jak Lane zvýšeným hlasem říká: „Máte právo mlčet…“ Zbytek už neslyšela, protože Gorman začal křičet.

Asi za minutu se Max vrátil k ní. „Jsi připravená?“

Ellie se obrátila k sestře. „Díky, Mary.“

„Nebojte se. Znám noční směnu. Dají na malého pozor,“ ujistila ji Mary.

Ellie přikývla a vyšla za Maxem do nočního vzduchu. Ben se s nimi rozloučil a zamířil ke svému vozu.

„Jak se ti podařilo Kyla uklidnit?“ zeptala se Ellie.

„Napřed jsem nic neříkal. Nechal jsem ho, ať mluví sám. Byl k smrti vyděšený. Když se vypovídal a začal poslouchat, slíbil jsem mu, že ho nikdo nikam nezavře a že toho sociálního pracovníka k němu už nepustím.“

„Určitě ti uvěřil. Zvládl jsi to dobře.“

Došli k autu a Max otevřel dveře. „Půjdeš se za ním ráno podívat?“

„Samozřejmě že ano a zařídím, aby u něho někdo byl, než přijede jeho teta. Nemusíš se bát.“

„Když se o něho budeš starat ty, nebojím se vůbec ničeho.“

Ellie vklouzla na sedadlo vedle řidiče, zapnula si bezpečnostní pás a zavřela oči. Ještě ani nevyjeli z parkoviště spala. Kdyby to Max neviděl na vlastní oči, nevěřil by tomu. Její hluboké, pravidelné dýchání svědčilo o tom, že usnula tvrdě. Během cesty o tom přemýšlel. Je to žena, která běžně mívá situaci pod kontrolou, a přesto mu připadalo, že s ním se cítí bezpečně. Kdyby tomu tak nebylo, nedovolila by si usnout.

Připomněl si cestu, již mu předtím ukázala, a zanedlouho dojel před její dům. Zaparkoval vůz před vchodem, vypnul motor, pak oběma rozepnul bezpečnostní pásy.

„Tak pojď, má milá. Potřebuješ jít do postele.“

Sotva se dotkl jejího ramene, probudila se. „Nemusíš chodit se mnou.“

„Ale ano, musím.“

Otevřel dveře na její straně a vzal ji za ruku.

Ani jeden z nich nepromluvil, dokud se nedostali do jejího bytu. Opět si ho rychle prohlédl, vytáhl z kapsy telefon a podal jí ho. Potom se sklonil a políbil ji. Ellie se k němu přivinula a Max už nic víc nepotřeboval. Objal ji a líbal dál. Poddala se jeho vedení a jazykem v něm vzbuzovala vášeň stejně jako on v ní.

Pár polibků přece není nic špatného… Pár polibků na rozloučenou…, pomyslela si, když k němu vztahovala ruce, aby mu je ovinula kolem krku.

Max se odtrhl, zadíval se jí do očí a s tichým zamručením ji opět políbil. Slastně vnímal její chuť připomínající cukr a mátu i dotek hebkého, svěžího těla, jež se k němu tisklo. Nejvíc ze všeho se mu líbilo, jak odpovídá na jeho svádění.

Jak by jí mohl odolat? Polibek by vášnivý, nesmírně vzrušující, a když si Max uvědomil, že se přestává kontrolovat a má chuť pokračovat, násilím ho ukončil. Avšak zdálo se, že se od ní nedokáže odtrhnout. Stále ji pevně držel, jen se několikrát dlouze, roztřeseně nadechl a snažil se nabýt rozvahu. Věděl, že s tím neměl začínat. Měl by ji pustit a odejít odtud. Ano, přesně to by měl udělat. Ellie není typ dívky na jednu noc. Není to žena, s níž by se mohl vyspat a nechat ji být.

Pusť ji a vyjdi ze dveří. Mlčky si opakoval tento příkaz, a přitom se ani nepohnul. Jak by mohl? Ellie líbala pulzující důlek na jeho krku a jemu se přitom zrychloval tlukot srdce. Její měkká ústa mu jemně laskala kůži a jazyk ho přiváděl k šílenství.

Sevřel ji ještě pevněji. „Musíme přestat,“ začal a uvědomil si, že slova jsou v rozporu s tím, co dělá, protože se k tomu nedokáže přimět.

„Já vím,“ zašeptala a znovu ho políbila.

„Musím se vrátit do Honolulu a nechci…“ Zapomínal, co vlastně chtěl říct, když se naklonila, aby ho políbila na bradu.

Musel pár vteřin přemýšlet a potom řekl: „Nechci tě zklamat. Tak je to. Myslím, že něco takového jako dnes sex a zítra rozchod bys nechtěla.“

Ve skutečnosti si nebyl jistý, jestli by si s tím poradil on sám. Odpoutat se od Ellie bylo skutečně těžké, téměř nemožné. Neptal se, proč tomu tak je, ale cítil to v srdci. Tolik se lišila od jiných žen, které znal. Nedokáže na ni zapomenout.

„Ellie, bylo by snadné dostat tě do postele…,“ začal.

Snadné? Cítila, jak jí ztuhla záda. Takový náfuka! Uplynulo několik vteřin, než jí došlo, že je upřímný. Vždyť říká pravdu. Bylo by to pro něho snadné, ale pro ni by to také bylo jednoduché. Ale copak nedošla k názoru, že je to špatný nápad?

Přejela lehce rty po jeho bradě a řekla: „A to by mi ublížilo?“

„Ano,“ řekl třesoucím se hlasem. „Myslím, že ano.“

Ellie se vyprostila z jeho objetí. „Máš pravdu,“ řekla s povzdechem. „Potřebuješ někoho zkušenějšího, někoho, kdo ví, co dělá.“ Bože, je tak samolibý, jenže taky ohromně sexy. Musela vynaložit velké úsilí, aby se mu znovu nevrhla do náruče, ale nakonec raději otevřela dveře. „Příjemnou cestu domů.“

Devět

V neděli brzy odpoledne Ellii překvapil Ben, když zaklepal na dveře a řekl, že ji odveze na policejní stanici, aby si tam prohlédla nějaké fotografie. Kdyby přijel o patnáct minut později, už by ji nezastihl. Měla na sobě pohodlné džíny, bílé tričko a tenisky a právě ukládala do kabelky mobil spolu se rtěnkou, kartáčem na vlasy, peněženkou a latexovými rukavicemi – ty ráda mívala vždycky u sebe – balíčkem papírových kapesníčků a malou plastovou láhví s desinfekcí. Ani bez ní nikdy nevycházela ven.

Nezeptala se Bena, kde je Max, ale on jí to sám řekl. „Rob, tedy agent Hughes,“ vysvětloval, „chtěl, aby Max pomohl s výslechy některých svědků. V parku byl tehdy jakýsi mladík, který říká, že viděl Landryovy.“

„Může je identifikovat?“

„Uvidíme,“ řekl Ben, ale neměl chuť sdělovat jí víc.

„Takže nebude na stanici?“ zeptala se, když se usadila na sedadlo vedle Bena.

„Kdo? Max? Ne.“

„Myslela jsem agenta Hughese,“ vysvětlovala. „Domnívala jsem se, že tam chce být, až se budu dívat na ty fotky.“

Ben zavrtěl hlavou. „Velice si přeje, abyste identifikovala Landryovy, takže je možné, že by vás mohl nechtěně ovlivňovat, proto zůstane mimo.“

Ellie přikývla. „To je dobře.“

„Jako pozorovatel tam bude agent Wahlberg,“ řekl. „Je tady odtud.“

Zazvonil Elliin mobil. Pohlédla na obrazovku a řekla: „Promiňte, to je z nemocnice.“ Po krátkém rozhovoru uložila telefon zpátky do kabelky. „Jenom jsem dala propustit Kyla. Přijela si pro něho jeho teta. Zůstane teď u ní,“ oznámila Benovi.

„Výborně,“ řekl Ben. „Nelíbilo by se mi, kdyby narazil na dalšího Gormana.“

„Gorman není typický sociální pracovník. Ti jsou většinou schopní a tolerantní,“ řekla Ellie. „Doufám, že ten, kdo nastoupí po něm, bude mít větší pochopení.“

O několik bloků dál vyzvala Bena: „Řekněte mi něco o Landryových.“

„Jsou to ha…“ Nedopověděl, i když dobře věděl, jak by dvojici popsal. „Začali pracovat v Omaze,“ vysvětloval. „Tam žili ještě před pěti lety.“ Poškrábal se na krku a pokračoval. „Prodávali zbraně každému, kdo jim zaplatil. Nebylo možné je vystopovat. Začali malými zbraněmi – pistolemi všech značek a typů, pak se zaměřili na poloautomatické, potom na ještě vý…“

Dostali se na dálnici a najeli do pruhu do centra. „Na ulicích jsou dnes pušky s kulkami, které prorazí ocel. Neprůstřelné vesty jsou k ničemu.“

„Já vím. Viděla jsem, jakou spoušť nadělají. Máme s nimi dost zkušeností.“

„My?“

„Ostatní chirurgové a já,“ řekla. „Kulky rotují v těle, trhají tepny a vnitřní orgány. Loni v zimě jsem se snažila dát dohromady postřelené desetileté dítě. Jeho matka mi řekla, že chlapec šel po ulici, když se začalo střílet.“

„Přežil to?“

„Ne, zemřel, než jsme kulku dostali ven. Slíbila jsem jeho matce, že na něho nikdy nezapomenu, a myslím to vážně. Bylo to tak krásný kluk. Jmenoval se Joel Watkins.“ Otočila se, aby vyhlédla z okna, a řekla: „Já vím, že Landryovi neprodali přímo tu zbraň, kterou byl zastřelen Joel, ale podle mě za to taky můžou. Všichni, kdo se podílejí na tom, že se zbraně dostanou na ulici, by měli být považováni za viníky při každém úmrtí.“

Ben nemohl nesouhlasit. „Jsou stovky jiných dealerů, ale Landryovi…, no ti budou mít v pekle speciální místo.“

„O tom nepochybuju,“ řekla Ellie.

„Před několika lety se přesunuli do Honolulu, tam se pustili do obchodování s většími a lepšími zbraněmi.“

„Museli mít rozjednanou nějakou hodně velkou věc, že je to přivedlo až sem.“

„Ano,“ přisvědčil Ben. „Bohužel, muži, s nimiž obchodovali, byli zabiti v parku. Škoda, že jsme nemohli sebrat aspoň jednoho z nich.“

Dojeli k stanici a Ben stočil vůz na parkoviště za rohem.

Pak s ním Ellie procházela řadou dvoukřídlých dveří a při cestě se zeptala: „Jak dlouho myslíte, že bude trvat, než je dopadnete?“

„Těžko říct, ale jsem si jistý, že se nakonec sami ukážou. Když ne tady, tak v Honolulu. Jsou zvyklí, že je přivádějí na policii.“

„A dozví se, jaké důkazy máte?“

„A svědky.“

Zamrazilo ji. Už přece slyšela, jak pracují. Svědkové zmizeli, a protože nebyl nezvratný důkaz, který by je usvědčil, vrátili se ke svému obchodu jako obvykle.

U přepážky na ně čekal agent Wahlberg a doprovodil je nahoru do prvního patra, kde vstoupili do dlouhé, prostorné místnosti. Stěny byly béžové a stoly se tu tísnily skoro jeden na druhém. Na každém stála počítačová obrazovka a před ním židle. U většiny nikdo neseděl, ale to zřejmě proto, že byla neděle a dost brzy. Dnes večer, pomyslela si Ellie, to tu bude vypadat jinak, jestli je stanice něco jako urgentní oddělení.

Prošla kolem Hispánce v tílku a džínách s nahrbenými rameny. Byl připoutaný k židli a seděl vedle detektiva, jenž zapisoval hlášení do počítače. Všimla si ženy a malého chlapce, kteří úzkostlivě sledovali průběh jednání z lavice na druhé straně místnosti, a usoudila, že jsou to příbuzní. Spoutaný muž se skloněnou hlavou odpovídal tichým, hrubým hlasem na detektivovy otázky.

Ellie se kousek za ním na okamžik zastavila. Všimla si také něčeho jiného, a tak o kousek couvla, aby se podívala lépe, potom pokračovala v cestě do zadní části místnosti, kde čekali Wahlberg a Ben. Wahlberg zdvořile vytáhl židli, zatímco Ben položil na stůl před ni dva pořadače. Jeden z nich otevřel na stránce s policejními fotografiemi zadržených. Poté, co Ellie vyslechla Wahlbergovy instrukce, si začala prohlížet snímky.

Každých pár minut zvedla hlavu, aby se podívala, co se děje s mužem sedícím u detektiva. Bylo jí naprosto jasné, co musí udělat. Jakmile spatřila, že ho detektiv zbavil pout, odsunula židli, vstala a řekla: „Omluvte mě na okamžik.“

Ben chtěl vyjít za ní, ale ona zvedla ruku a sdělila mu: „Hned se vrátím.“

„Co dělá?“ zeptal se Wahlberg.

„Nevím,“ odpověděl Ben.

Ellie netušila, jak muž zareaguje, ale považovala za povinnost promluvit s ním.

„Dnes máte štěstí, Carlosi Garcio,“ říkal detektiv, když se k němu blížila. „Nechám vás jít, ale příště nebudu tak shovívavý.“

Carlos se zvedl a zároveň vstala i jeho žena a dítě. Ellie obešla stůl, aby se dostala před něho.

„Ráda bych si s vámi promluvila mezi čtyřma očima.“

Carlos se při její výzvě nejprve zatvářil ostražitě, potom rozzlobeně. Detektiv vstal a zeptal se: „Co po něm chcete? Mohl bych vám nějak pomoct?“

„Ne,“ odpověděla. Natáhla ke Carlosovi ruku, aby mu potřásla pravicí.

„Kdo jste?“ zeptal se a přejížděl pohledem mezi svou ženou a Ellií. „Udělal jsem vám něco?“

„Ne,“ ujistila ho. „Mohl byste jít za mnou? Zdržím vás jenom minutu.“

Nečekala na jeho odpověď a kráčela k rohu místnosti. Carlos ji následoval.

„Podívejte se, paní, nevím, co si myslíte…“

Přerušila ho. „Já jsem doktorka Sullivanová,“ začala.

To bylo jediné, co slyšel detektiv, který předtím Carlose vyslýchal. Jejich další rozhovor probíhal tak tiše, že z něho neporozuměl jedinému slovu. Za pár okamžiků zavolal Carlos na svoji ženu a ta se k nim připojila. Poslouchala, co říká Ellie, přikyvovala a tvářila se čím dál ustaraněji.

„Co tam dělá?“ zeptal se znovu Wahlberg.

Ben pokrčil rameny. Díval se, jak se Ellie sklání ke stolu, bere do ruky kus papíru a něco na něj píše. Nakonec ho podala Carlosovi.

Pak mu položila ruku na rameno. „Nebude vás to nic stát, věřte mi. Ten lékař mi něco dluží. Jen mi slibte, že tam brzy zajdete. Postarám se, aby vás vzal. Tady dole je moje telefonní číslo. Kdyby se vyskytl nějaký problém, můžete mi zavolat.“

Carlos i jeho žena jí potřásli rukou. Ellie podala ruku dokonce malému chlapci.

„Tak dobře,“ slyšel Ben její poslední slova, než zamířila zpátky k němu.

Bez jediného slova vysvětlení se znovu pustila do prohlížení fotografií.

„Ellie?“

Vzhlédla k němu. „Ano?“

„Vy toho muže znáte?“

„Ne, neznám,“ odpověděla a obrátila list.

„Tak proč jste s ním mluvila?“ chtěl vědět Wahlberg.

„Bylo to zapotřebí,“ odpověděla, ale dál věc nerozváděla.

Nechtělo se jí vysvětlovat, že když procházela kolem Carlose, všimla si, že vzadu na krku má mateřské znamínko, a při bližším pohledu usoudila, že na devadesát pět procent je to melanom. Je třeba, aby si je co nejdříve dal vyšetřit.

Carlosova žena Ellii řekla, že i ona si toho všimla a že je přesvědčená, že tam není dlouho. To je dobré znamení. I kdyby to byl melanom, snad bude odhalen včas, než se rozšíří do těla. Ellie si přála, aby se její diagnóza nepotvrdila, ale pochybovala o tom.

Agenti na ni nenaléhali. Ben se posadil na židli a během čekání začal vyřizovat textové zprávy.

Ellie obrátila list v albu a dál studovala snímky snad nejprimitivnějších a nejděsivějších mužů a žen, které kdy viděla. A to bylo co říct, vzhledem k tomu, kolik kriminálních živlů jí už prošlo rukama.

Pak její mobil pípnutím ohlásil, že jí přišla zpráva, a Ellie se odtrhla od fotografií, aby na ni odpověděla. Jakmile skončila, otočila se k Benovi. „Zdraví vás vaše žena.“

Zazubil se. „Copak ji trápí dnes?“

„Strava,“ odpověděla. „A abyste věděl, jsem ráda, že se na mě obrací, tak si ji nedobírejte, až přijdete domů.“

„Nebudu,“ slíbil Ben.

Ellie se vrátila k fotografiím.

„Podívejme se, kdo přišel,“ řekl Wahlberg. „Věděl jsem, že tu Hughes nemůže chybět. A tohle je jistě ten chlapík, co byl v parku a říká, že viděl Landryovy.“

Ellie zvedla hlavu a zjistila, že se k ní blíží dva muži. Tomu, který kráčel jako první, bylo něco málo přes čtyřicet, ale vlasy měl už hodně prošedivělé a jeho tvář brázdily hluboké vrásky, jež svědčily o tom, že se málokdy usmívá. Působil autoritativně, a tak předpokládala, že je to Hughes, agent, před nímž ji varovali. Spolu s ním přicházel mladší vytáhlý a hubený muž. Dlouhé vlasy měl sčesané dopředu, takže mu zakrývaly čelo a téměř i oči. Hned za nimi spatřila Maxe.

Srdce jí prudce poskočilo. Zatraceně, myslela si, že ho už neuvidí. Bude muset znovu prožívat stejnou úzkost jako včera?

Ne, to se nestane, rozhodla se. Dnes ji neuchvátí.

Skvělé předsevzetí, ale neproveditelné. Její hloupé srdce už opět bušilo o překot, sotva k ní došel. Nemohlo to být ani jinak, protože měl na sobě džíny a šedé tričko, které zdůrazňovalo svaly na hrudi a na pažích.

Nevšímej si toho, přikazovala si. Pozdravila a rychle se vrátila k snímkům, třebaže by se raději dívala na Maxe. Kdo by ostatně ne? Ignoruj ho, nabádal ji zdravý rozum. Jedině tak se vyhneš infarktu. Infarkt? Možnost něčeho takového byla tak absurdní, že se neubránila úsměvu.

„Čemu se smějete?“ zeptal se Ben.

„Těm krásným fotkám.“

Agent Hughes přistoupil ke stolu a zadíval se na ni. „My se ještě neznáme,“ řekl. „Nevstávejte,“ dodal a napřáhl ruku.

Je to zdvořilý, avšak nesmírně strohý člověk, usoudila Ellie. Na jeho tváři bylo znát, že jediné, na co myslí, je práce, ale zdál se docela příjemný a ne tak panovačný, jak naznačoval Max.

„Už jste všechno viděla? Prohlédla jste si skutečně každý snímek?“ zeptal se jí Hughes.

„Sotva začala,“ řekl Ben.

„Raději by ses do toho neměl plést,“ řekl trochu podrážděně Max. „Ať si prostuduje fotky bez jakéhokoli ovlivňování.“

„Představte mě dámě,“ navrhl mladík stojící vedle Maxe. „Jmenuju se Greg,“ dodal a pohledem přejížděl Ellii od hlavy k patě.

Chtěla říct: Ellie, ale Max byl rychlejší. „To je doktorka Sullivanová.“

„Jaká doktorka?“ zeptal se Greg.

„Co kdybyste se posadil tam k tomu stolu a prohlédl si složku?“ vyzval ho Max. Stál těsně za Ellií a se samozřejmostí jí položil ruce na ramena. „Nebo si snímky můžete projít na počítači. Jak chcete.“

„Udělám to tak, jak to dělá ona,“ řekl Greg. „Ostatně, nemohl bych si sednout vedle ní a prohlížet si ty fotky s ní?“

„To nepůjde,“ řekl Max. „Jděte se posadit, kam jsem řekl.“

„Ellie, už jste prošla celou složku?“ zeptal se Hughes. A než mohla odpovědět, dodal: „Možná byste mohla začít znovu.“

„Raději se posaď s Gregem a neruš Ellii při prohlížení.“

Hughes zvedl ruku. „Dobře, dobře. Jenom se postarej, aby…“

„Dost,“ vyštěkl Max.

„Chceš jí říct, na které stránce jsou Landryovi?“ zeptal se Ben.

Hughes potřásl hlavou a přešel na druhou stranu místnosti, aby si přinesl kávu, ale cestou se otočil a řekl: „Možná bychom měli položit na stůl šest nebo sedm fotek jako obvykle… Možná…“

„Už nemůžeš nic měnit. Nechej ji být.“

Ellie se cítila, jako by se ocitla mezi několika bezohledně se prosazujícími soupeři. Hughes se projevoval tak energicky, že byla ráda, když se od ní vzdálil, ale přece jen začala soubor fotografií prohlížet celý znovu. Asi v polovině se zastavila a ťukla prstem na jeden snímek. „Pamatuju si na něho. Minulý rok byl u nás na sále. Vystřelovací nůž zasáhl laterální hrudní tepnu. Velmi náročná operace.“

„Nevykrvácí proražená tepna rychle?“ zeptal se Ben.

„Ne, když ji chirurg ucpe prstem nebo sevře k sobě.“

„Vy jste to udělala?“

Ellie přikývla a pokračovala v prohlížení fotografií. O tři stránky dál ukázala na další snímek. „Dvě kulky v žaludku. Příšerná práce s vytahováním.“

A tak to šlo dál. Ještě dvakrát ukázala na fotku a popsala lékařský zákrok.

Max se opřel o stůl. Sledoval, jak se dívá na fotografie Cala a Eriky Landryových, které Hughes vložil mezi ostatní policejní snímky, ale nezdálo se, že by je poznala.

Přešel k Hughesovi a sdělil mu, že Ellie nedokázala identifikovat Landryovy.

Hughes neskrýval zklamání. „Ať se na to podívá ještě jednou,“ naléhal. „Možná se dost nesoustředila, když…“

„Prošla ty fotky už dvakrát. Nemůže svědčit, takže ji neuvedeme do seznamu.

Ellie nevěnovala zvýšeným hlasům pozornost. Dostala další dvě textové zprávy. Přečetla si první a rozhodla se ji ignorovat, ale druhá byla urgentnější. Doktor Westfield se s ní chtěl dohodnout. Jestli přijde a udělá pro něho resekci tračníku, dovolí jí, aby dnešek byl jejím posledním dnem v nemocnici. Nabídka byla příliš lákavá, než aby jí mohla odolat. Protože ji Westfield potřeboval na operačním sále až v pět hodin a pacient byl stabilizovaný, odepsala mu, že přijede.

„Tak dobře, Ellie, hotovo,“ řekl jí váhavě agent Hughes.

Vstala, zastrčila telefon do kabelky, a aniž pohlédla na Maxe, řekla: „Bylo mi potěšením, pánové.“

Obrátila se k odchodu, ale za okamžik se zarazila, neboť si uvědomila, že na stanici nepřijela svým vozem.

„Potřebovala bych odvézt domů.“

Všichni muži okamžitě nabídli, že ji domů dopraví. Nejhlasitěji se ozýval Greg, který také hned vyskočil. „Já vás odvezu a možná bychom se mohli někde zastavit na oběd.“

Max ho postrčil zpátky na židli. „Nikam s vámi nepůjde.“

Bena Maxovo chování zaujalo. Jeho partner zjevně dospěl k názoru, že se mu Greg nelíbí a že mu není co věřit, což vůbec nechápal. Pak si všiml, jak se Max dívá na Ellii. A pochopil. Kruci, dnes mám dlouhé vedení, uvědomil si. Mohl jsem si náznaků všimnout dříve. Vstal, vylovil z kapsy klíče a vykročil k Ellii, ale Max mu zastoupil cestu.

„Já se o to postarám,“ zamručel. Vzal Ellii pod paží a doslova ji odvlekl z místnosti ke schodišti.

„Překvapuješ mě,“ zašeptala Ellie, aby ji slyšel jenom on.

„Co?“

„V jedné chvíli se chováš jako chladný federální agent a za okamžik jako neandrtálec.“

Po rtech mu přelétl úsměv. „Chci tě odtud dostat, než ti Hughes strčí před nos fotky Landryových.“

Jakmile v jeho voze vyjeli na cestu, řekla: „Možná že Landryovy bude schopný identifikovat Greg.“

„Možná. Říká, že Cala dobře viděl, než si nasadil sluneční brýle.“

„Řekneš mu, že svědkové nějak záhadně mizí?“

„Bude s ním mluvit Hughes.“

„Kdy ti odlétá letadlo?“

„Za den nebo dva. Záleží na tom, kolik práce bude ještě třeba udělat tady.“

Vůbec se jí nelíbilo, že se s ním bude znovu muset loučit. Tentokrát žádné polibky, umiňovala si, a žádné trápení.

„Zapomněla jsem se rozloučit s Benem,“ prohodila.

„Udělám to za tebe. Poslyš, Ellie..

„Ano?“

„Nezapomínám na Evana Pattersona. Najdu ho, a až ho budu mít, zavolám ti.“

„Možná je zas v nějakém ústavu,“ přemítala.

„Prověřím to,“ sliboval Max a zahnul k jejímu domu.

„Nepůjdu domů,“ řekla mu, když si rozepnula bezpečnostní pás. Vytáhla z kabelky klíče od svého auta a vystoupila, než stačil vypnout motor.

„Buď opatrný,“ řekla na rozloučenou. Chtěla dodat: Při honbě za zločinci, ale zarazila se. Připadalo jí to banální.

On jí na rozloučenou neřekl nic. Alespoň si to myslela, ale pro jistotu se okamžitě vrhla do svého auta a odjela. Nutila se nedívat do zpětného zrcátka, a jakmile zahnula za roh, povzdechla si. Nebylo to trapné, usoudila. Ale někde v koutku mysli jí hlodala vtíravá myšlenka. Přece jen se s ním měla vyspat.

Deset

Greg Roper byl přesně to, co potřebovali. Agent Hughes měl ohromnou radost, že se mu podařilo najít tak spolehlivého svědka, který může pomoct usvědčit Landryovy. Šestadvacetiletý mladík se přihlásil den po přestřelce v parku a řekl Hughesovi, že v parku viděl oba Landryovy.

Jakmile se Hughes v neděli odpoledne sešel s Roperem na policejní stanici a chtěl, aby si prohlédl fotografie, začal ho podezírat, že je jen mluvka, protože tak nadbíhal Ellii Sullivanové, ale když z místnosti odešla, věnoval se svému úkolu a brzy ukázal oba podezřelé.

Pokud šlo o Hughese, považoval Ropera za ideálního svědka. Nikdy neměl problémy s policií, nedostal ani pokutu za překročení rychlosti a už víc než čtyři roky měl solidní trvalé zaměstnání. Ještě důležitější byl fakt, že Roper měl naprosto jasno v tom, co viděl. Vysvětlil, že přecházel park a vzal to zkratkou přes nějaké houští, aby se dostal ke svému vozu, a vtom spatřil Eriku Landryovou. Seděla na pravém předním sedadle velikého mercedesu, který pomalu projížděl ulicí.

„Co dělala?“ zeptal se Hughes.

„Stahovala si okénko, aby se na sebe podívala do zrcátka, potom se potáhla za vlasy a ty se najednou posunuly. Byla to paruka a já myslím, že se ji snažila líp upevnit.“

„A Cal Landry?“

„Tomu jsem do tváře neviděl, ale když zaparkoval vůz na konci bloku a vystoupil, viděl jsem ho. Zůstal stát a rozhlížel se po ulici, ale potom se otočil a začal si nasazovat sluneční brýle. Byl jsem tak blízko, že jsem viděl jizvu na jeho tváři.“

„Proč jste tam zůstal? Proč jste nešel dál?“

„Byl jsem zvědavý. Napřed jsem si myslel, že ta žena prodělala chemoterapii a že nemá žádné vlasy, ale když si upravovala paruku, vyklouzly zpod ní dlouhé zrzavé prameny. Pak si je zasunula pod ni. Měla hezké vlasy. Proč si je schovává pod paruku? řekl jsem si. Pak jsem uviděl, jak muž sahá do kapsy a na něco se dívá, jako by to kontroloval. Neviděl jsem, co to je, ale byl jsem ještě zvědavější. Napadlo mě, že se k něčemu chystají, a tak jsem se rozhodl, že je budu sledovat a zjistím to. Nevěděli, že tam jsem. Vešli do části parku, kde jsou dost husté stromy, potom se najednou otočili a začali rychle kráčet opačným směrem. V tom okamžiku jsem zpozoroval, že za nimi běží agent FBI.“

„Viděl jste, jak Landry vystřelil na agenta Goodmana?“

„Samozřejmě že viděl. Viděl jsem, jak na něho namířil a vystřelil, viděl jsem, jak agent upadl, takže ano, viděl jsem, že ho střelil.“

Roper trval na tom, že ho Landryovi nezahlédli. „Vůbec se nepodívali mým směrem, ale tak jako tak mě krylo houští. Myslím, že by mě neviděli, i kdyby se dívali směrem ke mně.“

Hughes Roperovi důrazně připomněl, aby o ničem z toho nemluvil se svou rodinou ani s přáteli.

Po Landryových bylo vyhlášeno pátrání, ale Hughes očekával, že se dvojice objeví na nějaké policejní stanici v doprovodu svých právníků. Řeknou, že slyšeli, že je hledají federálové. I kdyby chtěli FBI obvinit z obtěžování, budou spolupracovat a zodpoví jejich otázky. Možná dokonce přiznají, že byli v tom parku, ale budou tvrdit, že jsou nevinní, a podpoří je v tom pár svědků.

Greg Roper bude ovšem jejich zkáza…, pokud se Hughesovi podaří udržet ho naživu tak dlouho, aby mohl svědčit.

Jedenáct

Ellie zajela rovnou do nemocnice a s operací byla hotová před půl pátou. Když vycházela ze dveří, zavolali ji zpátky. Do autobusu plného starších dětí vracejících se do St. Louisu z fotbalového tábora narazil z boku tahač s návěsem a při havárii byli čtyři těžce zranění. Ellie operovala dva z nich a domů se dostala až po třetí hodině ráno. Padla do postele a spala dvanáct hodin v kuse.

Sotva se probudila, pocítila neklid a neměla chuť být sama, což se jí stávalo jen výjimečně. Rozhodla se navštívit svůj druhý domov. Zavolala strýčkovi Oliverovi a tetě Millii Wheatleyovým, laskavým manželům, kteří si ji vzali k sobě, když jí bylo dvanáct let. Milovali ji, starali se o ni a chránili ji a jí se po nich najednou hrozně zastesklo.

Ne že by je občas nevídala. Hovořila s nimi nejméně dvakrát týdně, někdy i častěji, a pokud měla volno, každou druhou neděli u nich večeřela. Ale teď ji přemohlo nutkání chvilku u nich pobýt, než odjede z města.

„Mohla bych u vás přespat?“ zeptala se Ellie. Co se to se mnou děje? Mluvím tak dramaticky, blesklo jí hlavou.

„Samozřejmě,“ řekla Millie. „Tvůj pokoj je vždycky připravený.“

„Přijedu v osm,“ slíbila Ellie.

Hned se cítila lépe. Stačilo, aby slyšela hlas milovaného člověka.

O hodinu později seděla v kuchyni Wheatleyových a popíjela horký čaj. Strýc Oliver chtěl slyšet něco o jejích posledních operacích a samozřejmě ho také zajímal incident před nemocnicí. Vyprávěla o své práci, ale o tom, že byla svědkem střelby, se nezmínila. Kdyby věděl, jak kolem ní létaly kulky, velice by ho to rozrušilo.

Jakmile strýček odešel spát, začala s tetou Millií probírat blížící se svatbu ve Winston Falls.

„Jsi nervózní, že jedeš domů, že?“ prohodila Millie.

„Ano, trochu se bojím,“ přiznala Ellie.

„Tvůj otec by věděl, kdyby se ten šílenec vrátil do města,“ řekla teta Millie a měla na mysli Pattersona.

„O to nejde. Jsem nervózní kvůli… nim. Chtěla bych zas zapadnout do rodiny…“ Potřásla hlavou. „Ale myslím, že se mi to nepodaří.“

„Bude to dobré. Hlavně se do ničeho nenuť,“ radila jí teta. Naklonila se přes stůl a pohladila Ellii po ruce.

Ellie ve snaze změnit téma prohodila: „Někoho jsem potkala.“

„Ale?“ usmála se Millie. „Je načase.“

Ellie jí pověděla o Maxovi a o tom, co se s ní dělo, když se s ním setkala.

„Vůbec se pro mě nehodí,“ řekla. „Je strohý a nevrlý a někdy umí být až moc nepříjemný. Při práci nosí pistoli a honí se za kriminálníky. Jeho život je úplným opakem mého. Rozhodně to není ideální muž…, a přece mi okamžitě padl do oka…, jaksi pudově,“ vysvětlovala. „Nemohla jsem s tím nic udělat.“

„Takové to bylo i při mém setkání s tvým strýcem. Okamžitě to mezi námi zajiskřilo. Mám ti něco prozradit? Už jsme staří. On je plešatý. Já jsem přibrala deset kilo a mám víc vrásek než starý bladhaund, a ta přitažlivost je tady pořád a je stejně silná. Jestli se ti zdá, že k tomu muži něco cítíš, nevzpírej se tomu.“

„Je tu jeden problém.“

„Jaký?“

„Žije v Honolulu.“

Millie zabubnovala prsty o stůl. „V Honolulu?“

Ellie přikývla. „Tisíce kilometrů odtud.“

Dvanáct

Zpočátku byla Ellie z cesty domů nervózní. Teď se jí děsila.

Ležela v posteli a dívala se na stíny, které na stěny ložnice vrhaly pouliční lampy. Dlouho do noci si povídala s Millií a teď nemohla usnout.

Pokoj byl zrovna takový, jako když se odtud odstěhovala. Její oblíbené knihy stály pořád seřazené na polici nad pracovním stolem. Na posteli stále ležela lehká růžová prošívaná přikrývka. Na psacím stole se zásuvkami zůstala barevná porcelánová lampa, kterou spolu s Millií objevila na bleším trhu. A ve skříni visely šaty, jež celé roky nenosila, ale nemohla se přimět, aby je vyhodila. Tento pokoj pro ni představoval spolehlivé útočiště.

Vždycky to tak nebývalo. Jakmile před lety přišla k Wheatleyovým, byla vystrašená a nevěděla, co ji čeká; ale Oliver a Millie jí poskytli to, co nejvíc potřebovala, bezpečné prostředí plné lásky a čas na to, aby si zvykla. Otevřeli jí svůj dům i své srdce a ona jim do smrti nebude schopná oplatit jejich šlechetnost a laskavost. Když byla v jejich domě, cítila se chráněná.

Avšak jejím skutečným domovem vždycky budou Winston Falls. V posledních letech jezdívala domů jen zřídka a obvykle se nemohla dočkat, až uvidí své blízké. Tentokrát to bylo jiné.

Od její poslední návštěvy Winston Falls uplynulo téměř osmnáct měsíců a tehdejší pobyt skončil katastrofou. Přivedla domů svého snoubence Johna Nobla, aby ho představila rodičům a sestře Avě. Zdálo se, že se John všem – a především Avě – líbí, a všechno bylo v pořádku až do druhého dne, kdy Ellie náhle zasnoubení zrušila a zpátky odletěla sama.

Její rodiče věděli, co se stalo – byli totiž právě v obývacím pokoji, když Ellie vyšla nahoru a otevřela nesprávné dveře – a jaksepatří je to zděsilo a zahanbilo. Ava tvrdila, že nechtěla nikomu ublížit, ale na omluvy už bylo pozdě.

Matka nevěděla, jak se v této situaci zachovat. Několik hodin přecházela po domě sem a tam a pak se rozhodla, že o této nepříjemné události nebude vůbec mluvit. Otec se nechtěl stavět na jednu ani na druhou stranu, a tak usoudil, že nejlépe bude, vyřídí-li si to sestry mezi sebou. Důkladně si promluvil s Avou a pak nechal věc být.

Ellie se cítila zničená a zraněná, ale když se vrátila a znovu se usadila ve svém bytě, odpustila rodičům, že Avu nevyhodili z domu. Jakmile se uklidnila, uvědomila si, že se mýlila, když očekávala, že budou stranit jedné ze svých dcer. Upřímně je chápala, zvláště otce. Ubohý muž kvůli ní tolik zkusil. Jednou mu řekla, že ví, že skoro od narození s ní má jen potíže, a on se od plic zasmál.

„Holčičko, ty mi děláš život mnohem zajímavějším,“ řekl jí.

Nebyla si tím tak jistá. Věděla, že s ní měl plné ruce práce. Už ve třech letech uměla číst a zvládala jednoduché počty a její slovník byl bohatší než slovník většiny dospělých. V pěti letech ji prohlásili za zázračné dítě. Tehdy začal otec pociťovat zodpovědnost za to, aby toho nikdo nezneužil. On sám byl profesorem matematiky na místní univerzitě, a tak byl schopný postarat se, aby se Ellie nenudila. Pomohl jí zajistit individuální výuku u profesorů historie, sociologie, anglické literatury, anatomie a dalších oborů, které upoutaly její zájem.

Rodiče se snažili, aby Ellie vedla naprosto normální život, ale nebylo to snadné. Už v deseti letech začala studovat na střední škole Svatého srdce. Vzhledem k tomu, že byla mnohem mladší než ostatní studenti, jen obtížně se zařazovala do jejich společnosti, i když na druhé straně na ni dohlíželi zvláště starší chlapci.

Její otec věřil, že udělal dobře, když jí umožnil žít šťastný a docela normální život, dokud se neobjevil Evan Patterson. Ten jim obrátil život vzhůru nohama a jeho přičiněním prožili peklo. To že se o ni zajímá, si však Ellie neuvědomovala, dokud se nerozhodl procházet před jejím domem. Krátce nato začala dostávat jeho fotografie a vyznání lásky. Když je ukázala otci, vzbudily v něm obavu, že o Ellie projevuje zájem chlapec mnohem starší, než je ona. Zatelefonoval Evanovým rodičům, aby se svěřil se svými starostmi, ale bylo mu řečeno, že hoch je tichý a ostýchavý, a protože byl nadaný student stejně jako Ellie, pravděpodobně jí chce dát najevo, jak velice obdivuje její studijní úspěchy. Navzdory tomu, jak nadšeně svého syna chválili, Elliina otce neuklidnili. Požádal dva studenty z nejvyššího ročníku, aby ji doprovázeli na cestě do školy a zpět domů.

Poprvé se Patterson osobně setkal s Ellií ve škole během polední přestávky. Byla tehdy venku, seděla na lavičce u vodotrysku a pojídala jablko. Najednou se vedle ní objevil. Řekl jí, že s ní potřebuje mluvit, protože neodpovídá na jeho dopisy. Zdálo se, že je silně rozčilený. Ellie se snažila nedat na sobě znát, že se bojí, a řekla mu, ať jí přestane psát, ale její odpověď ho ještě víc rozzlobila. Chytil ji a ona vykřikla. Učitelka, která měla na školním dvoře dozor, se ho okamžitě pokusila od dívky odtrhnout, ale Patterson byl na svůj věk velký a velmi silný. Srazil učitelku k zemi a snažil se Ellii odtáhnout do křoví.

Pomoc přišla z nejméně očekávané strany – od Spika Bennetta, jemuž řádové setry říkaly postrach města. Byl to potížista a byl na to hrdý. Ve škole nad ním přimhuřovali oko, protože jeho otec daroval ústavu značnou částku peněz, a také proto, že sestry se rády věnovaly černým ovcím. Byly rozhodnuté napravit ho, ale moc se jim to nedařilo. Chlapec hrubě mluvil, neustále se rval a přitom obvykle sám rvačku začínal jen pro zábavu. Ale toho dne se Spike stal Elliiným zachráncem. Pustil se do Pattersona a Ellii vyprostil. Zatímco ho Patterson tloukl, Spike křičel na Ellii, ať uteče. Pak přiběhli další studenti a teprve třem statným chlapcům se podařilo Pattersona zpacifikovat a držet, než přijela policie. Spika odvezli do nemocnice, aby mu sešili rány.

Protože Patterson nikdy předtím nezpůsobil žádnou výtržnost, soudce byl shovívaný. Nařídil psychologické vyšetření a povinnou terapii po dobu šesti měsíců. Elliina otce to však neuspokojilo. Obrátil se na soud a získal soudní zákaz přiblížení. Následující týden Ellie změnila školu, odešla ze Svatého srdce a začala chodit na univerzitu, takže Evan se s ní ve škole už nedostal do styku. Ale její noční můra teprve začala.

Soudní zákaz zdaleka nestačil. Patterson ji dál pronásledoval. Jeho obdiv se změnil v obtěžování a obtěžování přerostlo ve vyhrožování. Přes všechna preventivní opatření, která její rodiče podnikli, aby ji chránili, byla Ellie ohrožená a Patterson si vždy našel cestu, jak se k ní přiblížit, aby ji mohl napadnout. Několikrát proti němu vznesli obvinění, ale jeho právníci pokaždé našli způsob, jak mu pomoct. Kromě soudního zákazu kontaktu se toho moc dělat nedalo. Elliini rodiče se dceru ze všech sil snažili chránit, starali se, aby nezůstala nikdy sama, když byla mimo dům. Ale ani to jí nepomohlo onoho osudného dne, kdy ji nakonec Patterson odlákal od jejích ochránců a ztloukl tak, že málem zemřela.

Patterson šel konečně za mříže, ale úřady Elliina otce a matku upozornily, že je dost pravděpodobné, že ho přemístí do nějakého soukromého ústavu pro duševně choré – na náklady jeho rodičů – ale že se dostane na svobodu mnohem dříve, než doufali. A tak Elliini rodiče učinili nejtěžší rozhodnutí svého života: poslali svoji dceru pryč, aby ji před maniakem ukryli. Pomohl jim známý z FBI, jenž našel Wheatleyovy, kteří žili třináct set kilometrů daleko. Elliin otec se částečně uklidnil, protože oba pracovali jako učitelé. Byli to laskaví, milující lidé, pro Ellii pravé požehnání.

Když Ellii propustili z nemocnice, její matka s ní zajela k Wheatleyovým a zůstala tam, dokud se Ellie plně nezotavila a nesblížila se svými novými opatrovníky. V následujících letech směla Ellie přijíždět domů na krátké návštěvy, ale teprve tehdy, když její rodiče měli jistotu, že Patterson není na svobodě. Přestože je cena letenky finančně velice vyčerpávala, toužili mít dceru alespoň občas u sebe. Věci se však dramaticky změnily, jakmile Pattersona přesunuli do jiného soukromého ústavu a dostal volné víkendy. To znamenalo, že Ellie už nemohla bezstarostně přijíždět domů.

Její otec nechtěl, aby se cítila izolovaná od rodiny, a předsevzal si, že jí bude každý den telefonovat. Rovněž matka jí volala. Ava a Annie s ní udržovaly kontakt prostřednictvím e-mailů a textových zpráv.

Za čas se zaběhaný rytmus kvůli Elliině volbě životní dráhy změnil. Jako svoji specializaci si vybrala traumatologii, což znamenalo, že trávila nekonečné hodiny v nemocnici. Dlouhé telefonní hovory už nebyly možné. Telefonování museli omezit na krátké přivítání, ujištění o lásce a rozloučení. Ellii to stačilo.

Milovala svoji rodinu a obvykle se snažila využít každou šanci být zase s nimi, ale tentokrát se před návštěvou domova cítila stísněně. Po šoku při své poslední návštěvě nevěděla, co ji tam čeká. Očekávají, že bude vesele a nadšeně slavit nejšťastnější den života své sestry?

A co Patterson? Vždycky na něho v koutku duše myslela. Hledá ji? Ukáže se někdy? Teď, když zmizel, Elliiny obavy narůstaly. Kde je? A co má v plánu?

Třináct

Ellie zavolala rodičům, aby jim řekla, že v úterý večer bude doma. Otec ji chtěl vyzvednout na letišti, ale ona trvala na tom, že si půjčí vůz, aby byla nezávislá, pokud se rozhodne někam si zajet. Neřekla mu, že také chce mít možnost narychlo odjet, bude-li mít chuť. Protože se jí podařilo stihnout dřívější letadlo, krátce po poledni už seděla v pronajatém autě a ujížděla k Winston Falls. Byla to hezká cesta. Dvě třetiny vedly po čtyřproudové dálnici a urazila je ve velmi dobrém čase. Zbytek cesty jela po dlážděné dvouproudové silnici klikatící se venkovskou krajinou. Tam, kde silnice procházela kopci, se nacházelo několik ostrých zatáček a na celé trase bylo velmi málo ukazatelů. Obě strany cesty lemoval hustý porost křovin a lesa a na některých místech rostly trsy vadnoucích, avšak stále dost barevných polních květin.

Ellie se ujistila, že její vůz z půjčovny má GPS, protože trasu neznala moc dobře. Třebaže po ní jela domů už mnohokrát, vždy řídil otec a ona odbočkám nevěnovala velkou pozornost.

Větve některých stromů sahaly až nad silnici a stínily slunce. Je to trochu strašidelné a zlověstné, pomyslela si. Otevřela okno, aby do auta proudil čerstvý vzduch, a ihned ucítila na tváři nápor dusna. Zároveň se k ní donesla těžká vůně půdy a přišel záchvěv klaustrofobie. Poznala boční cestu, která vedla k vodopádům, a měla nutkání na ni zahnout, ale rychle nápad zavrhla. Pokud si pamatovala, přírodní pozoruhodnost, jež dala jejímu městu jméno, se nacházela necelý kilometr stranou od hrbolaté cesty, takže by musela ujít ještě dost velký kus pěšky, aby se k nim dostala. Možná jindy, řekla si.

Ve výhledu se objevilo město a první ukazatel, který spatřila, byla cedule k nemocnici Winston Falls. Překvapivě ji zamrazilo v zádech. Vzpomínka na nemocnici byla velmi živá. Poté, co ji Patterson zbil a nechal ležet, odvezli ji tam, aby ji stabilizovali, a pak ji vrtulníkem přepravili na traumatologické centrum. Bylo to už dávno, ale teď při návratu domů si zas všechno vybavila. Pusť to z hlavy, nabádala se.

Winston Falls byly typicky jižním městečkem. Široké ulice lemované stromy měly své kouzlo. Ellie odbočila z hlavní třídy, projela o dva bloky dál, minula střední školu Svatého srdce a zahnula na Břízovou ulici, kde žili její rodiče. Téměř všechny domy v této starší části města měly vpředu verandy, kde obyvatelé rádi odpočívali v pozdním odpoledni u sladkého čaje s novinami v ruce. Pamatovala si, jak sedávala na lakovaných dřevěných prknech velké terasy obklopující celý dům a hrála se sestrami deskové hry.

O blok dál spatřila svůj domov. Jednopatrové stavení bylo nedávno natřeno na světležluto a vstupní dveře a okenice měly teď černou barvu. Na verandě stála černá proutěná křesla a jejich nové červené polštáře ladily s barvou muškátů v truhlících po obou stranách schůdků.

Její otec musel vyhlížet z okna, protože sotva zahnula na příjezdovou cestu, otevřel domovní dveře, zamával jí a zavolal: „Zaparkuj za garáží, Ellie.“

Z dlážděné plochy vedoucí dozadu ke garáži mělo být původně basketbalové hřiště, ale rodina ji často využívala pro parkování, když k nim někdo přijel na návštěvu. Od okraje vedly schody nahoru do bytu nad ní. I garáž byla nedávno natřená a Ellie si všimla, že na všech horních oknech jsou žaluzie. Rodiče dali dům skutečně do parády, pomyslela si.

Sotva vypnula motor, vyšel otec ze zadních dveří a po schodech sestupoval k ní. Rozevřel náruč a ona se do ní vrhla. Bez ohledu na to, jak byla velká, nikdy neměla dost otcových medvědích objetí. Když ji konečně pustil, vzal ji za ramena a prohlížel si ji.

„Jsi v pořádku? Neměla jsi problém dojet sem?“ vyptával se starostlivě.

„Všechno je v pořádku, tati,“ ujistila ho.

Ellie otevřela kufr auta a otec vytáhl její tašku.

„Vždyť je lehká jako pírko. Dala sis do ní vůbec něco?“

Kráčela za ním do domu a on postavil tašku vzadu do chodby, pak vešel do prostorné kuchyně.

„Kde je máma?“ zeptala se.

„Na nákupech. Brzo bude doma. Mysleli jsme, že přijedeš později.“

Ellie byla ráda, že si spolu budou moct promluvit o samotě. „Dala by sis sklenku dobrého sladkého ledového čaje?“ zeptal se otec a otevřel chladničku.

„Sladký čaj nemám ráda,“ přiznala a připadalo jí, že zrazuje svůj jižanský původ. „Dám si neslazený.“

„Jistě, tvoje matka uvařila obojí.“

Ellie vytáhla sklenice a naplnila je ledem, zatímco otec do nich nalil čaj. Napila se ze své a zkřivila tvář. Cestou do obývacího pokoje si totiž sklenky vyměnili.

„Nechceš se posadit na verandu?“ zeptala se Ellie.

„Ne, ne,“ řekl otec až příliš rychle. „Zůstaneme tady. Je tu chladněji.“

Chápala, co ho k tomu vede. „Ale až se setmí, budeme se moct posadit venku, že?“

„Ano, když budeš chtít. To už nebude tak horko.“

„A nikdo, kdo bude procházet kolem, nás neuvidí. Nebo spíš mě, že?“

„Víš, Ellie…“

„Tati, nechci se skrývat v domě celou dobu, co tady budu.“

„Jenom chci, abys byla opatrná. Maminka si dělá starosti.“

Přešel k arkýřovému oknu s výhledem na přední dvorek a ulici za ním a chvíli vyhlížel ven. Uplynul víc než rok a půl, co otce viděla naposledy, a za tu dobu se dost hodně změnil. Nevypadal dobře. Jeho pleť měla našedlý odstín a trochu přibral v pase.

„Teď před svatbou budeme mít hektický týden…,“ řekl.

„Ano, já vím.“

„A pořád nevíme, kde je.“

„Evan Patterson.“

Otočil se k ní. „Ano, jistěže Patterson. Spalo by se mi líp, kdybych věděl, kde se skrývá.“

„Nemůžeme dovolit, aby nám řídil…, aby nám ničil život,“ řekla Ellie. „Takovou moc by neměl mít.“

Otec neodpověděl. Ve tváři se mu zračilo napětí a obavy. Její otec byl distingovaně vyhlížející muž s hustými stříbrošedými vlasy a hezkými rysy tváře. Ramena míval široká a rovná a věděla, že se snaží o sebe pečovat, ale stres na něho působil a zmáhal ho už celá léta. A to všechno kvůli Pattersonovi a jeho patologickému vztahu k ní.

Začínala přemítat, zda neudělala chybu, že sem přijela.

Chtěla najít nějaké příjemnější téma, a tak řekla: „Natřeli jste dům, zatímco jsem tu nebyla. Ta barva se mi líbí.“

„To jsme udělali minulý měsíc,“ vysvětloval otec s úsměvem. „Matka je posedlá pořádkem kvůli svatbě. Ukážu ti byt nad garáží. Konečně jsme ho upravili. Nedalo moc práce uvést ho do pořádku. Obě ložnice a koupelna byly v dobrém stavu, renovovali jsme pouze podlahy. A do kuchyňky jsme jenom dali nový sporák a opravili odtok ze dřezu. Kromě instalatérských a elektrikářských prací jsme všechnu práci zvládli my dva,“ řekl hrdě.

„Proč jste se do toho pustili teď?“

„Na svatbu přijede tolik příbuzenstva a všichni nebudou moct bydlet v motelech nebo v tom jediném dobrém hotelu, co tu máme.“

„Mohli byste uvažovat, jestli ho po svatbě nepronajmete,“ navrhla Ellie. „Myslím, že na univerzitě jsou studenti, kterým by se něco takového líbilo.“

Otec potřásl hlavou a posadil se na pohovku čelem k ní. „Úprava toho bytu zvýšila cenu domu,“ vysvětlil jí. „Nechci, aby ten byt nějací studenti zničili. Tento dům je hodnota a patří k ní i byt, až přijde čas ho prodat.“

Zasmála se. „Ale, tati, ten dům máš přece rád. Nikdy ho neprodáš.“

„To nevím. Stárnu a tolik schodů…“

„I máti má ten dům ráda…,“ připomněla mu Ellie.

„Já jenom říkám, že někdy v budoucnu se to může stát.“

Rozhovor skončil, jakmile se otevřely zadní dveře a Elliina matka zvolala: „Potřebuju pomoct s nákupy!“

Ellie vyskočila a hnala se do kuchyně. „Já ti pomůžu.“

Matka byla tak překvapená, že ji vidí, až málem upustila jeden sáček na zem. Rychle se otočila a uložila je na kuchyňský stůl a hned potom Ellii sevřela v dlouhém objetí. „Jsi tu brzo,“ řekla jí.

Poté, co Ellie přinesla zbytek nákupu, se matka postavila před ni a začala si ji prohlížet. „Zdá se mi, že jsi vyrostla. Přísahala bych, že vypadáš vyšší. Možná jsi jenom zhubla. Jedla jsi něco? Při té hrozné pracovní době v nemocnici určitě zapomínáš na jídlo. Máš hlad, Ellie? Dala jsem rozmrazit kuřecí se zeleninou. Myslím, že už bych je mohla strčit do trouby. A co si dáš k pití? Můžu ti…“

„Mami, je mi dobře a taky nejsem žádný host,“ řekla Ellie.

Matka se usmála. „Jsem prostě ráda, že tě vidím.“

Ellie si vytáhla židli u stolu v kuchyni, vyzvala matku, aby se posadila, než ona sama uklidí nákup, a požádala ji, aby jí řekla, co je nového.

„Ava přijede zítra nebo pozítří. Má teď před svatbou tolik starostí. Ona a John si právě koupili hezký malý domek asi tři kilometry odtud. John dostal místo tady ve městě na klinice,“ dodala.

Ellie uložila mléko do ledničky a poskládala sáčky od nákupů.

Bude pracovat vedle nemocnice,“ pokračovala matka. „Ava mi řekla, že dermatologové mají pevně stanovenou pracovní dobu. To by bylo dobré, nemyslíš? Mohl by se každý den vrátit domů k večeři.“

Matka se na ni dívala plná očekávání. Přála si, aby Ellie nějak zareagovala nebo o Avě a Johnovi prohodila vlídné slovo. Avšak Ellie nechtěla hovořit ani o jednom z nich a mlčela.

„Tatínek i já jsme moc rádi, že se John rozhodl přistěhovat se sem. Bude hezké mít je tak blízko.“

„Kdy přijede Annie?“ zeptala se Ellie a na matčiny poznámky nedbala.

„Ze San Diega může odjet až ve čtvrtek, ale pak tady zůstane celý týden.“

Ellie si vytáhla židli a posadila se proti matce. „Někdy bys měla s tatínkem zajet do San Diega a navštívit ji. Udělali byste si krásný výlet.“

„Proboha, to ne! Bylo by to strašně drahé.“

„Máte starosti s penězi?“ zeptala se Ellie.

Pak ji napadlo, že to byla hloupá otázka. Rodiče si vždycky dělali starosti s penězi. Už jen to, jaké náklady museli vynaložit, aby mohla žít tak daleko, je finančně vyčerpávalo. A samotné ceny letenek na cestu dosahovaly horentních částek.

„Ne, nemáme. Žijeme skromně,“ vysvětlovala matka. „Vycházíme s rozpočtem.“

„Dům vypadá moc hezky a tatínek říkal, že byt je už hotový.“

„Byl nejvyšší čas, abychom dali dům do pořádku a upravili i byt.“

„Vypadáš ohromně, mami.“

Byla to upřímná poklona. Její matka byla krásná žena. Měla stále stejnou postavu jako v době, kdy se vdávala. Ava a Annie zdědily matčinu tělesnou konstrukci i barvu pleti. Všechny tři byly štíhlé, měly medově plavé vlasy a modré oči.

„To dělá ten nový make-up. S ním by měl člověk vypadat odpočatě.“

Ellie se zasmála. „To je věc! Musím si ho taky koupit.“

„Poslyš, já vím, že jsem o tom nechtěla předtím hovořit, ale myslím, že si musíme promluvit o Avě, aby se vyčistil vzduch, než…“

Ellie ji přerušila. Neměla náladu poslouchat nic o své sestře. „Radši bych mluvila o tatínkovi.“

„Co myslíš?“

„Kdy byl naposledy na lékařské prohlídce? Nevypadá dobře, mami.“

„Dávej pozor, ať takové řeči neslyší. Urazila bys ho.“

„Mami…“

„Je unavený, to je vše.“

„Možná by taky potřeboval tvůj zázračný make-up,“ řekla Ellie a z jejího hlasu zjevně čišelo podráždění.

„Takovým tónem se mnou nemluv,“ řekla matka. „Otec je v pořádku. U doktora byl minulý týden.“

Matka hovořila nejistě a Ellie nemohla pochopit proč. Vždyť otci nic nevyčítala. Měla o něho jen starost.

Rozhodla se už o tom nemluvit. Seznam věcí, o kterých nemůže hovořit, se rozrůstal. Peníze a zdraví a Ava. Co ještě přibude?

Matka se naklonila a vzala Ellii za ruku. „Jsem tak ráda, že jsi doma, a mrzí mě, jestli jsem byla moc ostrá. Víš, je tu ještě tolik práce.“

„S čím můžu pomoct?“

„Otec chce vymalovat všechny ložnice, než přijede rodina. Náš pokoj a studovna naproti jsou už hotové a taky vymaloval dvě ložnice nahoře. Ještě má před sebou Anniin starý pokoj. S tím bys mohla pomoct.“

„Moc ráda,“ řekla Ellie.

Vtom vešel otec do kuchyně a položil jí ruce na ramena.

„Ellie ti pomůže s malováním,“ řekla mu matka.

„Výborně. Až přijdu domů ze školy, pustíme se do Anniina dívčího pokoje.“

„Dnes se můžeš nastěhovat do svého pokoje, Ellie,“ řekla matka. „Ale až bude vymalováno, nechci, abys chodila nahoru, než tam vyvětrají výpary.“

„Kdo bude spát v bytě nad garáží?“

„Asi teta Vivien a teta Cecilia,“ navrhl otec.

„Ty schody jsou pro Vivien moc strmé,“ řekla matka.

„Tady by taky musela chodit nahoru, aby se dostala do ložnice,“ namítla Ellie.

„Ano, ale schody tady nejsou tak příkré. Jsou mnohem širší a taky jich není tak moc.“

„Pokud teta Cecilia nezhubla, ani ona nebude schopná po těch schodech vyjít nahoru. Kromě toho, obě tety budou chtít být v domě s tebou a s tatínkem.“

„Myslím, že ano,“ přisvědčila matka. „Jsou rády v centru všeho dění.“

„Proč nemůžu bydlet nad garáží já? A tety by pak mohly zůstat tady v domě.“

„No, nevím. Byla bys tam úplně sama,“ řekl otec.

„Tati, vždyť je to odtud deset kroků,“ protestovala. „Kdybych měla nějaký problém, zavolám. Uslyšíš mě.“

Otec se na okamžik zamyslel. „Možná že bych tam mohl dát další bezpečnostní zámek… Jenom pro jistotu.“

„Tím by se vyřešil další problém, Williame,“ řekla matka.

„Teď, Claire, o tom nemusíš začínat, než budeme mít čas posadit se a promluvit si o Ellii.“

„Copak teď spolu nemluvíme?“ zeptala se Ellie.

„Vážně si promluvit,“ upřesnil otec.

Jeho tón se jí nelíbil. Když spolu vážně mluvili naposledy, řekl jí, že na Vánoce nemůže přijet domů.

Otočila se k matce. „Jaký problém by se vyřešil?“ zeptala se podezíravě.

„Když už jsi s tím začala, mohla bys pokračovat a říct jí to,“ radil otec.

„Ava tady možná stráví poslední noc před svatbou. Nechce, aby ji John viděl. Říká, že to přináší smůlu.“

Ellie si nemohla odpustit ironickou poznámku. „Bude v černém? Nebo si na svatbu vezme červené…“

„Bude mít bílé šaty,“ řekla matka.

„To je ohromné,“ odpověděla Ellie. „Nebojí se, že ji zasáhne blesk, až půjde do kostela?“

„Okamžitě toho nech,“ vyštěkla matka. „To, co se stalo, je dávno za námi, a musíme najít cestu, jak se od toho odpoutat.“

Ellie neodpověděla. Otec seděl u kulatého stolu mezi oběma ženami. „Pokračuj a řekni jí zbytek. Ať už je to venku.“

„Ava pořád chce, abys byla hostem na svatbě.“

„Ne,“ rázně odpověděla Ellie. „Nemluvila jsem s ní od té doby, co jsem tu byla naposledy, a to je už osmnáct měsíců. Proč, proboha, trvá na tom, abych byla na svatbě? Mami, jestli si vzpomínáš, už před několika měsíci chtěla, aby ses mě na to zeptala, a já jsem ti řekla, ať jí vyřídíš, že nebudu. Nerozmyslela jsem si to. Přijela jsem sem, protože jsi to chtěla ty a tatínek, a pokusím se přijít a podívat se na obřad, ale to je vše.“ Potřásla hlavou a dodala: „Nevím, proč to nenechá být.“

„Šíří se hrozné fámy o tom, co se stalo, a Ava si myslí, že kdybys byla mezi hosty na její svatbě, lidé by poznali, že všechno bylo jen nedorozumění.“

„Fámy? Vždyť je to pravda, mami. Ava nemůže přepsat minulost.“

„Myslí si, že by to byla její hanba, kdybys ne…“

„Tak proto jste tolik chtěli, abych přijela domů na svatbu? Aby se Ava necítila zahanbená?“

„Samozřejmě že ne,“ řekla matka. „Jenom to, že si lidé povídají…“

„Na svatební oslavu nepůjdu. Ani si nejsem jistá, že se půjdu podívat na obřad.“

„S oblečením si nemusíš dělat starosti. Všichni budou mít na sobě dlouhé černé šaty a každé budou jiné. Můžeš si obléct cokoli černého.“

„Mami, poslouchej mě prosím. Já na tu svatbu nepůjdu.“

Otec jejich spor přerušil. „No tak, Ellie. Zajdeme do obchodu a koupíme zámek, potom do samoobsluhy, abys měla v pokoji nějaké zásoby.“

„Večeře bude hotová za hodinu a půl,“ řekla matka. Potřásla hlavou a vrhla na Ellii žalostný pohled. Ellie očekávala, že si za okamžik začne otírat oči.

„Ahoj později, mami,“ řekla Ellie a způsobně políbila matku na tvář. Pak zašeptala: „Nesnaž se ve mně vzbudit pocit viny, mami. Já svůj názor nezměním.“

Matka odpověděla také šeptem: „Uvidíme.“

Čtrnáct

Max a Ben měli poslední schůzku s agentem Hughesem, aby probrali podrobnosti případu Landryových, než odletí domů do Honolulu.

„Greg Roper je přímo označil,“ řekl Hughes Maxovi. Mluvil nadšeně. „Nikdo mu nepomáhal ani ho na ty fotografie nenavedl. Že je to tak, Bene?“

„Ano, je to tak,“ potvrdil Ben.

„Takže máme namouduši spolehlivého svědka,“ řekl Hughes. „Ale ještě ho nenapíšu na seznam. Zatím to zůstane mezi námi, ano?“

Max přikývl. Hughes se začíná chovat chytře. Jakmile by jeho jméno uvedl žalobci, získalo by k této informaci přístup hodně lidí.

„Možná bychom mu měli zajistit ochranu,“ navrhl Ben.

„Až bude uveden jako svědek, zajistíme mu ji,“ ujistil ho Hughes.

„Co Sean Goodman? Landryovi nevědí, jestli je pořádně viděl. Necháš u něho někoho?“

„Ano, pokud bude v nemocnici,“ odpověděl Hughes. „Tam se pohybuje až moc lidí a ostraha není nejlepší. Jen se podívej, co se stalo s tím gangsterem tehdy v noci.“

„Policie tvrdí, že neodpovídá profilu člena bandy,“ řekl Max. „Už ho identifikovali?“

Ben zavrtěl hlavou. „Neidentifikovali a nikdo v nemocnici neuvedl, že ho zná. Dnes ráno jsem mluvil s detektivy. Prohlížejí všechny záznamy nemocničních kamer a snaží se zjistit, jestli ho někdo přivezl, nebo jestli přijel vlastním vozem.“

Max nechtěl zavrhnout možnost, že střelbu měl na svědomí někdo jiný než člen gangu. „Možná bychom měli mít jistotu, než vyrazíme na letiště.“

„V čem jistotu?“ zeptal se Hughes.

„Že to byl člen gangu…“

„Byl,“ přerušil ho Hughes.

„Ale pokud nebyl,“ pokračoval Max, jako by se nic nestalo, „pak bych se musel ptát…“

„Ohó, takže začínáš s co kdyby,“ řekl Ben.

„Jo, začínám,“ přisvědčil Max. „A ptám se, co když tam nepřišel proto, aby sejmul člena konkurenčního gangu? Co když byl jeho cílem Sean Goodman a ten mladý polda ho zastavil, než se mohl dostat na jeho patro?“

Ben vytáhl z kapsy mobil. „Nechte mě zavolat detektivovi, s kterým jsem mluvil.“

Rozhovor byl krátký, a když ho Ben ukončil, obrátil se k Maxovi. „Kamery ho ukázaly, jak vystoupil z auta. Parkoval vzadu za nemocnicí. Poznávací značka z Nebrasky. Když ji zkontrolovali, zjistili, že si ji zaregistroval nějaký George Cogburn.“

Max pohlédl na Hughese. „Ty jméno Cogburn znáš, že?“

Hughes přikývl. „Ano, znám, i když jsem o něm už dlouho neslyšel. Když Landryovi žili v Omaze, měli tam nějakého Willise Cogburna, který za ně dělal špinavou práci.“

Ben přešel k počítači, a jakmile naťukal své identifikační údaje a heslo, zadal jméno Willis Cogburn. Na obrazovce se objevila policejní fotografie. „Willis právě vyšel z vězení,“ řekl jim. „Vypadá to, že se zřejmě dal znovu do práce.“

„Ale to auto bylo registrováno na jméno George Cogburn,“ připomněl Hughes.

Ben začal pátrat v počítači a za okamžik našel Georgův řidičský průkaz. „Stejná adresa. Taky je podobný Willisovi. Řekl bych že jsou to bratři nebo možná bratranci.“

Max přikývl. „Nezbývá než se zeptat, kde je Willis. Jestli jeho bratr taky pracuje pro Landryovy, potom hledal v nemocnici svědky. Willisovi se možná nechce zpátky do vězení, tak poslal bratříčka místo sebe.“

Hughes už poslední úvahy neposlouchal. Soustředěně telefonoval. Ještě s mobilem u ucha jim řekl: „Willise zkontroloval jeho kurátor minulý čtvrtek. Celý měsíc ho teď neuvidí. To znamená, že má spoustu času na nějakou bokovku.“

Ben řekl: „Dobře, takže teď víme, že George Cogburn šel po Seanu Goodmanovi. Jestli ten polda neviděl zbraň..

Max ho přerušil: „Možná to nebyl jenom Sean, koho hledal.“ Ztvrdla mu čelist, jakmile si uvědomil, co to znamená. „Zdá se, že Landryovi tentokrát nemíní čekat, s čím přijde obžaloba. Je zjevné, že hledají svědky už teď.“

„Jediný spolehlivý svědek, kterého máme, je Greg Roper, a když to nezveřejníme, nedostanou se k němu,“ řekl Hughes.

„A co Ellie Sullivanová?“ zeptal se Max. „Na té dráze byli pár kroků od ní. Možná hledají taky ji.“

„Ta nebude uvedena jako svědek,“ namítl Hughes. „A oni ani nevědí, kdo to je.“

Max začínal soptit. „Nevědí, kdo je? To myslíš vážně? Stačí zajít do nemocnice, a dozví se to. Ještě teď všichni mluví o tom, co se stalo. Deset minut, Hughesi, to jim bude stačit, aby zjistili Elliino jméno. George Cogburn šel do té nemocnice, aby zlikvidoval svědka, a další, kdo se tam vypraví, bude Willis Cogburn. To za žádnou cenu nepřipustím.“

Hughes zvedl ruce. „Tak už dost, já tě slyším. Pošlu někoho, aby ji varoval a ostraze v nemocnici doporučil, aby byla ve střehu.“

„Ona není v nemocnici,“ řekl Max, „Odletěla domů do Jižní Karolíny navštívit rodinu.“

„Tak to je dobře,“ řekl Hughes.

„To není dobře,“ namítl Ben. „Víš stejně dobře jako my, že Landryovi se nezastaví před ničím, aby se zachránili. Zrovna teď nevíme, kde jsou, a nevíme, kde je Willis Cogburn.“

Max byl neústupný. „Ellie Sullivanová potřebuje ochranu.“

Hughes začal protestovat: „Ale jestli není…“

„A potřebuje ji okamžitě,“ žádal Max. „Ten případ vedeš ty, ale když ji nenařídíš, nařídím ji já.“

Hughes ustoupil. „Dobře, zavolám divizi v Jižní Karolíně a zjistím, co se dá dělat.“

O pár hodin později byli Max a Ben na cestě k letišti, aby nasedli na letadlo zpátky do Honolulu. Přes Hughesovo ujištění, že Ellie bude mít ochranu, hlodaly Maxe v nitru pochyby.

Chystal se, že to sám prověří, ale vtom zazvonil jeho mobil. Volal agent Hughes.

Neztrácel čas zdvořilostmi.

„Právě jsem dostal zprávu z Omahy, že se Willis Cogburn ve svém bytě neukázal. Prohledali mu ho a v odpadkovém koši našli lístek se jmény Sean Goodman a doktorka Ellie Sullivanová.“

„Řekni mi, že už máš někoho, kdo k ní jede,“ vyzval ho Max.

„Dělal jsem, co jsem mohl, ale dalších pár dní nemůžeme do Winston Falls nikoho poslat. Všichni v nejbližší terénní kanceláři mají na starosti nějaký případ. Chybí lidé. Promluvím si s místními. Zjistím, jestli ji někdo nemůže pohlídat, než odjede.“

„Kdysi, když je Elliina rodina potřebovala, jim nijak nepomohli. Nevěřím jim, že udělají víc, než že tam pošlou párkrát za den auto. Řekl bych, že je to zatraceně malá pobočka.“

Hughesovo zoufalství se projevilo nahlas a jasně. „Poslyš, já někoho najdu. Jenom to chvíli potrvá. Doktorku Sullivanovou je třeba varovat. Zavolám jí a upozorním ji, aby si dávala pozor, než jí budeme schopní zajistit nějakou ochranu nebo než zjistíme, kde jsou všichni podezřelí.“

Max si okamžitě vzpomněl na napětí, jemuž byla vystavena Ellie a její rodina v důsledku Pattersonova terorizování. „Nevolej jí,“ řekl.

„Nemáme moc možností. Je nutné ji varovat,“ namítl Hughes.

„Pojedu tam já,“ prohlásil Max.

„Cože?“ podivil se Hughes. „To nemůžeš. Musíš se vrátit do Honolulu a pracovat na případu tam.“

„Vezmu si osobní volno,“ řekl Max. „Jenom na týden, než se Ellie vrátí sem. Ben má naši část případu pod kontrolou. Může se se mnou radit telefonicky. S kanceláří v Honolulu se domluvím.“

Ukončil hovor, než mohl Hughes říct jediné slovo.

Patnáct

Netěšilo ji, že ho vidí. Dalo by se říct, že se jí málem zastavilo srdce, když Max vjel na příjezdovou cestu k domu. Malovala zrovna Anniinu starou ložnici v prvním patře a náhodou vyhlédla z okna, právě když Max vystupoval z vozu.

Tak ji to rozrušilo, až upustila štětec. Naštěstí dopadl na igelitovou plachtu, která byla natažena na dřevěné podlaze.

Co tady dělá? Stalo se něco? Ovšemže se něco stalo, usoudila. Jinak by tu nebyl.

Možná zjistil, kde se skrývá Evan Patterson, a chce jí to říct. Ne, v tom případě by vzal telefon a zavolal by jí.

Ach bože, otec je doma. Nejspíš sedí na verandě a čte si zprávy v notebooku. Už tak je celý nervózní. Z toho, že sem přijel federální agent, by se mohl zhroutit.

Ellie, na sobě staré šortky, blůzku bez rukávů potřísněnou levandulovými skvrnami od barvy a na nohou žabky, se hnala dolů ze schodů, prolétla obývacím pokojem a vyběhla ven. Beze slova proklouzla kolem otce a krok před Maxem se prudce zastavila.

Zdálo se, že nemůže popadnout dech, ale to kvůli divokému běhu. Nebo spíš kvůli němu. Jakmile ji spatřil, zeširoka se usmál. Při pohledu na důlek v jeho tváři by se pošetilým ženám podlomila kolena. Já nejsem pošetilá, ujišťovala se Ellie.

Vypadal neskutečně sexy. Zatraceně.

Nepřivítala ho moc zdvořile. „Co tady děláš?“ vyhrkla.

Max se zadíval někam za ni. „To je tvůj otec? Vypadá, jako by měl omdlít.“

„Co?“ zeptala se a zamračila se.

„Dívá se na moji pistoli.“

„To je ohromné,“ zašeptala. „Prostě ohromné.“

„Co tím myslíš?“

„Jsem moc ráda, že se ti to podařilo,“ řekla velice nahlas, aby to otec slyšel. Pak se naklonila a políbila Maxe na tvář.

Nemohl odolat. Přitáhl si ji do náruče, řekl jí, že má ve vlasech barvu, a políbil ji na ústa. Byl to rychlý, avšak nádherný polibek. „Po tomhle by se mu mohla do tváří vrátit barva,“ řekl.

Ellie ho objala kolem krku a zašeptala mu do ucha. „Víš, neřekla jsem rodičům o té přestřelce v parku… ani o Seanu Goodmanovi…“

„Chápu.“

Bok po boku došli ke schůdkům na verandu, kde čekal otec, a Ellie je představila.

„Tati, to je můj přítel Max Daniels.“

„William Sullivan,“ řekl otec, postoupil k Maxovi a podal mu ruku.

„Jsem rád, že vás poznávám, pane.“

William neměl ve zvyku okolkovat. „Všiml jsem si, že nosíte pistoli,“ řekl.

„Ano, pane, nosím.“

„A odznak,“ vložila se nervózně do hovoru Ellie. „Taky nosí odznak. Max je agent FBI.“

Otec se teď silně mračil a zeptal se, kde se seznámili. Bylo na něm vidět, že je podezíravý.

„V nemocnici,“ rychle odpověděla Ellie, než mohl promluvit Max. „Potkali jsme se v nemocnici. U operace jeho kamaráda.“ Nedbale dodala: „Běžná záležitost.“

Pokyvovala hlavou a snažila se uklidnit především samu sebe. Tohle není výslech. Proč je tak nervózní? Na tuto otázku si uměla odpovědět. Je celá roztřesená, protože Max ji velice překvapil, když se tu tak náhle objevil.

Max postřehl v otcových očích obavy, a tak vzal nenuceně Ellii za ruku a přitáhl si ji k sobě. „Tu operaci dělala Ellie,“ řekl hrdě.

Ellie opět přikývla. Začínala se cítit jako hadrová panenka. „Ano, a pak jsme se s Maxem začali vídat.“

Cítila se hrozně, když tak lhala, ale své jednání ospravedlňovala tím, že má na mysli otcovo dobro. Kdyby mu řekla pravdu, vrtalo by mu v hlavě, co všechno by se jí mohlo stát.

Otci se zjevně ulevilo. „Jsem velice rád, Ellie, že poznávám tvého přítele. Co kdybychom zašli dovnitř a dali si něco studeného k pití? Musíte mít žízeň jako trám.“ Kývl na ně, aby ho následovali do domu.

Z kuchyně vyšla Elliina matka a otírala si ruce do nabírané zástěry. „Williame, večeře bude za…“ Uprostřed věty se zarazila, neboť spatřila Maxe, a zatvářila se téměř stejně jako její manžel, jakmile si poprvé všiml pistole.

„Claire, to je Max Daniels,“ řekl William. „Elliin přítel.“

„Přítel?“

„Ano, mami,“ řekla Ellie. „Přítel.“

„Ach,“ vydechla nervózně matka a uhladila si vlasy. Pohledem těkala z jednoho na druhého.

Max se usmál a podal jí ruku. „Těší mě, že vás poznávám.“

„Můj bože, vypadáte ohromně.“ Po svých slovech se zasmála. „Zůstanete samozřejmě na večeři.“

„Rád.“

Elliina matka zářila radostí. Co ji tak potěšilo? přemítala Ellie.

„Pojďme se posadit do pokoje ke krbu,“ navrhl otec.

Aby ho mohli podusit, napadlo Ellii. A měla pravdu. Chrlili otázky jednu za druhou.

Ellie nevěděla, jestli má Max rád slazený čaj nebo ne, ale nabídla mu sklenici a on ji přijal. Stála u kuchyňského ostrůvku, Pozorovala je a dospěla k překvapivému závěru: Max umí být okouzlující. A matka? Byla tak nadšená a rozrušená, až se červenala. Chová se tak, protože si její dcera konečně našla jiného muže? To pomyšlení Ellii dráždilo. Možná matka reaguje tak zvláštně, protože je Max tak milý… na ni.

„Ellie, měla bys zajít nahoru a před večeří se převléknout,“ vyzvala ji matka.

„Už mám ten pokoj skoro hotový. Chybí jenom dodělat okraje.“ A jednu stěnu, dodala v duchu. „Kdy bude večeře?“

„Za hodinu.“

„Pomůžu ti s malováním,“ řekl Max.

Ellie byla pro. Nemohla se dočkat, až spolu zůstanou o samotě a ona zjistí, proč se za ní vydal tak daleko.

„To nejde, jste přece host,“ řekl její otec.

„On maluje rád,“ namítla Ellie.

„Jak dlouho se zdržíte?“ zeptal se otec.

„Jen krátce,“ řekla Ellie.

Nikdo z rodičů jí nevěnoval pozornost.

„Williame, Max je Elliin plus jedna. Zůstane nejméně na svatbu. Že je to tak, Maxi?“

„Cože je?“ zeptala se Ellie.

„Tvůj plus jedna.“

„Ne, on není…“

„Odjedu, až odjede Ellie,“ řekl Max a pohled, který na ni vrhl, nepřipouštěl námitky.

„Poletíte s ní zpátky do St. Louisu?“

„Ano.“

Ellie pohlédla na Maxe a zavrtěla hlavou. Rodiče si jejího protestu nevšímali a Max také ne.

„Naše dcera nemůže být v bezpečnějších rukách, když má u sebe vlastního agenta FBI,“ řekl William. „Ubytoval jste se už v některém motelu nebo v hotelu?“ zeptal se Maxe.

„Ne, pane, jel jsem rovnou sem.“

„Výborně,“ poznamenal otec. „Usadíte se v bytě nad garáží. Není tak špatný. Vlastně se dá říct, že je velmi útulný, že, Claire?“

„Ach ano, je.“

V tom bytě bydlím já,“ řekla Ellie.

„Ale samozřejmě, má milá,“ přisvědčila matka.

„Jsou tam dvě ložnice,“ připomněl jí otec.

„A oba jste dospělí,“ dodala matka.

Ellie se nezmohla na slovo. Připadalo jí téměř nepředstavitelné, že otec přistupuje k uspořádání noclehu tak benevolentně. Ano, je dospělá, ale až do této chvíle s ní otec jako s dospělou nejednal. A postoj matky ji šokoval ještě víc. Bývala vždycky velice pruderní a dbala na dobré způsoby – jako opravdová dáma z Jihu, kterou až příliš zajímá, co říkají jiní lidé. Teď na ně zjevně vůbec nepomyslela.

„Přiznám se, že budu klidněji spát, když vím, že na ni dohlédnete,“ řekl William. „Řekla vám Ellie o Evanu Pattersonovi?“

Max přikývl. „Ano, pane, vím o něm všechno.“

William vydechl úlevou. „Moje dcera je dost uzavřená. Nebyl jsem si jistý, jestli s vámi hovořila o své minulosti, ale mám opravdu radost, že ano. Teď jistě chápete, proč jsem rád, že jste přijel.“

„Tati, Max neřekl, že u nás zůstane…“

„Moc rád tady zůstanu.“

„Výborně,“ řekl William. „Myslíte, že po večeři bychom se mohli posadit a promluvit si o Pattersonovi?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Max.

„Já bych ráda slyšela něco o vás dvou,“ řekla matka. „Jak dlouho se už znáte a jak…“

„Později, mami,“ přerušila ji Ellie. „Po večeři se můžeš ptát, na co chceš. Zasychají mi štětce. Pojď, Maxi. Nabídl jsi, že mi pomůžeš. Měli bychom začít.“

Kráčel za ní nahoru. Ellie si něco mumlala pod nos, ale Max jejím slovům nerozuměl. Podle tónu však poznal, že se jí něco nelíbí. To je zlé, pomyslel si. Podnikl tak dalekou cestu, aby ji chránil, a přisámbůh, nic mu v tom nezabrání.

Věnovat se výhradně tomuto úkolu bude vyžadovat disciplínu. První, co mu blesklo hlavou, když přijel k jejímu domu a spatřil ji, jak sestupuje ze schodů a běží k němu, bylo, že je v pořádku. Spadl mu těžký kámen ze srdce.

Druhá myšlenka nebyla zrovna profesionální. Napadlo ho, že její nohy se zdají ještě delší, než když ji viděl naposledy. Než k němu doběhla, prolétly mu hlavou všechny možné sexuální představy.

Ellie ho zavedla do Anniiny ložnice. Max o krok ustoupil, když spatřil barvu na stěnách.

Ellie počkala, až za sebou zavře dveře, a pak řekla: „Je to zlé, že? Jistěže je to zlé. Kdybys měl dobré zprávy, nejezdil bys sem. Zavolal bys, že? Takže je to něco zlého. Pověz mi, Maxi, je to moc zlé?“

Max zaslechl, že po schodech se blíží její otec. Teď není čas na vysvětlování. Ellie by se rozrušila a podle toho, jak zareagoval její otec, sotva spatřil pistoli, bylo Maxovi jasné, že by jeho zprávy také nepřijal klidně.

„Váleček nebo štětec?“ zeptal se Max.

Ellie zamrkala. „Prosím?“

Opakoval otázku. Otec, jakmile otevřel dveře a vstoupil dovnitř, řekl: „Já si vezmu váleček. Co kdybyste vy dva udělali okraje? Kolik toho ještě zbývá, Ellie?“

„Dvě okna,“ odpověděla.

Okraje kolem oken byly bílé, stěny měly měňavý levandulový odstín. Max si vzal na starost jedno okno, Ellie druhé. Neustále po něm pokukovala a přitom se snažila přijít na něco, čím by otce přiměla k odchodu. Tomu se zatím odcházet nechtělo. Měl veselou a povídavou náladu, nepochybně proto, že je tu s nimi její ozbrojený přítel.

Znovu ji bodl pocit viny. To, že je doma, mu přidělává starosti. Neměla se poddat matčiným prosbám. Bylo by mnohem lepší, kdyby sem nejezdila.

„Budete se muset zajet podívat na vodopády, když už jste tady.

Je to krátký výlet, ale stojí za to, viď, Ellie?“ zeptal se otec a nalil barvu do nádobky na váleček.

„Ano, stojí,“ odpověděla Ellie. „Nevím, jestli bude mít Max čas…“

„Určitě bude,“ usoudil otec. „Říkal jste, že zůstanete, dokud neodjede Ellie, že je to tak, Maxi?“

„Máte pravdu,“ potvrdil Max.

Ellie ho zpražila ostrým pohledem. On na ni zamrkal.

„Jak dlouho se vlastně znáte?“ zeptal se otec

Ellie byla rozhodnutá vyřídit osobní otázky, dříve než zajdou do podrobností, a tak řekla: „Jenom krátce, tati. Maxi, říkala jsem ti, že otec se specializuje na matematiku? Pracuje jako děkan na univerzitě. Zmínila jsem se o tom?“

„Ellie, Max nechce slyšet o mé práci. Vsadím se, že ho spíš zajímáš ty.“

„Ano,“ řekl Max. „Jak to vypadalo, když byla malá?“

„Bylo s ní těžké pořízení,“ řekl otec a zazubil se.

„To mě nepřekvapuje,“ podotkl Max.

„Hej…,“ začala Ellie.

„A provokovala,“ dodal otec. „Pořád nás… překvapovala.“

„Jak?“

William se zarazil, přidržel váleček nad nádobkou a přitom přemítal, kterou historku by uvedl.

„Bylo jí asi sedm nebo osm let a přišel k nám na návštěvu profesor…“

„Ale tati, nevyprávěj příběh ze školy.“

„Ellie, ta historka se mi moc líbí,“ namítl otec.

Věděla, že nemá smysl protestovat. Když si otec něco usmyslel, nikdo ho nepřiměl změnit názor.

„Byla jsem o hodně starší,“ zamumlala.

Otec nedbal na její námitku. „Z Anglie sem přijel jeden profesor matematiky. Jmenoval se Nigel Goodrick a byl to opravdu zajímavý člověk. Nikdy by nepřednášel na nějaké malé univerzitě ale vypravil se sem na návštěvu k příbuznému, který zde žil, a tak souhlasil. Goodrick byl trochu puntičkář a dost arogantní. Že je to tak, Ellie?“

„Myslela jsem si, že je zlý,“ řekla Ellie. „A divně voněl – jako kuličky proti molům.“

„Ellie ten den odpoledne byla u mě na univerzitě a právě tu dobu si vybral doktor Goodrick, aby našim studentům matematiky přednášel o slavném německém matematikovi devatenáctého století Carlu Friedrichu Gaussovi. Očekávali jsme, že přijde hodně studentů, a tak se přednáška konala v hlavní posluchárně. Goodrick stál dole na pódiu a Ellie a já jsme seděli asi v patnácté nebo dvacáté řadě. Studenti… se nudili. Musím uznat, že profesor Goodrick mluvil dost nezáživně.“

„Všem se chtělo spát,“ přerušila ho Ellie. Právě natírala okenní parapet a teď o kousek ustoupila, aby se podívala na své dílo.

„Nikdo ale ze sálu neodešel. Studenti dostávali za návštěvu zvláštní kredit, ale nemohli si ho dát zapsat při vstupu, museli s tím počkat až po přednášce. Jinak by utekli. Ale většinou jen seděli a tupě hleděli, když Nigel začal hovořit o Gaussově životě a jeho přínosu pro matematiku.“

„Já bych na tom byl stejně,“ přiznal Max. „Navíc o Gaussovi jsem nikdy neslyšel.“

„Pokud nepracujete v oboru, je docela pravděpodobné, že o něm nic nevíte,“ řekl William. „V té posluchárně byste slyšel upadnout špendlík, ale to proto, že většina posluchačů podřimovala – a tak bylo o to podezřelejší, co udělala Ellie.“

„Co to bylo?“ zeptal se Max.

„Doktor Goodrick zrovna vyprávěl jednu historku o Gaussovi. Říká se, že jako mladík byl předčasně vyspělý a že ve škole míval problémy. Jednou mu učitel řekl, aby za trest sečetl všechna čísla mezi jednou a stem. Učitel samozřejmě předpokládal, že tím mladého Friedricha na nějaký čas zaměstná, ale když to měl Gauss za několik vteřin hotovo, učitel žasl. Doktor Goodrick ten příběh vyprávěl a potom se zeptal, jestli někdo z přítomných studentů ví, jak na tuto otázku Gauss odpověděl nebo jak dospěl k řešení. V sále bylo ticho. Uplynulo několik vteřin, a když vstala Ellie a rozhlédla se po posluchárně…“

„Čekala jsem, že někdo z velkých studentů zvedne ruku.“

„Jenže nikdo ji nezvedl,“ řekl otec. „A tak zvedla ruku moje dcera. Vzpomínám si, že se Goodrick ušklíbl a vyčetl studentům, že se ani nepokusí hádat. Obvinil je, že nedávali pozor – což, když se nad tím zamyslíte, svědčilo o jeho nevalných vyučovacích schopnostech – ale nakonec si všiml Ellie a ukázal na ni. ‚Holčičko, ty se mě chceš na něco zeptat?‘ oslovil ji.“

Max se usmál. Připadalo mu, že ví, co bude následovat.

„Ellie se tvářila rozpačitě, protože se na ni všichni dívali, ale řekla: ‚Ne, pane. Já znám odpověď – padesát tisíc padesát.‘ Pak si Goodrick všiml, že sedím vedle ní a myslel, že jsem jí napověděl. Zamával na ni značkovačem a vyzval ji, ať vysvětlí posluchačům, jak k závěru došla.“

Ellie se otočila a přerušila otcovo vyprávění. „Okno už mám hotovo. Chceš, abych ti pomohla domalovat to tvé?“ zeptala se Maxe.

„A vysvětlila mu to?“ zeptal se Max Williama a Ellie si nevšímal.

„Samozřejmě,“ zněla odpověď. „Přišla na stupínek, převzala od něho popisovač a ukázala, že problém je možné rozložit na padesát dvojic součtů, jejich výsledkem je jedno sto jedna. A padesát krát jedno sto jedna je pět tisíc padesát. Goodrick vypadal, jako by do něho udeřil blesk, ale musím uznat, že jí pogratuloval ke správné odpovědi. Potom se zeptal, jestli by mohla vyřešit jiný úkol. Uvědomil jsem si, že se ji pokusí na něco nachytat, ale ona zadání taky vyřešila správně.“

Ellie na otce zamávala štětcem. „Tati, Max nestojí o…“

„Ale stojím,“ řekl Max.

Její otec pokračoval: „Po těch dvou otázkách jsem to celé ukončil a odvedl Ellii domů.“

„Musela jsem slíbit, že mamince neřeknu, co se stalo,“ poznamenala Ellie.

„Proč?“ zeptal se Max.

„Claire a já jsme se dohodli, že se budeme snažit, aby naše dcera vedla pokud možno normální život,“ řekl William. „Tím, že vystoupila před ostatní na pódium a upozornila na své schopnosti v tak nízkém věku… Něco takového jsme si já ani moje žena nepřáli a…“

„A co?“

Zatvářil se zkroušeně. „A věděl jsem, že bych si to pořádně schytal, kdyby to manželka zjistila.“ Zasmál se a dodal: „Přísahám, že to bylo poprvé a naposledy, co jsem jí dovolil vystoupit na veřejnosti. Ellie vždycky milovala matematiku. Přečetla všechny učebnice, které jsem přinesl domů, a po večerech jsme spolu občas řešili problémy, zatímco se druhé dvě dcery koupaly nebo psaly domácí úkoly.“

Elliin otec naštěstí odolal nutkání vyprávět další historky o ní a ona mu za to byla vděčná. Dokončila práci, a když otec odvedl Maxe ven ke garáži, aby mu ukázal byt, osprchovala se a oblékla si čisté džíny a blůzku.

Matce se její úbor nelíbil. „Měla by sis vzít sukni. Máme návštěvu.“

„Mami, je to přece známý.“

„Přichystáme stůl v jídelně.“

„V kuchyni máme dost velký kulatý stůl. Max se tam bude cítit dobře. Kromě toho už jsi tam přece prostřela.“

„Myslela jsem si, že by to mělo být trochu slavnostnější. Když přijde na večeři Ava s Johnem, vždycky chce večeřet v jídelně.“

To je přece jasné, pomyslela si Ellie. Ava vždycky chtěla udělat dojem.

„Nepotřebujeme ho ohromovat.“

„Tak dobře. Jdi napřed a připrav mu místo u kuchyňského stolu.“

„Díky, mami,“ řekla a políbila matku na tvář.

„Protože máš tak dobrou náladu…,“ začala matka.

Ellie vytáhla z příborníku talíř. „Moje odpověď pořád zní ne.“

Přichystala na stůl stříbrné příbory a plátěné ubrousky a upravila místo pro Maxe. Nikdy v životě by si nemyslela, že to pro něho bude dělat.

„Vždyť ani nevíš, na co se chci zeptat,“ řekla matka a začala z ledničky vytahovat zeleninu.

Ellie ji od ní převzala a položila ji na stůl vedle dřezu. Matka jí podala krájecí prkénko.

„Jenom jsem chtěla říct, že když máš tak dobrou náladu, možná by sis mohla rozmyslet…“

„Na svatbu nepůjdu.“

„Eleanor Kathleen…,“ řekla matka.

„Ztrácíš čas.“

„Zlomíš své sestře srdce.“

Ellie pomalu zavrtěla hlavou. „Vzbuzovat ve mně pocit viny nepomůže. Říkám, že ne.“

„Co ne?“ zeptal se otec, který spolu s Maxem vstoupil zadním vchodem.

„Tvoje dcera je paličatá,“ řekla matka.

Max přinášel rajčata ze zahrady, již mu William s pýchou ukázal. Položil je do dřezu a pustil vodu, aby je umyl. Vedle něho Ellie krájela zeleninu. Matka si všimla, jak rychle pracuje, a okamžitě ji varovala.

„Buď opatrná s tím nožem. Je ostrý.“

Ellie ani nezvedla hlavu. „Ano, madam.“

„Zpomal, proboha. Vždyť si uřízneš prst. Ukaž, dej mi ten nůž. Udělám to sama.“

„Budu krájet pomalu,“ slibovala Ellie.

Otec přešel do vedlejšího pokoje, kde stál s rukama v kapsách a sledoval televizní zprávy, zatímco matka zamířila do jídelny, aby přinesla svou oblíbenou salátovou mísu. Max se dotkl Elliina lokte. „Tvoje matka jistě ví, že jsi chirurg, že?“

Ellie se zasmála. „Ano, ví.“

„Takže musí vědět, že používáš ostré nože.“

„Maminka i tatínek vědí, co dělám, ale ani jeden z nich neviděl, jak jsem se k práci připravovala. Už jako dítě jsem se odstěhovala z domu. Nebyli u toho, když jsem postoupila z univerzity na medicínu a potom pracovala jako rezident a asistent. Neslyšeli žádnou historku, která se stala během praxe.“

Vtom vešel do kuchyně William. „Maxi?“

„Ano, pane?“

A jéje. Ellii se jeho tón vůbec nelíbil. „O čem se bude mluvit?“ zeptala se.

„O Pattersonovi,“ odpověděl otec. „Jestli Max chce, myslel jsem, že bych mu řekl všechno, co jsem se dověděl od svých známých z FBI.“

„Jistě,“ přisvědčil Max. „Mám dost času.“ Otočil se k Ellii a zašeptal: „Nevycházej z domu.“

Ellie stála u dřezu a vyhlížela na dvůr. Neviděla na oba muže, ale slyšela tichý šum jejich hlasů. Byla si jistá, že Max otci položí každou představitelnou otázku.

Věděl o ní téměř všechno; ona o něm nevěděla téměř nic. Vlastně něco přece. Věděla, že žije v Honolulu, ale vyrůstal v Montaně. A to je vše. Má sestry? Bratry? Netušila. Musím přežít večeři, usoudila. Jen co skončí, odvedu ho stranou a na všechno se vyptám.

Večeře bude těžký oříšek.

„Kde jste vyrůstal, Maxi?“ zeptal se otec, zatímco Claire servírovala saláty.

„V Butte v Montaně.“

„A vaši rodiče tam pořád žijí?“

„Ne,“ odpověděl Max. „Když jsem byl v prvním ročníku na akademii, přestěhovali se do Minneapolisu v Minnesotě.“

„Teď tedy žijí v Minneapolisu?“

„Ano, pane, žijí.“

„Tam bývá velká zima a hodně sněhu,“ vložila se do řeči matka.

„Neřekl bych, že je to o moc jiné než v Montaně. Tam taky bývá pořádná zima,“ řekl otec. „Čím je váš otec, Maxi?“

„Je právník,“ řekl Max. „Pětadvacet let pracoval pro Ministerstvo vnitra, pak odešel a teď působí jako právní zástupce dětí pro stát Minnesota.“

„To je obdivuhodné,“ řekl William. „Zřejmě to musí být těžká práce. Máte nějaké sourozence?“ zeptal se vzápětí.

Ellie poslouchala jejich rozhovor se smíšenými pocity. Chtěla se o Maxovi dovědět víc, ale děsila se, kam by se debata mohla dostat.

„Tati, prosím tě, už se nevyptávej,“ řekla. „Max tady není na přijímacím pohovoru.“

„My spolu jen tak konverzujeme.“

Ellie si všimla, že Maxe otázky ani trochu nevyvádějí z míry. Jí se na druhé straně svíral žaludek a sotva byla schopná sníst salát. Neměla otci lhát. Měla otci Maxe představit a potom mu říct pravdu, ale neudělala to. Rozhodla se mlčet, protože otec vypadal tak ztrhaně a všechno trápení mu způsobila ona. Jak by mu mohla přivodit další?

„A vaše matka? Pracuje někde?“ vyptával se otec.

„Je učitelka hudby.“

„Máte bratry nebo sestry?“ pokračoval otec.

„Tati, dost už. Nechej Maxe, ať se nají.“

„Sestry nemám,“ odpověděl Max. „Mám šest bratrů. Nejstarší je Simon, pak já, dále Bishop, Sebastian, Bradley, Tyler a Adam.“

„Vaši rodiče jistě měli s tolika chlapci plné ruce práce,“ řekla Claire.

„Simon Daniels,“ prohodil otec. „Tak se jmenuje fotbalista kterého tak obdivuje Ellie. Vždycky ho dává na první místo ve své virtuální hře.“

„Když mám možnost volby,“ řekla Ellie.

Max se usmál. „Ty znáš Simona Danielse?“

„Ovšemže ho znám. Je to jeden z nejlepších quarterbacků v NFL. Jeho výsledky za minulý rok jsou úchvatné: passing víc než čtyřicet tisíce tři sta yardů, šedesát osm procent completion rate, nejnižší počet interceptions v lize. Copak ty nesleduješ fotbal?“

„Jistěže ano,“ odpověděl Max. „V kolika fantasy ligách jsi?“

„Letos už jenom ve dvou.“

„Maxi, dáte si ještě kousek masa?“

„Děkuji, už mám dost.“

„A co dělá váš bratr?“ zeptal se William a uchopil talíř, který mu podávala Claire.

„Hraje fotbal.“

Po jeho slovech zavládlo ticho. Netrvalo dlouho. Ellie upustila vidličku.

„Ty chceš říct, že tvůj bratr je ten Simon Daniels, který bude v Síni slávy?“

„Přesně to říkám.“

Elliina matka se zatvářila zmateně. „Ale on je Afřoameričan a vy…“

„Simonovi rodiče mě adoptovali,“ vysvětloval Max. Usmál se a dodal: „Pak se dostali na seznam žadatelů a adoptovali i ostatní. Bylo mi osm let, když byla adopce definitivní.“

„Co se stalo s vašimi biologickými rodiči?“ zeptal se William.

„Zemřeli při autonehodě.“

„Už dost otázek, tati,“ žadonila Ellie.

Věděla, že se červená. Max ji pořádně překvapil svým nedbalým sdělením, že Simon, vynikající quarterback, je jeho bratr. Byla ohromená a snažila se nedat to na sobě znát.

„Ellie, nemůžu si pomoct, ale zdá se mi, že tě šokovalo, že Simon je Maxův bratr. Tys to nevěděla?“ zeptal se otec.

„Uhm… Ne,“ koktala Ellie. „Max se o tom nikdy nezmínil.“ Usilovně hledala nějaké zdůvodnění. „Ale chápu proč,“ dodala.

„Tak mi to objasni,“ vyzval ji otec a zamračil se.

„Chtěl, abych ho měla ráda kvůli němu…, ne kvůli někomu z jeho rodiny,“ vysvětlovala a doufala, že to dává nějaký smysl.

Otec přikývl, což vedlo Ellii k přesvědčení, že na její další lež naletěl.

„Ještě je toho spousta, co o Maxovi nevím,“ řekla. Vůbec nepřeháněla. „Teprve se poznáváme.“

Odsunula židli a vstala a sebrala Maxův talíř. Cestou k dřezu se zeptala. „Dojedl jsi, Maxi?“

Sklízela ze stolu, zatímco otec vyprávěl veselou historku o jednom z univerzitních profesorů. Pak se hovor přenesl k svatbě.

„Rodina se začne sjíždět za den nebo dva a William a já teď zoufale pracujeme na domě,“ oznámila matka.

„Zoufale ne, Claire.“

„Jsou tu ještě nějaké pokoje, co je třeba vymalovat?“ zeptal se Max.

„Ne, levandulový pokoj byl poslední,“ řekl William.

„Kdo vybral tu barvu?“

Ellie opláchla salátovou mísu a uložila ji do myčky. „Tobě se nelíbí?“

„To jsem neřekl. Jenom mě zajímalo, kdo ji vybral.“

Její rodiče se na sebe podívali, než odpověděli. Zdálo se, že je otázka překvapila.

„Nikdo ji nevybral,“ řekla Elliina matka. „Koupili jsme, co bylo ve výprodeji, že ano, miláčku?“

„Správně. Ta barva se přestala vyrábět.“

Max věděl proč. Barva doslova tloukla do očí.

„Dostali jsme ji za hubičku,“ řekl pyšně William.

„Dal byste si kávu, Maxi?“ zeptala se Claire.

„Ne, děkuji.“

V té době už Ellie většinu nádobí sklidila ze stolu, opláchla a uložila do myčky. Matka nesla k pracovnímu stolu jakýsi džbánek a Ellie jí ho doslova vytrhla z rukou, aby ho mohla umýt.

„Ellie,“ začala matka, „co kdybyste se s Maxem šli zabydlet ve svých pokojích. Byl to dlouhý den a vím, že byste spolu byli rádi chvilku sami. A možná že až si pořádně odpočineš, změníš svůj názor na svatbu.“

„Ujišťuji tě, že ne,“ řekla Ellie. Než mohla matka pokračovat, dodala: „Určitě ti nemám pomoct s nádobím?“ Nečekala na odpověď, chytila Maxe za ruku a chtěla s ním vyrazit k zadním dveřím.

Max však zůstal stát, nejprve jejím rodičům poděkoval za večeři a teprve pak vyšel za Ellii ven. „Tvoji rodiče se mi líbí.“

Ani se neohlédla, když rychlými kroky mířila přes dvůr ke schodišti. „Uhm,“ zamumlala. „Asi mi chceš položit hromadu otázek o rodině, je to tak?“

„Není,“ odpověděl. „No dobře, pár možná ano.“

„Takže?“

Vyběhla nahoru po schodech a počkala na Maxe, aby odemkl přídavný zámek. Naklonil se nad ni, přitáhl si ji do náruče, přitom zastrčil klíč do zámku a odemkl dveře. Kdyby se pohnula, dotkla by se rty jeho teplé kůže. Max otevřel dveře a ustoupil, aby mohla projít.

Ellie došla doprostřed obývacího pokoje, otočila se a zkřížila paže. Čekala, až Max zamkne a bude jí věnovat pozornost. Teprve když stál čelem k ní, řekla: „Tak začni. Proč jsi přijel?“

Max se opřel o dveře a zazubil se. „Myslím, že teď bych měl začít klást otázky já.“

Ellie si zoufale povzdechla. „Dobře, ale jenom dvě. Pak začneš vysvětlovat. No, do toho, ptej se.“

„Co to je plus jedna?“

Šestnáct

Třetí kolo hádky začalo.

Max se osprchoval, oblékl si čisté tričko, vzal do ruky ovladač a teď seděl na neforemné pohovce, bosé nohy si opíral o podnožku a snažil se sledovat nejnovější zprávy na televizní obrazovce velké asi jako krabice na chleba. Přitom trpělivě čekal, až se Ellie uklidní a bude mluvit rozumně. Jen pochyboval, že k tomu dojde v dohledné době.

Ovladač, který držel v ruce, se rozpadl. Byl omotaný lepicí páskou, ale ta zjevně příliš nelepila. Umínil si, že zítra koupí univerzální ovladač a novou pásku. Je přece naprosto barbarské nemoci jaksepatří přepínat kanály.

„Posloucháš mě?“ obořila se na něho Ellie.

„Ano, poslouchám,“ zalhal Max.

Bože, vypadala úžasně! Díval se, jak přechází po pokoji a hromuje. I ona se osprchovala a teď si oblékla růžovobílou proužkovanou noční košili sahající sotva po kolena a s ní sladěný dlouhý bavlněný župan převázaný v pase. Župan jí byl příliš veliký a jeho okraj vláčela po zemi, ale jemu připadala přitažlivější, než kdyby na sobě měla tenoučké negližé. Vypadala úchvatně v čemkoli, co si na sebe vzala, dokonce i v neforemném nemocničním úboru, v němž ji viděl poprvé.

Ellie netušila, jaké myšlenky mu proudí hlavou, a pokračovala se svou tirádou. Soudila, že má spoustu důvodů zlobit se. Neřekla ani slovo, když jí sděloval, proč přijel do Winston Falls a že se hodlá stát jejím stínem, dokud se oba nevrátí do jejího domu, ale jakmile skončil s vysvětlováním, začala. Rozzlobila se a on takovou reakci předpokládal. Vztek byl lepší, než kdyby se vyděsila nebo znervózněla.

„Matce ani otci to neřekneš.“ Byla tak rozhořčená, až se jí třásl hlas. Nezačala však ječet a to ho potěšilo.

„Ale řeknu,“ oznámil klidně už pošesté nebo posedmé. „Potřebují vědět, že ti hrozí nebezpečí.“

„Vždyť ani nevíš jistě, že si Landryovi někoho najali, aby zabil Seana nebo mě.“

„Vím to jistě. Ellie, tohle už jsme přece probrali. Zůstanu u tebe, dokud v pořádku nedorazíš domů.“

„Co potom?“

„Jestli do té doby Willise Cogburna nechytí nebo nezabijí, převezme to jiný agent.“

„Nezabijí?“

„Jestli se ti pokusí ublížit, spolehni se, že ho zabiju já sám.“ V nitru soptil vzteky, sotva pomyslel, že by jí někdo udělal něco zlého.

„Musíš ho chytit, ne zastřelit,“ namítla Ellie. „Potom se s ním můžeš dohodnout na mírnějším trestu, pokud bude svědčit proti Landryovým.“

„Jsi doktorka, ne právnička,“ řekl Max.

„To je rozumné, nemyslíš? Zeptej se nějakého právníka. Bude se mnou souhlasit. Willis Cogburn by měl zůstat naživu, aby mohl svědčit.“

„Já jsem právník,“ vysvětloval Max, „a říkám ti, nájemní vrahové obvykle nesvědčí. A když na něho budu muset vystřelit, zabiju ho.“

Založila si ruce v bok a zlostně na něho pohlédla. „Kdy ses stal právníkem?“

Jejich rozhovor začínal být absurdní. Ellie se chovala, jako by jí připadalo, že se nad ni povyšuje tím, že studoval práva.

„Hned po tom, co jsem absolvoval Vanderbilt.“

„Kde?“

Usmál se. „Právnickou fakultu Vanderbiltovy university v Nashvillu,“ řekl.

„Potom jsi šel k FBI?“

„Ano.“

„Takže jsi taky chytrý.“

Pokrčil rameny. Ellie, unavená neustálým přecházením, zamířila do maličké kuchyně. Vytáhla z ledničky dietní colu, další vzala pro Maxe a vrátila se do obývacího pokoje. Posadila se vedle něho, podala mu nápoj a zvedla nohy na podnožku stejně jako on.

„Viděl jsi, jak se tvářil otec, když jsi vystoupil z auta a on si všiml tvé pistole. V tom okamžiku dostal hrozný strach.“ Postavila neotevřenou plechovku na stůl, pohodlně se usadila a řekla: „Kvůli mně si zvykl očekávat to nejhorší.“

Max ji objal kolem ramen a přitáhl si ji k sobě. „Ellie, ty víš, že mám pravdu. Tvůj otec potřebuje o všem vědět, a já ho musím informovat o možném nebezpečí. S tím se nedá nic dělat.“

„Už jsem mu nadělala dost starostí.“

„Ty jsi mu nadělala starosti? Neudělala jsi nic špatného. Nemůžeš za obsesi Evana Pattersona.“

„Když to řeším rozumově, vím, že je to pravda, ale v nitru mám pocit, jako bych za to mohla já. Vím, že to nedává žádný smysl, ale je to tak.“

„Kolik ti bylo let, když to s Pattersonem začalo?“

„Bylo to hned po mých jedenáctých narozeninách.“ Byl to děsivý rok, pomyslela si, ale nahlas to neřekla.

„Uvažuj o tom. Byla jsi malá holka. Neudělala jsi ani neřekla nic, čím bys ho vyprovokovala.“

„Nebyla jsem jediná, koho děsilo jeho divné chování. Některé dny, zvláště když otec nebyl doma, chodil po naší ulici a pořád se díval na náš dům. Dělával to celé hodiny,“ řekla Ellie. „Annie se ho bála. Musela mít u sebe v pokoji v noci rozsvícená světla a já jsem slyšela, jak pod pokrývkou pláče. Proto šla studovat práva.

Jednou bude pracovat v trestním právu. Ava na to reagovala jinak Tloukla kolem sebe, kde mohla. Celou dobu se zlobila – na mě.“

„Ale jdi. Víš, že nic z toho není tvoje chyba.“

„To neovlivní pocity mé rodiny. Chudák táta v nitru přímo šílí, protože nikdo nemůže najít Pattersona, a teď mu ty chceš říct, že po mně jde další zabiják.“

Vstala, sebrala svou plechovku s colou a uložila ji zpátky do ledničky. Na konci kuchyně byly dveře, které vedly dolů do garáže. Ujistila se, že jsou zamčené, potom zkontrolovala druhé dveře, aby měla jistotu, že oba zámky jsou v pořádku, a zamířila do ložnice.

Vůbec ji nenapadlo, jak uspořádá spaní nebo že by mohla spát v ložnici s Maxem, dokud neotevřela dveře do pokoje, kde spala minulou noc. Byla v něm rozměrná postel, již rodiče koupili ve výprodeji. V menší ložnici stálo dvoulůžko, které kdysi patřilo tetě Eleanor, po níž Ellie dostala jméno. Dříve ji měla teta v pokoji pro hosty, ale když zestárla, věnovala postel do tohoto bytu.

Ellii napadlo, že by nejspíš měla spát tady, protože Max je mnohem větší než ona.

Nebo by mohla spát s ním. Při tom pomyšlení se jí opět zrychlil tlukot srdce. Ne, to nemůžu, řekla si. Chci přece, aby odešel…, nebo ne?

Takové dilema! Tehdy doma, po jejich schůzce, ji vášnivě líbal, a když odešel, litovala, že se s ním nevyspala. A teď? Max je jen pár kroků od ní a právě teď ji nenapadl jediný důvod, proč by se mu neměla vrhnout do náruče.

Zdálo se jí, že na ni padají stěny. Klimatizace se porouchala a teplota stoupala. Myšlenky na to, že by se přitiskla k Maxovu pevnému tělu, pocit horka ještě zvyšovaly. Jen na jednu noc. Co je na tom špatného?

Ellie vešla do koupelny a znovu si vyčistila zuby, aby měla chvilku času na přemýšlení. Ano, touží po něm. Není nic špatného, že si to přizná. Bylo by to úchvatné a vzrušující, ale také by to přineslo fyzické uvolnění. Obrovské, úchvatné uvolnění, říkala si.

Hlavou jí proudily různé představy, ale podařilo se jí vytěsnit je. Nemůže připustit, aby ji ovládly hormony nebo primitivní instinkty. Kromě toho Max tu ráno pořád bude, takže se jí nepodaří předstírat, že jednala v náhlém pominutí smyslů.

Důkladně se na sebe podívala do zrcadla a potřásla hlavou. Chtěla víc než sex na jednu noc. Toužila po romantické lásce. Cítila se hloupě, když si to přiznala, i když to byla pravda. Tak dlouho a usilovně pracovala na své kariéře, až v jejím životě nezbyl prostor pro něco pošetilého nebo nepraktického.

Ale hluboko uvnitř zůstal. Není žádný zajíček a neskočí do postele s kterýmkoli mužem – i kdyby byl kdovíjak svůdný – pokud s ním napřed nenaváže citový vztah.

Když otevírala dveře, náhle ji napadlo, že její úzkost je naprosto zbytečná. Max přece neřekl ani nijak nenaznačil, že by se s ní chtěl vyspat. Přesto mezi nimi létaly jiskry. Jestliže je cítí ona, on jistě také.

Vrátila se zpět do obývacího pokoje. Max seděl na pohovce a nakláněl se k polámanému ovladači, jehož jednotlivé kusy byly rozložené na podnožce před ním. Stará lepicí páska nedržela a plastový kryt byl na několika místech zlomený.

„Někdo s ním musel praštit o zem, a nejednou,“ podotkl. „Nemáš tady lepicí pásku?“

„Podívám se,“ řekla Ellie a utáhla si pásek na županu. Jeho lem se při cestě do kuchyně otíral o zem a ona měla chuť svléknout si ho, protože jí začínalo být horko.

V jedné kuchyňské zásuvce nalezla průhlednou lepicí pásku a dvě silné gumičky.

Max rychle sestavil ovladač a stáhl ho gumičkami, pak se pohodlně opřel a začal surfovat po kanálech. Ellie se posadila vedle něho.

„Muži a jejich ovladače,“ řekla a potřásla hlavou.

„Ženy a jejich kosmetika,“ prohodil Max.

Zasmála se. „Kosmetika?“

Pokrčil rameny. „Však víš. Třeba laky, co si stříkají na vlasy. Ty ne,“ dodal, „ale spousta žen to dělá.“

„Co tím myslíš, že já ne?“

Objal ji a prsty jí zabořil do vlasů. „Jsou jemné, ne ztužené, a moje prsty se v nich nezachytí.“

„S jakými ženami jsi chodil?“

Neodpověděl. Ale začal ji hladit vzadu na krku a jí se to moc líbilo.

„Máš tak jemné vlasy. A taky krásně voní. Jako jahody.“

„Jak víš…“

Usmál se. „Mám dobrou paměť.“

Ou. I ona měla dobrou paměť. Pamatovala si na jeho ústa při polibku, na jeho jazyk, na to, jak se proplétal s jejím, na jeho chuť…, jaké to bylo, když ji držel v náručí, na jeho mužnou vůni… Ach ano, i ona měla dobrou paměť.

Odkašlala si. „Je tu horko.“

„Ano, je,“ řekl a otočil se zpátky k televizoru. „Zapnula jsi klimatizaci?“

„Měla bych ti vysvětlit, jak funguje termostat. Je hned přede dveřmi tvé ložnice,“ řekla. „Půjdeš spát do větší postele, protože jsi…“

A jéje. Stačilo, aby se na ni podíval, a zapomněla, co chtěla říct. V očích se mu objevil teplý odlesk, což ji uchvátilo. Vypadal čím dál lépe.

„Protože jsem co?“

Netušila. „Cože?“

Zazubil se. „Říkala jsi, že dostanu větší ložnici…“

„Protože jsi větší než já. Je tam prodloužená postel, takže budeš mít dost místa na nohy.“

„A ten termostat?“

„Co s ním?“ Musím se na něho přestat dívat, abych se mohla soustředit, říkala si.

„Co o něm potřebuju vědět?“

Přinutila se stočit zrak k televizi a začala vysvětlovat.

„Fungují jenom dvě polohy, bez ohledu na to, jak otočíš regulátor. Horko jako teď, jenže ještě větší – nebo chladno, a nejenom chladno, ale ledově chladno. Můžeš si vybrat,“ řekla.

„Takže buď se budu potit, nebo zmrzat?“

„Ano.“

„Zmrzat.“

Pohladila ho po koleni. „Takže to si přejeme oba.“

Zasmál se. „Jinak seřídit se to nedá?“

„Bohužel ne.“

Včera večer zjistila, že je klimatizace vadná. Celou noc přepínala mezi vražedným horkem a ledovým chladem. Bylo to k uzoufání. Ráno chtěla o problému říct otci, ale jaksi na to zapomněla a teplota byla čím dál vyšší.

Uvolnila si límec županu a rukou si ovívala tvář. „Nevadilo by ti, kdybych se podívala na SportsCenter? Brzo budou zprávy.“

Podal jí dálkový ovladač a zeptal se: „Jak stará je ta klimatizace?“

„Je úplně nová.“

„Tak proč…“

Nalezla patřičný kanál, ztlumila pořad, který končil, a otočila se k Maxovi. „Táta dostal slevu,“ vysvětlovala. „Nikdy nekupuje nic, co není v akci.“

„Nezáleží na tom, jestli něco dostal za poloviční cenu, když to nefunguje…“

„Poloviční cena pro mého otce nic neznamená. Možná tak sleva o osmdesát procent, ale ne o padesát.“

Potřásl hlavou. „Měl by to vrátit.“

„Ano, měl,“ přisvědčila Ellie. „Ale nevrátí. Zavolá opraváře. Zítra mu to připomenu. Chtěl bys pivo? Na sportovní zprávy se nemůžeš dívat bez piva.“

„Má milá, ty jsi úplný ideál. Krásná žena, která má ráda SportsCenter a pije pivo.“

„To není taková vzácnost,“ řekla.

Vrátila jeho neotevřenou plechovku coly zpátky do ledničky, vytáhla dvě láhve Bud Light a sklenici se směsí oříšků a vše odnesla k pohovce. Jednu láhev podala Maxovi, odšroubovala víčko druhé, potom otevřela jeho láhev a nakonec se napila.

Nádobku s oříšky postavila na stůl a posadila se vedle něho. „Je tu čím dál větší horko,“ řekla a přitiskla si studenou láhev na krk. Párkrát poposedla, aby se uvelebila pohodlněji, a pak se opřela o něho. „Posunula bych se, abys měl víc místa, ale je tu nějaký hrbol a sedí se na něm hrozně nepohodlně. Myslím, že tam trčí prasklé péro.“

„Líbí se mi, jak se ke mně tiskneš.“

„Není ti tak moc horko?“ Když mu položila tak sugestivní otázku, přiložila mu ke krku svoji láhev. „Cítíš se dobře?“

„S tebou se cítím dobře. Začínají zprávy.“

Byl to jeden z jeho oblíbených pořadů a dnes se věnovaly hlavně začínající fotbalové sezoně. Asi tucetkrát v nich zaznělo Simonovo jméno. Max přitom odpovídal na textové zprávy, ale Ellie si všimla, že se usmál, vždy když komentátor pochválil jeho bratra. Na kritiku nijak nereagoval.

V polovině pořadu si Ellie svlékla župan. Bylo jí jedno, jestli se to sluší nebo ne. Umírala horkem.

„Mohli bychom v ložnici otevřít okna, možná udělat průvan. Jsou to jediná okna, která se dají otevřít.“

„Jak je teď venku?“

Vyhledala svůj mobil, podívala se, jaké je počasí, a zaúpěla: „Je tam dvaatřicet a vlhko. Myslím, že dnes budeme muset spát v domě. Tohle je horší než výpary z barev.“

„Nemyslím,“ řekl Max. „Není to tak zlé.“

„Já to přežiju, jestli to dokážeš ty,“ řekla. „A je to jenom na jednu noc. Zítra odejdeme.“

Přikývl. „Tak dobře,“ řekl. „Chtěl jsem to navrhnout, kdybys to neřekla ty. Tady nemůžeme zůstat. Kdyby došlo k přestřelce, byli bychom v pasti, a sotva bychom vyšli na venkovní schody, stal by se z nás snadný terč. Budeme si muset najít lepší místo k pobytu, ne tak otevřené…“

„Nejsme tady v pasti,“ namítla Ellie. „Můžeme sejít po schodech, které vedou do garáže, nebo se dostat ven některým zadním oknem. V garáži je lano a není třeba skočit moc daleko…“ Zarazila se, protože si uvědomila, že není třeba protestovat. „Ty mi nerozumíš. Chci odjet z Winston Falls a vrátit se do St. Louisu. Jestli tu zůstanu, bude to znamenat nebezpečí pro moji rodinu.“

Ellie se dívala na televizi, ale nevěnovala programu pozornost. Její zoufalství znovu narůstalo, protože nemohla nijak ovlivnit dění kolem sebe. Odložila pivo a vyšla ven, aby zkontrolovala termostat. Ani se ho nedotkla, a přitom cítila, jak z něho proudí chladný vzduch.

„Klimatizace už funguje,“ oznámila.

„To rád slyším.“ Max vypnul televizor a vstal. „Myslíš to vážně, že by ses chtěla vrátit domů?“

Kráčel k ní a ona opět ucítila, že jí chybí dech. „Ano, myslím to vážně.“

„Co si bude myslet tvůj otec, když odjedeš?“

Chvilku o tom přemýšlela a potom řekla: „Uleví se mu a to v něm vyvolá pocit viny.“

„Kdy s ním chceš promluvit?“

„Hned ráno,“ řekla. Opřela se o stěnu a Max se zastavil před ní.

„A co matka?“

„Ach bože. Ta bude na mrtvici. Neuvěří ničemu, co řeknu, až oznámím, že odjíždím. Nebude to hezké,“ dodala.

Temný pohled v jeho očích způsobil, že se jí sevřelo hrdlo Měla chuť vrhnout se mu do náruče. Toužila po něm. Snažila se touhu potlačit, ale moc se jí to nedařilo. Musí být tak přitažlivý a okouzlující?

„Není třeba říkat, proč odjíždíme,“ řekla. „Souhlasíš? O Willisu Cogburnovi otci nic nepovíš.“

„Ne, má milá, povím. Je mou povinností upozornit ho na možné nebezpečí.“

„Ale já už tu nebudu…“

„Na tom nezáleží.“

Šťouchla ho do prsou. „Právě proto s tebou nebudu spát. Cítil bys povinnost o tom mluvit.“

Max jí shrnul vlasy přes rameno a přejížděl prsty po krku. Měla hedvábnou, jemnou pleť a jemu se zdálo, že na ní není jediný kaz. „Nepamatuju se, že bych se ptal…“

„Takže nechceš…“

Sklonil se k ní. „To jsem neřekl.“

Líbezně se usmála. „Mohla bych tě dostat do postele během deseti minut.“

Maxovi se moc líbilo, jak se usmívala. V očích jí šibalsky jiskřilo. Hrome, jak po ní toužil! Sklonil se ještě blíž, až měl ústa těsně u jejích, a zašeptal: „Pět minut, má milá. Tolik bych potřeboval já, abych tě dostal do postele.“

Ellie cítila, že se všechna její předchozí rozhodnutí rozplývají. Zvrátila hlavu a zavřela oči. Jeho rty přejely po jejích.

„To není dobrý nápad,“ řekla. Její hlas byl tak slabý, že ho sotva slyšel.

„Já vím,“ řekl a poséval jí ústa jemnými polibky.

„Jsi tady kvůli své práci a neměli bychom dovolit, aby jí něco bránilo,“ zašeptala zadýchaně.

„Máš pravdu.“ Jeho rty se přesunuly k jejímu ušnímu lalůčku.

„Musíme toho nechat,“ vydechla.

„Uhm,“ řekl a lehce ji kousl do ucha.

Ellie musela vynaložit veškerou svou vůli, aby se od něho odtrhla, ale nakonec ho jemně strčila do hrudi a ustoupila.

„Dobrou noc,“ řekla.

Zamířila do svého pokoje. Zavřít dveře bylo to nejtěžší, co kdy v životě udělala.

Sedmnáct

V její ložnici bylo horko jako v pekle. Rozhlédla se kolem sebe, nakoukla dokonce za postel a pod ni, ale nemohla najít žádný průduch. Koho otec najal, aby klimatizační zařízení instaloval? napadlo ji. Toho, kdo mu dal takovou slevu, které nedokázal odolat.

Ellie otevřela dveře a ucítila závan chladného vzduchu. Všimla si, že dveře Maxovy ložnice jsou také otevřené, a přemítala, jestli jediné větrací otvory jsou ty dva v malé chodbě.

Tiše se vrátila do postele a za pár vteřin už spala. O hodinu později ji probudil chlad. Třásla se zimou a tenká pokrývka ji nedokázala při proudění ledového vzduchu do pokoje zahřát. Proboha, vždyť bylo dokonce vidět páru nesoucí se od úst! Z jakéhosi důvodu jí to připadalo veselé a musela přidusit svůj smích polštářem. Jakou výhodnou nabídku otec asi dostal? Musela být závratná.

Vstala z postele, aby zavřela dveře, a vzpomněla si, že v obývacím pokoji nechala mobil. Našla ho na opěrce pohovky, odnesla ho do kuchyně, zastrčila do nabíječky a vykročila zpátky k ložnici.

Zahnula za roh a rázem se zastavila. O dveře své ložnice se opíral Max a pozoroval ji. Vlasy měl rozcuchané a sledoval ji upřeným pohledem.

Nebylo možné nedívat se na něho. Působil neuvěřitelně mužně. Dokonalost sama, pomyslela si. Nadechla se a zapomněla vydechnout. Žádný muž ji nevzrušoval tak jako Max. Byl do pasu nahý a na nohou měl jenom džíny. Ani si je nezapnul, což vzbuzovalo dojem, že předtím spal nahý. Když si ho tak představila, rozechvíval se každý nerv v jejím těle.

Ve tváři ucítila další vlnu chladného vzduchu. Začala si mnout paže, aby si je ohřála, a zašeptala: „Probudila jsem tě?“

Pomalu se odtrhl od stěny, vztáhl k ní ruce a zvolna si ji přitáhl do teplé náruče. Mohla by ucouvnout, kdyby chtěla, ale bránit se jeho objetí nepřipadalo v úvahu, když po něm tak šíleně toužila.

Z jeho hrudi sálalo teplo a Ellie vydechla na jeho rameni, pak mu ovinula paže kolem krku. Dokonce i jeho vůně ji vzrušovala. A jeho dotek ji celou rozpaloval. Jeho silné ruce ji hladily po zádech, potom sklouzly níž a pevně sevřely její boky. Bradou jí přitom přejížděl po temeni. Ellie zvedla hlavu, a sotva mu pohlédla do očí, spatřila v nich vášeň. Poznala, že Max po ní touží zrovna tak, jako ona touží po něm.

Zvedla ruce, a jakmile mu je zabořila do vlasů, sklonil hlavu a políbil ji. Nijak nespěchal. Dával si na líbání záležet. Jeho jazyk jí pronikl do úst a začal laskat její, vzápětí Max hluboko v hrdle zamručel a jeho polibek naplnila vášeň.

Držel ji v objetí, jeho ústa znovu a znovu dopadala na její a přitom s ní ustupoval do ložnice. Jakmile došel k posteli, zastavil se. Její ústa byla žhavá, vlhká, divoká a to, jak ho hladila po krku, v něm vzbuzovalo ještě prudší touhu. Nebránila se, když jí přetáhl noční košili přes hlavu. Za pár vteřin byli oba nazí a společně dopadli na lůžko. Max se obrátil, roztáhl jí stehna a uložil se na ni.

Dlouze, ochraptěle vydechl. Chtěl si ten okamžik uchovat navždy v paměti. Jakmile jí zvedl pramen vlasů z krku a začal ji tam líbat, ucítil pod svým srdcem její.

Neklidně se proti němu pozvedla a Max se pomalu spustil na ni, pak jí začal laskat ňadra. Zasténal, posunul ruce níž a sevřel jí pás, potom sklouzl ještě níž. Políbil Ellii na pupek a uslyšel, jak se nadechla, což mu ukázalo, že jí to bylo příjemné. Nad pravým bokem spatřil jizvu. Políbil i tu, pak se posunul níž, aby ji hladil a ochutnával, až se v jeho pažích svíjela a sténala touhou. Za chvíli se pozvedl a znovu ji políbil, tentokrát žhnoucím a neúprosným polibkem.

Ellie ho otočila na záda a začala ho laskat. Hladila ho po ramenou, po pažích, žasla nad silou a teplem, které cítila pod prsty. Zlíbala každý kousek jeho hrudi, těšila se z pocitů, jež vzbuzovaly drsné chloupky pod konečky prstů. Jazykem hladila pevné břicho, zatímco ruce posunula níž, aby mohla milovat jeho pohlaví. Max prudce vdechl a otřásl se.

Zvedl ji k sobě, ještě jednou ji políbil a potom se od ní odtrhl.

Pokusila se přitáhnout si ho zpět.

„Chci tě chránit,“ zašeptal hlasem prosyceným touhou.

Za pár vteřin ji obrátil na záda a rozechvělý dychtivostí jí roztáhl nohy, ústa zakryl svými a pronikl do ní.

Vykřikla a zvedla boky, aby ho vtáhla hlouběji. Max si uložil hlavu do důlku u jejího ramene a začal dlouze, přerývaně dýchat ve snaze zpomalit. Obklopilo ho žhnoucí tekuté horko. Zůstat v klidu mu působilo neuvěřitelné utrpení. Ellie se pod ním začala pohybovat, hladila mu ramena a svou bezprostřední odezvou v něm rozněcovala ještě větší vášeň. Začal se pohybovat, zpočátku pomalu, potom prudčeji, až celý planul.

Poprvé v životě se přestal ovládat. Nedokázal zvolnit. Nenechala ho. Opustil ho poslední zbytek sebekontroly, když do ní pronikal v zoufalé snaze dát jí tolik rozkoše, jako ona dávala jemu. Její nehty se mu zaryly do ramen a pak se Ellie začala kolem něho stahovat. Sevřela ho, a jakmile zesílil nápory, vyvrcholila.

Zašeptala jeho jméno, pak je vykřikla nahlas, neboť jejím tělem proudily pocity, jaké ještě nikdy nezažila.

Následovalo jeho vyvrcholení a bylo zároveň prudké i uspokojivé. Strhlo ho, vyčerpalo, zbavilo ho vší síly. S hlasitým smyslným zamručením se zhroutil na ni.

Trvalo několik minut, než se oba vzpamatovali. Když byl konečně schopný normálně dýchat, zvedl se a zadíval se na ni. V očích stále měla vášeň a tváře byly po milování zardělé. Byla nesmírně krásná a on si znovu uvědomil, že ho přivádí k úžasu.

Sklonil se a políbil ji. „Je ti dobře?“

Ellie povzdechla. „Ach ano,“ zašeptala. „Moc dobře.“

Zasmál se. „Ano?“

„Ano,“ opakovala.

Převalil se na záda. Jejich těla byla zvlhlá potem, ale závany studeného vzduchu jim chladily kůži.

„Hned se vrátím,“ řekl drsně a přehodil nohy přes pelest. Ohlédl se, přejel pohledem její zlatavé tělo a zasmál se. Ellie spala.

Usoudil, že je to dobře. Všechno bylo dobré.

Osmnáct

Ellie byla jiná než všechny ženy, které Max poznal. Ty, s nimiž dosud spal, si po sexu obvykle chtěly povídat a někdy toužily, aby je chválil nebo alespoň držel v náručí. Ellie ovšem chtěla spát.

O hodinu později se s ní miloval znovu. Probudil ji tak, že putoval prsty od údolí mezi ňadry k pupku. Přitom pozoroval její tvář. Neotevřela oči, ale nadechla se. Max se usmál, sklonil se k ní a políbil ji.

„Tentokrát budu udávat tempo já,“ zašeptal ochraptěle. Sevřel zuby její ušní lalůček a zatahal, aby upoutal její pozornost. Rozhodl se, že ji naučí, jak se uvolnit, a bude postupovat pomalu, i kdyby ho to mělo zabít. Skoro se mu to podařilo. Kdyby nereagovala tak citlivě, možná by byl schopný jejich milování ještě chvíli protahovat, ale ani jeden z nich už nedokázal zadržet vyvrcholení. Ellie tentokrát klesla na něho a poté, co se přestala třást, položila si hlavu na jeho rameno. Usnula sotva minutu poté, co ji objal.

Probudili se, jako by byli v sauně. Ellie spala na boku s hlavou na Maxově rameni a jednu nohu měla přehozenou přes něho. Otevřela oči, když se ji snažil opatrně odsunout. Okamžitě se vzchopila. Překulila se přes něho a snažila se vstát z postele. Max ji chytil kolem pasu, přitáhl si ji k sobě a dlouze ji políbil. Záchvěv rozpaků, který pocítila, jakmile se probudila vedle něho, se vytratil, a Ellie opětovala jeho polibek zrovna tak vroucně. Pak se zvedla a odešla do koupelny, aby se osprchovala.

Max zamířil do kuchyně a vypil sklenku pomerančového džusu. Pak se snažil přijít na to, jak vypnout klimatizaci, ale regulátor termostatu se nechtěl hnout.

Jejího otce rozhodně někdo ošidil bez ohledu na to, jak velkou slevu dostal. Max přemítal, co ho může napadnout příště. Bylo mu jasné, že jestli je vada v elektroinstalaci, celá věc může způsobit požár. Max se rozhodl, že ještě než s Ellií odjede na letiště, měl by si o tom s jejím otcem promluvit.

Klimatizace začala pracovat, zatímco byl Max ve sprše. Ellie se odebrala do menší ložnice, aby se upravila. Nanesla si na tvář jemný make-up a na rty lesk, a dokonce si oblékla sukni, aby udělala radost matce. Byla krátká, světlemodrá a jen nepatrně zmačkaná. Zářivě bílá blůzka jí padla, ale nebyla moc upnutá.

Protože nespala ve své posteli, nepřevlékla ji. Uhladila pokrývky a přešla k Maxovi, aby svlékla povlečení, ale on to už stačil udělat sám. Nepřekvapilo ji to. Všimla si, jak je pečlivý a systematický, když pracuje, a tyto vlastnosti se projevovaly i v jeho osobním životě. Jeho toaletní souprava byla úhledná a košile v tašce dokonale poskládané. Max se ve svém okolí snažil ovlivnit všechno, co mohl. Ellie se domnívala, že na jeho chování hodně zapůsobilo trauma ze ztráty rodičů v tak raném věku. Proto je pravděpodobně také tak dobrý ve své práci.

Chvíli se dívala na postel a před očima se jí objevovaly obrazy toho, co spolu dělali v noci. Zardívala se, když si vzpomněla, jak nespoutaně se chovala. Max si nejspíš myslel, že je posedlá sexem, a možná, že jde-li o něho, je to tak.

S povzdechem se vrátila do obývacího pokoje. Až si promluvíme s otcem, převléknu postele, pomyslela si.

K snídani vypila dietní colu, a sotva si začala prohlížet mobil, do kuchyně vstoupil Max. Při chůzi si zasouval pistoli do pouzdra u boku. Dívala se, jak přes ni přetahuje kožený řemínek a zapíná ho.

Najednou pocítila stud. „Ještě jsem si nepřeobjednala letenku,“ řekla.

„Napřed si promluvme s tvým otcem, pak se budeme starat o to, jak se dostat domů.“

„Děkuji ti, že jsi mi v té věci neodporoval.“

„Chránit tě bude jednodušší, když budeš celý den v nemocnici a potom u sebe doma. Budeme mít k dispozici víc lidí.“

„Nevracím se do nemocnice natrvalo,“ odpověděla. Potom dodala: „Možná na nějaký čas, pokud budou mít nedostatek pracovníků, než…“

„Než zjistíš, kde je Patterson?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, než přijdu na to, kde chci žít a pracovat.“

Vtom Ellie zaslechla, že ji někdo volá. Byla si jistá, že je to otec, a vykročila ke dveřím, aby mu otevřela. Odemkla zámek, ale vzápětí její ruku zadržel Max a řekl: „Neotevírej. Otevřu já. A vyjdu ven první. Rozumíš?“

Otočila se a opřela se o dveře a zjistila, že Maxovy ruce se opírají o dveře vedle ní.

„Včera v noci…,“ začal.

Mračil se. Ach, teď jí řekne, že to byl omyl? Nebo ještě něco horšího, bude se omlouvat za to, co se stalo? Nejspíš by mu jednu vrazila, kdyby to udělal.

„V pořádku,“ řekla a snažila se zmírnit pocit viny. „Bylo to fajn.“

Pak si všimla pobaveného výrazu v jeho očích a uvědomila si, že Max necítí žádné výčitky za to, co se stalo. Políbil ji. Byl to krátký polibek na dobré ráno a moc jí nestačil.

„Fajn? Má milá, bylo to mnohem lepší.“

„Ano, bylo,“ řekla s povzdechem.

Už jen z toho, že stála tak blízko něho, se jí podlamovala kolena. Předtím si myslela, že poté, co se většinu noci milovali, nebude z něho tak bláznivě roztřesená. Nestalo se to. Pořád se v nitru celá chvěla.

Kdyby tolik netoužila mít za sebou rozhovor s rodiči a být už na cestě, byla by Maxe políbila tak, jak měla chuť, ale s takovou nehodlala začínat s něčím, co nebude moct dokončit.

Uslyšela, jak ji otec volá jménem. Zhluboka se nadchla a řekla: „Tak, dejme se do toho,“ a ustoupila, aby Max mohl vyjít ven, sama pak vykročila za ním.

Uvědomila si, že ji doslova chrání svým tělem. Kdyby tady na ni někdo číhal, musel by nejprve vyřídit jeho.

„Umím dobře vyjímat kulky,“ zašeptala. Nevěděla, proč mu sděluje tak absurdní informaci. Chce mu tím říct, aby si nedělal starosti? Možnost, že ho někdo postřelí, jí připadala tak strašná, že na ni ani nechtěla myslet.

„Já vím,“ řekl Max. „Jeden chirurg v nemocnici řekl Seanovi, že jsi dosáhla stovky, než jsi skončila třetí rok rezidentury.“

„To není věc, kvůli níž by si mě měli pamatovat,“ řekla Ellie.

Šťouchla ho do lopatek. „Neopovaž se nechat do sebe střelit.“

„Neopovážím,“ sliboval a rozhlédl se kolem sebe.

Zahrada za domem rodičů byla čtvercová, velice rozlehlá, dokonale upravená a ze všech stran obklopená stromy a keři, které bránily pohledům sousedů. Za zelení se táhl plot, ale ten nebylo vidět. Cogburn by nesnadno dostal někoho na mušku, pomyslel si Max. I kdyby si nikdo ze sousedů nevšiml cizího člověka procházejícího přes jejich zahradu, plot a keře by střelce odradily. Ne, jsou lepší místa, kde by čekal na svůj cíl. A takových míst je dost.

Otec jim přidržel otevřené dveře. „Udělal jsem vafle,“ oznámil. „Matka se pustila do vajíček a slanina na stole už chladne. Tys neslyšela, že tě volám?“

„Tati, Max a já si s tebou a s maminkou potřebujeme promluvit. Je to důležité,“ řekla.

„Důležité věci můžou počkat po snídani,“ namítl otec.

„Ale tohle je…“

„Eleanor, slyšela jsi tatínka. Před snídaní se nebude mluvit o žádných problémech,“ řekla matka.

„To je nové pravidlo?“

„To platí tady na Jihu.“

„Tak dobře,“ ustoupila Ellie. „Ale hned po snídani si promluvíme.“

Ani jeden z rodičů neodpověděl. „Mami?“

„No dobře, holčičko. Teď se pusť do jídla.“

Ellie chtěla jen cereální tyčinku nebo toust, ale nemohla otce urazit, a tak snědla kousek od všeho, co bylo na stole. Max jedl jako muž, který snad týden hladověl.

„Chcete znát tajemství mých vaflí? Sodovka,“ řekl pyšně otec. „Proto jsou tak lehké a nadýchané.“

„Tatínek je na vafle odborník,“ vysvětlovala Ellie.

„A na domácí chleba,“ dodal. „Je to něco jako terapie. Ale to je vše. Vafle a chleba.“

„Spal jste dobře?“ zeptala se Claire Maxe.

Její otázka mu připomněla klimatizaci, a tak doporučil Williamovi, že by měl zavolat do obchodu, kde zařízení koupil, a požádat o výměnu.

„Byl to doprodej,“ řekl William. „Ale dnes sem přijde opravář. Vím, koho zavolat. Než dorazí, mohl byste mi pomoct to odpojit?“

Max vyšel za otcem ven. „Nezapomeň mu říct o tom termostatu,“ zavolala na něho Ellie.

Max zvedl ruku, aby jí dal najevo, že slyšel, a vzápětí se za ním zavřely dveře.

Matka zůstala s Ellií o samotě a posadila se ke stolu vedle ní.

„Vidím, že pořád piješ mléko,“ poznamenala s úsměvem, když Ellie dopíjela sklenici.

Pak začala hovořit o organizaci svatby a během popisu svatebního dortu se rozplakala.

Ellii to ohromilo a polekalo. Neviděla matku plakat celé roky, snad ode dne, kdy s ní musela odjet k Wheatleyovým.

„Mami, nech toho,“ řekla stísněně. Vytáhla z krabičky na polici papírový kapesníček a podala jí ho. „Prosím tě neplač.“

„Vím, jak je to pro tebe těžké,“ začala matka. Otřela si slzy a pokračovala. „Chtěla bych, aby to bylo jiné. Puká mi srdce, když vidím, že ty a Ava spolu nevycházíte dobře. Mám vás všecky ráda, ale musím přiznat, že Ava mě i otce velmi trápila. Je moc tvrdohlavá a to, co ti provedla, bylo kruté a ošklivé.“

Ellie se nezmohla na slovo. Věděla, že ji matka miluje, a také věděla, že nedává přednost jedné dceři před druhou, ale zatím se ještě nikdy nestalo, aby tak jednoznačně vyjádřila své pocity k tomu, co se mezi sestrami přihodilo.

„Ava ví, co si já a tatínek myslíme. Když jsi tak náhle odjela – a tomu se není co divit – pohádaly jsme se. Její zrada tě musela ničit a bolet.“

Ne, neničila mě, vzpomínala si Ellie. Nebyla ani zničená, ani zoufalá. Cítila vztek a ponížení, ale srdce jí to nezlomilo.

„Ava říkala, že to nebylo záměrné, že mezi nimi zapůsobila okamžitá přitažlivost. To se stává.“

Ano, stává, pomyslela si Ellie, neboť si připomněla vlastní bezprostřední reakci, když se poprvé setkala s Maxem. Tehdy nepochybně došlo k okamžitému zalíbení na první pohled a zdá se, že od té doby ještě zesílilo.

„V tom případě měla jít za mnou a říct mi to, ne skočit s ním do postele,“ řekla Ellie.

„Ano, to měla udělat,“ přisvědčila matka. „Vím, že nestojíš o omluvu, a chápu to, ale, Eleanor, musíme se přes to nějak přenést. Od soboty za týden se Ava za Johna provdá, ať si o tom myslíme, co chceme. Miluje ho a on miluje ji. Snaž se s tím prosím smířit.“

„Dobře, mami, pokusím se. A teď prosím přestaň plakat,“ žadonila a podala matce další kapesníček.

„Mám ti něco říct o přípravách zahradní party?“

„Jaké zahradní party?“

„Tys nedostala pozvánku?“

Ellie zavrtěla hlavou. „Možná ano,“ připustila potom. „Nahromadila se mi spousta pošty. Platila jsem účty, ale neměla jsem čas probrat všechno ostatní…“

„V sobotu večer tady Annie pořádá pro Avu zahradní party. Bude to ohromné. Annie organizuje všechny přípravy na dálku, dovedeš si to představit? Ava samozřejmě trvala na tom, že musí všechno schválit. Bude tu asi osmdesát lidí, možná víc.“

Ellie dál poslouchala, zatímco matka hovořila o obtížích s plánováním a o tom, jak byla Ava nervózní a striktně vyžadovala, aby bylo všechno podle ní.

„Vy tu svatbu nebudete platit, že, mami?“

„Ne, ne,“ řekla rychle matka. „Všechno zaplatí Ava a John.“

Ellie si nemyslela, že jí matka říká pravdu, ale neprotestovala.

„Ava udělala většinu práce. Bylo to velmi náročné. Budu ráda, až to všecko skončí.“

Vstoupil Max s Elliiným otcem a zarazil se, jakmile spatřil, že si Claire otírá oči.

„Tys to matce řekla?“ zeptal se.

Ellie zavrtěla hlavou. „Nebyl vhodný čas.“

„Co mi měla říct?“ zeptala se matka a v očích se jí objevily obavy.

Ellie se připravila na bitvu, která ji čekala. „Něco se stalo a my musíme odjet. Nemyslela jsem si, že je nutné, aby ti Max o tom řekl, protože tady tak jako tak nebudeme, ale on trval na tom, že je důležité, abyste to věděli, a já…“ Uvědomila si, že plácá, a zmlkla.

„Co se stalo?“ zeptal se otec.

„Maxi, zkus to vysvětlit.“

Max si vytáhl židli vedle Ellie, posadil se a rychle jim vylíčil případ Landryových i postřelení Seana Goodmana. Zbytek vyprávění trval jen patnáct minut, ale celou následující hodinu se Ellie snažila rodiče uklidnit.

„Ale když nejsi svědek a nemůžeš ty hrozné lidi identifikovat, proč na tebe někoho posílají?“ zeptala se matka.

„Nechtějí nic riskovat,“ vysvětloval Max. „A mají své metody, jak zjistit, kdo jsou potenciální svědkové. Ellie a Sean je viděli.“

„Říkala jsi, že se oba maskovali,“ připomněl William.

„Ano, tati, to je pravda. Opravdu bych je nemohla identifikovat.“

„Co budeme dělat, Williame? Nechci spustit Ellii z očí. Nejraději bych ji zamkla v domě, než toho chlapa chytí, ale vím, že to nejde.“

„Něco vymyslíme.“

Něco vymyslíme? „Tati, pokud nechceš na svatbě plus dva, Max a já musíme odjet.“

„Jaké plus dva?“ zeptala se matka, protože nechápala.

Max však pochopil. Položil ruku na opěradlo Elliiny židle a jemně ji zatahal za vlasy. Plus dva jsou Max a najatý vrah. To není k smíchu.

„Byla jsem obviněná, že jsem pokazila několik Aviných večírků, a nemyslím, že by se jí líbilo střílení při obřadu v kostele.“

„Ach můj bože, takhle nemluv,“ řekl otec.

„Ohrozím všechny, jestli tady zůstanu. Opravdu bych se tu ráda zdržela déle. Annii jsem neviděla už tři roky. Navíc přijedou všechny tety a strýčci a některé z nich jsem naposledy viděla, když jsem byla malá.“

„Je to pro tebe moc nebezpečné,“ řekla matka. „Moc jsem si přála, abys byla na zahradní party. Annie bude zklamaná. Sejde se celá rodina a to se nestalo už spoustu let, že, Williame?“

„Mami, prosím tě, neprozraď Annii ani Avě, proč ve skutečnosti musím odjet. Vymysli si nějakou výmluvu.“

„Jak bude moje dcera bezpečná ve svém bytě?“ zeptal se otec Maxe. „Tady si každý všimne cizího člověka, ale ve velkém městě ne.“

Tvář mu rudla hněvem, jak si postupně uvědomoval všechny souvislosti.

„Budou tam další agenti a policie, kteří na ni dohlédnou.“

„Co vy, Maxi? Chystáte se postarat o bezpečí mé dcery?“

„Ano, pane, chystám. Nedovolím, aby jí někdo ublížil.“ Byl to slib, který dodrží, i kdyby ho měl stát život.

„To znamená, že nejste její přítel, Maxi?“ zeptala se matka. „Přijel jste, abyste ji chránil?“

„Jsem její přítel i ochránce.“

„Vím, že vám na Ellii záleží. Vidím vám to na očích,“ řekl otec. „Nebude vám to vadit při vaší práci?“

„Ne,“ řekl přesvědčivě Max.

„Zmínila jsem se, že party se bude pořádat vzadu na zahradě?“ zeptala se matka.

Ellie postřehla, jak je vyplašená. „Ano, zmínila.“

„V sobotu na oba konce zahrady rozestavíme velké květináče a hromada květin bude i po celé její délce. Ráno sem přijdou ze zahradnictví všechno přichystat. Dají sem rozkvetlé kytky nejrůznějších barev. A na konci zahrady bude stát bílý stan se stoly s bílými ubrusy a s židlemi pro ty, kteří nebudou chtít stát. Bude tam taky hudba, housle. Budu hodně fotit, abych ti to mohla poslat, Ellie, aby ses necítila odstrčená.“ Oči se jí zalily slzami.

Za nic z toho Ellie nemohla, přesto se cítila provinile a vyčítala si bolest svých rodičů. „Je mi to moc líto,“ zašeptala.

Otec, když viděl zklamání ve tváři své ženy, obrátil se k Maxovi. „Nemohli byste zůstat do sobotní party? Mělo by to být bezpečné. Jestli Ellie zůstane během večírku v domě nebo ve stanu a kdybychom získali ještě někoho, kdo by pomáhal s ochranou, nešlo by to?“

Elliini rodiče se tvářili dychtivě a v očích měli naději. Ellie věděla, jak je pro matku důležité, aby zůstala, a nechtěla ji zklamat, ale zároveň věděla, že musí být rozumná. Vždyť by se něco zlého mohlo přihodit jejich hostům.

„Mohlo by být nebezpečné pro vás a pro ostatní, kdybych zůstala,“ namítla.

„Jsem si jistý, že jsme schopní to tady zabezpečit,“ naléhal otec. „I kdybychom museli najmout ostrahu. Máte fotku toho muže, takže víme, koho hledáme…“

„Landry si mohl najmout někoho jiného,“ řekl Max.

Claire pořád doufala. „Ale jak řekl William, tady se všichni znají. Každý cizí člověk by byl nápadný.“

„Třeba i montér nebo opravář? Zkontrolovali byste ho?“ zeptal se Max.

„Opraváře, kterého jsem zavolal na tu klimatizaci, znám,“ řekl William. „A jiného opraváře sem nepustíme, dokud nebude po večírku.“

„Nikdo neví, že jsi doma, Ellie,“ řekla matka. „Nikdo z nás si totiž nebyl jistý, že se ti podaří přijet. Rodině jsem jen řekla, že se pokusíš dostat domů, ale že máš nabitý program. Nikomu to nepovíme ani teď. Avu a Annii taky upozorním, aby se o tom nezmiňovaly.“

Rodiče teď měli plán a pohledem žádali Maxe o svolení. Když se hned nevyjádřil, Claire se zeptala: „Co si o tom myslíte?“

Ellie usoudila, že rodičům nemůže zlomit srdce. Rozhodla se, že jestli Max řekne, že musí odjet, vzepře se a prostě mu poví, že tu zůstane.

Vtom zavibroval Maxův mobil a oznámil příchod textové zprávy. Max odsunul židli a vstal. „Dovolte, abych si promluvil s některými lidmi a zjistil, co se dá dělat.“

Elliina matka tleskla rukama a otec se usmál. „Vypadá to dobře.“

Max zvedl ruku. „Nic neslibuju. Jestli neseženu lidi, které potřebuju, tak odjedu i s Ellií. Budete se s tím muset smířit. Souhlasíte?“

„Ano, ovšem že souhlasíme,“ řekl otec a matka přikývla.

„Opravdu myslím, že na party bychom mohli zůstat…,“ začala Ellie.

Pohled, který na ni Max vrhl, ji vyzýval, aby nepokračovala. Pokud si myslela, že by mohla projevit trochu nezávislosti a udělat, co chtěla, krutě se zmýlila.

Ellie vstala, protože si myslela, že by s Maxem mohla řešit spor někde jinde, aby je rodiče neslyšeli, ale zdálo se, že Maxovi je jedno, kdo ho slyší.

„Má milá, ty o tom nerozhoduješ. O tom rozhoduju já. A kam půjdu já, půjdeš i ty.“

Pak se omluvil a vyšel do obývacího pokoje, aby si přečetl zprávu a odpověděl na ni.

Ellie se rozhodla uklidit kuchyni, zatímco matka se vydala hledat lůžkoviny. Když se v domě pokládaly nové podlahy, uklidila je na půdu.

Ellie právě spustila myčku, vtom jí zavolala Jennifer, manželka Carlose Garcii. V telefonu zněl její hlas váhavě a naplňovaly ho obavy.

„Potkaly jsme se na policejní stanici a můj manžel Carlos měl na krku znaménko…“

„Ano, vzpomínám si, Jennifer. Jak to vypadá?“

„Máme problém a vy jste říkala, že můžu zavolat.“

„Ano, říkala. Co se děje?“

„Jsme u doktora hned vedle nemocnice, ale paní v recepci říká, že nemáme pojištění.“

„Je doktor ve své ordinaci?“

„Ano. Slyšela jsem, jak mluví s nějakým pacientem.“

„Ano, dobře. Mohla byste mi dát číslo té ordinace?“

Ellie si je za okamžik poznamenala. „Zůstaňte chvilku sedět a já vám slibuji, že Carlos se dnes k lékaři dostane.“

„Děkuju vám, doktorko Sullivanová.“

„Není zač, Jennifer, a prosím zavolejte mi, kdybyste měli ještě nějaký problém.“

Potom Ellie vyťukala číslo lékařovy ordinace. Právě když dostala spojení s recepční, která se představila jako Michelle, vstoupil Max.

„Tady doktorka Sullivanová. Víte, že Carlos Garcia byl na dnešek objednán k doktoru Schultzovi. Zařídila jsem to, než jsem odjela z města.“

„Ale neřekla jste nám, že nemá pojištění,“ řekla úsečně Michelle.

„Doktor Schultz operuje také bezplatně,“ vysvětlovala Ellie. „Zřejmě na to zapomněl.“

„Neprovádí bezplatné operace.“

Elliin hlas ztvrdl jako ocel. „Dejte mi ho k telefonu, a pokud je zaneprázdněn, vyřiďte mu, že se spojím s doktorem Westfieldem a Schultz mu bude muset vysvětlit malou operaci, kterou minulý měsíc prováděl své přítelkyni. Mohli bychom se taky spojit s manželkou doktora Schultze. Zorganizovali bychom si třeba konferenční hovor.“

„Už ho volám. Už ho volám.“

Za minutu se v telefonu ozval Schultz a byl vzteky bez sebe. „Dnes mám práce nad hlavu. Nemám čas na dobročinné případy. Vždyť toho člověka ani neznáte. Neříkala jste, že jste ho potkala na policejní stanici?“

„Ano, Carlose jsem potkala na policejní stanici a tam jsem si všimla znaménka. Slíbil jste, že se té operace ujmete.“

„Nemám čas…“

„Tak dobře. Obrátím se na radu nemocnice a přísahám, že do konce příštího týdne, až se vrátím, vám bude odebrána licence.“

„Nevěděl jsem, že se vrátíte.“

„Pak se obrátím na lékařskou komoru a podám stížnost,“ pokračovala Ellie. „A samozřejmě si popovídám s vaší ženou…“

„Počkejte chvilku. Já vím, že jsem slíbil…“

„Nemocnice vás požádala, abyste jistý počet operací provedl bezplatně, a já dobře vím, že jste zatím žádnou nevykonal. Spolehněte se, že i o tom se zmíním Westfieldovi. Až skončím…“

„Dobře, máte pravdu. Prohlédnu vašeho pacienta, jen co dotelefonujeme.“

„Poslouchejte,“ řekla Ellie. „Budete se k němu a k jeho rodině chovat jako k mým blízkým přátelům. Ať se nedovím, že jste to zvoral.“

Max vyslechl celý rozhovor. Vzpomněl si, jak mu Ben říkal, že na policejní stanici hovořila s jakýmsi mužem, ale nevysvětlil mu, o co se jednalo. Teď věděl, co pro toho člověka dělá.

Ellie na závěr hovoru zamumlala: „Takový hňup.“ Pak si všimla, že ji pozoruje Max. Usmíval se.

„Co je?“

Neodpověděl. Došel k ní a zvedl jí bradu, aby ji mohl políbit.

„Za co to bylo?“ zeptala se.

„Jen tak,“ odpověděl. Posadil se vedle ní. „Mám zprávy od Bena,“ řekl.

„Ano?“

„Cal a Erika Landryovi se právě objevili v kanceláři FBI se svými právníky.“

„Kde?“

„V Honolulu.“

Devatenáct

Ellie neměla doma stání, toužila dostat se na chvíli ven. Max se odebral do Williamovy domácí pracovny, kde vyřizoval hovory, a tak se snažila něčím zaměstnat a nerušit ho. Narazila na otce, který prohledával kuchyni a vedlejší pokoj a hledal klíče od auta.

„Kam jedeš?“ zeptala se.

„Do Liptonu,“ odpověděl. „Jediný termostat vhodný do nové klimatizace mají ve Waidově železářství.“

„A co Waidovo železářství tady u nás?“

„Je vyprodaný, právě proto musím jet do Liptonu. Nebudou mi účtovat nový termostat, protože ten původní byl vadný, ale pokud ty a Max chcete mít večer klimatizaci v pořádku, musím to bleskově zvládnout tam a zpátky.“

„Zajedu tam já s Maxem,“ navrhla Ellie.

Otec zavrtěl hlavou a řekl: „Myslím, že není dobrý nápad, abys někam jezdila. Kromě toho, Max už toho udělal dost. Kdyby nepromluvil s majitelem domácích potřeb, novou klimatizaci bych nedostal. Myslím, že jim nahnal pořádný strach. Osmdesátiprocentní sleva, ale vadný výrobek je vadný výrobek, ne? Je nezákonné prodávat něco, o čem víte, že nefunguje.“

„To řekl?“

„Ne, to jsem řekl já.“

Ellie měla z Maxe radost. Nevěděla, že v tom jejímu otci pomohl.

„Byl bych moc rád, kdyby někdo zajel do Liptonu místo mě,“ Přiznal William. Pár vteřin přemýšlel a potom dodal: „Potřeboval bych ten termostat asi tak do čtyř hodin. Abychom měli ještě čas ho namontovat.“

„Ale říkal jsi, že se musíš bleskově vrátit.“

„Protože přijedou s tou klimatizací a taky musím potvrdit příjem fontány a všech dalších věcí, které tvoje sestra objednala na zahradní party. Někdo tady musí být, aby organizoval, kam co přijde, protože matka půjde ke kadeřnici a na manikúru a bůhvíco ještě. Dnes květináče, zítra další kytky a v sobotu ráno čerstvé květiny.“

„Nemůžou s tím pomoct Ava a Annie, zatímco já s Maxem bychom zajeli pro termostat?“

„Ava nemůže odejít z krámu…, é, chci říct z butiku. Nesnáší, když tomu říkám krám. A Annie přijede až pozdě odpoledne. Kromě toho nemají s čím mi pomáhat. Jediné, co musím udělat, je podepsat příjem a ukázat, kam co přijde.“ Usmál se a dodal: „Ava mi nakreslila plánek. A zatímco budu čekat, můžu se taky trochu věnovat své práci.“

„Tak dobře. Zajdu pro Maxe a hned vyrazíme.“

„Eleanor, nebuď zbrklá. Max přece říkal, že tady můžeš zůstat, jenom když se mu podaří zajistit lepší bezpečnost. Víš jistě, že tě nechá ve Winston Falls?“

Ellie vykročila chodbou k otcově pracovně. Max seděl u stolu a telefonoval. Zastavila se ve dveřích a čekala, až si jí všimne. Jakmile ji mávnutím ruky pozval dál, došla k němu a opřela se před ním o stůl.

„Tak dobře a děkuju. Opravdu to oceňuji,“ řekl a ukončil hovor. Zvedl hlavu k Ellii. „Do soboty mám dva agenty. Oba pocházejí z Columbie. Přijedou zítra.“

„Kdo to je?“

„Agenti Clark a Hershey.“

„Nejsou to ti z čokoládových tyčinek?“

Max se zazubil a řekl: „Před nimi to radši neříkej.“

„Takže tady můžeme zůstat.“

„Jen do té venkovní party.“

„Zahradní party,“ opravila ho.

Všiml si, že jí přes obličej přelétl stín. „Co se děje?“

„Mám obavy kvůli tomu, že se tu tak najednou objeví tvoji dva agenti. Jak vysvětlí, proč sem přišli? Všichni na večírku budou zvědaví, kdo to je.“

„Oni umí zapadnout mezi lidi,“ ujistil ji Max. „Kromě toho, já se s nimi sejdu předem a dáme dohromady nějaký plán.“

Zdálo se, že se trochu uklidnila, ale ne úplně. Max viděl, že stále přemítá o možných problémech. Sklonil hlavu ke stolu. „Vidíš tu knihu?“

„Kterou?“

„Tu velkou. Je to nová učebnice matematiky od tvého otce. Nemůže se dočkat, až spolu začnete řešit úkoly.“

Svěsila ramena. „Nenávidím matematiku,“ zašeptala.

Max se zasmál. „Já vím.“

„Jak to víš?“

Chytil ji za ruce a přitáhl si ji do klína. „Viděl jsem, jak ses ušklíbla, když vyprávěl historku o návštěvě toho profesora. Proč jsi mu to neřekla?“

„On se mnou tak rád řešil matematické úkoly a já jsem ho nechtěla zklamat.“

Ovinul jí ruce kolem pasu. Odsunula je a zvedla se. „Otec je ve vedlejším pokoji,“ zašeptala. „Pověz mi, co říkal Ben.“

„Ben bude při výslechu Cala Landryho. Až s ním skončí, pustí se do jeho ženy Eriky.“

„Kdo z nich je slabší článek?“ zeptala se Ellie.

„Ani jeden,“ odpověděl Max. „Oba jsou tvrdí jako…“ Chtěl použít neslušný výraz, ale zarazil se. „Jako ocel.“

„Řekli, kde byli? Přiznali se, že se objevili v tom parku?“

„Ne,“ odpověděl. „Tvrdili, že byli na své jachtě, že se plavili po ostrovech. Mají několik svědků, kteří jim to potvrdí.“

„Vědí o očitých svědcích? Greg…“

„Greg Roper,“ připomněl jí. „Ne, nevědí. Zatím to tajíme.“

„Ellie, můžete jet?“ řekl otec, který nahlédl do pracovny.

„Kam jet?“ zeptal se Max.

Ellie mu rychle vysvětlila, že se nabídla, že zajedou pro nový termostat. „Je krásný den a já bych opravdu ráda někam vyrazila.“

Max nic nenamítal, pokud Ellie nebude riskovat a bude se řídit jeho pokyny.

Za pár minut už byli na cestě. Ellie cestou ke dveřím vzala z ledničky láhev vody, pak hodila kabelku na podlahu Maxova vozu a mobil zastrčila do úchytu vedle jeho telefonu.

Otec zaklepal na okno, a když je stáhla, řekl: „Pamatuješ si, jak se dostaneš na šestadvacítku, že? Jestli minete výjezd na Mays Hill, už jste se dostali moc daleko. Možná byste to měli vzít přes dvěstědvacettrojku a pak se stočit na stošedesátosmičku. Ta vás dovede na severní okraj Liptonu. Nemělo by vám to trvat víc než hodinu. Na oběd se zastavte u Husy,“ dodal. „Skvěle tam vaří.“

Max vyjel na ulici, zahnul doleva a řekl: „Pochopila jsi něco z toho?“

„Kudy máme jet?“

„Ano,“ řekl.

„Ne, nepochopila. A ty?“

„Já bych se neptal…“

„Vím, kde je dálnice 26,“ řekla radostně. „Cestu k ní ti můžu ukázat.“

Max zadal GPS, že chce jet do Liptonu, a vyrazili. Byl krásný den, jenže čím dál větší horko. Ellie by ráda otevřela okna, ale věděla, že z dusna by se jí brzy udělalo zle.

Vyhledala na mobilu předpověď počasí. „Má být kolem devětadvaceti,“ řekla. „Mně připadá, že je víc.“

Když byli na cestě asi půl hodiny, GPS tvrdila, že by měli na nejbližším výjezdu sjet z dálnice a že Lipton je asi dvacet kilometrů před nimi. Max stočil vůz a řekl: „Proč to tvůj otec vysvětloval tak komplikovaně?“

„Možná tenhle výjezd nezná.“

Několik kilometrů ujížděli po dvouproudové silnici a podle příkazu GPS měli na další křižovatce odbočit doleva. Za patnáct minut už jejich vůz drkotal po prašné cestě, v jejímž okolí téměř nebylo vidět známky civilizace. GPS oznámila, že dochází novému stanovení trasy a Max se zatvářil, jako by do ní nejraději vyprázdnil zásobník.

„Možná jsme měli dávat pozor, co říká tatínek,“ řekla Ellie. Přísahala by, že Maxovi zacukalo v čelisti, jakmile stočil vůz na úzkou cestu a zamířil zpátky ve směru, odkud právě přijeli.

Po několika kilometrech a několika odbočkách se ocitli na cestě lemované ukazateli s oznámením o stavbě, ale žádné stavební zařízení ani dělníky neviděli.

„Sleduje nás někdo?“ zeptala se Ellie s vážnou tváří.

Během poslední půlhodiny neviděli kolem sebe jediné auto ani člověka.

Max se pokusil otočit vůz, aniž by najel do některého z četných výmolů.

„To není k smíchu,“ řekl Max. „Jsme v úplné pustině.“

Uchopil láhev vody, zhluboka se napil a podal ji Ellii. Konečně se mu podařilo obrátit auto a pak se pokusili hledat nějakou slušnou dvouproudovku. Trvalo další půlhodinu, než našli silnici číslo 168. Ellii bylo do smíchu, ale ovládla se, a tak zbytek cesty strávili v mlčení.

Konečně minuli ukazatel oznamující, že právě přijeli do Liptonu, a Max zabručel: „Zatracená GPS.“

Ellie se už neudržela. Přemohl ji doslova záchvat smíchu.

Max na ni vrhl rozmrzelý pohled, ale neřekl nic. Zpomalil, když vjeli do malého, osobitého města. Byla tu hlavní ulice táhnoucí se přes dva bloky, po obou stranách lemovaná obchody. Před většinou z nich parkovala auta. Na jednom konci ulice spatřili obchod s železářským zbožím a na druhém restauraci Husa. Max si všiml, že první průčelí, kolem něhož projížděli, mělo ve skle nade dveřmi vyryto označení úřadu šerifa.

Zastavil před Waidovým železářstvím a oba vstoupili do obchodu. Přivítal je pach kůže, hoblin, barev a motorového oleje. Stará prkna na podlaze jim vrzala pod nohama. Za pultem stál muž v tesařské zástěře a obsluhoval dva mladé muže. Sotva vešel Max s Ellií, všichni se otočili ke dveřím a upřeli na cizí příchozí zvědavé pohledy.

Ellie se domnívala, že spatřili pistoli u Maxova boku. Max věděl, že všichni hledí na Ellii.

Když prodavač dokončil transakci, oslovil je. „Vím, pro co jste přijeli,“ řekl a z police za pultem vytáhl termostat. Vsunul ho do papírového sáčku a podal Ellii.

Venku ho Max uložil do kufru auta a vyjel po ulici směrem k restauraci.

Na ohromném okně v průčelí podniku byla namalovaná karikatura husy, jež zřejmě patřila do rodiny kačera Donalda. Restaurace měla tvar úzkého obdélníku, u vstupních dveří pokladnu a podél stěn vinylové boxy. Na většině míst seděli lidé, kteří sem přišli na oběd. Vzadu spatřil Max volný box a oba k němu zamířili, vzápětí se však Ellie zastavila.

„To je neuvěřitelné,“ řekla.

Max se po ní ohlédl. Stála jako vrostlá do země a na někoho v úžasu hleděla. Když se Max pořádně rozhlédl, zjistil, že její pozornost upoutal vysoký, rozložitý muž kráčející k nim. Na hlavě měl baseballovou čepici, nad jejímž kšiltem bylo vyšito slovo šerif.

Ellie se k němu rozběhla a vrhla se mu do náruče.

Max byl jedním skokem za ní. Chtěl ji od šerifa odtrhnout, ale pak se rozhodl zvolit diplomatičtější postup.

„Pusť ho,“ vyštěkl.

Ellie na něho nedbala. „Ach můj bože. Věděla jsem, že buď budeš před zákonem utíkat, nebo mu sloužit. Jsem tak ráda, že tě vidím.“

Mužova tvář se roztáhla do širokého úsměvu. „Ellie Sullivanová! Kde jsi byla?“

Konečně ho pustila a představila ho Maxovi. „To je Spike Bennett… Šerif Spike Bennett,“ opravila se.

„Vyrostla jsi do krásy,“ řekl Spike.

Stáli v uličce a servírka ohleduplně čekala, až ji uvolní. Ellie vklouzla do boxu a Max se posadil vedle ní proti šerifovi.

Kdyby Spike nebyl nijak označen, Max by si myslel, že ho právě propustili z vězení. Obě jeho paže pokrývalo tetování a u lokte se rýsovalo několik jizev. Jedna větší jizva se mu také táhla od spánku k pravému obočí. Propůjčovala mu hrozivý vzhled.

Bylo zjevné, že má Ellii rád.

„Odkud se znáte?“ zeptal se Max.

„Chodili jsme spolu do školy,“ řekl Spike. „Jsi vdaná, Ellie?“

Zavrtěla hlavou. Max pocítil šílené nutkání obejmout ji kolem ramen a přitáhnout si ji k sobě. Chce snad dát najevo, že mu patří? Bože, vždyť se chová jako neandrtálec!

„A co ty? Už ses oženil?“

„Ano, před dvěma lety,“ odpověděl. „Svou ženu jsem poznal na akademii. Líbila by se ti.“

„Určitě,“ řekla Ellie. Otočila se k Maxovi a tiše řekla: „Spike mě zachránil před Pattersonem. Od toho má tu jizvu na čele.“

„Povězte mi o tom,“ vyzval Spika Max.

„Bylo to dávno,“ řekla Ellie.

„Ano, bylo,“ přisvědčil Spike, „ale pamatuju si každou minutu, jako by se to stalo včera. Byla polední přestávka a já jsem se schovával za velkým dubem u kaple. Vzpomínáš si na ten strom, Ellie?“

Přikývla. „Jednou na něj vylezl Kenny Plate a spadl. Zlomil si ruku.“

„Proč jste se schovával?“ chtěl vědět Max.

Spike se zazubil. „Pokoušel jsem se sirkami zapálit cigaretu kterou jsem šlohl strýčkovi. Měl jsem plán. Až bych ji měl zapálenou, chtěl jsem projít kolem ředitelovy kanceláře a kouřit. Myslel jsem si, že za kouření by mě vyrazili ze školy a nezachránily by mě ani otcovy peníze. Ale zápalky byly vlhké a mně se cigaretu zapálit nepodařilo.“

„Spike se snažil udržovat si image drsňáka,“ vysvětlovala Ellie.

„Ano, a působilo to,“ řekl Spike. „Takže když jsem byl za tím stromem, uslyšel jsem křik. Vyběhl jsem zpoza stromu, abych zjistil, co se děje, a právě v tom okamžiku se tě Patterson snažil odtáhnout pryč.“ Otočil se k Maxovi a řekl: „Ten kluk byl silný jak býk a měřil přes metr osmdesát. Než jsem se k němu dostal, byla Ellie na zemi a on do ní bušil pěstmi. Schoulila se do klubíčka, takže to nejvíc odnesly její ramena a nohy. Sestra Mary Frances se ho pokoušela odtrhnout, ale on ji srazil na zem a…“

„Patterson uhodil sestru Mary Frances?“ zděsila se Ellie.

„Ty to nevíš?“

Zavrtěla hlavou. „Pamatuju si jenom, že jsi na něho skočil.“

„Ano. Odtrhl jsem ho od tebe a volal jsem, ať utečeš, ale tys neutekla.“

„Myslela jsem si, že ti pomůžu.“

„To byl hloupý nápad,“ řekl Spike. „I kdybys měla v kapse cihlu, vážila bys tehdy asi tak pětadvacet kilo,“ přeháněl. „A všechno se přihodilo tak rychle. Párkrát jsem ho pořádně praštil, ale Patterson se po těch ranách oklepal jako pes, a tak jsem se rozhodl, že ho přiškrtím. Zmáčkl jsem mu krk, jak nejvíc jsem mohl, ale s ním to vůbec nehnulo. Až do toho dne jsem si nikdy nevšiml, jaký výraz má v očích. Nebyl to pohled blázna,“ tvrdil. „Byl zlý…, krutý.“

„Čím vás pořezal?“ zeptal se Max.

Spike si sáhl na jizvu na čele. „Perořízkem. Měl ho na kroužku na klíče.

„Tehdy ses stal mým hrdinou,“ řekla Ellie.

Spike se začervenal. „Já nejsem žádný hrdina. Jenom jsem u něho byl dříve než jiní. Museli přijít tři kluci z posledního ročníku, aby ho ode mě odtrhli a drželi ho, než přijela policie.“

„Oba nás převezli do nemocnice,“ dodala Ellie. „S tebou jela v sanitce sestra Mary Frances.“

Spike přikývl. „Sestry mi říkaly postrach města, a kdyby otec školu finančně nepodporoval, dávno by mě vyhodili, ale od toho dne si mě všichni vážili.“ Zasmál se a řekl. „S pověstí drsňáka byl konec.“

Pak zase zvážněl a potřásl hlavou. „Viděl jsem Pattersonův rejstřík a nechápu, proč neskončil v base. Každé napadení by mělo stačit, aby se dostal za mříže, ale zdá se, že má nějaké prohnané advokáty, kteří přesvědčili soud, že potřebuje léčbu, a ne basu.“ Pohlédl na Ellii s upřímným soucitem. „Je mi opravdu líto, co se ti stalo. Tvůj táta postupoval naprosto správně v tom, že žádal pro něho zákaz kontaktu, ale vím, že Patterson toho nenechal. Když tě unesl a málem zabil, slyšeli jsme, že jsi byla v kritickém stavu a museli tě vrtulníkem převézt do Harrisburgu. Můj otec mi slíbil, že mě k tobě vezme na návštěvu, ale tys potom zmizela. Nikdo nevěděl, kde jsi.“

Jejich povídání přerušila servírka, která jim přinesla jídelní lístek, ale hovor o Pattersonovi vzal Ellii chuť k jídlu. Objednala si salát. Max přelétl očima nabídku a vybral si specialitu podniku zvanou Paul Bunyan. V menu se dočetl, že to má být největší sendvič ve státě s ohromným biftekem. Ellii napadlo, že se nemusí obávat nebezpečí plynoucího z Maxovy profese. Cholesterol ho zabije dříve než nějaká kulka.

„Říkalo se, že ses odstěhovala k příbuzným do Los Angeles a že se z tebe stala herečka,“ pokračoval Spike. „Ale o pár let později jsem slyšel, že děláš advokátku v Miami. Potom dokonce kolovaly fámy, že pracuješ ve vesmírném centru v Houstonu.“

Servírka se na Spika usmála a postavila na stůl tři ledové čaje. Spike jí kývnutím hlavy poděkoval a hned se napil.

„Tvůj otec udělal dobře, že tě před tím šílencem ukryl.“

„Víte, kde je Patterson teď?“ zeptal se Max.

Spike zavrtěl hlavou. „Měl jsem nějaké tipy, ale nic konkrétního. Asi před šesti měsíci ho propustili z poslední léčebny a pak zmizel. Jeho rodiče tvrdí, že nevědí, kde je.“

„Vy jste se jich ptal?“

„Ano, ptal. Chtěl jsem vědět, jestli můžu čekat nějaké problémy. Měl jsem obavy, že by se mohl upnout na nějakou jinou dívku nebo ublížit dalším lidem.“

„Jeho rodiče pořád žijí ve Winston Falls?“ zeptala se Ellie.

„Ano, žijí. Ve stejném domě.“

Ellii naskočila husí kůže a přitiskla se k Maxovi. „O čtyři bloky dál a o tři stranou od našeho domu,“ řekla. „Tak blízko byl. Stíhají ho teď kvůli něčemu? Nemá se někde hlásit?“

Spike zavrtěl hlavou. „Kvůli ničemu ho nestíhají a nikdo ho nehledá – aspoň ne oficiálně. Když ho pustili, dostal doporučení, aby v léčbě pokračoval. To je jediné, co vím.“ Povzdechl si a dodal: „Všichni si myslí, že je blázen.“

„Podle toho, co jsem četl a slyšel, pokud se jedná o Ellii, je duševně chorý,“ poznamenal Max.

„V tom máte pravdu. Chodila do stejné školy, ale nevšímal si jí, dokud spolu nebyli jednou na školním táboře. Viděl ji tam a hned ji chtěl dostat. Vůbec mu nevadilo, že je jí teprve jedenáct. Nebyl schopný nechat ji být. A samozřejmě se nedokázal smířit s odmítnutím. Jsem přesvědčen, že kdyby ji někde uviděl dnes, zase by ji napadl.“

Max podal Spikovi vizitku. „Jestli se o něm něco dovíte, prosím zavolejte mi. Třeba i v noci.“

„Já vás prosím o totéž,“ řekl Spike a také on věnoval Maxovi vizitku. „Vždycky když jedu kolem, prohlížím si Pattersonův dům. Je to velká viktoriánská budova a přísahám, že jednou odpoledne jsem postřehl, jak se v podkroví ve druhém patře pohnula záclona. Pár minut předtím jsem viděl, že Pattersonovi rodiče odjeli, takže to nemohl být někdo z nich. Kolem domu v té době procházelo pár dětí a já jsem náhodou stál na stopce u vjezdu do ulice. Nikdo v domě mě nemohl vidět.“

„Myslíte, že by se mohl skrývat v tom podkroví?“

„Je to možné,“ připustil Spike. „Uvědomte si, že Pattersonovi rodiče tvrdili, že Evana neviděli, a jeho otec vyhrožoval, že podá žalobu kvůli obtěžování, když jim nedám pokoj. Ale udělal jsem menší pokus. Několikrát během posledního měsíce školy jsem sledoval dům okolo třetí odpoledne. Kolem domu Pattersonových každý den chodívají děti. A znovu jsem viděl, jak se tam pohnula záclona. Ovšem jenom jednou. Takže myslím, že by se tam mohl skrývat.“

„Že by žil v tom domě půl roku, a nikdy nevyšel ven? Že by ho nikdo neviděl?“ řekla Ellie. „To si nedovedu představit.“

„Je tu ještě jeden problém, o kterém byste měl vědět,“ řekl Max a následujících deset minut hovořil o Landryových a o přestřelce, u níž se vyskytla Ellie.

„Myslím, že ji sleduje Willis Cogburn,“ řekl Max. „Musím vzít v úvahu i možnost, že na ni Landryovi poslali někoho jiného, ale vím, že s Cogburnem rádi pracují.“

„Ten byl v base, takže ho máme v databázi. Až se vrátím do kanceláře, vytáhnu si jeho fotku.“

„Jaké máte číslo mobilu?“ zeptat se Max. „Jeho fotku vám můžu poslat hned teď.“

Za necelou minutu měl Spike před sebou Cogburnův obličej. „Výborně,“ řekl. „Jak vám můžu pomoct já?“

„Rád bych odtud Ellii odvezl už dnes, ale pořádá se oslava…“

„Rodiče prosili, abych zůstala na Avinu zahradní party,“ vysvětlovala Ellie. „Pokud se Maxovi podaří zajistit dostatečnou ochranu.“

„S tím bych mohl pomoct,“ řekl Spike. Otočil se k Ellii a dodal: „Nemáš tady klid, že?“

Ellie se snažila říct rozvážně: „Jak kdy…“ Zarazila se, když postřehla, jak nevěřícně se oba tváří. „Já nevím,“ řekla nakonec a pokrčila rameny.

„O strategii si promluvíme potom,“ navrhl Max, když viděl, jak Ellie zbledla. Věděl, že to pro ni musí být těžké, ale zvládala to statečně.

„Dobrý nápad,“ řekla. Nechtěla už dál mluvit o Landryových ani o Pattersonovi a požádala Spika, aby jí popovídal o všech lidech, na něž si pamatovala. Než jim přinesli na stůl jídlo, dostala znovu hlad.

„A co ty, Ellie? Co teď děláš?“ zeptal se Spike.

„Hledám práci,“ odpověděla.

„Neuvažovala jsi, že by ses sem vrátila?“

Zavrtěla hlavou. „Myslím, že bych nemohla.“

„I kdyby byl Patterson daleko odtud?“

„I v tom případě. Všechny moje vzpomínky se točí kolem něho. Prostě si neumím představit, že bych to zvládla. Co ty?“ zeptala se. „Co tě vedlo k tomu, že ses dal do služeb zákona?“

„Po tom, co jsem ti pomohl, se mi asi nějak zalíbilo konat dobro a po škole mi připadalo, že to je právě to, co chci dělat. Taky jsem si řekl, že bych rád zůstal tady.“

Spike jí položil pár osobních otázek o životě mimo Winston Falls, ale Max jí zabránil odpovídat. Počínal si přitom diplomaticky. Obratně se vložil do řeči nebo zavedl hovor jinam. Ellie si uvědomila, co dělá, jakmile jí položil ruku na koleno.

Když opět seděli v autě a vyjeli zpátky k Winston Falls, Ellie řekla: „Všimla jsem si, že jsi nechtěl, abych Spikovi řekla, kde bydlím nebo co dělám. Ale já mu věřím.“

„To je dobře, ale o co se vsadíš, že přijede domů a bude vyprávět své ženě, že tě potkal, ona to potom možná poví sousedce…“

„Už chápu,“ řekl Ellie. „Neměla jsem uvádět nic konkrétního.“

„Tvůj otec věnoval spoustu námahy a peněz na to, aby tě ukryl, než budeš dost stará, aby ses o sebe mohla postarat. Nikdo ze zdejších lidí neví, kde žiješ, je to tak?“

„Neví,“ přisvědčila Ellie. „Dokonce ani příbuzní toho moc nevědí, snad jen to, že po návratu z nemocnice mě poslali někam do školy. Ale na nic se mě nevyptávali, což je dobře. Alespoň tak mi to řekla matka.“

„Nikdo neví, že jsi lékařka?“

„Myslím, že ne. Teta Vivien si myslí, že jsem věčný student. Její sestra je přesvědčena, že pořád studuju, protože mi to jde pomalu.“

Max se zasmál. „Ty neděláš nic pomalu.“

„To má být kritika?“

„Ne,“ odpověděl a pohlédl na ni. Tvářila se rozmrzele, což ho pobavilo. „Prostě neumíš odpočívat.“

„Zatím na to nebyl čas.“

„Teď, když tvoje práce na plný úvazek u svatého Vincenta skončila, máš času habaděj.“

„Nezmínila jsem se, že mám dluh přes dvě stě tisíc dolarů?“

„Přesto by sis mohla dopřát trochu volna.“

Ellie neprotestovala.

Když přijeli domů, otec jednal vzadu na zahradě s opravářem. Zatímco byli pryč, ohromný prostor se proměnil ve staveniště. Verandu lemovaly prázdné květináče a další stály také na různých vybraných místech na trávníku. Uprostřed vyrostla rozměrná fontána. Max podal Williamovi termostat a zůstal venku, aby si s oběma muži promluvil, zatímco Ellie zamířila do domu. Všimla si, že už byly doručeny některé květiny. Na kuchyňském stole stály kytice a další spatřila také na konferenčním stolku v obývacím pokoji. Aranžmá, bílé hortenzie a bílé růže doplněné jasně zelenými listy, bylo jednoduché a přitom elegantní.

Na stole v jídelně bylo prostřeno k večeři. Pro sedm lidí. Věděla, co to znamená, a okamžitě se snažila vymyslet, kam by s Maxem mohla odejít. V žádném případě nechtěla sedět vedle Avy nebo Johna. Bohužel však na nic nepřišla.

Začala cítit trochu nervózní chvění v žaludku, a tak si nalila sklenici mléka. Opřela se o stůl se dřezem a popíjela je.

Vzápětí vstoupil Max, zadíval se na ni a zeptal se: „Co se děje?“

„Nic se neděje. Dostala jsem chuť na trochu mléka.“

Jakmile do kuchyně vešla matka, Ellie si všimla, že má na sobě oblečení pro zvláštní příležitosti, bílé pouzdrové šaty bez rukávů a lodičky na vysokém podpatku. „Koupila sis nové šaty?“ zeptala se.

„Ne, mám je už pár let. Tys je asi ještě neviděla.“

„Jsou hezké,“ řekla Ellie. „Moc ti sluší, mami.“

„Děkuji, holčičko. Ale teď, Ellie,“ řekla, „bych si s tebou ráda o něčem promluvila.“

Ellie dopila mléko. Odložila sklenici do dřezu a řekla: „Ach bože, už je to tady.“

„Co jsi říkala?“

„Vždycky když začneš ‚teď, Ellie‘, vím, že mi řekneš něco, co nechci slyšet.“

„Ava se svým snoubencem přijdou na večeři.“

„A měla jsem pravdu. Tohle nechci slyšet.“

„Na letišti vyzvednou Annii a měli by být tady asi v půl sedmé.“

Ellie se obrátila k Maxovi. „Annie se ti bude líbit. Když byla malá, měla přezdívku Medová Annie, protože byla tak sladká.“

V té chvíli vstoupil do kuchyně otec, takže slyšel Elliinu poslední poznámku. Potřásl hlavou. „Po tvém odjezdu…,“ řekl. Vytáhl z kapsy kapesník a otřel si čelo, pak se svalil na židli, aby popadl dech. Teprve potom pokračoval. „Annie se stáhla do sebe a dlouho jí trvalo, než se dala dohromady. Pak se rozhodla, že bude dělat něco dobrého pro zákon. Nechápala, proč Patterson nedostal doživotí. Upřímně řečeno, nechápali jsme to ani my… Cítila se strašně bezmocná,“ dodal.

Max přikývl. Bezmocná. Dovedl se vžít do Anniiných pocitů. Jako dítě se cítil stejně, když utekl od svých pěstounů.

„Annie je pořád sladká,“ tvrdila Ellie. „V jednom kuse si píšeme. A taky má velký smysl pro humor.“

„A Ava?“ zeptal se Max. „Měla taky nějakou přezdívku?“

Matka se snažila zabránit Ellii v odpovědi. „Víte, jsou to dvojčata. Jednovaječná.“

„Někdy je ještě dnes nedokážu od sebe rozeznat,“ přeháněl otec.

„Já ano,“ řekla Ellie. „Avě ve tmě červeně svítí oči.“

„Ale proboha,“ zamumlala matka.

Otec se rozhodl její poznámku ignorovat. „Opravář instaloval okenní jednotku, protože prý náhradnímu klimatizačnímu zařízení chybějí některé součásti. Zítra přijde znovu, aby je spravil a namontoval nový termostat. Ale okenní jednotku si nechám. Dostal jsem na ni velkou slevu.“

Zazvonil domovní zvonek a matka spěchala otevřít. Pak se vrátila do kuchyně a přikázala: „Williame, pověz lidem se stanem, kam ho mají postavit.“

Otec se pomalu zvedl, a poté co s matkou vyšel na zahradu, Ellie řekla: „Hned se vrátím.“ Vběhla do koupelny rodičů a prohledala léky ve skříňce. Otec měl mnohem lepší barvu než předtím, ale přesto si o něho dělala starosti. Stres může i zabíjet. Hledala léky na srdce, ale žádné nenašla. Jediné léky na předpis tu byly pilulky na spaní. Přečetla si štítek a odšroubovala uzávěr. Asi polovina byla spotřebovaná. Věděla, že nemusí mít obavu, přesto se jí zčásti nezbavila.

„Co jsi dělala?“ zeptal se Max, když se vrátila. Stál u okna v obývacím pokoji a vyhlížel na ulici.

„Dívala jsem se na léky v lékárničce, abych zjistila, co rodiče berou. Kdyby se někomu z nich něco stalo, nevěděla bych, co s nimi je. Neřekli by mi to.“

„Našla jsi něco?“

„Otcovy prášky na spaní,“ odpověděla Ellie. „Myslím, že úzkost a strach, který o mě měl celé ty roky – nemluvě o stresu spojeném s Avinou svatbou – si vybraly svou daň.“

„Nechceš mi něco povědět o Avě? Mám pocit, že ji nemáš moc v lásce.“

Ellie se zasmála. „Není divu, že pracuješ u FBI. Jsi ohromně bystrý.“

„Nemáš důvod být sarkastická.“

Přešla na druhou stranu pokoje a s rukama zkříženýma se zastavila vedle něho. „Přijela jsem na Avinu svatbu, protože mě matka nutila. Opravdu nutila,“ zdůraznila.

„No dobře.“

„Bere si Johna Nobla, mého bývalého snoubence.“

Max povytáhl obočí. „Ale?“

„John mě požádal o ruku několik dní předtím, než jsem ho přivedla domů, abych ho představila rodině.“

„Rozumím,“ řekl Max, když se odmlčela.

„Všichni ho vyzývali, aby se cítil jako doma…, zvláště Ava.“

Max tušil, kam směřuje, ale čekal, až mu to poví sama.

„Večer po našem příjezdu jsem ho s ní našla v posteli.“

„Á…“

Ellie se zamračila a řekla. „Á, co?“

„Myslíš, že to, co se stalo, byla jeho vina, nebo vina tvé sestry?“

„Ava dobře věděla, co dělá.“

„A on ne?“

„Samozřejmě že ano,“ řekla. „Ale Ava a já jsme měly vždycky problematický vztah a tohle byla poslední kapka. Sebrala jsem se a vrátila se do St. Louisu.“

„Co způsobilo, že jste měly špatný vztah?“ zeptal se zvědavě Max.

„Když jsme byly malé a něco se nedařilo, Ava to dávala za vinu mně. Ona a Annie měly každá svou vlastní narozeninovou oslavu a Ava mě obvinila, že jsem jednou pokazila tu její. Řekla bych, že svým způsobem to tak bylo.“

„Jak jsi ji pokazila?“

„Ležela jsem ztlučená a v bezvědomí,“ řekla Ellie. „A rodiče museli za mnou do nemocnice.“

„To bylo tehdy, když tě Patterson unesl z Winston Falls, je to tak?“

„Ne, tehdy ne.“

„Proboha, Ellie, kolikrát jsi kvůli Pattersonovi skončila v nemocnici? To soudní záznamy neuvádějí.“

„Jenom dvakrát.“

Snažila se mluvit nedbale, ale Max věděl, že hovor o tom ničemovi v ní vyvolává úzkost. Poznal jí to na hlase.

„Je pro tebe těžké být tady, třeba jen na pár dní, že?“

Neviděla důvod, proč by měla lhát. „Mám pořád v žaludku kámen a ten nezmizí, dokud nebudu odtud pryč. A to všechno kvůli němu. Dříve jsem si myslela, že je divné, že se mě nesnažil najít.“

„Jak víš, že se o to nesnažil?“

„Myslím, že by nebylo příliš těžké zjistit, kde jsem. Přijala jsem na dlouhou dobu jméno Wheatleyových, ale když jsem získala doktorský titul, vrátila jsem se ke svému jménu. Jeden psychiatr se domníval, že Pattersonova posedlost je nějak spojena s Winston Falls.“

„Možná ano,“ připustil Max, i když o tom nebyl přesvědčen.

„Ten doktor říkal, že k Pattersonově obsesi patří to, že mě musí zabít tady. Je to samozřejmě jen teorie,“ dodala a pokrčila rameny.

Max měl jinou teorii. Muž se sklonem k násilí by se nezastavil před ničím, aby se dostal ke své oběti, a jediný důvod, proč Ellii nezabil, bylo to, že ji nemohl najít. Podle toho, co se dočetl z jeho spisu, také věděl, že nepřestane, dokud definitivně neskončí za mřížemi.

„Radši bych o něm nemluvila.“

„Tak dobře, pověz mi něco o tom Noblovi. Milovala jsi ho?“

„Teoreticky vypadal dobře.“

Max se zasmál. „Jinými slovy ne,“ řekl. „Co to znamená, že teoreticky vypadal dobře?“

„John je dermatolog, takže při práci se nesetkává téměř s žádným nebezpečím. To znamená, že mu nic nehrozí.“ A Bůh ví, že bych ráda zjistila, jaké to je, cítit se bezpečně, pomyslela si Ellie.

„Co ještě?“

„Oba jsme byli rezidenti, takže nás spojovala medicína a nemocnice.“

„Co ještě?“

„Byl ohromně zdvořilý a bezstarostný.“

Max si všiml, že se nezmínila o citových nebo fyzických vlastnostech. „Neprovdala by ses za něho.“

„Ne, neprovdala,“ připustila Ellie. „Po tom fiasku jsem si uvědomila, že si nemůžu vzít nikoho. Můj život je naprosto nepředvídatelný.“

„A to by nebylo bezpečné pro muže, kterého by sis vzala, že?“

Čte jí snad myšlenky? „Ano. Nebylo by to bezpečné.“

„Takže necháváš toho grázla Pattersona, aby ti dál řídil život.“

Nemohla nesouhlasit. „Nezeptáš se mě, jestli jsem s Johnem spala?“

„Ne,“ odpověděl Max. „Vím, že nespala.“

Zvedla k němu zrak. „Jak to můžeš vědět?“

Neřekl, že si myslí, že žádný muž, který by spal s Ellií, by nechtěl ani nepotřeboval jinou ženu. Místo toho jen prohodil: „Prostě to vím.“

Dvacet

Věčně nespokojená nevěsta dorazila do domu v sedm hodin s Elliiným bývalým snoubencem a s její sestrou.

Max pozoroval z okna, jak John bere Anniin kufr a kráčí mezi dvěma velmi hezkými ženami. Bylo jasné, že jsou to jednovaječná dvojčata. Obě byly prostředně vysoké a měly dlouhé plavé vlasy, o odstín tmavší než Ellie, a útlou stavbu těla. Podle Maxova názoru byly sestry velmi hezké, ale v žádném případě se nemohly krásou rovnat Ellii.

John Noble byl něco jiného. Vypadal, jako by pracoval na Wall Streetu nebo dělal manekýna ve výkladní skříni obchodního domu. Byl vysoký, hubený a měl na sobě elegantní bleděmodrou košili a nažehlené khaki kalhoty. Jediný vlásek v jeho účesu nebyl na nesprávném místě. Přesto se však Maxovi něco na něm nezdálo. Nemohl přijít na to, co to je, dokud John nedošel blíž k domu. Pak si Max uvědomil, že když se směje, nehýbe se mu čelo. Bylo to, jako by kůži na něm měl ztuhlou. Botox. To snad ne!

Ellie došla k Maxovi. „Ta špatná je vlevo,“ zašeptala.

Snažil se zachovat vážnou tvář. „Pokus se s ní dobře vycházet,“ odpověděl jí také šeptem.

„Mluvíš jako moje matka.“

„Prostě to zkus. Chovej se příjemně.“

Elliin otec prošel rychle kolem nich a otevřel domovní dveře.

Annie spatřila Ellii. „Myslela jsem, že se ti to nepodaří,“ vykřikla. „Jsem tak ráda, že jsi tady.“

Sestry se objaly a okamžitě začaly brebentit. Třebaže hovořily obě zároveň, zdálo se, že jedna druhé docela dobře rozumí.

Ava stála za Annií a čekala. Pod paží svírala notebook a Max si všiml, že je rozladěná, protože jí Ellie nevěnuje pozornost. Když konečně přišla na řadu, políbila Ellii jen letmo na tvář.

„Jsem ráda, že ses rozhodla chovat jako dospělá a přijet domů na svatbu,“ řekla Ava. Pak ztišila hlas. „A mimochodem, zúčastníš se celé svatby.“

„Ne, nezúčastním,“ namítla Ellie.

Vyloudila na tváři úsměv a představila sestrám Maxe. Neřekla Avě nic špatného, i když ji napadlo pár slov, která by ráda použila. Pak představila Johna.

Ten předtím stál ve dveřích se skloněnou hlavou. Jakmile vyslovila jeho jméno, zvedl ji, ale na Ellii se nepodíval. Tvář měl rudou a pohledem těkal sem a tam, jako by se jí bál pohlédnout do očí. Nervózně vykročil kupředu, a když potřásl Maxovi rukou, celý pokoj ztichl. Nakonec přece jen otočil hlavu k Ellii a řekl: „Gratuluji.“

„K čemu gratuluješ?“ zeptala se.

„K Chapmanově ceně.“

„Nemocnice získala Chapmana?“

„Ne, ty jsi ho získala.“

Potřásla hlavou. „Určitě ses spletl, Johne. To bych přece musela vědět.“

„Doktor Westfield ti to zřejmě chce povědět sám,“ řekl John. Rozpaky mu zbarvily tvář ještě temnější červení. „Asi jsem mu pokazil překvapení.“

„Jak jsi na to přišel?“ zeptala se Ellie, i když si pořád myslela, že je to omyl.

„Mluvil jsem s Westfieldovou asistentkou o nějakých papírech pro zdejší nemocnici, které jsem ještě nedostal, a ona se o tom zmínila. Všichni od svatého Vincenta jsou u vytržení. Je to velká čest a znamená to, že dostanou další peníze z grantu. Měla bys co nejdřív dostat zprávu od Westfielda. Vrátíš se tam, že?“

„Ano,“ odpověděla Ellie. „Ale smlouvu jsem ještě nepodepsala. Slíbila jsem Westfieldovi, že nějaký čas vypomůžu, když mě budou potřebovat.“

„Opravdu jsi ji získala, Ellie,“ ujišťoval ji John.

Teď, když byly pryč počáteční rozpaky, ztratila Ava zájem o konverzaci a odešla do kuchyně, aby si promluvila s matkou.

„Co je to Chapman?“ zeptala se Annie.

Odpověděl jí John. „To je prestižní cena za mimořádné úspěchy v medicíně. Tento rok ji dostala Ellie a také její oddělení. Je to žádané ocenění,“ zdůraznil John, „protože se uděluje zřídka. Poslední Chapmanovu cenu získal před jedenácti lety nějaký starší rezident a jeho oddělení v Memphisu.“

„Bude se předávat oficiálně?“ zeptala se Annie. „A dostane Ellie medaili nebo tak něco?“

John se na Annii usmál, protože byl rád, že se může zaměřit na něco jiného. „Dostane víc než medaili. K ceně patří i dost velká finanční částka. Polovina připadne oddělení a polovina Ellii. Ani z toho nebude muset platit daně.“

„To ti jistě pomůže s tvou půjčkou, že?“ řekla Annie.

Ellie stále pochybovala. „Kdybych ji získala, už by mi doktor Westfield dávno zavolal.“

Otec ji políbil na čelo. „I kdybys ji nezískala, víš přece, že matka a já jsme na tebe moc pyšní. Možná se tebou nechlubíme příbuzným a přátelům tak, jak bychom chtěli, ale jistě víš, jak se cítíme.“

„Ano, tati, vím.“

„Kuře bude úplně vysušené, jestli je brzo nesníme,“ zavolala na ně matka. „Johne, nevadilo by ti, kdybys odnesl Annii zavazadla do levandulového pokoje? Annie, nalij prosím vodu k pití.“

Vtom zazvonil Maxův telefon. Volal Ben. Max se omluvil a zamířil do pracovny, kde bude mít klid. Když procházel chodbou, zaslechl, jak se Ava ptá Ellie, jestli si přivezla dlouhé černé šaty na svatbu, nebo jestli si musí nějaké koupit. Aniž se zastavil, ohlédl se, vzal Ellii za ruku a odváděl ji s sebou do pracovny.

Protože přitom telefonoval, Ellie se ovládla a nevybuchla, ale musela se velice přemáhat. Měla chuť popadnout Avu za ramena a její samolibost z ní vytřást. Kolem dveří prošla Annie a řekla, že jde nahoru, aby si něco vytáhla z kufru, a za minutu Ellie uslyšela její smích. Věděla, proč se směje. Annie spatřila barvu na stěnách svého pokoje. Sestřin smích z jakéhosi důvodu otupil její zlost. Předtím slíbila matce, že se pokusí s Avou vycházet dobře a přisámbůh, chystala se slib dodržet. Nepřipustí, aby ji sestra vyprovokovala.

Zatímco seděla na stoličce u okna a čekala, až Max dotelefonuje, dostala textovou zprávu Addison MacBrideové, která se ptala na prenatální vitaminy a na zadržování vody. Potřebovala tři zprávy, než zodpověděla všechny její otázky, a nakonec ještě Addison chtěla vědět, jestli Ellie neuvažuje o návštěvě Honolulu. Ellie odpověděla, že by ráda přijela, ale nemůže říct, kdy jí to vyjde, protože její program je momentálně hodně komplikovaný.

To bylo slabé slovo. Nevěděla ani, co bude dělat následující dva měsíce nebo následující dva týdny. Její budoucnost závisela na tom, jestli FBI dopadne muže, který ji má zabít. Tedy pokud je jen jeden. Je možné, že by Landryovi najali víc než jednoho zabijáka? A jak se vlastně člověk doví, kde se dá takový zabiják najmout? Určitě si nemůže dát inzerát do novin. Ty ostatně tak jako tak budou brzy překonané. Internet, blesklo jí hlavou. Přes internet může člověk sehnat cokoli, když ví, kde hledat. Možná si to Landryovi vyguglovali, přemítala. Třeba napsali: „Hledá se nájemný vrah“ a stiskli vyhledávání.

A jéje, už se zas nechává unést fantazií a napadají ji hloupé myšlenky. Max přešel na druhou stranu pracovny a soustředěně naslouchal Benovým slovům. Ellii se nijak nechtělo od něho odejít a přidat se k ostatním, ale napadlo ji, že zajde do kuchyně, aby tam pomohla. Vtom jí však zazvonil mobil.

Volal doktor Westfield a oznámil jí, že skutečně získala Chapmanovu cenu. Byla ohromená a rozpačitá. Vřele mu poděkovala a potom poslouchala, jak básní o tom, co taková cena znamená pro jeho oddělení. Nikdy předtím neslyšela, aby tak jásal, a pochybovala, že něco takového ještě někdy uslyší.

Rozhodla se, že to rodině zatím nepoví, vždyť dnes večer se tak jako tak bude všechno točit kolem Avy a její svatby. Ale Maxovi to chtěla říct okamžitě.

Když domluvil, otočil se k ní. Viděla, že se tváří vážně, a všechny radostné zprávy pustila z hlavy.

„Co se stalo?“

„Někdo se dostal ke Gregu Roperovi.“

„Jak to myslíš, že se k němu dostal? Ublížil mu nějak?“

Max potřásl hlavou. „To nevíme, protože se ztratil.“

Ve dveřích se objevila Elliina matka. „Večeře je na stole.“

„Promluvíme si o tom později,“ řekl Max.

Večeře znamenala pro Ellii zkoušku odolnosti. Rodiče se snažili vést nenucenou konverzaci, ale pod povrchem bylo znát napětí, které hrozilo výbuchem. Po dvou sklenkách vína Ava už ani nepředstírala, že ji zajímá, co kdo říká. Chtěla mluvit o svatbě a vší práci, kterou musí vynaložit, aby byla dokonalá. Nikdo mi ji nezkazí, prohlásila najednou a Ellie si nemohla nevšimnout, že když to sestra vyslovila, zadívala se na ni.

Ava utrousila další jízlivou poznámku, tentokrát o Elliině oblečení, a to rozhodlo.

„Měl jsi pravdu, Johne,“ řekla Ellie. „Právě mi telefonoval doktor Westfield. Skutečně jsem získala Chapmana.“

„Vždyť jsem to říkal,“ tvrdil nadšeně John. „Vůbec mě nepřekvapilo, když jsem to slyšel. Vždycky jsem věděl, že jsi nejlepší chirurg v nemocnici. Rezidenti žasli, jak jsi schopná. Měla bys slyšet, jak o tobě mluvili v odpočívárně. Wesfield říkal, že jsi geniální. Věděla jsi to?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, nevěděla.“

„A přimět ho, aby o svých lékařích řekl něco pochvalného, je skoro nemožné. Vždycky jsi byla výjimečná, Ellie.“

Ava neřekla ani slovo, ale zlostný pohled, jímž šlehla po Johnovi, hovořil za vše. V nitru soptila.

„Gratuluju,“ řekla Annie. „Jsem na tebe pyšná.“

„Zlatíčko, to je úžasná novina,“ řekl otec.

„Ano, skvělá,“ přidala se matka.

„Musí se tady pořád mluvit o tobě?“ ozvala se Ava.

Ellie vybuchla smíchy. „Ach Avo, ty se nikdy nezměníš, že?“

Ava vystrčila bradu. „Beru to jako poklonu,“ řekla. „A mimochodem, budeš na svatbě od začátku do konce.“

„Žádáš mě o to?“

„Ne, prostě ti to říkám.“

Maxe rozhovor obou sester zaujal. On sám většinu života strávil s bratry a teď si uvědomil, jak jsou tyto sestry nesmírně rozdílné. V jeho rodině se každý závažnější spor řešil několika pořádnými ranami, pokud nebyli nablízku rodiče, čímž problém skončil a šlo se dál. V nikom nezůstala žádná zášť. Jeho bratři se nikdy neuráželi, ale Elliina sestra očividně ano.

„To že budu na tvé svatbě, nezabrání dalším řečem, Avo,“ namítla Ellie.

Annie s ní souhlasila. „Má pravdu, Avo. Ty už jsi z té svatby trochu paranoidní.“

Otec nabídl všem u stolu sklenku vína, ale Ellie odmítla. Po Avině třetí nebo čtvrté námitce ve věci svatby se Ellie omluvila, odešla do kuchyně a vrátila se zpět s krabicí mléka a sklenkou. Obojí postavila před svůj talíř.

„Nalij mléko do džbánku,“ vyzvala ji Ava. „Nejsme žádní křupani.“

Ellie na ni nedbala, nalila si mléko do sklenky a napila se.

„Tohle nemám chuť poslouchat,“ řekl otec. „Pojď, Claire. I vy dva, Maxi a Johne. Necháme děvčata, ať si to vyříkají samy mezi sebou.“

Matka se varovně zadívala na Ellii a mírně potřásla hlavou, než s ostatními vyšla na verandu. Ellii by nepřekvapilo, kdyby si zvedla k očím dva prsty a potom na ni ukázala, aby jí dala najevo, že ji bude pozorovat.

Sotva sestry osaměly, Annie se otočila k Ellii. „Proč jsi mi neřekla o Maxovi? Je úžasný,“ zašeptala. „Nemyslíš? S pistolí a s odznakem. Má v sobě něco smyslného, že?“

„Nosí pistoli a odznak, protože pracuje u FBI, a taky je to známý, tak jsem ho sem pozvala.“

„Vsadím se, že nevěděl, co ho čeká,“ řekla Annie a krátce kývla směrem k třetí sestře.

„Na můj vkus je moc drsný,“ řekla Ava a pokrčila rameny. „John je mnohem kultivovanější.“

„Je to jenom kamarád?“ zeptala se Annie.

„Ano… Avo, nebudu na celé tvé svatbě.“

„Ale budeš. Je to jediná možnost.“

„Nehádejte se prosím,“ žadonila Annie.

„Annie, cítíš se dobře? Jsi hrozně bledá,“ řekla Ellie.

„Jsem unavená,“ odpověděla Annie. „Vstávala jsem v pět ráno a včera jsem šla pozdě spát.“

Ellie se znovu obrátila k Avě. „Jak to myslíš, že je to jediná možnost?“

„Ano, proč jediná možnost?“ přidala se Annie.

Ava jim to vysvětlila. „Být na svatbě od začátku do konce je jediná možnost, jak udělat konec těm ošklivým klepům.“

„Jakým ošklivým klepům?“ zeptala se Ellie. Nalila si ještě trochu mléka a napila se. Z pobytu v blízkosti Avy se jí nejspíš dělal žaludeční vřed. Naštěstí s ní nebude muset zůstat dlouho.

„Však víš.“

„Ne, nevím. Vysvětli mi, co míníš těmi ošklivými klepy.“

Ava se napřímila a hněvivě na Ellii pohlédla. „Tak dobře. Lidé říkají, že jsem ti zničila zásnuby.“

„Nechápu, jak to lidé ve městě můžou vědět,“ řekla Annie. „Kdo jim to řekl?“

„Nikdo jim to neřekl,“ vysvětlovala Ava. „Máti se zmínila o Johnovi, ještě než ho Ellie přivedla domů. Všechny její kamarádky věděly, že ho přivádí, aby se seznámil s rodinou. Takže se musely divit, proč si najednou bere mě, a ne ji.“

„Ale na tom není nic hrozného,“ namítla Annie. „To přece nijak nekazí tvoji pověst.“

Ava se zamračila. „To není všechno. Někdo, a já nevím kdo, ale řekla bych, že to byla matčina nejlepší kamarádka paní Grimesová – víte přece, že se máti musí vždycky někomu svěřovat – no, v každém případě někdo rozšířil klepy, že John a já jsme byli přistiženi v… choulostivé situaci druhý den poté, co ho Ellie přivedla domů.“

„A nebyli snad?“ zeptala se Annie. „Já jsem u toho nebyla, ale máti říkala…“

„Na čí straně jsi?“ obořila se na ni Ava.

„Nejsem na ničí straně. Jen se ptám, jestli to tak bylo. Bylo, nebo ne?“

„To není důležité,“ odsekla Ava.

„Asi se budu muset zeptat Johna,“ řekla Annie.

„Toho sem netahej. No dobře, měla jsem s ním sex, když byl ještě zasnoubený, ale nemyslím, že to musí někdo vědět.“

„Takže je to pravda, a ne klepy. Ten rozdíl jistě chápeš,“ řekla Annie.

„Podívej se na sebe,“ řekla Ava. „Sotva jsi dokončila práva, už si myslíš, že jsi prokurátor. Přestaň mě vyslýchat.“ Její hlas byl plný sarkasmu.

„Já se tě jen ptám, jak můžeš o pravdě tvrdit, že jsou to klepy,“ namítla Annie.

„Protože chci,“ odpověděla Ava zvýšeným hlasem nebo spíš křikem. „Rozhodla jsem se umlčet ty ošklivé klepy, protože musím žít v tomhle městě, a nechci, aby si o mně lidé za zády šuškali a říkali, jak jsem hrozná.“

Annie se zadívala na Ellii a obrátila oči v sloup. „Avo, copak tě vůbec nemrzí, co jsi provedla Ellii?“

„Ne, samozřejmě že ne. Proč by mě to mělo mrzet? Mělo to tak být. John mě miluje a já miluju jeho.“ Odsunula židli od stolu a vstala. „Půjdu se podívat na zahradu, než s Johnem odjedeme. Asi se sem vrátím až na party, ale kdybych něco potřebovala, zavolám.“

Annie a Ellie se dívaly za Avou, dokud nezmizela v kuchyni. Jako první se rozesmála Annie, ale Ellie se brzy přidala. Pak začaly sklízet ze stolu.

„Neměly bychom požádat Avu, aby nám pomohla s nádobím?“ zeptala se nevinně Ellie. Vzápětí obě znovu vybuchly smíchy.

„Pamatuješ, jaké to bylo, když jsme byly malé? Ava měla vždycky něco důležitějšího na práci, když se mělo uklízet,“ řekla Annie.

„Pamatuju,“ přisvědčila Ellie. „Co jsem se odstěhovala, všechna práce zůstala na tobě. Nechápu, proč máti nenutila Avu, aby taky něco dělala.“

„Bylo jednodušší nedohadovat se s ní.“

Ellie posbírala talíře od večeře a odnesla je do kuchyně. Annie se sklenicemi ji následovala.

„Ještě jsem ti nepogratulovala k ukončení studia,“ řekla Ellie.

„Ještě nejsem právnička, to budu, teprve až se stanu členkou advokátní komory. Říkala jsem mámě a tátovi, že slavit můžeme až potom.“

„Už víš, co bys chtěla dělat?“

„Líbily se mi protimonopolní kurzy, do kterých jsem chodila. Ta oblast mě zajímá. Asi jsem tak trochu na vahách. Myslela jsem si, že mám budoucnost jasnou, ale teď se všechno změnilo.“

Než ji Ellie mohla požádat o vysvětlení, Annie se vrátila do jídelny, aby dokončila úklid po večeři. Ellie stála u dřezu, oplachovala talíře a ukládala je do myčky.

„Nemohla bych dělat to co ty,“ řekla Annie a podala Ellii podnos. „Řezat lidi. Jenom si představím tu krev, a dělá se mi zle.“

„Před pár týdny jsem dělala jednu fantastickou věc.“ Ellie vyprávěla sestře o případu, který jí připadal fascinující, ale zdálo se, že Annie jej považuje za nechutný. „On polykal mince? Proč?“

„To nedovedl vysvětlit. Jedenáct dolarů a patnáct centů.“

„Všechno v drobných mincích?“

„Ano,“ potvrdila Ellie. Zasmála se, když viděla, jak se Annie tváří. „Bylo to dost těžké, ale jemu to nijak nevadilo. Pak tam byl jeden člověk, který se dostal do rvačky na nože. To bývá ošklivé,“ vysvětlovala a dál oplachovala talíře. „Měl díru ve stehenní aortě a všude stříkala krev. Ucpala jsem ránu palcem, než…“ Zarazila se, protože Annie vydala zvuk, jako by jí bylo na zvracení. „Máš něco se žaludkem?“ dobírala si ji.

„Nechápu, jak to můžeš dělat. Copak se ti z toho nikdy neudělá zle?“

„Ale ano,“ přiznala Ellie. „Každou chvíli pozvracím nějakého pacienta.“ Myslela si, že řekla něco žertovného, ale Annie se nesmála. „Kde má máti pytlíky na odpad?“

„V třetí zásuvce shora,“ odpověděla Annie.

Annie postavila na stůl tác se zbytky kuřete a začala prohledávat zásuvky. Vytáhla sáček na chleba a usmála se. „Pořád je tu má. Ukládala nám do nich sendviče, které jsme si braly do školy k obědu.“

„Máti schovává všecko. Je tu jedna zásuvka, v které jsou jenom gumičky, kancelářské sponky a svorky.“

Annie odložila podnos na ledničku a řekla: „Pověz mi něco o Maxovi.“

Ellie se opřela o dřez a otřela si ruce do utěrky. „Co chceš vědět? Že začínám panikařit, protože se mi zdá, že mě čím dál víc přitahuje? Budu se trápit, až se s ním rozejdu.“

„Tak se nerozcházej.“

„On žije v Honolulu.“

„Ach.“

„Ach je správné slovo,“ řekla Ellie. „Musím vymyslet, jak se od něho odpoutat. Ty jsi tak praktická, Annie. Nenapadá tě, jak bych to mohla udělat?“

„Budu o tom přemýšlet,“ odpověděla Annie. Vyhlédla z okna. „Vrací se Ava,“ zašeptala.

„Měly jsme dvacet minut bez řečí o plánech na svatbu a já jsem za to vděčná,“ řekla Ellie.

Ava se nezastavila, aby si se sestrami promluvila. Prošla domem a posadila se s ostatními vpředu na verandě.

Sotva Annie a Ellie dokončily úklid v kuchyni, přišla k nim matka. Zadívala se na Annii a řekla. „Jdi do postele. Vypadáš unaveně. Dej tatínkovi dobrou noc,“ dodala.

„Kde je Max?“ zeptala se Ellie.

„V pracovně. Myslím, že všechny ty řeči o svatbě ho děsí. Teď, Ellie…“

„Ano?“ pobídla matku nedůvěřivě Ellie.

„Chci, abys se mnou prošla seznam svatebních hostů. Mám hrozný strach, že jsem na někoho z rodiny zapomněla.“ Matka zamířila k zásuvce v kuchyňské lince a vytáhla tlustý zápisník.

Annie vyšla z kuchyně, než ji Ellie mohla požádat, aby zůstala a pomohla jí.

S povzdechem si tedy vytáhla židli u stolu a posadila se vedle matky. „Není trochu pozdě na to, abyste zvali dalšího hosta?“

„Mám nějaké pozvánky navíc. Kdybych někoho vynechala, prostě řeknu, že se jeho pozvánka omylem vrátila. Trochu zalhat je lepší, než někoho urazit.“

To, o co ji matka žádala, Ellii nedávalo smysl. Vždyť se odstěhovala, když jí bylo dvanáct let. Na polovinu příbuzných si ani nevzpomínala. Rozhodla se však matce vyhovět, protože věděla, že ji vyčerpává stres ze snahy mít všechno na Avinu svatbu dokonalé.

Nakonec to byla příjemná činnost. Ellie četla jednotlivá jména, zatímco matka je odškrtávala na seznamu. Pokud si na někoho nemohla vzpomenout, matka jí o něm něco pověděla. Ellii to opět víc sblížilo s rodinou, a když si sama vzpomněla na nějakou tetu nebo strýce nebo bratrance, matku to ohromně potěšilo.

Seděly spolu skoro do deseti hodin, když jim Ava a John přišli popřát dobrou noc. Matka i otec byli zjevně vyčerpaní a hned odešli spát. Ellie se odebrala do obývacího pokoje, kde si začala číst jakýsi časopis a přitom čekala na Maxe. Za okamžik vstoupila Annie.

„Myslela jsem, že jsi šla spát,“ řekla Ellie.

Do pokoje nahlédl Max a řekl: „Přijď za mnou, až budeš chtít vyjít z domu.“

„Přijdu,“ slíbila Ellie.

„O co se vlastně jedná?“ zeptala se Annie. Svalila se na pohovku vedle Ellie, shodila střevíce a odkopla je.

„To je dlouhá historie.“

„Nemusím nikam spěchat, jen do postele.“

„Co kdybychom to nechaly na zítřek?“

„Ava chce, abych s ní jela asi na deset různých míst. Tak mi to radši řekni hned.“

„Nikomu to nepovíš.“

„Nepovím,“ potvrdila Annie.

„Před naší nemocnicí se střílelo,“ začala Ellie a vylíčila Annii všechno, co se od onoho dne přihodilo, a samozřejmě také objasnila skutečný důvod, proč za ní přijel Max. Annie jí kladla spoustu otázek, ale zdálo se, že se neznepokojuje.

„Naši o tom vědí a chápou, že po zahradní party budu muset odjet.“

„Je bezpečné, abys zůstávala tak dlouho?“

„Chtěla jsem odjet dříve, ale pro máti je zřejmě důležité, abych zůstala na slavnost. Max zařídil, že přijedou další agenti, aby pomohli s ochranou,“ vysvětlovala. „A nemám v plánu procházet se po ulici sama. Během party se budu držet u domu.“

„Nechceš, aby se o tom dověděla Ava.“ Tu větu Annie pronesla jako konstatování, ne jako otázku.

„Nechci.“

Ellie si také shodila boty a posadila se pohodlněji. Ještě chvilku si povídaly o přestřelce a potom Annie změnila téma.

„Myslíš, že bude Ava mírnější, až se vdá?“

„Nevím. Jakmile člověk přejde na špatnou stranu, je problém dostat se zpátky.“

Annie ji šťouchla do ramene. „Máš ji ráda. Víš, že ji máš ráda. Je to tvoje sestra. Musíš ji mít ráda.“

Annie je tu od toho, aby hledala kladné stránky, pomyslela si Ellie. Vždy když se vytvořilo nějaké napětí, snažila se usmiřovat. Ava a Ellie během let způsobily v rodině dost konfliktů, ale Annie ne. Byla to laskavá, jemná duše, která všechny udobřovala. Dokonalá dcera, jež nikdy rodině nepůsobila starosti.

Konečně Ellie ustoupila. „Ano, mám ji ráda. Ale taky ji nesnáším.“

„Kdyby se doslechla o tom zabijákovi, zlehčovala by to.“

„Ne, dávala by mi to za vinu,“ řekla Ellie. „Není moc lidí, které by někdo pronásledoval, a já mám na krku už dva takové.“

„Přesně řečeno jednoho pronásledovatele a jednoho zabijáka. V tom je rozdíl.“

„Oba mě chtějí zabít,“ řekla Ellie. „To je ten největší šok.“

„Mám ještě větší,“ řekla Annie a znovu Ellii dloubla. „Můžeš hádat.“

„Jaký?“

„Myslím, že jsem v tom.“

Dvacet jedna

Max se přesvědčil, že všechna okna a dveře v domě jsou zajištěné a potom odvedl Ellii do jejich bytu. Bylo tam dusno.

„Myslela jsem, že tatínek řekl opraváři, aby namontoval klimatizaci.“

„Řekl. Ale nezapnul ji. Musí tu být přes třicet.“

Ellii se zdálo, že ještě víc. Následovala Maxe do ložnice, ale zarazila se, jakmile spatřila ohromnou okenní klimatizační jednotku. „Je hrozně velká. Udrží se tam, nebo v noci spadne na zem?“

Max ji šel zkontrolovat. „Moc tady nesedí. Pokud spadne, vypadne ven, ne dovnitř.“

Prohlédl si všechny spínače a regulátory a nakonec nalezl tlačítka zapínání a vypínání. Zapnul ji a čekal. Klimatizace se otřásla a začala tiše hučet. Z otvorů okamžitě začal proudit chladný vzduch.

„Výborně, myslím, že funguje,“ řekl Max. „Je nastavená na jedenadvacet stupňů.“

Ellii bylo horko a připadala si zpocená, a tak se rychle osprchovala. Místo noční košile si oblékla objemné dlouhé tričko a potom přešla do obývacího pokoje, aby zjistila, co vysílá SportsCenter, zatímco se Max sprchoval.

Za chvíli přišel do obývacího pokoje, na sobě jen krátké šedé kalhoty. Vlasy měl ještě mokré a při chůzi si je vytíral ručníkem. Ellie ucítila v nitru známé rozechvění, sotva na něho pohlédla. Měl mohutný hrudník. Byl samý sval. Věděla to jistě, protože předtím zlíbala každý jeho kousek. Na něm se rýsovaly tmavé kadeřavé chloupky v podobě písmene V zužujícího se u spony opasku. I ta místa jsem líbala, vzpomněla si. A bože, bylo něco, co ne? Nohy i stehna měl zrovna tak svalnaté. Připomněla si, jak ve výbuchu vášně ta stehna svírala.

Nedělá se tady ještě větší horko? blesklo jí hlavou.

Max přehodil ručník přes věšák v koupelně, potom zamířil do kuchyně pro pivo. Všiml si, že se Ellie červená.

„Cítíš se dobře?“

„Potřebovala bych koupit těhotenský test.“

Její slova ho nijak nevyvedla z klidu. „Dobře,“ řekl. „Může to počkat do zítřka?“

Ellie se usmála. „Ano.“

Max otevřel láhev piva, odhodil víčko do odpadkového koše a posadil se vedle ní. Pak ji přitáhl na stranu pohovky, kde nehrozilo píchání prasklého péra. Napil se a řekl: „Není trochu brzo starat se, jestli jsi těhotná? Vždyť se to mohlo stát teprve včera,“ dodal. „Kromě toho, měl jsem ochranu.“

„Nechci ho pro sebe,“ řekla Ellie pohoršeně.

Napila se jeho piva a podala mu láhev zpět. Max sáhl po ovladači, ale Ellie byla rychlejší.

„To je pro Annii, že?“

Vykulila oči. „Jak to víš?“

„Jsem agent FBI. To znamená cvičený pozorovatel. Teď mi dej ten zatracený ovladač.“

„Nedám, dokud mi to nevysvětlíš.“

„Je možné postupovat vylučovací metodou. Tvoje matka je moc stará na to, aby mohla být těhotná.“

„To je fakt,“ uznala Ellie.

„A Ava se na tebe sotva podívá, takže ta by se ti jistě nesvěřovala.“

„Takže zbývá Annie.“

„Ano,“ řekl Max a znovu se snažil zmocnit ovladače.

Ellie odtáhla ruku, aby na ni nedosáhl, a sevřela ovladač v ruce.

„Ale byly tu i jiné příznaky,“ pokračoval Max. „A my, agenti, je umíme zaznamenávat.“

Ellie obrátila oči vzhůru. „Například?“

„Annie nevypila ani trochu vína.“

„My taky ne.“

„Byla velmi bledá.“

„To mohlo být únavou.“

„Zvracela.“

Opět se marně pokusil dostat k ruce s ovladačem.

„Kde zvracela?“

„Do koše na odpadky v pracovně tvého otce. Naštěstí v něm byl igelitový pytel.“

„Co dělala v jeho pracovně?“

„Mluvila se mnou.“

„O čem?“

„Něco potřebovala.“

„Povíš mi, co to bylo?“

„Ne.“

Zoufale si povzdechla. „Možná zvracela, protože snědla něco, co jí nesedlo. Byl jsi tam, když se to stalo?“

„Přidržoval jsem jí vzadu vlasy.“

„To bylo hezké.“ Políbila ho na tvář a podala mu ovladač.

Okamžitě začal přepínat kanály. „Ale důvod číslo jedna, proč vím, že si myslí, že je těhotná…“

„Ano?“

„Řekla mi to.“

Ellie o tom chvilku přemýšlela a pak prohodila: „Annie nechce, aby o tom někdo věděl. Zajímalo by mě, jestli to řekla Avě.“

„Ne, neřekla. Nechce, aby Avu cokoli odvádělo od soustředění na svatbu. Ellie, myslíš, že všechny ženy vyvádějí kvůli své svatbě tak jako Ava?“

„Myslíš, jestli se chovají jako blázen?“

„Jo.“

„Ne, všechny nevěsty se nechovají jako Ava.“

Max přikývl. „Kde chceš koupit těhotenský test? Myslím, že jsem viděl nějakou lékárnu, když jsme přijížděli do Winston Falls.“

„Ne ne, kdepak. Celé město by si myslelo, že jsem těhotná já, kdybych ten test kupovala tady. Rodiče by to věděli, než bych dojela domů.“

„Budu mít schůzku s agenty Clarkem a Hersheyem, než sem zítra přijedou. Domluvím si ji v některém sousedním městě a lékárnu najdeme tam.“

„To je dobrý nápad,“ řekla Ellie a usmála se. Znovu se napila z jeho láhve a vrátila mu ji. „Opravdu mi nepovíš, jakou laskavost po tobě Annie chtěla?“

„Nevím, jestli je to laskavost,“ řekl. „Tak podrobně jsme o tom nemluvili. Ale když vezmu v úvahu, co chce, nemůžu ti to říct. Je to důvěrná záležitost mezi agentem FBI a jeho klientem,“ žertoval. „Jestli bude chtít, abys to věděla…“

„Mezi agentem a klientem? To je mi novinka.“

„Správně.“

„Vysvětli mi to. Požádala tě o laskavost, ale nechtěla ti říct, co to je?“

„Nemohla mi to říct,“ opravil ji Max.

„Proč ne?“ Elliin hlas zněl trochu nabroušeně.

„Měla hlavu nad odpadkovým košem.“

„Asi se jí budu muset zeptat.“

„Budu mít po ruce odpadkový koš, jestli to uděláš.“

Ellie zívla, protáhla se a vstala. „Je tu pořád pekelně horko. Myslíš, že bychom mohli pustit ventilátor trochu silněji?“

Max vypnul televizi a také se zvedl. „Pojďme spát.“

Ellie si všimla, že dveře do menší ložnice, kde chtěla spát dnes, jsou zavřené. Otevřela je a ovanula ji vlna horkého vzduchu.

„Budeš muset nechávat otevřené dveře, jinak se do mého pokoje nedostane vzduch.“ Zamířila do jeho pokoje, aby se ochladila.

„Chceš se mnou spát?“ zeptal se Max.

Ellie neodpověděla. Max by ji stejně neslyšel. Okamžik poté, co jí otázku položil, zapnul naplno klimatizaci a její hluk jím málem zakymácel.

Ellie se sesula na postel. Zdálo se, že celá podlaha vibruje a postel uprostřed pokoje poskakuje. Znělo to, jako by v místnosti přistávalo tryskové letadlo.

Rozesmála se a nemohla přestat. Setřela si slzy z tváří a snažila se popadnout dech. Začalo ji píchat v boku, když pohlédla na Maxe. Proklínal klimatizační zařízení a přitom otáčel každou páčkou a tiskl každé tlačítko, aby je zastavil. Nakonec je odpojil.

Klimatizace se nevzdala lehce. Znovu se otřásla. Její poslední povzdech byl tak silný, až zařinčelo sklo v okně… Teprve potom nastalo blahodárné ticho.

Max stál nad Ellii a pozoroval ji. Ležela na zádech a smála se naprosto upřímně a bezprostředně. Uložil se na ni, přitom dával pozor, aby ji svým tělem příliš netížil, a když ji přitiskl boky k lůžku, vzal ji za ruce. Zadíval se na slzy v jejích očích. Bože, byla tak neobyčejná.

„Tatínek dostal další slevu, že?“ prohodil.

Pomalu přikývla. Pak se Max sklonil a políbil ji. Vyprostila si ruce a objala ho kolem zad.

„Bude tu horko,“ zašeptala.

„Já vím.“

Laskal ji polibky na krku a Ellie nemohla odolat, aby ho nehladila po zádech a po ramenou. „Asi bys neměl dovolit, abych to dělala, Maxi.“

Odsunula ho a převalila se na něho. Vyhrnulo se jí tričko a vzápětí ucítila, jak se k ní tiskne. Natáhla se na něho, prsty mu zabořila do vlasů a políbila ho na ústa žhnoucím, vlhkým polibkem, který v ní vyvolal touhu chtít víc, mnohem víc.

Max jí sevřel boky ještě pevněji. Její dech byl teplý a sladký.

„Jestli to nechceš dělat, nezahrávej si se mnou,“ řekl.

Políbila tepající místečko dole na jeho krku. „Chci, ale bojím se o tebe,“ zašeptala. „Mohl by sis na to zvyknout.“

Posunula se níž a políbila ho na prsa, pak se smyslně přitiskla k jeho pánvi. Její ruce ho hladily a rozněcovaly v něm vášeň. Jakmile se dostala k žaludku a on se nadechl, usmála se.

„Nechci, aby ses na mě vázal,“ řekla.

Posunula se níž a on už nedokázal myslet. Teprve až poznal, že se přestává ovládat, vzchopil se. Zvedl se z postele, řekl jí, že se hned vrátí, a opravdu byl za pár vteřin zpět. Nepočínal si jemně, když ji vzal za ramena. Postřehl v jejích očích vášeň a věděl, že je připravená. Vstoupil do ní prudce a ona vykřikla, jakmile v ní začaly narůstat vzrušující pocity. Zaryla mu nehty do ramen.

Nikdo z nich nemluvil, protože je ochromoval rituál milování.

Max se tentokrát postaral, aby akt trval déle, aby vyvrcholila dříve než on. Když jí zvedl boky, aby mohl proniknout hlouběji, a ona vykřikla jeho jméno, zabořil jí tvář do ramene a dospěl k vlastnímu orgasmu.

Jakmile Max po chvíli vyšel z koupelny, očekával, že Ellie bude tvrdě spát, ale ona ho překvapila. Ležela na boku a čekala na něho. Sotva si lehl do postele, přivinula se k němu a řekla: „Když mi odpovíš na jednu otázku, budu se s tebou milovat.“

„Jakou otázku?“ zeptal se podezíravě.

„Půjde Simon ke Colts?“

Zasmál se. „Milovali jsme se před chvílí.“

„Slyšela jsem, že je to možné dělat víc než jednou.“

„Dělali jsme to víc než jednou. Včera v noci aspoň stokrát.“

Políbila ho. „Jak chceš. Bylo to čtyřikrát, ne stokrát. Zeptáš se ho?“

„Ano.“

Převalil se na záda a přitáhl si ji blíž. Položila tvář na jeho rameno. „Pověz mi, jak se z tebe stal Daniels.“

Dlouze a těžce povzdechl.

„Ty mi to nechceš říct?“ zeptala se.

„Nerad o tom mluvím.“

Nenaléhala a asi za pět minut Max řekl: „Moji rodiče zemřeli při autonehodě. Najel do nich tahač s návěsem. Tehdy mi bylo pět let. Neměl jsem žádné příbuzné a právník, kterého mi určil soud v pěstounské péči, shrábl všecky peníze z pojistky. Umístili mě postupně do tří rodin a nikde jsem neměl štěstí. Nejhorší byla ta poslední.“

„Kolik ti tehdy bylo?“

„Sedm,“ odpověděl Max. „Utekl jsem. Bylo to uprostřed zimy a já jsem se schovával na skládce odpadu. Vzpomínám si, že mi byla strašná zima a cítil jsem se bezmocný.“

„Co se stalo pak?“

„Objevil se Simon. Byl na cestě domů a uviděl mě. Svlékl si kabát, dal mi ho a vzal mě k sobě domů. Já jsem kopal a křičel, ale přestal jsem, když slíbil, že nikdy nebudu muset zpátky do té pěstounské rodiny.“ Max se usmál a pokračoval: „Simon byl tehdy o rok starší než já, ale byl na svůj věk velký a mluvil tak, jako by byl schopný to zařídit. Prostě jsem mu uvěřil. Tak jsem šel s ním. Zůstal jsem u něho v domě něco přes týden, než se o mně dověděli jeho rodiče. Pořád jsem na sobě měl modřiny, jak mě bili předchozí pěstouni. Simonův tatínek byl právník a i on mi slíbil, že se tam nebudu muset vrátit.“

„Jaká byla jeho matka?“ zeptala se Ellie.

„Láskyplná,“ odpověděl. „A moc hodná.“

„Pak tě adoptovali?“

„Kdyby ses jich zeptala, řekli by, že jsem je adoptoval já. Bylo to definitivní, když mi bylo osm a v té době do rodiny přibyli ještě další dva. Bishop a Sebastian. A ten právník jmenovaný soudem, který sebral peníze z pozůstalosti…“

„Ano?“

„Šel do vězení,“ řekl Max. „A tátovi se podařilo získat většinu peněz zpátky. Vložil je do svěřenského fondu pro mě.“

„Kdy se dostali do rodiny Bradley a Tyler?“

„Ty sis zapamatovala jejich jména.“

„Samozřejmě.“

„Bradley a Tyler přišli pět let po mně a jako poslední se k Danielsům dostal o rok později Adam.“

„Žádná děvčata?“

Max se zasmál. „Máma s tátou říkali, že by bylo kruté pořídit sedmi klukům jednu sestru. Byli jsme pěkní darebáci.“

„Zdá se, že vaši jsou úžasní lidé.“

„Nejlepší.“ Zívl. „Musíme něco udělat s tím horkem.“

„Navrhuji, abychom dali okenní klimatizaci další šanci. Zapni ji a necháme ji běžet jenom na mírný výkon.“

„Zůstaň tady. Postarám se o to.“

Návrh fungoval. Zdálo se, že při nízkém výkonu se klimatizace chová rozumně. Ellie Maxe poprosila, aby posunul páčku o poznání výš, ať vidí, co se stane. A znovu se cítili, jako by se je proudový letoun pokoušel odvát z pokoje. Jakmile výkon opět snížili, naštěstí se začal ozývat jen tichý hukot.

Ellie se tomu zase od plic zasmála, pak se obrátila na břicho a za pár vteřin usnula.

Dvacet dva

Max stál v obývacím pokoji a čekal na Ellii a vtom na něho zamávala z chodby Annie.

„Mohla bych s tebou mluvit o samotě?“ zeptala se.

Protože nikdo jiný v pokoji nebyl, připadala mu její otázka zvláštní. „Jo, jasně.“

„Ve tvé pracovně?“

Zasmál se. „V mé pracovně. Asi tam trávím dost času, že?“

Annie přikývla. „Ellie a já víme, co děláš. Schováváš se před Avou a Johnem. Mám toho člověka ráda, ale musím říct, že je hrozně nudný. Neměla bych to říkat, ale on takový opravdu je.“

Max kráčel za ní do pracovny. Annie vstoupila jako první a přidržela mu dveře. Jakmile byl uvnitř, zavřel za sebou a opřel se o ně. Všiml si, že její pleť má zelený nádech. Sáhl pod stůl, vytáhl odpadkový koš a otevřel ho.

Annie si všimla ostražitého pohledu v jeho očích. „Je mi dobře,“ řekla.

„Nevypadáš na to.“

Pohladila se po tvářích, aby do nich dostala trochu barvy. „Voní tu káva. Zvedá se mi z toho žaludek.“

Max zavřel koš, ale pro jistotu ho nechal nablízku.

„Mrzí mě, že jsem včera večer zvracela. Doufám, že tě to nevyvedlo z míry.“

„Mám šest bratrů. Mě nevyvede z míry nic.“

„Taky mě mrzí, že jsme nedokončili náš hovor. Když jsem vyběhla nahoru, abych si vyčistila zuby, myslela jsem na něco jiného.“ Vypadala neklidně a napjatě.

„Nepotřebovala bys na čerstvý vzduch? Mohli bychom si promluvit na verandě.“

Zavrtěla hlavou. „U příjezdové cesty čeká Ava.“

Jako na potvrzení se ozvalo zatroubení auta.

„Bývá netrpělivá,“ řekla Annie.

„Uhm.“

„Co se týče té laskavosti…“ Zaváhala.

„Ano?“

„Mohl bys mi někoho najít?“

„Můžu to zkusit.“

„Nechci, aby věděl, že ho hledám. Chci jenom vědět, kde je, protože… protože…“

V očích se jí objevily slzy a Max nevěděl, co má dělat nebo říct. „Ale neplač,“ začal. „No tak, ne… Zajdu pro Ellii nebo pro maminku. Neplač, Annie. Najdu ti ho.“

Nevěděl, jak ji utěšit. Přistoupil k ní a říkal si, že ji zavede k Ellii, ale sotva se dotkl jejího ramene, opřela se mu o hruď a slzy se změnily v srdcervoucí pláč.

Co se, kruci, děje? Max ji objal kolem ramen. „To bude dobré,“ sliboval. „To bude dobré.“

Ava už troubila nepřetržitě, a tak se Ellie vydala hledat Annii, zatímco matka vyběhla ven říct Avě, aby nedělala takový hluk.

Ellie otevřela dveře pracovny a spatřila, jak Max konejší její sestru. Hladil ji po zádech a ona mu plakala v náručí. Ellie tiše zavřela dveře. Pak se jí oči zalily slzami. Jak by mohla toho muže nemilovat? Ta zatracená Ava může počkat.

Dvacet tři

Oznámení o zahradní party bylo uveřejněno v místních novinách v pátek ráno. Avu to rozladilo. Požadovala, aby oznámení uveřejnili v sobotu, protože o víkendech čte Winston Falls News více lidí než během všedních dnů.

Při pohledu na první řádek článku Ellii zamrazilo. Psalo se tam, že oslavu pořádají Aviny sestry – bylo tedy použilo množné číslo. To znamenalo, že všichni, kdo si zprávu přečtou, budou vědět, že je zase ve městě.

Uvedla ji Ava záměrně ve snaze zamezit „ošklivým klepům“? Ellie doufala, že ne, protože by to znamenalo, že Ava je prvotřídní potvora.

Nemohla se jí zeptat, protože obě sestry už odjely za kosmetickými procedurami a pochůzkami.

Ellie dopíjela druhou sklenici mléka a pozorovala, jak otec s opravářem přecházejí přes zahradu, aby se dostali ke klimatizačnímu zařízení. Matka probírala u stolu poštu.

„Viděla jsi v novinách oznámení o naší slavnosti?“ zeptala se Ellie.

„Ano, viděla. Je docela hezké, co myslíš?“

Bylo zjevné, že si nevšimla slova sestry, a Ellie se rozhodla nedělat z toho problém. Jen by přidala matce další starost.

„Zahrada vypadá nádherně,“ prohodila raději.

Claire se rozzářila. „Myslela jsem, že se stanem bude zahrada vypadat mnohem menší, ale myslím, že ve skutečnosti se teď zdá větší.“

Ve dveřích se objevil Max. „Jsi připravená vyrazit?“

„Kam jedete?“ zeptala se matka a zatvářila se ustaraně. „Neodjíždíte z Winston Falls, že ne? Slíbila jsi, že zůstaneš, a teta Vivien i Cecilia by byly zklamané, kdyby tě neviděly. Přijedou dnes odpoledne.“

„Mami, jedeme vyřídit pár věcí a máme schůzku s agenty, které Max požádal o pomoc.“

„Takhle oblečená?“

„Co je na mém oblečení špatného?“

„Eleanor, máš na sobě ošoupané džíny a tričko a tvoje boty…“

„Myslela jsem, že Maxovi ukážu vodopády. Proto jsem si vzala staré tenisky.“

„Tak se aspoň převlékni. Nechceš přece udělat Maxovi ostudu před jeho přáteli.“

„Ellie mi nikdy nemůže udělat ostudu,“ řekl Max. Pak kývl hlavou ke dveřím.

Ellie políbila matku na tvář a zašeptala: „Přijedeme domů včas, abych mohla pomoct s večeří.“

Ellie se domnívala, že Max nečetl článek v novinách. Počkala, až vyjeli, a teprve potom mu vše řekla.

Nepřijal její sdělení klidně. „Ta hu…“

„Možná si toho nikdo nevšimne.“

Při pohledu, který na ni vrhl, si připadala hloupě. „Tak dobře, ale místní noviny čte jen málo lidí.“

Ve tváři mu zacukal sval. To nebylo dobré znamení. Ve snaze přejít na jiné téma řekla: „Chtěl by ses dnes podívat na vodopády? Je to menší výšlap, ale ne moc náročný.“

Šlehl po ní stejným pohledem jako před okamžikem. „Co je?“ podivila se.

„Nejsme na prázdninách, lásko. Mým úkolem je postarat se, aby tě nezabili, chápeš? A plahočit se po lesích s košíkem na piknik nemám v popisu práce.“

„Nemluvila jsem o košíku na piknik,“ odsekla Ellie. „A neříkej mi lásko. Takové slovo by se mělo vyslovovat něžně. A ty to vrčíš.“

Maxovi zazvonil mobil. Ellie mu zaťukala na rameno. „Jestli to je Simon, měl by ses ho zeptat.“

„Zeptám,“ ujistil ji Max.

Simon to bohužel nebyl. Volal Ben a měl další informace o zmizelém svědkovi Gregu Roperovi.

Max ukončil hovor a řekl. „Agent Hughes si nemyslí, že Ropera zabili. Domnívá se, že je na útěku. Někdo si ho našel a vyděsil ho.“

„Co se stane teď? Můžou vůbec Landryovy zadržovat, když nejsou žádní svědci?“

Chvíli probírali různé možnosti a nakonec sklíčeně zjistili, že nenalézají jasnou odpověď. „Ben řekl, že mi zavolá později, až bude mít možnost mluvit s agenty, kteří na tom pracují.“

„Hughes jistě očekává, že půjdu svědčit, jestli se Landryovi někdy dostanou před soud. Budu muset říct, co jsem viděla, i když na ně nebudu moct ukázat. Je to tak?“ zeptala se Ellie.

Max zavrtěl hlavou. „Nevím, jak rozhodnou žalobci, ale udělám všechno, co budu moct, aby tě do toho nezatahovali. Teď se drží vyčkávací taktiky.“

Max nespěchal, aby se dostal k svému cíli. Zůstal na dálnici jen chvíli, pak z ní sjel a zahnul na vedlejší cestu, po níž ujížděl několik kilometrů, než se znovu vrátil na dálnici. Během jízdy sledoval dopravu před nimi i za nimi. Ellie věděla, že se ujišťuje, jestli je nikdo nesleduje.

U dalšího výjezdu spatřil tabuli ukazující směr k lékárně. „Chceš se zastavit pro ten těhotenský test?“

„To je ještě moc blízko domu,“ řekla Ellie.

Stejnou odpověď dostal ještě třikrát. Nakonec řekl: „Hodláš koupit test v dohledné době, nebo mám zajet až do Miami?“

„Můžeš zastavit u další lékárny,“ odpověděla.

„Co bys dělala ty, kdybys zjistila, že jsi těhotná?“

Ellie odpověděla bez zaváhání: „Měla bych dítě.“

„Totéž říkala Annie.“

„Pomůžu jí, jak budu moct.“

„Řekla bys to otci?“

„Samozřejmě že ano. Byla by to moje povinnost. Ptala se tě na to Annie?“

„Ne.“

„Právě složila zkoušky do advokátní komory.“

Max přikývl, což znamenalo, že o tom se mu Annie už zmínila. Jak dlouho spolu mluvili? napadlo Ellii.

„Kde se setkáme s Clarkem a Herseyem?“

„V jedné restauraci, jmenuje se Hathawayovi. Je to asi kilometr a půl od dálnice.“

Opět se objevil ukazatel se symbolem řetězce lékáren a Max stočil vůz na parkoviště. Ellie koupila tři těhotenské testy různých značek.

„Pro jistotu,“ vysvětlila Maxovi.

Prodavačka za pultem, zavalitá žena s ruměnými tvářemi a krátkými kadeřavými vlasy, vydala Ellii drobné, zadívala se na Maxe, pak opět na ni a řekla: „Budu vám držet palce.“

Ellie se usmála. „Děkuji. Pořád držím prsty křížem.“

Když byli opět v autě a vyjeli, Max se zeptal: „Ty pořád držíš zkřížené prsty?“

„Nechtěla jsem tu ženu zklamat.“

Potřásl hlavou. „Jsi úplně jiná, víš to?“

„Koupila jsem něco sladkého,“ řekla a ukázala mu čokoládové tyčinky Hershey a Clark.

Max se zasmál a znovu potřásl hlavou.

Za pár minut dojeli k restauraci. Byli tu brzo, a tak si mohli vybrat kterýkoli stůl. Max zvolil místo v rohu, kde budou mít víc soukromí. Z místa, kde seděl, měl dobrý výhled z okna a oba mohli sedět zády ke zdi.

„Znáš agenty Clarka a Hersheye?“ zeptala se Ellie.

„Párkrát jsem s nimi mluvil, ale zatím jsem s nimi nepracoval. Slyšel jsem, že jsou dobří,“ odpověděl Max.

„Jak se mezi nás vmísí?“

„Ani nebudeš vědět, že tam jsou.“

„Maxi, tohle je maloměsto. Každý cizí člověk je nápadný.“

„Neboj se.“

Servírka přinesla sklenice s vodou a podala jim jídelní lístky. Vzápětí zazvonil Maxův mobil.

„Jestli je to Simon…“

„Není,“ řekl. „A přestaň vyvádět kvůli fotbalu.“

Zatvářila se pohoršeně. „To není americké.“

Vzal hovor po čtvrtém zazvonění. „Agent Daniels.“

Několik následujících minut neřekl ani slovo, ale výraz jeho tváře svědčil o tom, že neslyší dobré zprávy. Když zasunul telefon do kapsy, otočil se k ní.

„To byl Spike,“ začal. „Říkal, že mu volal kamarád, který má nedaleko Winston Falls obchod se zbraněmi. Řekl Spikovi, že pět minut poté, co otevřel, vešel do obchodu Evan Patterson a pokoušel se koupit si pistoli.“

Dvacet čtyři

„To není špatná zpráva,“ namítla Ellie. „A nedívej se na mě tak. Teď když vím, kde je Patterson a že mě znovu napadne, budeš ho moct zadržet.“

„Ellie, on si tu zbraň sežene.“

„Ví, jak nějakou získat na ulici? Kam jít? S kým mluvit?“ Ty otázky už položil agent Clark. Přisedl k nim spolu s agentem Hersheyem krátce poté, co Max domluvil se Spikem.

Max měl pravdu, když říkal, že oba agenti snadno zapadnou mezi lidi. John Hershey měřil méně než metr osmdesát a měl štíhlou, i když svalnatou postavu. Ellie odhadovala, že se věnuje běhu, možná běhá i maraton. S hustými, nepoddajnými vlasy a brýlemi jí připomínal nějakého profesora z otcovy univerzity. Pete Clark měl podsaditou postavu a prořídlé vlasy a jeho žoviální kulatá tvář mu propůjčovala vzezření oblíbeného příbuzného.

„Patterson je cvok, ale to neznamená, že je hloupý,“ řekl Hershey.

Clark měl v mobilu uloženu fotografii Pattersona a také Willise Cogburna. Ellie se zadívala na Cogburnovu fotku a napadlo ji, že vypadá jako normální člověk. Nebo alespoň ne jako nájemný vrah. Ale jak vlastně takoví lidé vypadají? Čím se liší od ostatních?

Znovu zaměřila pozornost na hovor o Pattersonovi, když Max řekl: „Nebude střílet, aby zabil. Pokusí se zabít někoho, kdo bude s ní, ale rád bojuje pěstmi. Bude chtít dosáhnout toho, aby nemohla utéct. Jestli se mu naskytne možnost, pokusí se ji ubít.“

Ellie nemohla s Maxovými závěry nesouhlasit. Clark četl část Pattesonova spisu a Hershey také. Oba měli stejný názor jako ona. Tohle je příležitost definitivně ho dostat.

„Bude-li mít zbraň a půjde po ní, bude možné ho zavřít na hodně dlouho,“ řekl Clark.

„Výborně, takže teď hledáme dva muže. Máme jejich fotky a všichni víme, co máme dělat,“ řekl Hershey.

„Zlikvidovat je,“ odpověděl Clark. „Jako vzteklé psy. To by se mi líbilo.“

„Ale vy je místo toho zatknete,“ řekla Ellie.

Max se na ni usmál. „Mluvíš rozumně.“

„Chápu dobře, že hned po slavnosti odjedete?“ zeptal se Clark.

„Já neodjedu, dokud nebude Patterson za mřížemi,“ prohlásila Ellie.

„Ellie…,“ začal Max.

Nenechala ho dopovědět. „Kdybych musela zaklepat na dveře jeho rodičů a vyprovokovat ho, aby mě napadl, udělám to. Chci, abyste ho dopadli a strčili do basy. Prosím. Chci, aby ta noční můra skončila.“ Hlas se jí chvěl emocemi a musela se zhluboka nadechnout, aby se uklidnila.

Hershey přikývl. „Dostaneme toho haj…“

„I Cogburna,“ dodal Clark.

Hershey přisvědčil. „Třeba budeme mít štěstí a přes víkend dopadneme i jeho.“

Ellie cestou zpátky do Winston Falls mlčela. Přestože jí to nebylo vidět na tváři, Max poznal, že je rozčilená, protože si v restauraci objednala mléko a vypila je, jako by to byl lék.

„Máš žaludeční vředy?“

Ellie na něho tázavě pohlédla. Jeho otázka ji překvapila. „Ne.“

„Piješ hodně mléka.“

„Mám mléko ráda. Dělá mi dobře na žaludek.“

„Poručila sis je, jen co jsi slyšela, že se Patterson pokoušel koupit zbraň.“

„Ano, to je pravda,“ přiznala Ellie.

Chvíli oba mlčeli a potom se ozval Max. „No tak, Ellie. Pověz mi, na co myslíš. Vím, že si děláš starosti.“

Starosti? To mělo daleko k tomu, jak se cítila. „Chci zůstat ve Winston Falls a vyřídit si to s Evanem Pattersonem. Nemáš ponětí, jaké to je, nevědět, kde se skrývá. Teď je však tady a já mám příležitost přispět k jeho dopadení. Doufejme, že udělá něco, za co ho budete moct sebrat.“

„To tě musí děsit.“

„Kdybych ho znovu uviděla, asi bych zpanikařila,“ přiznala Ellie. „Ale zatím nemám strach. Budeš tam ty. Nedovolíš, aby mi ublížil.“

Její víra v něho ho zahanbovala. „To máš, kruci, pravdu.“

Přehodila si nohu přes nohu a pootočila se k němu. „Jeho rodiče mu to celé roky dovolovali, omlouvali ho a dávali vinu mně,“ řekla. „Existuje záznam, kde říkají, že já můžu za to, že jejich syn se trápí.“

„Já vím, Ellie. Četl jsem tvůj spis. Myslím, že je načase, abych si s Pattersonovými trochu popovídal.“

„Proč za nimi chceš jít? Jestliže se Evan skrývá v jejich domě, budou lhát a tvrdit, že to není pravda. Udělají všechno, co budou moct, aby ho ochránili.“

„Možná,“ přisvědčil Max.

„Tak proč tam chceš jít?“

„Abych je na něco upozornil. Měli by vědět, že se jejich syn pokouší koupit si zbraň.“

„Nemyslím, že se tím něco změní.“

Čím víc se blížili k Winston Falls, tím větší úzkost cítila. Dlaně se jí potily a připadalo jí obtížné dýchat, což jsou jasné příznaky posttraumatického stavu. Kdo by se jí divil? Jméno Patterson se pro ni stalo synonymem utrpení.

Chtěla ho vypudit z hlavy, ale kdykoli se jí to podařilo, do mysli se jí vetřelo jméno Cogburn. Stejná situace, jen jiná osoba.

Když Max viděl v jejích očích bolest, vzal ji za ruku.

Hned nato zazvonil jeho telefon. Opět volal Ben. Max přepnul telefon na reproduktor a zasunul ho do držáku.

„Ellie je se mnou, Bene,“ řekl Max. „Pověz nám, co se děje.“

„Hughes si myslí, že Landryovi chtějí odvolat Cogburna,“ řekl Ben.

„Proč?“

„Kvůli Gregu Roperovi,“ odpověděl. „O Gregu Roperovi nikdo nevěděl, dokud se sám nepřihlásil. A teď zmizel. Jediné logické vysvětlení je, že došlo k úniku informací. Někdo dodává Landryovým informace o našem vyšetřování. Už jsme jmenovali pracovní skupinu, která má za úkol zjistit, kdo to je.“

„To znamená, že Landryovi vědí, že Ellie není schopná je identifikovat podle policejní fotografie,“ doplnil Max.

„Správně,“ řekl Max. „Podle Hughese teď Landryovi nemají důvod zbavovat se Ellie. Myslí si, že ji můžeme nechat bez ochrany.“

„Našel už někdo Cogburna?“ zeptal se Max.

„Ne.“

„V tom případě ji nenechám samotnou,“ prohlásil rezolutně.

„Souhlasím,“ přikývl Ben. „Myslím, že Hughes se rozhoduje ukvapeně.“

Když domluvili, otočila se Ellie k Maxovi. Mračil se.

„Myslíš, že mi pořád hrozí nebezpečí od Landryových?“

„Nevím,“ přiznal. „Ale nespustím tě z dohledu, dokud nezjistím, kde je Willis Cogburn.“

Dvacet pět

Předpověď počasí na sobotu nebyla příznivá. V podvečer měly přijít dešťové přeháňky. Ráno v den zahradní party však bylo slunečné a modré nebe nestínil jediný mráček.

Elliini rodiče seděli u kuchyňského stolu s Williamovými tetami Vivien a Cecilií, když vešla Ellie s Maxem.

„Nemyslím, že dnes bude pršet,“ usoudil William.

„Neodváží se,“ řekla Ellie. „Tohle bude Avin velký den.“

„Ne, holčičko, její velký den bude svatba. Tohle je druhý v pořadí,“ opravila ji Claire.

Ellie se chtěla zasmát, ale pak si uvědomila, že matka to myslí vážně. „Má Ava svůj seznam velkých, větších a největších dnů?“

„Nezačínej, Eleanor.“

William představil Maxe svým tetám. Ten si s nimi potřásl rukou a usmíval se, jakmile ho jedna přes druhou začaly zdravit a líčit mu své plány na celý den. Pochytil slova muzeum a butik a přikývl, protože na něho dychtivě hleděly, a rozesmál se nahlas, když teta Cecilia pohladila Ellii po ruce a zeptala se jí, jak se jí daří ve škole.

„Připomínáš mi mého nebožtíka muže,“ řekla Maxovi Cecilia. „Myslela jsem si, že vypadá spíš jako můj zesnulý Edgar,“ řekla Vivien. „Byl to hezký chlap.“

Max nevěděl, co na to odpovědět, ale Ellie ho zachránila tím, že se tet zeptala: „Měly jste klidný večer? Doufám, že se nahoře cítíte pohodlně.“

„Ach ano,“ řekla Vivien. „Je milé, že nám Annie přenechala svůj pokoj.“

„Je to moc krásný pokoj,“ vložila se do řeči Cecilia. „Ta nová barva je úžasná.“

Ellie a Max se na sebe krátce usmáli a potom Ellie řekla: „Kde je Annie?“

„Brzo ráno odjela,“ řekl otec. „Chudinka, vypadala dost unaveně. Byla bílá jako stěna.“

„To je po těch zkouškách,“ řekla Ellie. „Musí být vyčerpaná. Vždyť určitě celé měsíce ve dne v noci studovala.“

„To je pravda. No ovšem, je vyčerpaná. Měla přece ty zkoušky.“

„Kam jela tak brzo?“ zeptala se Ellie.

„Ava se pro ni zastavila v osm a Annie si s sebou vzala oblečení na slavnost.“

„Proč?“

„Lem šatů byl natržený,“ vysvětlovala matka. „Pro Avin butik pracuje nějaká švadlena. Ta jí je spraví.“

„Neměly bychom jít, Claire?“ zeptala se Vivien.

Všechny tři ženy vstaly a zamířily ke dveřím.

„Vrátíme se ve čtyři,“ řekla matka. „Chceme být pryč celý den, aby mohli v klidu pracovat uklízeči a dodavatelé občerstvení, které objednala Ava. Jenom bychom jim překážely.“

„Nepůjdeš s námi, Ellie?“ zeptala se Vivien. „Poobědváme v té nové restauraci v centru. Byly bychom moc rády, kdybys nám dělala společnost.“

„Je mi líto, ale nemůžu,“ řekla Ellie. „Mám hromadu práce,“ zalhala.

„Přineseme vám dvěma něco dobrého,“ slibovala Cecilia.

Teta se chovala, jako by Ellii bylo jedenáct, ale Ellie se neurazila. „To by bylo prima.“

„Máš šaty na dnešní večer?“ zeptala se matka.

„Ano, mám.“ Ellie si ve skutečnosti přivezla dvoje šaty, jedny brčálově zelené a trochu moc upnuté a druhé růžové s nabíranou sukní.

„Protože bychom tě mohly vzít do butiku a Ava by ti tam třeba něco vybrala.“

„Já mám šaty, mami,“ opakovala Ellie. „Kdy se vrátí Annie?“

„Ava chce udělat dojem a spolu s ní přijede Annie a John. Budou tu přesně ve tři čtvrtě na osm.“

„Party začíná v sedm.“

„Ano, to je pravda.“

„Takže Ava chce přijít pozdě?“

„To je moderní,“ vysvětlovala Claire. „Tak mi to aspoň řekla.“

„Ale je to její party.“

„To jsem jí taky řekla, holčičko.“

„Neměla by tu být včas? A Annie tu slavnost pořádá. Měla by přece být tady, aby mohla vítat hosty.“

„Ava má dvě sestry. Hosty můžeš vítat ty, dokud se Ava nevrátí.“

„Aha,“ řekla Ellie. No ovšem. Už sestřin plán chápala. Ošklivé pomluvy ustanou, když bude ona sama vítat hosty a uvádět je na slavnost. Tím dá všem najevo, že Avu a Johna uznává. Ano, Ava to má dobře promyšlené.

„Co aha?“ zeptala se matka.

„Nic.“

Je čas nechat to být, usoudila Ellie. Už žádný vztek. Žádný hněv nebo rozpaky. Ava a John k sobě patří a ona udělá nejlíp, když jim to bude přát. Nikdy neměla se sestrou zvláště vřelý vztah, protože byly tak rozdílné, ale s tím už se smířila. A pokusí se vycházet s ní po dobrém.

„Dnešní večer musí být pro Avu dokonalý,“ řekla matka.

Ellie věděla, že matčina poznámka má být varováním. „Proč se na mě mračíš? Já neudělám nic, co by její perfektní večer pokazilo.“

Dvacet šest

Pattersonovi nebyli příjemní lidé.

Poté, co pozdě odpoledne přijeli Hershey a Clark do domu Sullivanových, jim Max dal instrukce a přiměl Ellii, aby mu slíbila, že s nimi zůstane. Potom se vydal pěšky k Pattersonovým, kteří bydleli o pár bloků dál.

Manželé otevřeli dveře oba zároveň, ale nepozvali ho dál. Z tváře pana Pattersona vyzařovalo rozhořčení a z paní Pattersonové čišel vztek.

Max jim ukázal odznak a řekl: „Já jsem agent Daniels z FBI.“

„Proč nás nenecháte na pokoji?“ obořil se na něho pan Patterson.

„Chci s vámi mluvit o vašem synovi.“

Manželský pár popošel na verandu a pan Patterson za oběma zavřel dveře.

„Co s ním má být tentokrát?“ zeptal se.

„Především chci vědět, kde je,“ řekl klidně Max.

„Proč?“ zeptala se drsným tónem paní Pattersonová. „Chcete mu zase vyhrožovat?“

„Nebo ho zas chcete někam zavřít?“ zeptal se pan Patterson. Zkřížil paže na prsou a zlostně pohlédl na Maxe. „Evan neudělal nic špatného a já znám zákony. Nemůžete se ho ani dotknout.“

„Byl to hodný kluk, než se objevila ona,“ řekla paní Pattersonová. Na její tváři se mihl záblesk zklamání, ale pak ho opět vystřídal vztek. „Vkládali jsme do něho takové naděje. Mohlo z něho něco být. Byl tak bystrý a chytrý. Všichni učitelé to říkali.“

„Zničila mu život, když do toho zapletla policii a tak. On nechtěl udělat nic špatného.“

Max chtěl protestovat, připomenout jim, že Ellii bylo jedenáct let, když ji jejich syn poprvé napadl, ale věděl, že je zbytečné uvádět jim fakta. Už dávno si je překroutili tak, aby odpovídala jejich potřebě, a nic, co by řekl, by jejich názor nezměnilo. Chtěli věřit, že jejich syn je oběť.

„Nepřišel jsem, abych mluvil o minulosti,“ řekl Max.

„Nevíme, kde je Evan. Neviděli jsme ho několik měsíců,“ tvrdil pan Patterson.

„A kdybychom to věděli, neřekli bychom vám to,“ zamumlala jeho žena.

„Váš syn se včera pokoušel koupit si zbraň,“ řekl jim Max.

„Tomu nevěřím,“ odsekla paní Pattersonová. „Vy od FBI pořád jenom lžete.“ Vytáhla z kapsy balíček cigaret a šťouchla loktem manžela, aby jí podal zapalovač.

„To ona vám zavolala a řekla vám ten nesmysl o zbrani, abyste sem přijeli a obtěžovali nás?“ vyptával se pan Patterson.

„Víme, že je tady ve městě, četli jsme to v novinách. Určitě to spískala ona.“ Paní Pattersonová si zapálila cigaretu a zašlukovala. „Nepřestane, dokud našeho syna nezničí.“ Z úst jí vanul kouř, když mluvila. „To ona by měla jít sedět, myslím si. Doufám, že skončí, jak si zaslouží.“

Max už nevydržel chovat se diplomaticky. „Oba vás upozorňuji, že jestliže váš syn bude mít v držení zbraň a vy mu v tom nezabráníte, budete zodpovědní stejně jako on, pokud někomu ublíží. A taky půjdete sedět.“

Na jeho výhrůžku neodpověděli, ale když sestupoval ze schůdků verandy, uslyšel za sebou prásknout dveře.

Dvacet sedm

Clark a Hershey zůstali v bytě s Ellií. Max nebyl připraven na to, co spatřil, když vstoupil. Hershey měl svlečenou košili a seděl na područce pohovky, zatímco Ellie mu masírovala bok. Clark seděl u konferenčního stolku a ťukal do Elliina notebooku.

„Co…,“ začal Max.

„Tak už ses vrátil,“ řekla Ellie. Pohladila Hersheye po rameni. „Hotovo, můžete se obléknout. Je to jen tkáň kolem jizvy.“

„Víte to jistě?“ zeptal se Hershey.

„Vím. Všechno je v pořádku.“

Ellie přistoupila k Maxovi a políbila ho, než si vůbec uvědomila, co dělá. Pak o krok ustoupila a zeptala se: „Jak se chovali Pattersonovi?“

„Určitě nikdy nezískají cenu rodičů roku,“ odpověděl.

Clark zavřel notebook. „Mluvil jsem s tvým kamarádem Spikem Bennettem,“ řekl. „Zvláštní jméno, ale správný chlap,“ pokračoval. „Chtěl, abys věděl, že u městečka Lipton je obchod se zbraněmi a jeho majitel nemá moc dobrou pověst. Spike chtěl jeho podnik dát zavřít, ale zatím se mu to nepodařilo. Říkal, že pokud Patterson zaplatí dost peněz, dostane od něho, co bude chtít. Teď Bennet jede k tomu obchodníkovi a chce od něho zjistit, jestli se tam Patterson včera objevil.“

„Myslíš, že mu přizná, že tam byl?“ Tuto otázku položil Hershey.

„Patterson možná jeho obchod nezná,“ mínila Ellie.

„Bennett ho chce pro jistotu varovat. Až to vyřídí v Liptonu, přijede sem a pomůže s dozorem.“

„Dnes večer se nemusíte ničeho bát, Ellie,“ ujistil ji Hershey. Zapnul si košili a zastrčil si ji do kalhot.

Ellie se podívala, kolik je hodin. „Potřebuju se připravit,“ řekla. „Díky za hlídání.“

Max si všiml, že se na ni oba agenti culí jako blázni, ale řekl si, že pokud budou dělat svoji práci, je mu jedno, jestli na ni budou zamilovaně hledět.

„Nezdá se vám, že je tu trochu chladno?“ zeptal se Clark.

Ellie se smíchem zamířila do koupelny.

Za půl hodiny byla připravena na oslavu. Max si na sebe vzal společenský oblek a kravatu a upravoval si ji, právě když vyšla ven. Vypadala úchvatně. Měla na sobě bleděrůžové šaty a střevíčky na vysokém podpatku.

„Vypadám dobře?“ zeptala se. „Maxi?“

Vzpamatoval se z ohromení. „Ano, docela to ujde.“

Ujde? Ellie věděla, že Max nemá ve zvyku něco přikrášlovat…, ale ujde? „Díky,“ řekla. Takovou námahu vynaložila, aby si nakadeřila vlasy, dokonce si nanesla i make-up. A po tom všem jen ujde?

„Ty vypadáš hezky,“ řekla. „Ale máš nakřivo kravatu.“

Přešla na druhou stranu pokoje a zastavila se před ním, aby mu upravila uzel na proužkované kravatě. Maxe ovanula vůně jejího parfému a jediné, co si přál, bylo strhat z ní šaty a milovat se s ní.

„Nesnáším kravaty,“ prohodil.

„Myslela jsem si, že jsi na ně zvyklý,“ řekla Ellie. „Copak v Honolulu nenosíš každý den oblek a kravatu?“

„Ne, tam chodíme v khaki šortkách a bez košile.“

Zasmála se. „Kam si připínáte odznak a pistoli?“

„K opasku šortek… nebo na plavky. Musíme být připraveni na všechno.“

„Co si oblékají agentky v Honolulu?“

„Bikiny,“ odpověděl s vážnou tváří. „Málokdy potřebují něco víc.“

„Z dnešního večera nejsem nervózní, tak se mě nemusíš snažit uklidňovat.“

Pochybovačně na ni pohlédl.

Políbila ho na tvář. „No dobře, trochu nervózní jsem.“

„Možná bych mohl vymyslet něco, abych tě odvedl od myšlenek na večer.“

„Jako co?“

Zazvonil Elliin mobil. Číslo volajícího neznala a málem hovor nepřijala.

„Měla bys zjistit, kdo to je,“ vyzval ji však Max.

Ohlásila se tak, jak to dělala celá léta. „Doktorka Sullivanová.“

Ozval se hluboký hlas. „Ne, já nejdu ke Colts.“

Ellii se ještě třásly ruce po hovoru se Simonem Danielsem, nejúžasnějším quarterbackem všech dob. Bože, skutečně mu to řekla? Nemohla si vzpomenout, o čem mluvila první minutu nebo dvě, ale věděla, že se rozplývala chválou, pak se vzpamatovala a začala se ho vyptávat na blížící se sezonu.

Ukázalo se, že Simon je tak trochu hypochondr a následující půlhodinu mu dodávala informace spíš ona. Odpověděl na otázku, kterou mu položila, a potom Ellie odpovídala na jeho dotazy. Některé byly k smíchu, ale ona se ovládla.

„Ne, tu chorobu způsobuje parazit, který se vyskytuje jen ve vodách Amazonky, a není nakažlivá.“

Viděla, že Max obrací oči v sloup a zavrtěla na něho hlavou. Nakonec jí Max vzal telefon z ruky a ona mu ho dala se slovy: „Simon chce mluvit se svým bílým bratrem.“

„Mám u sebe pistoli,“ připomněl bratrovi. „Raději mi tak neříkej.“

Ellie poslouchala jejich rozhovor a byla v šoku z hrubostí, které ze sebe Max sypal. Potom usoudila, že hovoří stejným způsobem, jakým se na něho obrací Simon. Bratři se k sobě chovají úplně jinak než sestry. Pochybovala, že si stěžují tak jako Ava.

Ach bože, party! Měla být doma už před patnácti minutami.

Když sešla dolů po schodech, s radostí zjistila, že počasí jim přeje. Na obloze pluly těžké mraky a vzduch byl vlhký a teplý, ale nepršelo. Myslela si, že je hloupé pořádat v tomto období oslavu venku, ale nehodlala se se svým názorem svěřovat Avě ani matce.

Clark a Hershey dohlíželi na zahradu po obou stranách domu i za ním. Bylo šest hodin, když Ellie s Maxem vstoupili do domu. Všechny jeho prostory byly vyzdobeny květinami a svíčkami, jež však zatím nehořely. Dokonce i opotřebovaný nábytek v obývacím pokoji vypadal díky růžím na konferenčním stolku jako nový. Elliini rodiče a tety se ještě nahoře oblékali.

Max byl velmi milý. Povzbudivě jí stiskl rameno a zamířil k ledničce, aby jí přinesl sklenku mléka. Brzy přijdou hosté a ona byla připravená. Přešla do obývacího pokoje a zastavila se, aby vyhlédla z okna.

A spatřila… Evana Pattersona…, jak přechází sem a tam po chodníku před domem. Zkameněla a on také a několik vteřin na sebe strnule hleděli.

Pak se Patterson usmál a Ellie utekla.

„Je tady. Je tady.“ Nedokázala promluvit hlasitě, jen šeptala, ale Max pochopil, o čem hovoří.

„Kde?“

„Vpředu,“ zašeptala. „Před domem.“

Max ji chytil a odtáhl do komůrky v chodbě. Strčil ji dovnitř a řekl. „Zůstaneš tady, dokud ti neřeknu, že můžeš vyjít.“

Viděla, jak vytahuje pistoli, a uslyšela bouchnout dveře. Ellie se neovladatelně třásla a nemohla popadnout dech, ještě když se svezla na podlahu.

Pak přišel nápor adrenalinu a vztek. Nejraději by vyrazila za Pattersonem, pustila se do něho a kopla ho, ublížila mu tak, jak on ublížil jí. Uvědomila si, že jsou to hloupé nápady, ale bylo jí to jedno. Raději bude zuřit, než aby byla vyděšená.

Sáhla na kliku a vzchopila se. Napínala uši a snažila se zaslechnout jakýkoli zvuk, ale jediné, co slyšela, byla tekoucí voda ze sprch v patře.

Buď opatrný, Maxi. Je krutý a nebezpečný a zákeřný.

Připadalo jí, že čeká snad hodinu, avšak věděla, že je to jen zdání. Napadlo ji, že tady v komoře by mělo být horko, ale ona se třásla.

Max konečně otevřel dveře. Vrhla se mu do náruče. „Dostal jsi ho?“

„Ne,“ odpověděl. Ucítil, že se chvěje a pevně ji objal. „Prohlížejí to tam Clark a Hershey, ale Patterson zmizel. Jsi si jistá…“

Snažila se mu vytrhnout. Nedovolil jí to. „Dobře, víš to jistě.“

„Ano. Měl na sobě černé kalhoty a bílou košili.“

„Kde měl ruce?“

„Neviděla jsem je. Možná je měl za zády nebo v kapsách. Usmíval se na mě, Maxi.“

„Dostaneme ho,“ sliboval Max.

„A co potom? Co můžeš dělat? Procházet se před mým domem není nezákonné. Už nemá zákaz kontaktu a stejně mi to ani dříve nepomohlo. Zatím Patterson neudělal nic špatného.“

„Jestli má u sebe zbraň, můžu ho zadržet.“

„Napřed ho budeš muset najít.“

„Ellie, co děláš tady v komoře?“ zeptal se otec.

Max ji vyvedl na chodbu a objal ji kolem ramen.

„Tati, víš…“ Snažila se přijít na vhodný, ohleduplný způsob, jak by mu řekla o Pattersonovi.

Max takové zábrany neměl. „Na chodníku před domem byl Patterson.“

Z otcovy tváře zmizel úsměv a vystřídala ho úzkost.

„Tati, to je jenom dobře. Máme tu tři agenty, a jestli se Patterson o něco pokusí, seberou ho a zavřou.“ Nezmínila se o možnosti, že Pattreson může mít zbraň. „Mají to pod kontrolou. Viděla jsem ho, ale zmizel, než jsem o tom stačila říct Maxovi. Určitě se vrátí.“

„Možná bychom měli slavnost zrušit,“ řekl otec.

Ellie se pokusila situaci odlehčit. „Děláš si legraci? Já mám větší strach z Avy než z Pattersona.“

„Mám to říct mamince?“ zeptal se otec. Než stačila odpovědět, dodal: „Ne, nebudeme jí dělat starosti.“ Obrátil se k Maxovi. „Jestli se ten maniak vrátí, seberte ho. Do té doby hlídejte moji dceru.“

Do domu už dlouho přicházeli dodavatelé občerstvení a také vycházeli ven. Max hovořil s jejich vedoucím, zjistil, kolik lidí pro něho pracuje, a ujistil se, že všechny zná a se všemi mluvil.

Do domu mířilo přibližně osmdesát hostů. Na zahradu se takové množství lidí bez problémů rozmístilo, ale byly v ní kouty, kam by se mohl Patterson ukrýt, kdyby se dostal až sem. Každý vchod byl pečlivě monitorován. Spike nabídl, že bude hlídat ulici před domem. Měl by přijít už brzy. Do té doby zůstane před domovními dveřmi Elliin otec. Clark a Hershey hlídali zahradu vzadu a po stranách domu a Max zůstával s Ellií.

Na příjezdové cestě parkovaly dva vozy dodavatelů občerstvení, takže hosté na zahradu vcházeli po cihlovém chodníčku na druhé straně domu. Prošli pod mříží s popínavými rostlinami a vstoupili do zahrady mezi dvěma vysokými květináči plnými čerstvě řezaných květin.

Někteří starší hosté nechtěli chodit oklikou, raději si krátili cestu přes dům. Nakonec se z Williama stal vrátný. Pozdravil návštěvníky u dveří, provedl je domem a vyšel s nimi ven na party, občas se s nimi zastavil v kuchyni a krátce si popovídal, než opět zazvonil zvonek a přerušil ho. Přestože se obával, že Patterson naruší slavnost, trochu se mu ulevilo, neboť viděl, že Ellie je s Maxem v bezpečí. Nepochyboval, že Max by za ni dal život, i když se modlil, aby Pattersona raději chytili a v klidu odvedli.

Zatímco Elliin otec uváděl hosty, ona stála venku na trávníku a vítala příchozí. Připadalo jí, že slova „jsem moc ráda, že vás vidím“ a „velice mě těší, že jste přišli“ řekla snad stokrát. A ruku jí někdo stiskl nebo pohladil ještě víckrát. Vyslechla slova „chudinko“ a „to pro tebe musí být šok“ od některých matčiných přítelkyň a „ty jsi ale ostřílená“ a „jsi tak statečná“ od jiných. Všichni ve městě zjevně slyšeli, že jí Ava přebrala snoubence.

Max stál za ní. Když ji jakási žena pohladila po ruce a řekla „nezanevři na lásku,“ zaslechla Ellie, jak zakašlal – nejspíš proto, aby přidusil smích.

Elliina matka se při setkání s přítelkyněmi rozplývala radostí. Ellie si nevzpomínala, jestli ji kdy viděla tak rozzářenou a šťastnou. Otec vyšel zadním vchodem s paní Websterovou, jejich starou sousedkou, zavěšenou v podpaží. Pomohl jí sestoupit ze schodů a usmál se přes trávník na svoji ženu, potom se opět otočil a zamířil do domu. Všechno je, jak má být, pomyslela si Ellie. Jejich dcera se vdává. Jsou to radostné chvíle.

O pár minut později jí Max zašeptal do ucha: „Právě přijel Spike Bennett. Bude hlídat vpředu. Řeknu tvému otci, že může zůstat venku.“

V půl osmé začaly hrát housle. Tety Cecilia a Vivien se těšily pozornosti ve stanu a měly se dobře. Bylo tam mnohem chladněji, protože firma zajišťující stan promyšleně přinesla dvě malé klimatizační jednotky. Obě stály na strategickém místě v zadní části stanu.

Jakmile začal proud přicházejících hostů slábnout, Ellie se vydala na procházku kolem zahrady, aby si promluvila se starými známými a zkontrolovala dodavatele. Max byl stále nablízku. Pokud se naskytla příležitost, představila ho jako rodinného přítele. Clarka a Hersheye si téměř nikdo nevšiml. Ale ona je dost často zahlédla, jak přecházejí po obvodu trávníku a sledují, neobjeví-li se jakákoli známka nebezpečí. Byli tak nenápadní, že by nikdo nehádal skutečný důvod jejich návštěvy.

Teta Cecilia kývla na Ellii a požádala ji, zda by jí nemohla podat její pléd. Cítila chlad z klimatizace, ale sedělo se jí tak pohodlně, že neměla chuť vstávat.

„Jenom se chce pochlubit novým šálem,“ řekla Vivien.

Cecilia přikývla. „Je hezký a jen málokdy mám příležitost vzít ho na sebe. Je na židli v naší ložnici. Buď tak laskavá a přines mi ho. Nechce se mi nikam chodit.“

„Kolik je hodin?“ zeptala se Vivien. „Neměla by tu už být Ava s Johnem? A kde je Annie?“

Ellie pohlédla na hodinky. „Jak znám Avu, bude tady přesně za pět minut.“

„Tak si pospěš. Ať jsi tady, až přijde.“

Ellie byla ráda, že se může vzdálit. Max zamířil do domu spolu s ní. Zatímco se rozběhla nahoru, zašel zkontrolovat vstupní dveře. Uspokojilo ho, když zjistil, že je Elliin otec zamkl. Vrátil se ke schodišti a na jeho úpatí čekal na Ellii. Vtom uslyšel křik.

Ellie se nedostala až do ložnice. Dveře veliké vestavěné skříně na prádlo byly otevřené dokořán. Když je chtěla zavřít, vyskočil zpoza nich Evan Patterson. Zahlédla v jeho levé ruce pistoli a v očích zuřivost. Vykřikla a co největší silou strčila do dveří. Zasáhly ho do boku a ona získala pár okamžiků.

Byl silný, nesmírně silný. Sotva se otočila a dala se do běhu, chytil ji za rameno a prudce ji otočil k sobě. Jeho ruka byla jako svěrák, drtila ji, až si myslela, že jí zlomí kost. Nedokázala se vymanit. Postřehla, že zvedá pěst, aby ji udeřil. Kopla ho špičatým podpatkem do holeně a pak znovu do stehna. To ho však nezastavilo.

Namířil pěst na její bradu a byl by ji uhodil, kdyby okamžik předtím, než jeho ruka dopadla, nesklonila hlavu. Rána nakonec zasáhla čelo a ochromila ji. Jeho prsten jí prorazil kůži. Při ostré bolesti sebou trhla.

Kopala a křičela a nakonec ho od ní odtrhl Max. Patterson jí roztrhl šaty, protože ji nechtěl pustit. Přestože měl ohromnou sílu, Max ho snadno zvedl a narazil na stěnu. To však ještě zdaleka nebyl konec.

Max se pokusil sebrat mu zbraň a přitom stále chránil Ellii. Patterson se zapotácel a zdálo se, že spadne ze schodů. Max na něho vytáhl pistoli a zamířil, vtom se však Patterson vzchopil a vypálil ze své pistole, vzápětí zahnul za roh a zmizel. Max se rozběhl za ním dolů po schodech a Patterson vystřelil znovu. Kulka tentokrát zasáhla strop a Patterson se vyřítil ze zadních dveří.

Max ho mohutným skokem dostihl a srazil k zemi, ale Pattersonovi se podařilo vystřelit ještě dvakrát. Kulky zasáhly květináč a keramické střepy se rozlétly do vzduchu jako raketové střely s výbušninou. Max ho kolenem přitiskl zády k zemi a vykroutil mu pistoli z ruky. Clark chytl pistoli a pomohl Pattersona znehybnit. Hershey vytáhl ze zadní kapsy pouta a rozběhl se k nim.

Hosté ječeli a utíkali jako o život.

Před domem právě Ava vystupovala z auta, příliš netrpělivá, než aby čekala, až John obejde vůz a otevře jí dveře. Uhladila si sukni a vykročila k chodníčku.

Vzápětí ji srazil prchající dav.

Dvacet osm

To, co následovalo, nebylo hezké.

Ava stála uprostřed zahrady a rozhlížela se, aby zjistila škodu. Neslyšela hrom a stála tam, ještě když se otevřelo nebe a zalévaly ji proudy deště. Když se vrátila do kuchyně, byla promoklá na kost.

John přinesl ručník a snažil se jí otřít paže, ale ona jeho ruku odstrčila. Třásla se hanbou.

„Kde je?“ zaburácela hlasem, který otřásl domem a na Richterově stupnici by jistě dosáhl sedmého stupně.

Matka seděla u stolu s hlavou v dlaních, zatímco Ava vykřikovala obvinění, že se jí Ellie záměrně rozhodla pokazit oslavu. Když její směšné výlevy poslouchala Claire několik minut, zvedla se a řekla: „Avo, zmlkni a jdi domů. Už mě z tebe bolí hlava.“

Avě vylétla ruka ke krku. „Mami, tohle měl být můj večer. A Johnův,“ dodala. „Jak můžeš být na Elliině straně?“

„Já nejsem na ničí straně,“ řekla matka. „Vůbec nevíš, co se stalo, než jsi vystoupila z auta,“ vysvětlovala. „Neměla bys nikoho obviňovat.“

„Já dobře vím, kdo za to může! Ellie!“

„Přestaň křičet. Chápu, že jsi rozčilená…“

„Slovo rozčilená zdaleka nevystihuje, jak se cítím.“

„Ty z té svatby už začínáš bláznit.“

„Jenom jsem chtěla, aby byla perfektní. Co je na tom špatného?“ Ava se rozplakala, schoulila se do Johnovy náruče a nechala se utěšovat. „A zahrada byla tak krásná, když se tam daly všechny ty květiny…, a stan byl úžasný a…“ Najednou svého snoubence odstrčila. „Kde je?“ vykřikla.

„V koupelně,“ odpověděla matka. „Max a tatínek jí ošetřují ránu na čele.“

Ava se vyřítila z kuchyně, proběhla kolem tet, jež seděly na pohovce a jedly dort. Hnala se do chodby a přitom za sebou nechávala loužičky vody. Pokusila se protlačit kolem otce, který nechtěně překážel ve dveřích koupelny.

Ellie už měla ránu vyčištěnou desinfekcí z otcovy lékárničky a teď seděla na okraji vany a držela si vlasy z čela, aby jí Max mohl ošetřit ránu. Moc se mu to nedařilo, protože se mu třásly ruce. Měl takový vztek, že ji Patterson zranil, že byl sotva schopný mluvit. Hlavou se mu honily myšlenky, co všechno se mohlo stát. Co kdyby čekal venku? Patterson ji mohl zabít, než by uslyšel její křik.

„Maxi…,“ začala Ellie.

„Nehýbej se.“

„Já se nehýbu. Jsem doktorka. Dovol, ať…“

„Ne, udělám to já.“

Ellie si držela vlasy tak dlouho, až jí začaly mravenčit ruce. Ale nestěžovala si. Když viděla úzkost v Maxově tváři, měla chuť ho utěšovat, ale věděla, že by ji neposlouchal. Nejspíš mu připadá, že selhal.

„Tati, mohl bys nás nechat chvilku o samotě?“

„Pořád krvácíš,“ řekl jí Max.

Otec položil lékárničku Ellii do klína a zavřel za sebou dveře. Ellie uslyšela křičet Avu, raději tedy rychle vstala a zamkla. Nedbala na to, že Ava buší na dveře, převzala od Maxe elastické stehy a nanesla si je na ránu. Trvalo tři vteřiny, než se rána uzavřela. Pak se otočila k němu.

„Děkuji ti.“

V jeho pohledu byla zlost, hlas plný vzteku. „Zvoral jsem to.“

„Děkuji ti.“

„Za co mi, kruci, děkuješ? Přestaň. Teď není čas…“

Ellie ho políbila na tvář a na bradu. „Děkuji ti,“ zašeptala, „za to, že jsi mi zachránil život a že jsi ho chytil.“ Lehce přejela ústy po jeho rtech. „A ty teď řekni: není zač.“

„Ellie, vždyť tě mohl zabít. Měl jsem…“

„Děkuji ti.“

Max si uvědomil, že jsou zas tam, kde začali. „Ty to budeš opakovat tak dlouho, dokud neřeknu není zač.“

„Ne, dokud mě nepolíbíš.“

Něžně ji objal a zašeptal: „Máš ve vlasech krev.“ A políbil ji. Pod jeho rty otevřela ústa.

Ava celou tu dobu tloukla do dveří a vyhrožovala vším možným snad kromě vraždy.

Když Max konečně zvedl hlavu, řekl: „Chceš si půjčit moji pistoli?“

„Nemůžeš se tam schovávat donekonečna, Ellie,“ vykřikovala Ava.

„Možná bychom to měli vyřídit,“ řekla Ellie.

Max popošel před ni a otevřel dveře. Přinutil Avu ustoupit tak, že do ní prostě bez ohledu vrazil. Neměla tedy jinou možnost.

Tety se zděsily, jak Ellie vypadá. Roztržené šaty měla ušpiněné od krve a vlasy kolem rány na čele byly slepené a zakrvácené.

„Pojď a posaď se s námi,“ řekla teta Cecilia a plácla rukou do polštáře mezi Vivien a sebou.

Ellie poslechla a usmála se, zatímco tety ji začaly konejšit.

Jejich soucit rozčilil Avu. „Já jsem na tom mnohem hůř,“ vykřikla.

„Na tobě nevidím žádnou krev,“ vyštěkla matka. Pak se posadila do ušáku vedle pohovky.

„Claire, ten dort je vynikající,“ řekla Cecilia.

„Kde je Annie?“ zeptala se Ava. „Ta bude jistě na mé straně.“

„Převléká se. Proboha, nemluv už o tom, kdo je na čí straně.“

Hershey kývl na Maxe. Za minutu se Ellie ohlédla a spatřila oba muže stát v kuchyni. Max měl ruce v kapsách a občas přikývl na něco, co mu Hershey říkal.

Sotva se Max vrátil do obývacího pokoje, vyhrkl otec: „Všecko je to moje chyba. Nechal jsem dveře vpředu otevřené, když jsem vedl hosty domem. Tak se dostal dovnitř. Než přišel Spike, vyšel nahoru, schoval se tam a čekal. Tak to bylo a můžu za to já.“

„Kdo se schoval nahoře?“ podivila se Ava.

„Evan Patterson. Přišel do domu s pistolí a čekal nahoře.“

Ava ztuhla. „Proč jste mi to neřekli? Slyšela jsem, že má Ellie nějaký problém, ale nevěděla jsem…“

„Ječela jsi a vyváděla venku na zahradě snad půl hodiny,“ řekla Ellie. „Nikdo se nemohl dostat ke slovu.“

Claire se obrátila k manželovi. „Nemůžeš si to vyčítat, Williame.“

„To je pravda, tati,“ přidala se Ellie. „Musíš vidět kladné stránky toho, co se stalo. Evan Patterson půjde do vězení a Max mi řekl, že protože měl zbraň a snažil se zabít mě a federálního agenta, hodně dlouho se nedostane ven – možná vůbec ne.“

Otec trochu ožil. „Ano, to je pravda. Musím přiznat, že mě hrozně trápilo, když jsem nevěděl, kde je.“

Ava se sesula na židli. John ji políbil na čelo a oznámil, že půjde něco sníst. V kuchyni byl přichystán švédský stůl.

„Pokaždé…,“ zamumlala Ava, „jsi u toho ty, Ellie. Pokaždé. Budu se vdávat, ale dnešek se mi nevyvedl. Přísahám, že myslím, že sis to naplánovala.“

Vždycky královna dramatu, pomyslela si Ellie. Rozhořčilo ji to a řekla: „To je pravda, Avo. Celé jsem si to naplánovala. Zavolala jsem Evanu Pattersonovi a řekla jsem mu: ‚Poslyš, Evane, zlatíčko, sežeň si pistoli, vloupej se do domu mých rodičů a schovej se nahoře. Můžeš mě zase ztlouct a pokusit se mě zabít, aby měla Ava zkažený večírek.‘“

„Ironie není na místě, holčičko,“ řekla matka.

Ava se zatvářila schlíple. Sklonila hlavu a svěsila ramena. „Pokaždé…“

„No tak, proboha,“ řekla Ellie. „No dobře, Avo, mrzí mě to. Mrzí mě to. Pokazila jsem ti večírek. Opravdu. Všecko bylo tak krásné. Perfektně jsi to naplánovala.“

Ava se trochu vzchopila. „Že ano?“

„Ano,“ potvrdila Ellie. Začínala ji bolet hlava, nervy měla rozjitřené a byla otřesena z toho, co se stalo. „Všechno bylo ohromné.“

„Děkuji, že uznáváš, že jsi to pokazila,“ odsekla Ava.

„Ano, pokazila a mrzí mě to,“ řekla potřetí Ellie.

„Odpustím ti, jestli mi slíbíš jednu věc,“ řekla Ava.

„Cokoli.“

„Slib mi, že nepřijdeš na moji svatbu.“

Dvacet devět

Ava, uklidněná Elliinou omluvou, odešla s Johnem domů.

„Měla by sis trochu odpočinout, Ellie,“ řekla matka.

„Odpočinu,“ slibovala Ellie. „Ale napřed půjdu nahoru a dám dobrou noc Annii.“

Překvapilo ji, že se jí zatočila hlava, když vstala, ale myslela si, že si toho nikdo nevšiml. Nebrala schody po dvou jako obvykle, a dokonce se cestou raději přidržovala zábradlí.

Annie seděla na posteli s nerozbaleným těhotenským testem.

„Zavři dveře,“ zašeptala.

Ellie je rychle zavřela a pak se k ní posadila. „Ještě sis ho neudělala?“

Annie zavrtěla hlavou. „Až to udělám…“

„Ano?“

„Už se to nedá zastavit. Dovím se to.“

„Je třeba, abys to věděla.“

Annie přikývla. „Ale co když jsem? Nemám práci a musím splácet studentskou půjčku. Je toho na mě trochu moc.“

„Jestli jsi těhotná, budeš to dítě chtít?“

Annie odpověděla bez váhání. „Samozřejmě že ano.“

„Nejsi sama, Annie. Víš přece, že ti pomůžu. Můžeš se ke mně nastěhovat. A je tu taky otec dítěte,“ řekla. „Měla bys mu to říct.“

„Jsem takový vrták.“

„Ne, nejsi.“

„Ty to nechápeš. Nevím, kde je. Asi jsem se pominula. Když ti něco povím, slíbíš mi, že z toho nebudeš mít šok?“

„Cože?“

„Já bych nikdy… Však víš…“

„Cože?“ opakovala Ellie.

„Patterson mě děsil a nikdy jsem nechtěla mít nic společného s žádným mužem. Nedovolila bych si…,“ zajíkla se Annie.

„Chápu. Nejsem z toho v šoku,“ řekla Ellie. „Takže otec dítěte je první muž, s kterým jsi spala?“

Annie přikývla. „Čtyři měsíce. Tak dlouho jsme spolu chodili. Byla v tom… ze začátku jakási živočišná přitažlivost, řekla bych. Nedovedu si to vysvětlit.“

„Vím, jak to myslíš. Věř mi.“

„Ale nešlo jenom o sex,“ vysvětlovala Annie. „Byl úžasný. Laskavý a ohleduplný. Měli jsme tolik společného. Měl rád to co já a mohli jsme si hodiny a hodiny povídat.“

„Tak co se stalo?“ chtěla vědět Ellie.

Po Anniiných tvářích se začaly kutálet slzy.

„Je u námořnictva,“ řekla. „Myslela jsem si, že možná dostal rozkaz od svého velitele a musel vyjet někam na misi nebo něco podobného, ale pokud by to tak bylo, proč nezavolal nebo nenapsal nebo mi aspoň neposlal esemesku? Takhle se cítím jako děvka,“ zašeptala. Do očí jí znovu vstoupily slzy a dodala: „Opravdu jsem to zvrtala.“

„Ne, nezvrtala.“

„Používali jsme ochranu,“ řekla Annie. „Ale asi se na to nedá vždycky spolehnout.“

„Pokusila ses s ním spojit?“

„Ano. Mockrát jsem mu volala, ale nezvedal telefon. Nechávala jsem mu zprávy, ale neodpovídal na ně. Nikdo mi nic nepoví.“ Setřela si slzu. „Kdyby mu na mně záleželo, přece by se ozval.“

„Co budeš dělat?“

„Mluvila jsem s Maxem a on se ho pokusí najít.“

„A až ho najde?“

Annie vypjala hruď. „Jestli jsem těhotná, povím mu to, protože je otec a zaslouží si to vědět, ale jasně mu řeknu, že od něho nic nechci.“

„Jsi teď rozrušená,“ řekla Ellie. „Udělej si ten test zítra ráno, ať máš jasno.“

„Mohla bych ho udělat teď.“

„Ano, ale ráno budeš mít vyšší hladinu hormonů,“ řekla Ellie. „Nebo si jeden udělej teď a další zítra ráno. I to je možnost.“

Ellie se pokusila získat o tom muži další informace, ale Annie neměla chuť o něm mluvit.

„První, co ráno uděláš, bude test, ano?“

„Ano, slibuju,“ odpověděla Annie.

Sestry spolu zůstaly ještě skoro hodinu. Rozmlouvaly o práci, o známých lidech i o Avině svatbě.

Pak Ellie vstala. „Potřebuju sprchu a postel,“ řekla a zívla. „Jsem úplně vyřízená. Ahoj ráno.“

„Odjedeš z Winston Falls?“

„Ano.“

Annie přikývla. Dívala se, jak Ellie otevírá dveře, a řekla: „Je to opravdu směšné.“

„Co myslíš?“ zeptala se Ellie.

„Vždycky jsem byla hodná holka.“

„Pořád jsi.“

Třicet

Max čekal na Ellii dole. Dali rodičům a tetám dobrou noc a odebrali se do bytu. Max nastavil okenní klimatizaci na slabý výkon a v ložnici i v chodbě bylo docela příjemně. Ovšem vzduch v kuchyni a obývacím pokoji zůstával parný.

Ellie se svlékla, zakrvácené a potrhané šaty hodila do odpadkového koše a šla se osprchovat. Se zavřenýma očima stála pod proudem studené vody a snažila se uvolnit. Umyla si vlasy, opatrně opláchla okolí rány, ale nenamáhala se je osušit. Rozčesala si vlasy, na obličej a na tělo nanesla hydratační krém a tělové mléko, oblékla si bavlněnou noční košili a byla připravená jít do postele. Venku se rozpoutala bouře. Blesky, následované hlasitým práskáním hromu, osvětlovaly ložnici. Okna bičoval déšť.

Ellie se nezeptala Maxe, jestli s ním může spát. Odhrnula pokrývku a vklouzla k němu do postele. Ležel na břichu, jednu ruku spuštěnou přes okraj postele a spal. Pistoli, pouzdro a odznak si odložil na noční stolek. Ellie se pootočila a zadívala se na budík. S úžasem zjistila, že minula půlnoc. Zavřela oči. Nikdy nepotřebovala víc než dvě minuty, než usnula, ale dnes to bylo jiné. Uplynulo deset minut, pak dalších deset – a ona byla stále vzhůru. Na něco takového nebyla zvyklá.

Ellie si v duchu promítala události celého dne, ale jakmile se dostala k Pattersonovi, ucítila, že jí začíná prudčeji bušit srdce. Několikrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Hrozba pominula, je ve vazbě a už nemůže nikomu uškodit. I to bylo jiné. Takže teď můžu chodit kamkoli a dělat cokoli, napadlo ji.

Ne tak docela. Jsou tu ještě Landryovi a možnost, že ji pronásleduje muž jménem Cogburn.

A pak je tady Max. Vrátí se do Honolulu a ona ho už možná nikdy neuvidí. Bude to tak nejlepší, řekla si. Bude bezpečnější v prostředí, kde na něho nebude střílet žádný Patterson a jemu podobní. Ellie věděla, že to nejsou příliš logické úvahy, ale byla tak rozrušená, že nedokázala myslet rozumně. Je to reakce na Pattersonův útok, nebo na to, že Max odjede?

Naprosto jasná věc, usoudila. Je to kvůli Maxovi. Bylo jí do pláče. Řekla mu, ať se na ni neváže, a podívejme, k čemu to vedlo. Zamilovala se do něho! To prostě nejde.

Musí od něho udržovat odstup, jinak se z ní stane ufňukaná mátoha, až odjede. Jestli tady bude dál ležet a myslet na něho, co nevidět se rozpláče. Přehodila nohy přes pelest a chtěla vstát. Max jí v tom zabránil.

„Nemůžeš usnout?“ zeptal se a přitáhl si ji k sobě.

„Ne, nemůžu.“

„Pojď sem.“ Jeho hlas byl něžný a zastřený. Zakryl ji svým tělem a začal ji líbat na krk. Masíroval jí paže, pak se přesunul k bokům. „Jsi studená.“

Když se o ni otíral, hrudí přejížděl po jejích bradavkách a slast byla tak intenzivní, až zaúpěla. Zabořila mu prsty do vlasů a přivinula ho k sobě. Pak se jeho ústa zmocnila jejích a jejich jazyky se setkaly v divokém laskání.

Max chtěl co nejvíc vychutnat dotek s jejím tělem, a když ho objala nohama a smyslně se začala tisknout k jeho vzrušenému pohlaví, jeho ústa opět dopadla na její a pronikl do ní. Milovali se vášnivě, oba se přestávali ovládat. Ellie vykřikla jeho jméno, když se v ní prudce vzedmuly slastné pocity. Její orgasmus trval déle než jeho a Max ji pevně držel v náručí, než se vzpamatovala.

Kolem se nesla vůně jejich vášně a oba byli zmáčení potem. Max cítil, jak pod jeho srdcem tluče její. Políbil ji na bradu a zeptal se jí, jestli je jí dobře. Odpovědi nebylo zapotřebí. Ellie spala.

Třicet jedna

Annie si nechtěla udělat test, dokud nepřijde Ellie.

„Co ti trvalo tak dlouho?“

„Je devět hodin,“ řekla Ellie. „A musela jsem si zabalit věci a převléknout prádlo a pomoct naložit všechno do auta.“

„Pojedeš s Maxem?“ zeptala se Annie.

„Ano.“

„Ale neměla jsi vůz z půjčovny? Tím jsi přece přijela.“

„Včera ho odvezl agent Clark. Vrátí ho půjčovně. A teď přestaň zdržovat.“

Annie uchopila krabičku s testem a zamířila do koupelny na konci chodby. Ellie na ni čekala v její ložnici. Slyšela, jak dole v přízemí klábosí tety. Zdálo se, že přes veškerý chaos se dobře baví.

Ellie občas pohlédla na hodinky. Uplynulo pět minut, pak dalších pět. Žádný těhotenský test netrvá deset minut. Ellie věděla, že Annie je rozrušená. Právě když chtěla jít za ní, otevřely se dveře a Annie vstoupila. Tiše za sebou zavřela.

Jakmile Ellie spatřila úsměv na její tváři, řekla: „Prima, takže nejsi těhotná. Vím, že je to ode mě sobecké, ale tak trochu jsem doufala, že jsi.“

„Já jsem těhotná,“ řekla Annie a stále se usmívala.

„Budeš skvělá matka,“ zašeptala Ellie.

„A ty budeš ohromná teta. Ellie, myslela jsi to vážně, když jsi říkala, že bych mohla bydlet u tebe? Jenom na nějaký čas?“

„Samozřejmě že jsem to myslela vážně a nemusí to být jen na čas. Moc ráda ti pomůžu s výchovou své neteře nebo synovce.“

Ellie jí pak poradila, jaké prenatální léky má brát a co má dělat při ranních nevolnostech.

„Povíš to mamince a tatínkovi?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Annie. „Ale až po svatbě.“

„A Avě?“

„Až po její svatební cestě. Určitě mi taky pomůže,“ řekla Annie.

Ellie si tím nebyla tak jistá, ale nechala si své mínění pro sebe. Pouto mezi dvojčaty bylo jiné než vazba mezi obyčejnými sestrami. Ava se často chlubila, že mezi ní a Annií funguje telepatie, což Ellii připadalo směšné, ale věděla, že skutečně už v dětském věku bylo mezi nimi zvláštní spojení a někdy spolu dokázaly komunikovat beze slov. Ale pokud si byly tak podobné, jak mohla z Annie vyrůst tak milá dívka, a z Avy taková fúrie?

„Max čeká,“ řekla Ellie.

„A co ten? Opravdu se mi líbí,“ řekla Annie.

Ellie chápala, co chce vědět, a rozhodla se nevytáčet se. „Mně taky, ale…“

„Co ale?“

„Nehledá trvalý vztah.“

Když Ellie vycházela ze dveří, Annie řekla: „Ještě jednu otázku a už tě s ním nebudu trápit.“

„Ano?“

„Miluješ ho?“

Ellie si povzdechla. „Ano.“

Rodiče vyprovodili Ellii a Maxe k autu. Ellie měla na tváři otisk rtěnky po polibcích svých tet. Myslely, že ji uvidí na svatbě, a ona jim neřekla, že se tak brzy nevrátí.

Max vyjel z příjezdové cesty a Ellie pozorovala, jak jim rodiče mávají na rozloučenou.

„Zdá se, že se jim ulevilo,“ řekla.

Max souhlasil. „Už si nemusí dělat starosti kvůli Pattersonovi.“

„To je pravda, ale taky nemusí mít strach, že zkazím Avě svatbu.“

„Teď když máme Pattersona z krku, jak bys ji mohla pokazit?“ zeptal se Max. Pak zahnul za roh a vyjel k dálnici 169.

„Nevím. Mohlo by se stát cokoli a ona by to dávala za vinu mně,“ řekla Ellie. „Maxi, až se dostaneme do St. Louisu, poletíš zpátky do Honolulu?“

„Ano. Musím se tam hned vrátit. Budu ti chybět?“

„Ne, budu mít tolik práce, že ne.“

Ellie si myslela, že situaci zvládla docela dobře. Hlas se jí nezachvěl, když se ho ptala, jestli odjede, a zdálo se jí, že byla velmi klidná a vyrovnaná, když jí odpověděl. Asi se už naučila až příliš dobře klamat.

Třicet dva

Když Willis Cogburn poprvé přijel do Winston Falls, myslel si, že nalezl perfektní místo pro útok ze zálohy. Trvalo několik dní, než dospěl k názoru, že to tak není.

Přijel připravený. V kufru auta z půjčovny měl výkonnou pušku, dvě své oblíbené pistole a sledovací zařízení. Nemusel si počínat zvlášť rafinovaně, aby zjistil, že doktorka Sullivanová přijede do Winston Falls na jakousi svatbu. Jakmile informaci získal, pod falešným jménem si vypůjčil vůz a vyjel.

Jen co dojel do malého městečka, pod dalším falešným jménem se ubytoval v hostinci Růže a deset hodin spal. Potom se dal do práce. Vypátral, kde bydlí rodiče doktorky Sullivanové, a větší část dne strávil ve svém autě o blok dál, odkud pozoroval dům. Nebylo po ní ani stopy, spatřil ji, teprve až před jejím domem zastavil vůz a ona z něho vystoupila. Muže, který přijel s ní, zjevně znala. Objala ho.

Cogburn si zpočátku myslel, že je to její přítel, ale pak si všiml, že má u pasu pistoli. Potom muž vyšel nahoru na verandu, pootočil se a Cogburn spatřil odznak připnutý k opasku. Nepotřeboval ani dalekohled, aby poznal, co to znamená. Takový odznak nosí agenti FBI.

O pár minut později mu vše vysvětlila textová zpráva. Psalo se v ní, že do Winston Falls směřuje agent FBI, aby tam hlídal Ellii Sullivanovou.

Cogburn věděl, že musí získat příležitost zastihnout ji samotnou, což s agentem, který je neustále u ní, nebude snadné. Potřeboval čas, aby si všechno promyslel a vypracoval plán. Nastartoval a chvíli jezdil po městě, pak zastavil u jakéhosi rychlého občerstvení, aby si dal hamburger.

Uvědomil si, že především potřebuje plánek místa. Opět se rozjel a projížděl okolí domu, rozhlížel se, kde by se nejlépe ukryl, pátral, odkud by mohl přesně vystřelit. Nic ho neuspokojilo.

S baseballovou čepicí staženou hluboko do čela zaparkoval na rohu ulice Sullivanových a vytáhl z kufru sledovací zařízení. Neměl obavy, že bude někomu nápadné, protože to vlastně bylo jen malé sluchátko. Každý, kdo si ho všimne, bude myslet, že se jedná o Bluetooth. Bylo to poprvé, co tento nový typ naslouchacího přístroje používal, a byl jím uchvácen. Podle literatury by mu měl umožnit slyšet šepot o dvě ulice dál. Informace nepřeháněly. Willis seřídil výkon, posadil se, popíjel limonádu a poslouchal. Po chodníku se k němu blížila žena se sáčkem ze samoobsluhy, a tak sklonil hlavu a předstíral, že hovoří. Žena se usmála a pokračovala v cestě.

Během první hodiny zachytil pouze útržky hovoru v domě. Už skoro pomýšlel na oběd, když mu začalo přát štěstí. Horní okno v domě Sullivanových bylo otevřené a hlasy lidí uvnitř se k němu nesly jasně a zřetelně. Slyšel, jak starší muž říká něco o vodopádech a o tom, že by je Ellie měla ukázat Maxovi. Cogburn předpokládal, že Max je jméno agenta FBI.

Výborně, práce se daří. Nenašel sice zatím místo v blízkosti domu, kde by se mohl ukrýt, ale možná něco objeví později. Teď jen musí zjistit, kde jsou vodopády.

Obyvatelé Winston Falls byli na své město hrdí. Pokaždé, když se Willis zastavil pro plyn a něco k jídlu, tázali se ho, jestli už měl čas navštívit vodopády. „Všichni k nim jezdí,“ říkali mu. „Přece nemůžete přijet do Winston Falls, a nezajet se podívat na tu křišťálově čistou vodu.“

Willis všem těm přívětivým měšťanům slíbil, že k vodopádům zajede.

Svůj slib splnil. Ukázalo se, že přírodní pozoruhodnost je skutečně taková, jak mu líčili, ba ještě lepší, protože právě u vodopádů našel perfektní místo pro útok ze zálohy.

Předpokládal, že doktorka Sullivanová a agent se objeví každým okamžikem. Přece mu bude chtít ukázat pýchu města, nebo ne?

Omyl. Celé dva dlouhé dny a noci seděl Cogburn se zkříženýma nohama v houští, pušku v klíně, a čekal. Nebyl tam sám. Společnost mu dělaly stovky komárů a moskytů. Také tu byly tlupy teenagerů, kteří se věnovali sexuálním hrátkám za vodopádem. Willis hádal, že si mládež myslí, že je voda skryje před zvědavými pohledy, a přemítal, proč si neuvědomí, že když oni vidí ven, musí ti, kdo procházejí kolem, vidět zase je. Jeden mladík si k vodopádu přivedl dvě různé dívky, samozřejmě v různou dobu.

Willis se cítil, jako by sledoval porno, špatné porno provázené spoustou funění a supění. Už dávno by odešel a spřádal jiný plán, kdyby se místo, které vybral, tak dokonale nehodilo pro vraždu. Hukot vody padající do tůně pod vodopádem přehluší zvuk výstřelu. A on sám je tady dobře ukrytý. Tři mladíci prošli těsně kolem něho, a neviděli ho.

Během čekání hodně přemýšlel, většinou o svém mladším bratrovi Georgovi. Ten hloupý kluk mu chyběl. Už dávno říkal Landryovým, že George je moc mladý a že by ho neměli zatahovat do svých špinavých kšeftů. Nedbali na něho a George byl tak dychtivý udělat dojem, tak bláhově netrpělivý, že do toho šel a nechal se zabít.

Měli s Georgem tak velké plány. Chtěli začít společně podnikat. V ničem velkém, uvažovali, že si možná jen zřídí zásilkový obchod, ale každopádně podle zákona. Pobyt ve vězení Willisem otřásl a nehodlal se tam dostat znovu. George by něco takového nepřežil. Byl až moc měkký, až moc dětinský.

Ovšem přejít na druhou stranu již bylo nemožné. Jakmile ho Landryovi dostali do své sítě, už se jim nemohl vykroutit. Věděli, který den ho z vězení propustí, a hned večer mu volali. „Vítej zpátky,“ rozplýval se Cal Landry.

Peníze byly příliš lákavé, než aby je nechal být. Sto tisíc dolarů za zlikvidování jedné doktorky! Kdo by takovou příležitost zahodil?

Myslel si, že to bude snadné, ale druhý den, během něhož mu hmyz sál krev, změnil plány. Musí najít jiný způsob, jak se k ní dostat. Věděl, že by si na ni mohl počíhat v St. Louisu, ale proč čekat? Proč ji nezlikvidovat v jejím rodném městě, kde není tolik mužů zákona? Dospěl k závěru, že možná bude muset také zabít agenta FBI, který ji má hlídat, a při tom pomyšlení ho zamrazilo. Kdyby ho chytili, čekal by ho trest smrti.

Vězení ho změnilo. Nezocelilo ho; vyvolalo v něm strach.

Nakonec vymyslel nový plán. Několikrát ho v duchu probíral, dokud nebyl přesvědčen, že bude fungovat. Potom vstal, uložil pušku i se dvěma pistolemi do sportovní tašky a vykročil k autu. Bylo načase znovu zapnout naslouchací zařízení. Několikrát objel celý prostor a zjistil, že je tu pouze jedna cesta, po níž může člověk vyjet z Winston Falls k letišti. Teď jen potřeboval zjistit, kdy se na ní objeví oni.

Zabzučení mobilu oznámilo, že mu přišla textová zpráva. Číslo bylo neznámé, usoudil tedy, že jsou to Landryovi. Stála tam dvě slova: Akce zrušena.

Několik minut seděl ve voze a uvažoval, jaké má možnosti. Landryovi mu už poslali polovinu peněz na tajný účet. Budou je chtít zpátky a to není fér. Po vší práci, kterou s tím měl? Pak tu byl George. Cal a Erika zavinili smrt jeho bratra. Sakra, ne! Žádné peníze jim nevrátí! Pokud jde o něho, žádnou textovku nečetl. Udělá, co po něm chtěli předtím, a peníze si nechá.

Třicet tři

Ellie pozorovala bočním oknem okolní krajinu, zatímco Max projížděl zatáčky neudržované dvouproudové silnice.

„Máme letenky? Clark mi řekl, že se o to postará, ale…,“ začala Ellie.

„Ano, máme. Dnes už budeš spát ve vlastní posteli.“

Když projížděli další zatáčku, Max koutkem oka zahlédl záblesk oceli.

„Blížíme se k vodopádům/4 řekla Ellie. „Jestli máme čas..

„Shýbni se! Hlavu dolů!“

Max vykřikl a strhl vůz, aby se dostal z dráhy výstřelu. Cogburn skočil na cestu, zvedl pušku a dvakrát vypálil. Max poznal vysoce výkonnou odstřelovací pušku a opět zakličkoval. „Ten gauner se snaží zasáhnout nádrž. Zřejmě chce, aby vybuchla.“

Ellie žasla, jak klidný má hlas. Tvář si opírala o jeho stehno. Snažila se nezavadit o řadicí páku.

Třetí výstřel zasáhl levou zadní pneumatiku a při rychlosti, jakou ujížděli, bylo téměř nemožné auto ovládat.

„Drž se, Ellie. Vyjedeme z cesty.“

Vůz se otočil a Ellie myslela, že se obrátí na střechu, ale Max věděl, co dělá. Během pár okamžiků ho srovnal a zamířil do lesa.

Pak dupl na brzdu, odepnul Elliin i svůj pás a pobídl ji: „Pojďme.

Prudce otevřel dveře a táhl Ellii za sebou. Oba běželi přikrčení, uhýbali větvím a přeskakovali porost. Náhle se Max zastavil, gestem Ellii vyzval, aby se ještě víc skrčila, a potom ji zatlačil hlouběji do houští, až ji zakryly větve. Naznačil jí, aby mlčela. A pak čekal, hrbil se před ní a pozorně poslouchal.

Ellie se snažila nevydat sebemenší zvuk a tiše dýchala. Pokud je Cogburn sleduje, najde je. Nehýbala se a mlčela.

Jak dlouho budou čekat? Netušila, ale nohy jí začínaly trnout a musela přemáhat křeč v lýtku. Jak může Max takovou dobu vydržet bez hnutí?

Vtom zapraskala větvička. Odkud se ten zvuk ozval? Zdálo se jí, že zleva, ale Max se vymrštil a vypálil v rychlém sledu tři rány doprava, pak se rozběhl k pronásledovateli.

Třetím výstřelem Cogburna zasáhl. Postřelený muž se snažil utéct ke svému autu, ale podařilo se mu dostat se pouze k Maxovu SUV, kde se zhroutil a začal křičet. Nedočkal se soucitu. Max popadl pušku a hodil ji dozadu do auta, pak si dřepl vedle Cogburna. „Máš velký problém,“ řekl.

„Potřebuju doktora,“ naříkal Cogburn. „Hrozně krvácím.“

„Právě ses pokusil zastřelit lékařku.“

Ellie doběhla k autu a vytáhla z kabelky rukavice, odstrčila Maxe a poklekla vedle muže, který ji chtěl zabít. Willis vytřeštil hrůzou oči, sotva na něho Ellie sáhla, aby ohledala ránu.

„Kulka vylétla ven,“ řekla.

Pak vstala a šla hledat něco, čím by mohla ránu ovázat, než se Willis dostane do nemocnice. Nakonec použila staré tričko a šaty. Ze srolovaného trička vytvořila tlakový obvaz, pak roztrhala šaty do pruhů, aby obvaz upevnila.

„Nic víc pro něho nemůžu udělat.“

„Umřu?“ zakvílel Cogburn.

Ellie si klekla k němu a chtěla mu odpovědět, ale Max byl rychlejší: „Měl bys doufat, že ano, protože pokud ne, dostaneš doživotí.“

„Ne, do vězení už nemůžu. Nemůžu.“

„A co třeba přiznání před smrtí?“ zeptal se Max. Pořád měl takový vztek, že by ho nejraději zabil vlastníma rukama. Pochyboval však, že by se to Ellii líbilo.

„Za všechno můžou Landryovi. Kvůli nim umřel můj brácha a teď umřu i já.“

„Landryovi z té pušky nestříleli. Střílel jsi ty.“

Ellie si stáhla rukavice a vytáhla mobil. Chtěla vyťukat 911, ale Max jí poradil jiné číslo.

„Hershey by měl ještě být ve Winston Falls. Řekni mu, ať pošle sanitku.“

Agent se ohlásil po prvním zazvonění. Sdělil Ellii, že je právě v nemocnici se zástupcem šerifa a s Evanem Pattersonem, a slíbil, že sanitku okamžitě pošle.

„Tys věděl, že je v nemocnici?“ zeptala se Ellie. Sklonila se nad Willisem a měřila mu tep. Nesnažila se ho uklidňovat.

„Patterson si stěžoval na bolest v hrudníku.“

„Cože…?“

„Nemocnice mu měla zajistit vyšetření.“

Ellii poklesla ramena. „Takže se s ním budu muset ještě jednou setkat.“

„Nedostaneš se do jeho blízkosti.“

„Byl tam celou noc.“

Max přikývl. „Připoután k lůžku na intenzivce.“

Willis začal opět kvílet. „Nemůžu jít zpátky do vězení. Prostě nemůžu!“

„Budeš svědčit u soudu, řekneš soudci, že tě Landryovi najali, abys zabil doktorku Sullivanovou a agenta Goodmana.“

„Ne. Goodmana měl zlikvidovat brácha. Já jsem měl zabít jenom doktorku.“ Zadíval se na Ellii. „Není v tom nic osobního.“

„Ale je,“ odsekla. „Je to velice osobní.“

„Nemůžu proti nim svědčit. Nepřežil bych ani den.“

„V tom případě půjdeš sedět.“

Willis vykřikoval: „Hrozně to bolí!“

Max vstal a zvedl i Ellii. Musel zvýšit hlas, aby ho přes Willisovy vzlyky slyšela. „Musím vyměnit pneumatiku. Ty pojď se mnou.“

„Auto je deset kroků odtud.“

„Přesto půjdeš se mnou. Nechci, abys byla v jeho blízkosti.“

„Chci se domluvit. Chci se domluvit,“ žadonil Willis.

Max na něho znechuceně pohlédl. „Co můžeš nabídnout?“

„Na cestě je zásilka ze Singapuru. Přes tisíc kusů různých zbraní a munice, že by pokryla celou Iowu. Taky granáty. Všechno možné. Cal měl zapnutý reproduktor a já jsem slyšel, jak říká Erice, jak je to velký nákup. Rád se chvástá. Myslím, že zapomněl, že ho můžu slyšet. Ale vím, kam to přijde. Dejte mi možnost. Chci ochranu svědka.“

Max na sobě nedal nic znát. Ten grázl, pomyslel si jen.

Možná se jim přece jen podaří dostat Landryovy jednou provždy. Pokud Cogburn mluví pravdu.

„Nikomu o tom neříkej,“ vyzval ho Max. „Rozumíš?“

„Jasně, neřeknu,“ zaúpěl Willis. „Ani vy o tom nemluvte se svými lidmi. Někdo z nich vynáší informace, a kdyby se o mně dověděl chlápek, který vede vyšetřování, někdo z jeho blízkosti to řekne Landryovým – a se mnou je konec.“ Znovu začal vzlykat. „Dejte mi něco od bolesti. Můžeme se tak domluvit?“

„Uvidím, co se dá dělat.“

Willis se na zemi choulil do klubíčka. Dramaticky vzdychal a sténal: „O tu doktorku se nemusíte bát. Landryovi akci odvolali. Chtěl jsem dělat, jako že jsem jejich zprávu nečetl, protože jsem věděl, že by požadovali zpátky peníze a já bych se jich potom nikdy nemohl zbavit. Myslel jsem si, že ty peníze použiju k útěku. Opravdu.“

„Zaplatili ti předem?“

„Polovinu,“ řekl slábnoucím hlasem. „Už to nevydržím. Strašlivě to bolí.“

O pár vteřin později omdlel.

Ellie právě vytahovala ze zadní části vozu zvedák, ale upustila ho na zem a rozběhla se zpátky. „Co jsi mu udělal?“

Max zavrtěl hlavou. „Nic. Prostě omdlel.“

„Rána není tak zlá,“ řekla Ellie. „Na sále nebude ani hodinu.“

„Kdyby se dostal na traumatologické centrum, pak možná, ale tady jsme ve Winston Falls.“

„Jsem si jistá, že i chirurgové tady budou vědět, co dělají. Jeden právě jede do nemocnice.“

Jak se ukázalo, malá nemocnice měla mezi svými lékaři několik chirurgů a jeden z nich čekal na Willise. Ošetření trvalo o něco déle než hodinu.

Max ohlásil Willise pod jiným jménem. Jakmile se Clark dověděl o střelbě, otočil auto a zamířil zpět do Winston Falls. Spolu s Hersheyem stál na stráži před pooperačním pokojem, zatímco Max líčil, co mu řekl Cogburn.

„Myslíš, že mluvil pravdu?“ zeptal se Hershey.

Max mu podal Willisův mobil. „Přesvědč se sám.“

Všichni se zamýšleli nad únikem informací. „Mohl by to být Hughes?“ zeptal se Clark.

„To by byla věc! Po Landryových šel přece jako pes,“ řekl Hershey.

„Já bych řekl, že je to někdo z jeho kanceláře. Pořád se snaží doplňovat nejnovější informace, takže tam vědí všechno,“ domníval se Clark.

„Necháme Hughese, ať práskače odhalí, až dostaneme Landryovy. Do té doby nebudeme nic riskovat. O té dodávce nikdo v Hughesově kanceláři neví,“ upozornil Max.

„Ani Hughes ne,“ podotkl Hershey.

„Když mluvíme o šílencích, kde je Patterson?“ zeptal se Clark.

Ellie už asi hodinu seděla v čekárně na chirurgii. Max jí sice přikázal, aby nikam neodcházela, než on sám zkontroluje Cogburna, ale už to nemohla vydržet. Musí zjistit, co se děje. Max viděl, jak se rozhlíží, a kývl na ni, ať jde k nim.

Hershey věděl, že vyslechla jejich rozhovor o Pattersonovi. Zatvářil se ustaraně a zeptal se: „Jistě vás znervózňuje, že jste ve stejné nemocnici jako Patterson.“

„Trochu ano,“ přiznala.

„Pattersona hlídá jeden ze zástupců šerifa Bennetta.“

„Kde?“

„Vyšetřují ho na cétéčku,“ řekl jí Clark. „Stěžoval si na bolest hlavy, tak ho vzali na vyšetření. Šerif chce mít všechno podle předpisů, což znamená, že Pattersonovi nesmí odepřít léčbu.“

„Tomu chlapovi není vůbec nic,“ řekl Max.

„Až na to, že začne šílet, když jde o Ellii,“ poznamenal Hershey.

„Už se pokusil vymlouvat na bolest v prsou. Srdce má v naprostém pořádku. Zná svoje práva a snaží se je ve všech směrech využít. Jenom hledá cestu, jak z toho ven, to je vše,“ řekl Clark. Potom opět začal o Landryových. „Jak se dohodneme s Cogburnem, aby spolupracoval?“

„Pověřím Bena,“ řekl Max. „Promluvím se svým partnerem a řeknu mu, ať to probere s naším šéfem. Ten rozhodne, co nabídneme Cogburnovi.“

„Má tvůj šéf právo o tom rozhodnout?“ zeptal se Clark. „Nebo s tím bude muset jít ještě výš? Čím víc lidí o tom bude vědět…“

„Má právo,“ ujistil ho Max. „Je…“

Nedopověděl. Ze schodiště se ozvaly dvě hlasité rány. Max ten zvuk dobře znal. Výstřely. Za okamžik se ozval hluboký, pulzující zvuk alarmu.

„Jdu po jižní straně,“ vykřikl Clark a vytáhl pistoli.

Hershey zakřičel, že to vezme po druhém schodišti, a rozběhl se dlouhou chodbou.

Max chytil Ellii a vzápětí z pokoje nějakého pacienta vyhlédla sestra. Zvolala: „Nemocnice je uzavřena. Jděte rychle do některého pokoje!“ A zaklapla dveře.

Max zatlačil Ellii do pokoje na konci chodby. „Nechej zavřené dveře.“

Déjà vu, pomyslela si. Max přikázal, aby se ukryla.

Ani na okamžik nezapochybovala, kdo střílel. Byl to Patterson. Nikdo jiný to nemohl být. Neuvědomili si, jak je silný a prohnaný, a dostatečně ho nehlídali. Takže Patterson. A teď znamená nebezpečí pro všechny.

Sevřelo se jí srdce, ale nemyslela na vlastní ohrožení. Bála se o Maxe. Vydal se po schodech za Clarkem. Jak se můžu schovávat v pokoji, když je možné, že mu Patterson ublíží? napadlo ji.

Opřela se o dveře a naslouchala. Pak je nepatrně pootevřela. Všude bylo hrobové ticho. Vzápětí zazněl smích… Děsivý smích. Patterson se dostal nahoru. Jak je blízko? Otevřela dveře natolik, aby viděla na chodbu. Málem klesla na kolena. Na konci chodby, hned přede dveřmi ke schodišti, ležel Hershey. Byl obrácený tváří k zemi, zatímco Patterson stál nad ním a hlasitě se smál. Musel Hersheye překvapit, když agent otevíral dveře schodišťové šachty.

Patterson držel v ruce pistoli. Zvedl ji a zamířil na Hersheyovu hlavu. Ellie věděla, že musí zasáhnout. Otevřela dveře dokořán a vyšla ven. Patterson stál na opačném konci chodby zády k ní.

Silným hlasem zvolala: „Evane! Pojď ke mně. Pojď, Evane. Otoč se.“

Patterson trhl hlavou a pomalu se obrátil. Při pohledu na úšklebek v jeho tváři jí přelétl po zádech mráz.

Hlavou jí bleskl další plán. Jestli zvedne zbraň, vrhne se za roh, a pokud za ní poběží, pokusí se ho odrazit, než přijde pomoc. Jedno bylo jisté. Nesmí připustit, aby zabil agenta Hersheye.

Stále ji děsil svým šíleným úsměvem i tím, co řekl: „Jsi to ty. Skutečně jsi to ty.“

Připadalo jí, že se na ni dívá celou věčnost, a potom zvedl pistoli.

Než mohla jakkoli zareagovat, skočil před ni Max a vypálil. Patterson byl o zlomek vteřiny pomalejší. Jeho kulka zasáhla vestavěnou objímku lampy a on se vzápětí zhroutil na záda. Dopadl tvrdě, ale stále svíral v ruce zbraň. Opět ji zvedl, ale vtom Max znovu vystřelil. Hnal se k Pattersonovi s pohledem upřeným na pistoli v jeho ruce. Patterson se nehýbal. Max dorazil k němu, vytrhl mu pistoli a sáhl na pulz. Patterson byl mrtvý.

Ellie se rozběhla k Hersheyovi, klesla na kolena a ujala se práce. Viděla podlitinu na jeho hlavě, ale poznala, že ho Patterson naštěstí nepostřelil. Jakmile ho opatrně obrátila na záda, zasténal a pomalu otevřel oči.

„Mohl by mít otřes mozku,“ řekla.

Max žasl, jak je klidná. „Proč jsi, proboha, nezůstala v tom pokoji!“ Byl tak rozzlobený, až se musel přemáhat, aby na ni zuřivě nekřičel. „Mohl tě zabít! Rozumíš? Přišel bych o tebe.“

„Nemohla jsem jinak. Viděla jsem, že chce Hersheye střelit do hlavy. Zvedal pistoli a smál se, a tak jsem musela odvést jeho pozornost.“

„Odvést jeho pozornost!“ vyštěkl.

„Ano,“ přisvědčila Ellie. „Vyšla jsem na chodbu a zavolala na něho.“

„Ten par…“ Prohrábl si rukou vlasy. „Ten… Tys schválně upoutala pozornost na sebe.“

Ellie ještě nikdy neviděla Maxe tak vyvedeného z míry. Nemyslela si, že je to nejlepší pokoušet se mu vysvětlovat svůj plán. Věděla, že by se mu nelíbilo, kdyby mu řekla, že na Pattersona zavolala a pak chtěla utéct.

Na chodbě se objevili lékaři a sestry. Spolu s nimi také sanitáři se dvěma pojízdnými lůžky. Ellie zapomněla, že není ve své nemocnici, a začala chrlit příkazy na dvě sestry, jež na ni zíraly, jako by se zbláznila.

Jedna ze sester si ji zmateně prohlížela a Ellie ji poznala. Jmenovala se Natalie a Ellie s ní nějaký čas chodila do školy.

„Proč nám tady poroučí?“ zeptala se jiná sestra.

„Nevím,“ odpověděla Natalie. „Je to Ellie Sullivanová. Dělá v New Yorku modelku.“

Ellie se rozesmála. Bože, tak modelka!

Jeden z lékařů se prodral kupředu a vyslovil stejné příkazy jako ona. Natáhl ruku, aby Ellii pomohl vstát. Do cesty mu však vstoupil Max a zvedl ji sám.

Po schodišti k nim doběhl Clark. „Zástupce šerifa je mrtvý,“ řekl. „Stalo se to dole. Radiolog říkal, že Pattersonovi sundal pouta. Na cétéčku je člověk nemůže mít.“

„Což Patterson věděl,“ řekl Max.

Clark přikývl. „Vrhl se na zástupce, vzal mu pistoli a začal střílet. Technik skočil pod stůl a zůstal tam, zatímco Patterson prostřelil sklo. Co je s Hersheyem?“

Jedna sestra ukázala na kameru u stropu. „Všechno se natáčelo. Můžete se na to podívat.“

Poslední, co si Ellie přála, bylo znovu se dívat na to, co se odehrálo. Pohlédla na Pattersona a ucítila, že se jí zvedá žaludek. Smrt ho zbavila výrazu šílence. Vypadal téměř mírumilovně.

Noční můra skutečně skončila.

Třicet čtyři

Max a Ellie strávili noc v hotelu blízko letiště. Do svého pokoje se dostali až pozdě večer, protože v nemocnici byl stále zmatek. Hershey a Clark trvali na tom, že si prohlédnou záznamy bezpečnostních kamer. Pak museli několik hodin odpovídat na otázky a vyplnit spoustu papírů, a když Max s Ellií vyjeli na cestu, bylo tak pozdě, že nemohli stihnout plánovaný let. V hotelu se Ellie osprchovala a vyčerpaně klesla do obrovské postele.

Max až do půlnoci telefonoval s Benem. Sdělovali si názory a nápady, protože chtěli mít jistotu, že mají spolehlivý plán, jak definitivně vyřídit Landryovy. Nemohli si dovolit žádnou chybu nebo prozrazení. Když se konečně dostal do postele, myšlenky se mu honily hlavou, avšak jakmile sevřel v náručí Ellii, uvolnil se a tvrdě usnul. Někdy během noci se Ellie probudila a přivinula se k Maxovi. Milovali se a potom opět s propletenýma nohama usnuli.

Podařilo se jim stihnout jedno z prvních ranních letadel do St. Louisu. Clarkova kancelář se postarala o letenky a informovala letoun, že kontrolou má projít agent FBI s nabitou zbraní. Max měl s sebou potřebné dokumenty a odznak.

Clark sdělil, že agent Hershey má silné bolesti hlavy, ale jinak je v pořádku. On a Clark dostali na starost udržet Willise naživu a v klidu, než bude hotový návrh dohody. Než přestane účinkovat anestetikum, bude dost času vypracovat to, čemu Hershey říkal dohoda století. Protože Landryovi tolik spěchali s návratem na Havaj, všichni byli přesvědčeni, že předání dodávky má proběhnout právě tam. Byla to pravda. Landryovi se měli setkat s pašerákem zbraní ve skladu v centru města.

Max celé dopoledne s Ellií téměř nepromluvil. Věděla, že je pořád rozčilený kvůli tomu, co se stalo v nemocnici, ale neměla náladu na to, aby ho chlácholila.

Oba cestou na letiště mlčeli, avšak jakmile se dostali na palubu letadla a zapnuli si bezpečnostní pásy, rozhodl se Max vyslovit svůj názor. Na chvíli zavřel oči, aby si uspořádal myšlenky, pak tichým hlasem začal: „Já mám povinnost tě chránit, ne ty mě. Uvědomuješ si, co se na té chodbě mohlo stát? Kdybych se tam dostal o dvě vteřiny později, byla bys mrtvá. Patterson by tě zabil. Co kdybych se rozhodl jít nahoru po severním schodišti? Dostal bych se tam pozdě, nemyslíš? Zatraceně, Ellie, k smrti jsi mě vyděsila.“ Nakonec na ni pohlédl, aby zjistil, jak se tváří. Pak potřásl hlavou a zašeptal: „Ten gauner.“

Její hluboké oddechování a zavřené oči hovořily za vše. Neslyšela jediné jeho slovo.

Třicet pět

Max se na letišti rozloučil s Ellií, a protože spěchal na nejbližší letadlo do Honolulu, neměl čas na víc než na pár krátkých polibků na rozloučenou.

Musel spěchat, říkala si. Jinak by jistě řekl něco milého, ne? Když o tom dál přemítala, uvědomila si, že jí vlastně Max nikdy neřekl něco milého. Tak proč by s tím měl začínat právě teď?

Protože nechala své auto v garáži u Wheatleyových, jela do jejich domu taxíkem a pak usoudila, že by tam mohla přespat. Millie a Oliver budou jistě chtít slyšet všechno o její návštěvě doma. Ellie se rozhodla vynechat líčení hrůz, které se odehrály v nemocnici ve Winston Falls. Řekla jim jenom, že Patterson je mrtvý a že doufá, že konečně nalezl klid.

Pak jim vyprávěla o Avině zahradní slavnosti, a než skončila, smáli se, až jim slzy stékaly po tvářích.

Millie pořád opakovala „chudinka Ava“ a potom vždy následoval další výbuch smíchu.

Po večeři odešla Ellie do svého pokoje a zavolala Avě. Její sestra, ať je jakkoli potrhlá, zaslouží trochu soucitu.

Ava se ozvala slovy: „Co chceš?“

„Neutrhuj se tak, Avo. Patterson je mrtvý.“

„Slyšela jsem.“

„Byla by to krásná zahradní party.“

Ava souhlasila a začala mluvit o podrobnostech přípravy na svatbu. „Nemyslela jsem to vážně, když jsem říkala, že tě tam nechci. Pořád počítám s tím, že budeš na svatbě.“

Ellie jí nic neslíbila. Poslouchala, jak Ava popisuje květiny a hudbu, a dokonce i jídelní sady pro svatební hostinu. Ellie věděla, co musí udělat: kvůli sestře utratit hromadu peněz za další letenku, obléknout si černé šaty a kráčet uličkou v kostele. Nezáleží na tom, jestli má chuť to udělat; je to prostě správné.

Byla ráda, že tam jela. Podle jejích měřítek to byl krátký a drahý víkend, ale těšilo ji, že mohla strávit víc času s Annií a s rodiči. Matka měla radost, že Ellie přestala být umíněná a nakonec souhlasila, že bude na Avině svatbě. Ava byla krásná nevěsta. Protivná, ale krásná.

Ellie se po svatbě zas vrátila k sobě domů, stále ji však přemáhal neklid a špatná nálada. Teď když nemusela mít strach z Pattersona, mohla chodit kamkoli a dělat cokoli. Byl tu jenom jeden drobný problém – neměla tušení, kam patří. Ach bože, jak jí chyběl Max!

Její život se vrátil do známých kolejí. Doktor Westfield ji poplácal po rameni, což bylo od něho velmi nadšené gesto, a řekl: „Výborně, zázraku, výborně.“

„Pane, teď když jsem získala Chapmana, buďte tak hodný a přestaňte mi říkat zázraku.“

Protože měl takovou radost z peněz pro své oddělení, ve slabé chvilce souhlasil. Také se smířil s tím, že Ellie zatím nepodepíše smlouvu, ale bude nějaký čas jen zastupovat.

„Nějaký ten týden si poradíme, než dostanete rozum a podepíšete,“ řekl Westfield, který vždycky musel mít poslední slovo.

Uplynul jeden týden, pak druhý a od Maxe stále neměla žádnou zprávu. V Elliině nitru se vystřídaly snad všechny emoce: zlost, zoufalství, úzkost a znovu zlost.

Addison jí pravidelně psala textové zprávy – staly se z nich dobré kamarádky – ale jediná poznámka, kterou utrousila o Maxovi, byla, že spolu s Benem dělají práci v utajení, což podle Bena měl být jakýsi zvláštní úkol.

Nejméně jednou za den si Ellie říkala, že s ním skončila, a zoufale si přála věřit, že jednou to bude pravda.

Vrhla se do práce. Kterýsi čtvrtek pozdě odpoledne právě odcházela od operace protrženého žlučníku po napadení nožem. Kráčela ke své skříňce v šatně, aby se převlékla, a vtom spatřila v čekárně manželku Carlose Garcii. Přistoupila k ní, aby ji pozdravila. Dověděla se dobré zprávy, ale než Carlose propustí z nemocnice, musí ještě absolvovat potřebné dávky chemoterapie. Ellie vstoupila do jeho pokoje, právě když se probouzel. S radostí vyslechla, že lékaři se o něho dobře starají. Udivilo ji, kolik zmohlo malé vydírání.

Ellie dokázala prožít pracovní den bez myšlenek na Maxe, ale sotva se dostala domů, vkradl se jí do hlavy. Nespala dobře, což se jí nikdy předtím nestávalo. Trápení. To slovo se teď nejvíc spojovalo s Maxem Danielsem.

Třicet šest

Max měl za sebou skvělý den. Pohled na Cala a Eriku Landryovy, jak s rukama spoutanýma za zády klečí na kolenou, byl úžasný.

Dvojici obklíčilo sedm federálních agentů a dvanáct policistů. Na zemi, tváří dolů a s pouty na rukách, skončilo dvanáct dealerů, ale Landryovi byli nepochybně ten největší úlovek.

„Takový poměr stran se mi moc líbí,“ poznamenal Ben. Byl tak šťastný, že se v jednom kuse usmíval.

„Myslím, že víc těch grázlů už není,“ řekl Max.

Otevřeli a prozkoumali pět beden plných zbraní a výbušnin – z nichž některé Ben ani Max nikdy neviděli. Nic ze zásilky se už nedostane na ulice a Max byl přesvědčen, že Cal a Erika skončí na velmi dlouhou dobu za mřížemi.

Fotoaparátem v mobilu udělal snímek obou zatčených, kteří vykřikovali vulgární nadávky a tvrdili, že to na ně bylo nastraženo. Poslal fotografii agentu Seanu Goodmanovi a Robu Hughesovi.

Přesně jednu minutu po odeslání snímku se ozval agent Hughes. Max ohromenému muži vysvětlil, že ho do akce nezasvětili, protože v jeho kanceláři dochází k úniku informací. Hughese ta zpráva zaskočila a popíral, že by mezi jeho lidmi mohl být zrádce. Max mu vylíčil, co ukázalo vyšetřování speciální operační jednotky: jeden z asistentů jeho kanceláře prodával Landryovým informace za velké peníze. Hughes stále pochyboval. Jakmile však Max udal jméno asistenta a sdělil i počet plateb v hotovosti, které byly uloženy na tajný účet, uznal Hughes, že se mýlil. Přiznal, že byl málo prozíravý. Max mu oznámil, že zkorumpovaného agenta přijdou zatknout příslušníci speciální operační jednotky, a Hughes souhlasil, že při akci pomůže.

Následujícího dne odletěl Hughes do Honolulu. Protože Landryovy pronásledoval už celá léta a měl největší soubor shromážděných faktů, bylo vhodné, aby pomohl s přípravou případu. FBI a státní zástupci chtěli využít všechny možnosti. Poté, co si Hughes prohlédl veškeré nové důkazy, rázně naléhal, aby k obvinění z obchodu se zbraněmi přidali Landryovým další body obžaloby. Se svědectvím Willise Cogburna, tvrdil, se jistě podaří dokázat pokus o vraždu Seana Goodmana a přípravu vraždy doktorky Ellie Sullivanové.

„Chci, aby je soudili za to všecko,“ řekl.

Žalobce souhlasil.

„Willis Cogburn půjde svědčit a pak dostane ochranu svědka,“ navrhl.

„Myslím, že to nebude nutné,“ namítl žalobce. „Tentokrát jim žádný soudce neumožní dostat se ven na kauci a nebudou moct pokračovat ve své špinavé práci. Případní svědkové nemusejí mít obavy. Bude svědčit i doktorka Eleanor Sullivanová a chci mít v pohotovosti také agenta Goodmana. Postarejte se, aby sem všichni co nejdřív přijeli. Předběžné datum soudu bylo posunuto. Advokáti Landryových nic nenamítají.“

„Proč ne?“ zeptal se Max.

Žalobce potřásl hlavou. „To teprve budeme muset zjistit.“ Max a Ben oslavili zatčení Landryových několika pivy ve svém oblíbeném baru a Max partnerovi ukázal fotku zatčených, jak klečí před agenty a policisty s namířenými pistolemi.

„Škoda, že nemáme zachyceno, jak se tvářili, když do toho skladu vtrhli agenti,“ řekl Ben. „Byl na ně nezapomenutelný pohled.“

„Zdálo se, že jsou v šoku, to ano,“ dodal Max. „Především se mi líbilo, jak si ta žena zpočátku hrála na neviňátko. Skoro jsem očekával, že bude tvrdit, že neví, jak se zbraně do skladu dostaly.“

Ben pozvedl sklenici. „Na Landryovy. Ať dostanou zasloužený trest.“

„Na to si připiju,“ řekl Max.

Ben dopil pivo a zvedl se. „Musím domů. Slíbil jsem Addison, že spolu dnes v klidu povečeříme. V poslední době jsem byl moc často pryč.“

„Jak se cítí?“ zeptal se Max.

„Malý trochu kope. Addison si myslí, že vyleze ven i s fotbalovým míčem. Ellie je úžasná, ve všem jí radí, pokud má Addison nějaké obavy. Když mluvím o Ellii… Mluvil jsi s ní v poslední době?“

„Ne.“

„Je jedinečná. Kdybych byl na tvém místě, nevzdal bych se jí,“ řekl Ben a vykročil ke dveřím.

Max ještě chvíli seděl, popíjel pivo a přemítal o tom, co mu Ben řekl. Ve skutečnosti myslel jen na Ellii, pokud se právě nesoustředil na případ Landryových. Uplynulo teprve pár týdnů, co ji viděl naposledy, ale připadalo mu, jako by to byly celé měsíce. Chyběla mu.

Co se to s ním, k sakra, děje? Zřejmě ho očarovala. Pronikla mu do srdce, než si vůbec uvědomil, co se děje. Ještě nikdy v životě se necítil tak nejistý a ani trochu se mu to nelíbilo. Najednou si připadal zranitelný.

Nevaž se na mě. To mu řekla. A měla pravdu. Jsou stovky důvodů, proč nemůžou být spolu. První z nich je, že žijí tisíce kilometrů od sebe. Ona se v životě zaměřuje na svou profesi a on také. Jejich práce je náročná a namáhavá. Nemůže po ní chtít, aby se stále setkávala s nebezpečím, které ho obklopuje, ani nemůže požadovat, aby přizpůsobila svůj život tomu jeho. Ne, to by rozhodně nešlo.

Třicet sedm

Ellie nedostala na vybranou, jestli jet do Honolulu, nebo zůstat doma. Agent Goodman jí zatelefonoval a vysvětlil jí, že by spolu s ním měla za čtyři dny odletět. Byl přesvědčen, že Ellie má spoustu času informovat nemocnici, že nejméně týden, ale možná i dva, nebude v práci.

„Co se stane, když odmítnu jet?“ zeptala se.

„Proč byste odmítala jet do jednoho z nejkrásnějších měst světa?“ podivil se Sean.

„Ale co kdybych přesto odmítla?“ nedala se odbýt.

„Státní zástupce by podnikl patřičné kroky a přinutil by vás. Nechcete přece, aby s tím musel mít tolik papírování, že?“

Takže opravdu neměla na vybranou. Ukázalo se, že uvolnit se z nemocnice skutečně není velký problém, ale rozmyslet si, co zabalit, bylo neskutečně těžké. Ellie neměla v šatníku dost oblečení na jeden týden, natož na dva na nějakém ostrově. Její plavky – pokud je vůbec najde – jsou nejméně deset let staré. Většinou na sobě mívala nemocniční úbor, ne sarong ani miniaturní pestré šatičky.

Potlačila svou hrdost a zavolala Avě, aby s ní probrala svůj problém. Sestra se právě vrátila ze svatební cesty, a tak byla docela příjemná a potěšilo ji, že se jí Ellie vydává na milost a nemilost. Poté, co zkritizovala její nekonfekční postavu – kromě obvodu přes prsa měla totiž Ellie velikost šest – využila příležitosti, aby jí poradila. Řekla, že má příliš velká prsa a že by měla uvažovat o jejich zmenšení.

„To má být vtip?“

„Kdybys to udělala, mohla bys mít velikost čtyři,“ řekla Ava.

„Pak bych měla postavu jako modelka.“

„Modelkám šaty perfektně sedí.“

„Asi zavěsím.“

„Ne, ne, nedělej to. Nemůžu ti pomoct, když nepřijmeš konstruktivní kritiku. Proberu butik a pošlu ti všecko, co potřebuješ, všecko kromě spodních kalhotek a noční košile, tak na nich nešetři a kup si je sama. Já vím, že máš peníze. Máti říkala, že jsi většinu půjček splatila penězi z té ceny a dvacet tisíc jsi dala našim. Kvůli tomu se pořádně pohádali, protože táta to nechtěl přijmout, ale máti nakonec prosadila svou a řekla, že ty peníze jim pomůžou při péči o vnouče.“

„Co říkali na to, že z nich bude dědeček a babička?“ zeptala se Ellie.

„No, to si jistě dovedeš představit. Napřed byli v šoku, protože matkou bude ta hodná dceruška.“

Ellie se zasmála. „A teď?“

„Jsou nadšení,“ odpověděla sestra. „Táta se už rozhlíží po kolíbce.“

„Proboha, jen ať nehledá žádnou výhodnou slevu. Ať radši něco koupí v maloobchodě.“

Hovořily o Annii a o pomoci, kterou bude během těhotenství potřebovat, a potom Ellie řekla: „Jsem ráda, že mi pomáháš s šaty. Pošli mi účet.“

„Nezapomeň si koupit boty, Ellie. Proboha, a doplňky. K tomu, co ti pošlu, půjdou jemné sandály s řemínky a žabky. Přihodím k tomu pár kruhových náušnic a náramků. Ellie, slib mi, že si vezmeš na sebe krátké tmavomodré šaty, které ti pošlu. Zrovna se na ně dívám. Budeš v nich vypadat úchvatně. Slib mi to.“

„Tak dobře,“ přisvědčila Ellie, „slibuju…, pokud nejsou moc vyzývavé.“

„Pozdě. Už jsi to slíbila.“

„To znamená, že jsou vyzývavé?“

„Ne, ne, jenom mají trochu větší výstřih. Věci pošlu hned zítra, tak už budu končit, ať můžu začít balit všecko, co potřebuješ. Vsadím se, že nebudeš muset nic upravovat.“

Když Ellie zavěsila, zjistila, kolik je hodin, a rozhodla se zajet do nákupního centra Frontenac. Na dálnici se tvořily zácpy, a tak raději jela bočními ulicemi přes Clayton. Byla na místě za dvacet minut. Zaparkovala před Neimanem Marcusem, vběhla dovnitř a nakoupila kalhotky a noční košile, které potřebovala. Dokonce utratila spoustu peněz za krátký hedvábný župan. Ve výprodeji bot se jí podařilo vybrat si sandály, žabky a nádherné červené střevíčky na jehlovém podpatku, o nichž však pochybovala, že je někdy obuje. Ale rozhodla se je koupit, protože sleva z ceny byla sedmdesátiprocentní a na noze vypadaly nádherně.

Že by se začínala podobat tatínkovi s jeho zásadou: Jestli je něco ve slevě, musíš to mít?

Říkala si, že si nekupuje nové šaty, aby udělala dojem na Maxe nebo ho sváděla. Ovšemže ne. Potřebuje oblečení, protože se rozhodla začít znovu chodit mezi lidi, vést společenský život mimo nemocnici. Naučí se bavit, i kdyby ji to mělo zabít. Kdy měla naposledy čas zajít do klubu? Před rokem? Spíš před třemi lety, uvědomila si. I tehdy se vracela domů dříve, než se zábava skutečně rozproudila. Dávala přednost vlastní posteli, než aby křepčila při vřískavé hudbě.

Ve čtvrtek ráno zajela k Neimanu Marcusovi znovu, aby si vyzvedla upravené oděvy. Předtím si tam totiž koupila ještě překrásné přiléhavé letní sako od Armaniho a k němu pohodlné kalhoty i sukni. Jestli bude muset jít k soudu, obojí se jí bude velice hodit. Požádala prodavačku, ať jí zabalí oblečení do hedvábného papíru, aby pak nemusela udělat nic jiného, než rozepnout kufr a všechno do něho uložit.

Millie jí nabídla, že ji odveze na letiště, a během cesty většinou hovořila sama.

„Nezmínila ses o Maxovi,“ poznamenala.

„Už jsem s ním skončila.“

„Chápu,“ řekla Millie. Ellie postřehla v jejím hlase smích.

„Skoro tři týdny, Millie, a nemám od něho jedinou zprávu. Prostě odešel a já dělám totéž. Řekla jsem mu, aby se nevázal.“

„A on se podle toho zařídil.“

„Správně.“

„Ale tvoje důvody pro to, abys udržovala odstup, pominuly, je to tak?“ zeptala se Millie. „Svůj život si už můžeš řídit sama. Patterson je mrtvý. Nemění to situaci?“

Ellie na otázku neodpověděla, jen řekla: „On žije v Honolulu, a já tady.“

Naštěstí pro Ellii dojely na letiště a Millie ji už nemohla přemlouvat, aby uvažovala rozumně.

U vchodu na ni čekal Sean. Ellii překvapilo, že měla místo v první třídě, a napadlo ji, kolik letenka mohla stát. Ale náklady jí nijak nevadily. Sedadla byla mnohem širší než v autobusu a měla zde také víc místa na nohy. Vzala si s sebou svůj notebook a chystala se během letu přečíst pár lékařských časopisů a možná se podívat na zápas 2000 Super Bowl, který si stáhla. Říkala si, že je prima podívat se, jak Kurt Warner znovu přivedl St. Louis k vítězství.

„V Honolulu budeme v osm večer, což znamená o půlnoci našeho času,“ řekl Sean.

„Přijdou Max a Ben na letiště?“ zeptala se, i když tu otázku původně položit nechtěla.

Sean zavrtěl hlavou. „Jsou v Maui. Myslím, že se vrátí až zítra.“

„Co dělali poslední tři týdny?“ zeptala se Ellie nedbale. Ve skutečnosti to byly dva týdny a pět dní, ale myslela si, že kdyby uvedla dobu tak přesně, Sean by poznal, že jí Max chybí.

„Většinou pracovali v převleku v tom skladu. Celé dny ve špinavém oblečení.“ Dodal: „Ale stálo to za to. Přistihli Landryovy přímo při nákupu zbraní.“

„Ano, slyšela jsem. Napsala mi to Benova manželka.“

„Zítra odpoledne je výslech svědků. Advokáti Landryových se pokusí vyvrátit některá obvinění. Požadovali přípravu.“

„Byli Landryovi propuštěni na kauci?“

„Ne,“ odpověděl Sean. „Do toho se jejich advokáti taky dají. Pokusí se dostat je ven.“

Ellie uvažovala, jak usilovně museli Max a ostatní pracovat, aby Landryovy dostali za mříže. Teď se jejich dobře placení právníci pokusí rozmetat co nejvíc obvinění. Nebylo sice pravděpodobné, že by některý soudce neuznal obvinění z obchodování se zbraněmi, protože byli chyceni při činu. Obvinění z organizování vražd však už nejsou tak jednoznačná. Ellie předpokládala, že Willisovi Cogburnovi bude za svědectví proti Landryovým zaručena shovívavost. Umožnilo by mu to začít nový život a Ellie přemítala, jestli své druhé šance využije a pokusí se stát řádným občanem dbalým zákonů. Pochybovala o tom. Co se může stát ze zabijáka? Prodavač? To není tak jednoduché.

Její myšlenky se přenesly ke Carlosu Garciovi. I on dostal druhou šanci a Ellie doufala, že zvolí správně a dožije se stáří se svou ženou a dítětem.

Pak se rozhodla pustit z hlavy všechny starosti a podívat se na záznam zápasu Super Bowl. Sean se opřel o opěrku a sledoval ho s ní.

Když se dostali do Honolulu, ráda si protáhla nohy. Čekal na ně šofér a odvezl je do hotelu. Elliin pokoj byl nádherný. Měl balkon, a když se vyklonila a zadívala se doleva, viděla oceán. V pokoji bylo také slyšet vlny, takže usínala při konejšivém zvuku příboje.

Třicet osm

Max během čekání na Ellii přecházel po hale. Sean jí řekl, aby sešla dolů v jednu hodinu, a teď bylo tři čtvrtě.

Tohle bude nejtěžší věc, kterou zatím v životě udělal. Pokoušel se zformulovat, co jí řekne. Během těch tří týdnů nemohl používat mobil, protože spolu s Benem pracoval v utajení, a tak jako tak mu to nepřipadalo vhodné. To, co by se podle jeho názoru mohlo rozvinout v obtížné zdůvodňování, jí raději poví osobně.

Ellii se nebude líbit, co jí hodlá říct, dokonce se na něho pravděpodobně bude zlobit, ale na tom nezáleží. I kdyby ho nepochopila, on přece ví, co je pro ni nejlepší – třebaže je to až příliš impulzivní řešení.

Nelíbilo se mu, že ji rozzlobí. Bůh ví, že toho má za sebou dost, ale potřebuje jí vysvětlit, co považuje za správné.

Otočil se a vykročil ke schodům vedoucím k bazénu. Myšlenky mu vířily hlavou.

Ellie vystoupila z výtahu, vykročila po mramorové podlaze haly a vzápětí se zastavila. Před ní stál Max. Ruce měl zabořené v kapsách kalhot a byl k ní otočen zády, ale rozhodně to byl on, protože její srdce se pustilo do bláznivého, zběsilého cvalu, až připomínalo jančící buben.

Ach bože, jak si s tím poradí?

Jsem ráda, že tě zas vidím. Ano, připomněla si, co mu chtěla říct. Bylo to banální, ale na nic lepšího nepřišla.

Jsem ráda, že tě vidím. Rozhodla se, že vypustí slovo zas.

„Maxi.“

Pomalu se obrátil. „Ellie.“

Stáli pět kroků od sebe a dívali se na sebe. Připadalo jí, že Max působí unaveně; on si myslel, že Ellie vypadá překrásně. Oba velmi dlouho mlčeli.

Pak si uvědomila, že se na ni Max mračí, a rozhodla se oplatit mu stejným pohledem. Chyběly jen soubojové pistole.

„Teď bys měla poslouchat, co ti chci říct,“ začal.

Ach ne, vybral si místo na veřejnosti, aby mu nemohla udělat scénu, až jí poví, že si půjde po svém. Připravovala se na bolest srdce. „Pokračuj.“

Postoupil o krok blíž. „Miluju tě. Ožením se s tebou a bude to.“

„Počkej… Cože?“

Chytil ji za ruku a pokusil se ji přitáhnout k sobě. „Pojď, ať nepřijdeme pozdě.“

„Počkej… Co jsi… Počkej.“

Zavedl ji do výklenku v hale a zopakoval, co řekl předtím. Ellie stála zády k mramorové zdi a on si opíral ruce vedle jejích ramen. Nepůjde nikam, dokud ji sám nepustí. Ellie se tvářila ohromeně.

„Řekl jsem, že tě miluju. Vezmeme se a konec.“

„Ty mě miluješ.“ Neptala se, jen to nemohla pochopit.

„Ano, miluju, a už nechci slyšet žádné nesmysly jako ‚nevaž se na mě‘ a ‚nemůžeš se do mě zamilovat‘. Ožením se s tebou, Ellie Sullivanová.“

Do očí jí vstoupily slzy. „Celý měsíc ses mi neozval,“ řekla, „a teď si myslíš, že můžeš…“

„Ano, myslím.“ Sklonil se k ní a políbil ji. „Máš tak hebké rty. Chybělo mi, že tě nemůžu obejmout.“

Pokusila se ho odstrčit. Jako by však strkala do skály, která se nepohne. „Nemůžeš žádné ženě říkat, že se s ní oženíš. O ruku je třeba požádat.“

Pokusil se ji znovu políbit, ale ona se pootočila a jeho rty se dotkly ušního lalůčku. „Požádal jsem tvého otce.“

„Opravdu?“ Zdálo se, že ji to udivilo. „Co říkal?“

„Chceš to slyšet přesně? ‚Ach bože, další svatbu už ne.‘“

Opřela se dlaněmi o jeho hruď. „A souhlasil?“

„Jo, souhlasil. Předložil jsem mu nabídku, kterou nemohl odmítnout.“

„Jakou nabídku?“ zašeptala Ellie, celá omámená tím, co se dělo. Max ji miluje. Jak se jí mohlo stát něco tak nádherného! Čím si to zasloužila?

„Slíbil jsem, že tě budu milovat a chránit a udělám, co budu moct, abys byla šťastná.“

„Maxi, je moc brzo na to, abys věděl, že mě miluješ. Neznáme se…“

„Miluju tě.“

„Měli bychom myslet na..

„Miluju tě. Zvykni si na to.“

„Jsi tak romantický,“ zašeptala.

Lehce přejel svými rty po jejích. „Potřeboval bych slyšet, že i ty mě miluješ.“

Postřehla jeho nejistotu. Objala ho kolem krku. „Milovala jsem tě od prvního okamžiku, kdy jsem tě spatřila.“

„Já vím, že bývám někdy protivný a nevrlý,“ připustil. „A uznávám, že jsem trochu umíněný. A citlivý taky vždycky nejsem…“

Položila mu prst na rty, aby umlčela jeho sebekritiku. „Jsi taky ohleduplný, upřímný, laskavý, jemný…“

Jeho sebevědomí se okamžitě vrátilo.

„Takže jsem prostě neodolatelný, je to tak?“ řekl a ušklíbl se.

Ellie se zasmála. „Jsi ideální muž.“

Třicet devět

Max litoval, že nemůže do soudní síně přinést kameru a natočit Ellii na lavici svědků. Advokáty dostávající dva tisíce dolarů za hodinu rozmetala na padrť a udělala to velmi elegantně.

Soudce vysvětlil, že se jedná o výpovědi svědků za účelem stanovení, která obvinění budou projednávána a která budou vypuštěna pro nedostatek důkazů.

Ellie seděla na lavici svědků s rukama v klíně, na tváři vážný výraz, a čekala, až se zástupci obhajoby pokusí zpochybnit všechno, co řekla.

Christopher Hammond, hlavní právní zástupce, měl na tváři ten nejfalešnější úsměv, jaký kdy viděla. Byl to vysoký, distingovaně vyhlížející muž, který v obleku šitém na míru a dokonale uvázané kravatě působil elegantně…, až na jednu drobnou vadu.

Landryovi seděli na lavici obhajoby s kamennými tvářemi. Paní Landryová v střízlivé bílé blůzce a propínacím svetru a pan Landry v tmavomodrém klasickém obleku ztělesňovali vzor slušnosti. Ellie nebyla v soudní síni během svědectví Willise Cogburna, ale Max jí popsal, jak Willis velmi podrobně vylíčil svůj vztah s Landryovými a vypočítal akce, které provedl na jejich příkaz. Rafinovaní advokáti dělali, co mohli, aby ho zdiskreditovali, ale Willis se pod nátlakem držel. Po asi hodinové výpovědi byl tak statečný, že se na Landryovy dokonce podíval.

Hammond s rukama za zády a s pohledem sklopeným k zemi přecházel několik vteřin před lavicí svědků a hledal správná slova, než se obrátil na Ellii.

„Máte impozantní životopis, doktorko Sullivanová,“ začal. „Tak mladá traumatoložka… a tak sebejistá, co se týče názoru na věc… Vskutku velice působivé.“

Jestli očekával, že s ním bude společensky konverzovat, zmýlil se. Jen se na něho dívala a čekala. Jakmile si Hammond uvědomil, že ji neokouzlí, přešel k věci. Požádal ji, aby mu vylíčila, co řekl Willis Cogburn, když mu na silnici ošetřovala zranění.

Ellie odpovídala na jeho otázky, ale nic nepřikrašlovala.

„Věřila jste panu Cogburnovi, když vám řekl, že ho najali, aby vás zabil?“

„Ano, věřila.“

„V průběhu výpovědí u tohoto soudu bylo potvrzeno, že pan Cogburn v mnoha případech lhal, aby se vyhnul obžalobě. Co vás vedlo k tomu, že jste uvěřila notorickému lháři?“

Žalobce chtěl vznést námitku, ale opět se posadil, jakmile Ellie zareagovala.

„Vystřelil na mě. Takže ano, věřím, že se mě snažil zabít.“

„Nejsme tady, abychom určili, zda pan Cogburn jednal podle instrukcí pana a paní Landryových, nebo ne. Myslíte si, že máte dobré pozorovací schopnosti, doktorko Sullivanová?“

„Ano.“

„Byla jste ve stresující situaci,“ řekl. „Willis Cogburn přiznal, že několikrát vystřelil na váš vůz, aby zasáhl palivovou nádrž. Naštěstí minul, ale prostřelil pneumatiku.“

„Je to otázka nebo jen konstatování?“ zeptal se žalobce.

Hammond pokračoval: „Vzpomínáte si, kolik ran vypálil?“

„Myslím, že tři.“

„Ale jistá si tím nejste.“

„Ne.“

„Přesto tvrdíte, že máte dobré pozorovací schopnosti.“

„Ano.“

„Řekl bych, že při palbě vás mohlo vaše vnímání klamat. Běžela jste o život.“

„Znovu se ptám,“ řekl žalobce. „Chce pan Hammond svým nesouvislým projevem položit otázku?“

„Vaše schopnost úsudku byla zkreslena, je to tak?“

Ellie pohlédla na soudce, pak se otočila k Hammondovi. „Nezapomeňte, že jsem traumatoložka. Mám dobrou přípravu pro kritické situace.“

„Ano, samozřejmě, ale musíte uznat, že tohle bylo něco jiného. Pronásledoval vás šílenec, který věřil, že byl najat, aby vás zabil. Zabiják s mylnou představou.“

Ellie neodpověděla, ale čekala na další otázku.

„Pan Cogburn tehdy trpěl velkou bolestí, ano?“

„Ano. Byl postřelen.“

„Povězte nám přesně, co si myslíte, že pan Cogburn řekl, když jste ho ošetřovala.“

Ellie zopakovala jejich rozhovor slovo od slova.

Když skončila, řekl Hammond: „I kdyby ta slova pronesl, uznáváte, že pan Cogburn mohl podléhat klamným představám a vy jste správně neodhadla jeho duševní rozpoložení? Koneckonců, právě jste sama prodělala traumatický šok.“

„Oči měl jasné a byl lucidní,“ řekla.

„Takový je váš závěr?“

„Ano. Willis Cogburn nepodléhal klamným představám a nelhal,“ trvala na svém.

„Takže věříte, že vaše pozorování je přesné?“ zeptal se posměšným tónem.

Ellie začínala soptit. Proč jí ten právník pořád klade tak stupidní otázky?

„Ano, jsem přesvědčená, že jsem velmi dobrá pozorovatelka,“ řekla. Těmito slovy měla skončit, ale neudržela se a pokračovala: „Vidím, že vyrážka na vaší levé ruce se nezlepší, pokud budete používat stále stejnou mast. Máte na ni alergii. Vidím, že pán ve třetí řadě má silný zánět spojivek. A žena v druhé řadě má v kabelce pytlík bonbonů a pokouší se přijít na to, jak by je mohla jíst a nenadělat přitom hluk. Jsou to M&M. Také pozoruji, že váš asistující advokát na lavici obhajoby se neustále dívá na hodinky a nemůže se dočkat, až odtud zmizí, protože se zdá, že má něco domluveno se soudní reportérkou.“

Zmíněný advokát na ni vrhl poplašený pohled a pak sklopil hlavu.

Ellie se odmlčela, zadívala se Hammondovi do očí a řekla: „A vidím, že máte rozepnuté kalhoty.“

Advokát zrudl hanbou. Chvatně si zatáhl zip poklopce.

„Nemám další otázky.“

Čtyřicet

Max a Ellie si naplánovali, že budou oddáni v Minneapolisu jedenáct měsíců poté, co ji požádal o ruku. Max neměl radost z tak dlouhého čekání, ale protože mu Ellie každý den říkala, že ho miluje a každý večer usínala v jeho náručí, moc si nestěžoval.

Ellie nechtěla spěchat. Bylo pro ni důležité, aby na svatbu mohla přijet její rodina. Požádala Annii, aby jí šla za družičku. Byla z dvojčat o dvě minuty starší, a tak si Ellie myslela, že se Ava nemůže zlobit.

Svatba byla prostá, ale radostná. Anniina dcerka Meghan už měla skoro čtyři měsíce a v jednom kuse se usmívala. Obvykle ji bylo možno najít v náručí jejího dědečka. Zbožňoval ji. Po Pattersonově smrti a narození vnučky jako by o dvacet let omládl. Dokonce začal cvičit a každé ráno absolvoval několikakilometrovou procházku. Byl odhodlaný držet se ve formě, aby viděl, jak holčička vyrůstá.

Annie teď bydlela u rodičů, kde chtěla zůstat, než se rozhodne, co bude dál dělat. Složila zkoušky do advokátní komory a věděla, že se nakonec vrátí do San Diega, ale zatím si nebyla jistá, kde chce pracovat. Rodiče jí pomáhali se splácením studentských půjček, a ona slibovala, že jim vše vrátí do posledního centu.

Max dodržel slib, který jí dal. Prostřednictvím svých kontaktů zjistil, kde se nalézá Lucas Ryan, Anniin milenec. Starý kamarád z akademie FBI zprostředkoval Maxovi spojení s Michaelem Buchananem od námořnictva, který v současné době sloužil v San Diegu. Buchanan mu sice nemohl poskytnout žádnou důvěrnou informaci, ale slíbil, že zjistí, co se dá dělat. Za týden Maxovi zatelefonoval. Lucas Ryan byl poslán do Afghánistánu. Max se nedověděl, co tam Ryan dělá, ani kdy se vrátí domů.

Čtyřicet jedna

Jednoho letního rána Annie s Meghan v náručí otevřela domovní dveře a před nimi stál muž, který jí zlomil srdce. Levou nohu měl v sádře a opíral se o berlu. Nelitovala ho. Měla chuť berlu popadnout a přetáhnout ho s ní přes hlavu. A zároveň ho chtěla obejmout. Stála tam a dívala se na něho a vůbec nevěděla, co říct. Vypadal úžasně. Tmavé vlasy, tmavé oči, opálená tvář, skvělá postava – byl to mimořádně přitažlivý muž. Není divu, že se do něho zamilovala. Byl vysoký, statný a pohledný.

A zrádný had, který ji opustil, když ho nejvíc potřebovala, připomněla si.

Zdálo se, že Lucas má stejně svázaný jazyk jako ona, ale přece jen nakonec promluvil jako první.

„Chyběla jsi mi.“

Annie potřásla hlavou. „Nevěřím ti.“

„Pozveš mě dál?“

„Ne.“ Ale ustoupila, aby mohl vstoupit.

Když procházel kolem ní, usmál se na maličkou. „Je roztomilá,“ poznamenal. „Staráš se někomu o dítě?“

„Tak nějak.“

„Annie…“

„Opustil jsi mě, Lucasi. Vůbec ses neozval, ani jsi…“

Zmlkla, aby se nerozplakala. Meghan se v její náruči začala vrtět a Annie si uvědomila, že zvýšila hlas. Přesunula dítě na druhou stranu a tiše řekla: „Potřebovala jsem tě.“

„Miluju tě,“ řekl Lucas. „To přece víš. Nemohl jsem ti říct, že odjíždím, a nemohl jsem ti nic vzkázat. Byla to zvláštní operace.“

Nechtěla se nechat obměkčit. „Co máš s nohou?“

„Šrapnel.“

„Posaď se a zvedni si ji nahoru,“ vyzvala ho. Přisunula stoličku před pohovku. „Dáš si něco k pití, než odejdeš?“

„Já neodjedu. Vím, že se zlobíš, a máš na to právo, ale…“

Šťouchla ho do prsou a tichým hlasem, aby nevyděsila dceru, dodala: „Já tě nechci milovat.“

Do očí jí vstoupily slzy a nejradši by zaklela. To poslední, co potřebuje, je pláč. Na ten bude mít spoustu času, až odejde.

„Ale miluješ.“

„Milovala jsem,“ opravila ho.

Posadil se na pohovku a přitáhl si ji k sobě. Nebránila se, protože držela v náručí dítě. Záda měla strnulá jako pravítko.

Pohladil ji po krku. „Jak je možné, že jsi čím dál hezčí?“

Taková poklona mě neobměkčí, řekla si, ale děťátko se na něho usmálo a zabroukalo. Vztáhl ruce a pohladil Meghan po tvářičce. Byla rychlá. Chytila ho za prst a strčila si ho do pusy.

„Rostou jí zoubky,“ vysvětlovala Annie.

Lucas se zmateně rozhlédl po pokoji. „Tvoje máma provozuje jesle nebo něco podobného?“

„Něco podobného,“ odpověděla Annie. „Jsi pořád u námořnictva?“

„Ano,“ odpověděl. „Provdej se za mě, Annie.“

„Ty ses asi zbláznil. Nezasáhl tě šrapnel taky do hlavy?“

Znovu si ji přivinul k sobě a políbil ji. Jeho ústa byla teplá a vábivá. Neudržela se a polibek opětovala. Ovinula mu paži kolem krku a opřela se o něho. Ach, jak ho postrádala!

A z očí se jí začaly řinout proudy slz. Ne, tohle snad už nepřežije.

„Mám pro tebe překvapení,“ řekl a sáhl do kapsy. „Nosím to pro tebe už rok.“

Byl to zásnubní prsten. Annie mu pohlédla do očí a spatřila v nich bolest.

„Annie, nedovedeš si představit, jak je mi to líto. Vezmeš si mě?“

„Musím si to rozmyslet,“ zašeptala. „Ale já mám pro tebe taky překvapení.“

Vstala a položila mu Meghan do klína. „Seznam se se svou dcerou.“

Čtyřicet dva

A byla další svatba.

Ellie byla Anniinými zprávami nadšená a doufala, že Lucasova rodina je stejně skvělá jako Maxova. Simon byl Maxovi na svatbě za svědka a další bratři za družby. Všechny si je oblíbila, ale zvláštní slabost měla pro jeho rodiče. Byli to ohromně laskaví, milující lidé. Simon zachránil Maxovi život a oni ho vychovali.

Maxův dvoupokojový byt s výhledem na oceán se teď stal jejím domovem. Až dostane licenci k provozování praktického lékařství na Havaji, začne pracovat v jedné z městských nemocnic. Uprostřed zimy Ellie ráda sledovala kanál se zprávami o počasí a smála se pokaždé, když slyšela o další vánici na Středozápadě. Max podotýkal, že její smích zní naprosto zvráceně. Kromě Maxových rodičů k nim přijeli na návštěvu také Wheatleyovi. Všichni, kdo se u nich objevili, odjížděli jen neradi. Kdo by se divil?

„Žijeme v ráji,“ zašeptala Ellie Maxovi jednou pozdě večer. Leželi v posteli a před chvílí se milovali.

„Ty jsi ještě vzhůru?“

Zasmála se. „Ano,“ řekla. „Přemýšlela jsem o Landryových. Ben mi říkal, že se proti rozsudku odvolali.“

„Kdoví proč,“ zeptal se a převrátil se na záda. Ruce si založil za hlavu a zívl. „Protože se jim nelíbí život ve vězení?“

„Soudce jim to pořádně osladil, co?“

„Dali rozkaz tě zabít. Podle mě pro ně ani doživotí není dost dlouhé.“

„Co myslíš, že se stalo s Gregem Roperem? Když identifikoval na fotkách Cala a Eriku Landryovy, zmizel. Myslíš, že je naživu? Nebo se k němu dostali a zabili ho? Doufám, že utekl a někde se ukryl.“

„Je docela pravděpodobné, že žije,“ řekl Max. „Cogburn nám sice řekl, že vyhledal Ropera a pohrozil mu, že zabije jeho i jeho rodinu, pokud se ještě někdy ukáže v St. Louisu, ale policie ho pořád má na seznamu pohřešovaných osob a je naděje, že se časem objeví.“

„Doufám, že ano,“ řekla Ellie. Putovala prsty po Maxově hrudi a začala ho znovu laskat. „Volal Simon.“

„Co má zase za problém?“

„Myslel si, že si nahmatal nějakou bulku, ale když mi popsal kde, dospěl k závěru, že by to mohl být mozol.“

„Je rád, že má v rodině lékařku.“

Ellie si upravila polštář a zavřela oči. „Nezapomeň, že tento víkend jdeme na večeři s Benem a Addison a malým Benjaminem.“

„Nezapomenu.“

Ellie si položila hlavu na Maxovu hruď a on ji pohladil po vlasech. Protože se před chvílí vášnivě milovali, pomyslel si, že potřebuje slyšet, jak moc ho potěšila. „Naše manželství…“ Zarazil se, protože hledal vhodná slova, jimiž by vyjádřil, jak šťastného muže z něho udělala. „Naše manželství…“

Uslyšel hluboké oddechování.

Usmál se, potom přes ni přetáhl pokrývku a zašeptal: „Je moc dobré.“

nakladatelství OLDAG

Julie Garwood

Ideální muž

Z anglického originálu THE IDEAL MAN,

vydaného nakladatelstvím DUTTON, New York,

přeložila Magda Cindričová.

Vydání první.

Obálku zpracoval Marek Šebesta.

Redakce Věra Slaninová.

Vydalo nakladatelství OLDAG, Ostrava 2012,

jako svou 267. publikaci.

Vytiskla Centa, spol. s r. o., Brno.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai